Date: 1989-01-04T23:00:00+00:00
Keywords: krimi; regény; magyar nyelvű
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. „Állandóan nők után koslatott, ez volt a legnagyobb hibája. Csapot-papot otthagyott, ha megtetszett neki valaki. Ez is ilyen eset lehetett, és őnagysága férjének talán kifogása volt ellene. Persze csak találgatok, de Jack azelőtt is elképesztő helyzetekbe került a nők miatt. Rankin fintorgott. – Férjes asszonyokkal járkált? – Nem törődött a családi állapotukkal, ha szépek voltak. Ne gondolja, hogy be akarom feketíteni. A legjobb barátom volt, de igaz, ami igaz, néha nagyon sok bosszúságot okozott, amikor egy csinos cicababa miatt elhanyagolta a munkáját.
Publisher: L:J:

JAMES HADLEY CHASE – A BŰNÖS MINDIG FÉL

„Állandóan nők után koslatott, ez volt a legnagyobb hibája. Csapot-papot otthagyott, ha megtetszett neki valaki. Ez is ilyen eset lehetett, és őnagysága férjének talán kifogása volt ellene. Persze csak találgatok, de Jack azelőtt is elképesztő helyzetekbe került a nők miatt. Rankin fintorgott. – Férjes asszonyokkal járkált? – Nem törődött a családi állapotukkal, ha szépek voltak. Ne gondolja, hogy be akarom feketíteni. A legjobb barátom volt, de igaz, ami igaz, néha nagyon sok bosszúságot okozott, amikor egy csinos cicababa miatt elhanyagolta a munkáját. – Elég ritkán fordul elő, hogy egy férj jégcsákánnyal fejezi ki a rosszallását: ez profimunka volt.”

JAMES HADLEY CHASE

A BŰNÖS MINDIG FÉL

The guilty are afraid

Fordította: Ladányi Katalin

Első fejezet

I.

Alighogy kiléptem St. Raphael City vasútállomásáról, azonnal megakadt a szemem egy szőke cicababán. Bikini volt rajta, kocsikeréknyi szalmakalap és kókuszdió nagyságú napszemüveg. Aranyfényű, selymes bőrét alig takarta a fürdőruha; még Mr. Varga is büszke lehetne az alakjára, ha ő tervezte volna.

A lány éppen egy jókora Cadillacbe szállt be, de nem kapkodta el, így a facér férfiak legeltethették rajta a szemüket.

Én is megbámultam.

Elhelyezkedett a volán mögött, és felhúzott szemöldökkel mustrálta hím alattvalóit.

A csomagomat cipelő piros sapkás hordár oldalba bökött.

– Ha már ettől is kiguvad a szeme, apuskám, észbontó élményben lesz része a tengerparton – mondta. – Kér taxit?

– Sok ilyen nő van errefelé? – kérdeztem kissé bódultan. – Ha mifelénk egy lány így mutogatná magát, börtönbe zárnák.

– Annyi van belőlük, mint a nyű – felelte a hordár. – Ez St. Raphael City. Itt mindent lehet. De ne áltassa magát. Minél többet mutat egy ilyen kis tyúk, annál kevesebbet ad. Ezeket csak a pénz érdekli. Kér taxit?

– Kérek – mondtam, aztán elővettem a zsebkendőmet, és megtöröltem az arcomat.

Délelőtt fél tizenkettő volt; tűzött a nap. Az állomásról kiözönlő emberek a várakozó kocsikhoz, taxikhoz és lovas fogatokhoz igyekeztek. A város üdülőközpont volt, és őszintén reméltem, hogy Jack foglalt nekem szobát.

Megállt egy taxi, és a hordár beszuszakolta a csomagomat. Mielőtt elment, borravalót nyomtam a markába.

– Adelphi Hotel – mondtam a sofőrnek, aztán beültem a kocsiba, és újra törölgetni kezdtem az arcomat.

A taxi átvergődött a forgalom sűrűjén, és két-három perc múlva bekanyarodott a tengerhez vezető impozáns, széles főútvonalra, amelyen elegáns üzletek és pálmafák sorakoztak, meg trópusi egyenruhás rendőrök. A városról szinte ordított a gazdagság. Az út mindkét oldalát óriási Cadillacek és lehajtható tetejű Clipperek szegélyezték: mindegyik akkora volt, akár egy autóbusz.

Amíg a forgalomban araszolgattunk, előrehajoltam, és az ablakból a nőket bámultam. A legtöbb strandruhát hordott: néhányan bő nadrágot, mások sortot meg a fürdőruhájuk melltartóját, de akadt köztük francia fürdőtrikós is. A kövérek, mint mindig, a sortot kedvelték. Hébe-hóba kiszúrtam egy-egy csinos fruskát, de a többség középkorú volt és hájas. A sofőr meglátta a visszapillantó tükörben izgatott bámészkodásomat, kihajolt az ablakon, és kiköpött.

– Akár a szombat esti húspiac, igaz? – kérdezte.

– Éppen azon töprengtem, mire emlékeztet – feleltem és hátradőltem. – Ez aztán a város…

– Gondolja? Egy lyukas garast sem adnék érte. Milliomosnak kell lennie, ha itt akar élni, különben akár fel is kötheti magát. Errefelé több milliomos jut egy négyzetkilométerre, mint bárhol a világon. Hallott már róla?

Mondtam, hogy nem, és szorongva gondoltam, vajon elég pénzt hoztam-e magammal. Tudtam, hogy Jacktől teljesen reménytelen kölcsönkérni.

Eltávolodtunk a tengertől, fölkapaszkodtunk a hegyre, és nemsokára egy mindkét oldalán narancsfákkal szegélyezett, csöndes útra értünk. A taxi megállt a szálloda előtt.

Kiszálltam a kocsiból, szemügyre vettem az épületet. Nyoma sem látszott rajta a fényűzésnek. Biztos voltam benne, hogy Jack éppen ilyen hotelt választ; semmi luxus, de valószínűleg jól főznek.

Kiszaladt egy szállodainas, hogy összeszedje a csomagjaimat. Egy dollárt adtam a sofőrnek, aztán fölballagtam a lépcsőn, és beléptem a hotel halljába.

Elég tágas volt, fonott kosárszékek álltak benne, meg néhány kornyadozó pálma sárgaréz dézsákban: ha nem is volt túl cifra, legalább tisztességesen takarítottak.

A kopaszodó, dagadt portás selyem nyakkendővel kötötte föl dupla tokáját. Rám vigyorgott, és a kezembe nyomott egy tollat.

– Foglaltak önnek szobát, uram?

– Remélem. A nevem Lew Brandon. Megmondta Mr. Sheppey, hogy jövök?

– Természetesen, Mr. Brandon. Az övével szomszédos szobát adtam önnek. – Megnyomta a csengőt, és előkerült az inas. – Vidd fel Mr. Brandont a 245-ösbe. – Újra rám villantotta a fogsorát. – Mr. Sheppey a 247-esben lakik. Remélem, jól fogja érezni magát nálunk, Mr. Brandon. Ha szüksége van valamire… bármilyen csekélységre…

– Köszönöm. Mr. Sheppey itthon van?

– Nincs. Körülbelül egy órája ment el. – Szemérmesen elmosolyodott. – Egy ifjú hölggyel. Azt hiszem, a strandra készültek.

Nem lepett meg. Jack nem rajongott a munkáért, viszont bolondult a nőkért.

– Ha visszajön, mondja meg neki, hogy megérkeztem. A szobámban leszek.

– Megmondom, Mr. Brandon.

Az inassal meg a csomagommal bepréseltem magam az ósdi liftbe, amely felvonszolt a második emeletre.

A 245-ös szoba nem volt nagyobb egy jókora nyúlketrecnél, és olyan forróság fogadott, akár a fújtatókemencében. Az ágy ahhoz is kicsinek látszott, hogy egy törpe kinyújtózhasson benne, a zuhany csurgóit, az ablakból nem nyílt semmiféle kilátás. Csak azt reméltem, hogy legalább olcsó lesz. Más nem szólt mellette.

Az inas a szokásos módon leeresztette, majd fölhúzta a rolót, föl-le kattintottá a villanykapcsolót; szemmel láthatóan meglepte, hogy minden működik. Mikor mindezzel végzett, végre megszabadultam tőle.

Föltárcsáztam a szobapincért. Egy üveg Vat 69-et rendeltem jéggel, méghozzá sürgősen. Aztán lerángattam a ruhámat, és beálltam a zuhany alá. A vízsugár alatt remekül éreztem magam, de amint visszatértem a hálószobába, kivert a veríték.

Ittam egy korty whiskyt, és éppen vissza akartam menni a zuhany alá, amikor dörömböltek az ajtón.

Törülközőt csavartam a derekam köré, elfordítottam a kulcsot a zárban, és kinyitottam az ajtót.

Nagydarab, vörösre cserzett képű férfi állt előttem. Szeplős orra úgy nézett ki, mintha valamikor rátapostak volna. A pasasról ordított, hogy rendőr. Visszaterelt a szobába és becsukta az ajtót.

– Brandon a neve? – kérdezte kemény, érdes hangon.

– Igen. Mit óhajt?

Elővette az irattárcáját, és megmutatta az igazolványát.

– Candy őrmester vagyok. Gyilkossági csoport – felelte. – Ismeri Jack Sheppeyt?

Éreztem, hogy a balsejtelemtől végigfut a hideg a hátamon.

Nem ez lenne az első eset, hogy Sheppey bajuszt akaszt a rendőrséggel. Hat hónapja jókora monoklit mázolt egy zsaru szemére. Tíz napot ült miatta. Azelőtt három hónappal pedig úgy behúzott egy rendőrőrszemnek, hogy huszonöt dollárra büntették. Jack gyűlölte a hekusokat.

– Igen. Ismerem Sheppeyt. Bajba került? – kérdeztem?

– Így is lehet mondani – felelte Candy. Elővett egy csomag rágógumit, feltépte a papírt, és teletömte a száját. – Tudja azonosítani?

Ez már tényleg felborzolta az idegeimet.

– Csak nem érte baleset?

– Meghalt – mondta Candy. – Gyorsan kapjon magára valamit. Odalent vár a kocsi. A hadnagy beszélni akar magával.

Rámeredtem nagy, vörös képére.

– Meghalt? Mi történt?

Candy felhúzta vaskos vállát.

– A hadnagy majd elmondja. Menjünk már! Utálja, ha várakoztatják.

Fölvettem az ingemet meg a nadrágomat, gyorsan végigszántottam a fésűvel a hajamon, belebújtam a zakómba, aztán leültem az ágyra, hogy zoknit és cipőt húzzak.

Remegett egy kicsit a kezem.

Jack meg én jól megfértünk egymással. Mindig szenvedélyesen szerette az életet: minden másodpercét kiélvezte, és sokkal több örömöt préselt ki belőle, mint én. Egyszerűen lehetetlen, hogy meghalt.

Megkötöttem a cipőfűzőmet, és újabb korty whiskyt töltöttem. Úgy éreztem, szükségem van rá.

– Iszik velem egyet? – kérdeztem Candyt.

Tétovázott, megnyalta széles száját, küzdött a lelkiismeretével, és vesztett.

– Nos, tulajdonképpen nem is vagyok igazán szolgálatban…

Akkora adagot öntöttem neki, hogy egy lovas kocsi is fejre állt volna tőle, de ő úgy csurgatta le a torkán, mint a vizet.

– Menjünk – mondta. Letette a poharat. Nagyot fújt, aztán a mellére csapott. – A hadnagy nem szereti, ha várakoztatják.

Lelifteztünk. Átmentünk a halion, közben láttam, hogy a portás kigúvadt szemmel bámul utánam. Az inas is rám meredt. Valószínűleg azt hitték, hogy letartóztattak.

Az ajtó melletti fonott székekben két öregúr üldögélt fehér flanelnadrágban és Harvard-blézerben. Ők is végigmértek, amikor Candyvel elballagtam előttük. Az egyik megjegyezte:

– Fogadni mernék, hogy az a fickó rendőr.

Lementünk a lépcsőn a várakozó kocsihoz. Candy a volánhoz ült, én meg mellé. Gyorsan haladtunk a mellékutcákon át, elkerültük a főutak forgalmát.

– Hol találták meg? – kérdeztem hirtelen.

– Bay Beachnél – felelte Candy, miközben erős állkapcsa egyre őrölt, ahogy a gumit rágta. – Van ott egy sor kabin, ki lehet bérelni őket. A kabinos találta meg.

Ekkor föltettem azt a kérdést is, amely nem hagyott nyugodni, mióta Sheppey halálhírét meghallottam.

– Szívrohamot kapott, vagy valami hasonlót?

Candy megnyomta a sziréna gombját, mert egy Cadillac megpróbált elénk furakodni. A szirénázásra félrehúzódott, és lassított. Candy haragos pillantást vetett a sofőrre, aztán elsöpört mellette.

– Meggyilkolták – felelte.

Mozdulatlanul ültem, két kezemet a térdem közé szorítottam, amíg enyhült a megrázkódtatás.

Ezek után már nem tudtam mit mondani, csak bámultam magam elé, és hallgattam, hogy Candy valami dallamtalan nótát dünnyög az orra alatt. Nem egészen öt perc alatt értünk le a tengerpartra. Candy gyorsan végighajtott a tengerrel párhuzamos, széles úton. Végül megérkeztünk a piros-fehérre mázolt kabinsor mellett lévő parkolóba.

A kabinokat pálmafák árnyékolták, de ott virítottak a szokásos tarkabarka napernyők is. Négy rendőrségi autó állt az úton. Körülbelül kétszáz főnyi, nagyrészt fürdőruhás tömeget láttam a kabinok közelében ácsorogni. A parkolóban kiszúrtam a lehajtható fedelű Buickot; használtan vettük Jackkel, még mindig fizettük utána a részleteket.

Candy meg én átfurakodtunk a kíváncsian bámészkodó tömegen. Ahogy közeledtünk a kabinokhoz, Candy megszólalt:

– Az a kis ürge Rankin hadnagy.

Rankin meglátott bennünket, és elénk jött.

Egy fejjel alacsonyabb volt Candynél. Könnyű szürke öltönyt viselt, széles karimájú puhakalapját gondosan, hetykén félrecsapva a jobb szemére húzta. Negyvenöt körüli, simára borotvált, kemény arcú, jeges szürke szemű férfi volt. A szája keskeny kis rés. Halántékán őszülő haját nemrég nyírták. Mintha skatulyából húzták volna ki; elegáns volt, ápolt és kemény, akár a megedzett acél.

– Ez Lew Brandon, hadnagy – mondta Candy.

Rankin rám nézett. Fürkésző szeme akár a fényszóró. Keskeny papírszeletet vett elő a zsebéből, és az orrom alá nyomta.

– Ezt maga küldte? – kérdezte.

A papírra néztem. A távirat volt, amelyben értesítettem Jacket, hogy mikor érkezem.

– Igen – feleltem.

– A barátja volt?

– Együtt dolgoztunk. Az üzlettársam volt.

Rankin még mindig mereven nézett rám. Egy végtelen pillanatig csak bámult, az állát dörzsölgette, aztán megszólalt:

– Jó lenne, ha megnézné. Utána beszélgethetünk.

Összeszedtem magam, és követtem a forró homokon át a kabinba.

II.

Néhány tagbaszakadt fickó port szórt az ablakpárkányokra. Ujjlenyomatokat kerestek. Egy sovány, idősebb férfi kis asztalnál ülve sárgásbarna űrlapot töltött ki; a lábánál fekete aktatáska hevert.

Szinte észre sem vettem őket. Egyenesen oda néztem, ahol Jack összekuporodva feküdt a padlón, közel a díványhoz, mintha haldokolva is menekülni próbálna valaki elől.

Csak fürdőnadrág volt rajta. A nyakhajlatában, a jobb válla mellett kékesvörös lyuk. Körülötte csúnyán felhorzsolódott a bőr. Napbarnított, halott arcán rémület.

– Ő az? – kérdezte Rankin halkan. Jeges szürke szeme figyelt.

– Igen.

– Oké. – A sovány férfira pillantott. – Kész van már, doki?

– Majdnem. Sima ügy. Profi munka volt. Szerintem patkányfarkú jégcsákány lehetett Akárki tette, tudta, hova kell ütnie. Éppen a nyakszirtet találta el. Nagy erővel sújtott le. Azonnal beállhatott a halál. Azt hiszem, nincs még egy órája sem, hogy megölték.

Rankin felmordult:

– Elvihetik, ha végzett! – Hozzám fordult. – Menjünk innen. – Kilépett a tűző napra, hunyorgott a vakító fényben. Intett, és Candy odajött.

– Visszamegyek Brandonnal a szállodába – mondta Rankin. – Nézzen utána, mit talál itt. A doki szerint jégcsákánnyal csinálták. Hughson lejön néhány emberrel. Kerestesse a jégcsákányt. Lehet, hogy a gyilkos eldobta, bár kétlem. – Arany karórájára pillantott, amelyet vékony csuklója belső oldalán hordott. – Tizennégy óra harminc perckor legyen az irodámban.

Kezével intett, hogy menjek utána, aztán elindult a homokon. Úgy sétált át a tömegen, mintha az a sok ember ott sem lett volna. Gyorsan utat nyitottak neki, és rám bámultak, amint követtem Rankint.

– Hadnagy, az a lehajtható fedelű Buick a miénk. Sheppey használta idelent – mondtam, amikor elhaladtunk a parkoló mellett.

Rankin megállt, a Buickra pillantott, és odaintette az egyik emberét.

– Szóljon Candy őrmesternek, hogy Sheppey azzal a Buickkal jött ide. Keressenek benne ujjlenyomatokat, és kutassák át. Ha befejezték, vitesse a kocsit az Adelphi Hotel elé. – Rám nézett. – Oké?

– Köszönöm.

A rendőrségi kocsihoz ballagtunk, és beültünk a hátsó ülésre.

– Adelphi Hotel – mondta Rankin a sofőrnek. – A hosszabb úton menjen, és lassan hajtson. Beszélnem kell ezzel az úrral.

A sofőr megbökte a sapkáját, indított, és behajtott a forgalomba.

Rankin a sarokba húzódott, elhelyezkedett, szivart vett elő a zsebéből, kirázta a fémtokból, levágta a végét, és apró fehér fogai közé dugta. Rágyújtott, szippantott egyet, visszatartotta a füstöt, aztán keskeny orrlyukain át lassan kieresztette.

– Essünk túl rajta – mondta. – Ki maga, ki volt Sheppey, és mi ez az egész? Ne kapkodjon. Lassan válaszoljon, de minden benne legyen.

Cigarettára gyújtottam, egy pillanatig gondolkoztam, aztán beszélni kezdtem.

Elmondtam neki, hogy az elmúlt öt évben Sheppey meg én jól menő magánnyomozó irodát vezettünk San Franciscóban.

– Három hétig New Yorkban dolgoztam, ez alatt Sheppey viselte gondját az irodának. Még New Yorkban táviratot kaptam tőle: megkért, hogy jöjjek St. Raphael Citybe, amilyen gyorsan csak tudok. Nagy ügy, sürgönyözte, rengeteg dohány van benne. Addigra én már nagyjából befejeztem a munkámat, így Los Angelesbe repültem, ott felültem a vonatra, és ma délelőtt tizenegy harminckor értem ide. A szállodába mentem, megtudtam, hogy Sheppey szobát foglalt nekem, de azt mondták, ő nincs otthon. Éppen zuhanyoztam, amikor Candy őrmester értem jött. Ez minden, amit mondani tudok.

– Sheppey nem jelezte, milyen ügyről van szó? – kérdezte Rankin.

Megráztam a fejemet.

– Jack nem nagyon szeretett levelezni. Azt hiszem, úgy döntött, könnyebb is meg gyorsabb is elmondani, mint megírni.

Rankin egy pillanatig töprengett, végül megkérdezte:

– Itt van a működési engedélye?

Odaadtam neki a levéltárcámat. Gyorsan és szakszerűen átvizsgálta, aztán visszaadta.

– Fogalma sincs, ki alkalmazhatta itt Sheppeyt és milyen ügyben? – kérdezte.

– Halvány fogalmam sincs.

Szigorúan nézett rám.

– Megmondaná, ha tudná?

– Lehet, de nem tudom, így ez a kérdés tárgytalan.

Hunyorogva vakargatta az arcát.

– Mit gondol, készített Sheppey jegyzeteket a nyomozásról?

– Kétlem. Nem szerette a papírmunkát. Általában együtt dolgoztunk, és én írtam a jelentéseket.

Ide-oda forgatta a szivart az ajkai között.

– Hogy lehet az, hogy maga New Yorkba ment, amikor Friscóban van az irodájuk?

– Olyan ügyfélről volt szó, akinek már régebben is dolgoztam. New Yorkba költözött, és kifejezett kívánsága volt, hogy én foglalkozzam az üggyel.

– Sheppey sem a saját vadászterületén dolgozott, ugye? Gondolja, hogy őt is egy régi ügyfél kérte föl?

– Lehet, de egyet sem ismerek, aki ide költözött volna.

– Mi a véleménye, vajon azért ölték meg, mert rájött valamire az üggyel kapcsolatban?

Tétováztam, mert eszembe jutott, hogy a hotelportás azt mondta, Jack egy nővel ment el.

– Nem tudom. A portás szerint egy nő jött érte, és együtt távoztak. Állandóan nők után koslatott, ez volt a legnagyobb hibája. Csapot-papot otthagyott, ha megtetszett neki valaki. Ez is ilyen eset lehetett, és őnagysága férjének talán kifogása volt ellene. Persze csak találgatok, de Jack azelőtt is elképesztő helyzetekbe került a nők miatt.

Rankin fintorgott.

– Férjes asszonyokkal járkált?

– Nem törődött a családi állapotukkal, ha szépek voltak. Ne gondolja, hogy be akarom feketíteni. A legjobb barátom volt, de igaz, ami igaz, néha nagyon sok bosszúságot okozott, amikor egy csinos cicababa miatt elhanyagolta a munkáját.

– Elég ritkán fordul elő, hogy egy férj jégcsákánnyal fejezi ki a rosszallását: ez profi munka volt.

– Talán profi férj volt. Akad valaki a nyilvántartásukban, aki jégcsákányt használ?

Rankin a fejét rázta.

– Nem ismerek ilyet, de ez nagyon gazdag város. Tele van szerencsevadásszal, és akad köztük néhány veszélyes is. Még soha senkit nem döftek le jégcsákánnyal, de mindig kell egy első eset. – Leverte a hamut a szivarjáról. – Tud információt szerezni az ügyről, amelyen Sheppey dolgozott? Ez az első lépés. Meg kell bizonyosodnom róla, hogy a halálának nincs köze a munkájához.

– Ha nem hagyott feljegyzést a szobájában, nem tehetek semmit – mondtam, de ez nem volt igaz.

Csak az után akartam közölni Rankinnel, hogy esetleg megtudhatom Jack ügyfelének a nevét, ha már meggyőződtem az illető ártatlanságáról. Messzemenő következtetés volt, de talán mégis lehetséges, hogy Ella, a gépírónőnk, aki most gondját viseli az irodának Friscóban, tudhat valamit.

Rankin előrehajolt a sofőrhöz.

– Oké, most már beletaposhat.

Nem telt bele öt perc, és megálltunk az Adelphi Hotel előtt.

Együtt mentünk át a hallon a várakozó szállodaportáshoz. Hájas tokája reszketett, akár a kocsonya. Kigúvadt a szeme a visszafojtott izgalomtól.

A fehér flanelnadrágos urakhoz csatlakozott a feleségük; úgy néztek ki, mintha egy viktoriánus regény lapjai közül léptek volna elő. Mozdulatlanul ülve nagy szemeket meresztettek ránk, és kíváncsian hegyezték a fülüket.

– Olyan helyen beszélgessünk, ahol ezek a vén varjak nem hallhatják – mondta Rankin jó hangosan, hogy ők is megértsék.

– Természetesen, hadnagy úr – felelte a portás izgatottan. Bevitt bennünket a pult mögé, egy kis irodába. – Valami baj van?

– Nem, itt nincs semmi baj – nyugtatta meg Rankin. – Hogy hívják?

A portás még izgatottabbnak látszott.

– Edwin Brewer.

– Hány órakor távozott Mr. Sheppey?

– Talán fél tizenegy lehetett.

– Egy nő volt vele?

– Igen. A nő odajött a pulthoz, és őt kereste. Amíg a nő velem beszélt, Mr. Sheppey kilépett a liftből, és csatlakozott hozzá.

– Megmondta a nevét?

– Nem. Mr. Sheppey megérkezett, mielőtt megkérdezhettem volna.

– Baráti viszonyban voltak?

Brewer idegesen megnyalta a szája szélét.

– Nos, igen. Mr. Sheppey elég bizalmas kapcsolatban volt a hölggyel.

– Hogy érti ezt?

– Mr. Sheppey odament a hölgyhöz, és azt mondta: „Helló, cicababa!”, aztán a hölgy háta mögé csúsztatta a kezét, és megcsípte.

– A nő mit csinált?

– Úgy tett, mintha csak nevetne rajta, de láttam, hogy nincs ínyére a dolog. Nem az a fajta volt, akivel szemben az illendőnél többet engednék meg magamnak.

– Miért, milyen volt?

– Méltóság volt benne. Nehéz így megmagyarázni. Egyszerűen nem az a fajta volt, akivel szemtelenkedni lehet.

– Sheppey mégis megtette.

– Ez nem jelent semmit – mondtam. – Jack senkit nem tisztelt. Egy püspök feleségét is megcsípte volna, ha kedve tartja.

Rankin összeráncolta a szemöldökét.

– El tudja mondani, hogy nézett ki ez a nő?

Brewer idegesen dörzsölgette a kezét.

– Nagyon csinos volt: napbarnított, jó alakú. Nagy napszemüveget és széles karimájú kalapot hordott. Nem sokat láttam az arcából. Tengerészkék nadrág meg fehér blúz volt rajta.

– Kora?

– Huszonéves lehetett, de pontosan nem tudom; talán huszonöt.

– Tudná azonosítani, ha újra látná?

– Ó, igen, egészen biztos vagyok benne.

Rankin elnyomta a szivarját a Brewer íróasztalán levő hamutartóban.

– Mit gondol, akkor is tudná azonosítani, ha nem viselné a széles karimájú kalapot és a nagy napszemüveget, hanem történetesen hajadonfőtt lenne, fehér ruhában?

Brewer egy pillanatig töprengett. Szemmel láthatóan zavarba jött.

– Akkor talán nem…

– A ruhákat tudná azonosítani, a nőt nem?

– Nos, igen.

– Ez nem túl sok segítség, ugye? – mondta Rankin. – Oké, ne is törődjön vele. Mi történt az után, hogy Sheppey üdvözölte a nőt?

– Sheppey azt mondta, két órán belül vissza kell jönnie, úgyhogy jó lesz, ha indulnak. Együtt távoztak, és láttam, hogy elhajtottak Mr. Sheppey kocsiján.

– A nő itt hagyta a kocsiját?

– Nem láttam a kocsit. Azt hiszem, gyalog jött.

– Adja ide Sheppey szobájának a kulcsát.

– Idehívjam Greavest? Ő a szálloda nyomozója…

Rankin a fejét rázta.

– Nem. Nem akarom, hogy ez a háziszimat itt mászkáljon, kibogarásszon valami nyomot.

Brewer kiment az Irodából a kulcstartó táblához. Mi is követtük. A négy öreg ránk meredt.

– Biztosan magával vitte a kulcsát Odaadom a tartalékot – mondta Brewer.

Megtalálta a kulcsot, és átnyújtotta Rankinnek.

Rankin átvette, Brewer pedig közben megkérdezte:

– Történt valami Mr. Sheppeyvel?

Az öregek előrehajoltak. Elepedtek érte, hogy megtudják a választ.

– Gyermeket szült – felelte Rankin. – Azt hiszem, ez az első ilyen eset a történelemben, de nem tudom egészen biztosan, úgyhogy ne hivatkozzon rám.

Kettesben a lifthez ballagtunk. Az öregek megrökönyödött képpel bámultak utánunk. Rankin megnyomta a második emelet gombját.

– Gyűlölöm a szállodában lakó öregeket – közölte közben.

– Egyszer maga is megöregszik – feleltem. – Nem jókedvükből élnek szállodákban.

– Egy érzelgős magánnyomozó… – mondta ajkát biggyesztve. – Pedig azt hittem, már mindent láttam az életben.

– A kabinostól megtudott valamit arról a lányról? – kérdeztem, amint a lift elkúszott az első emelet előtt.

– Igen. Ugyanazt a személyleírást. Két öltöző van a kabinban. A lány használta az egyiket, Sheppey a másikat. Megtaláltuk a nő nadrágját, blúzát, kalapját és napszemüvegét. Sheppey ruhái a másik öltözőben voltak.

– A lány a kabinban hagyta a ruháját? – kérdeztem gyorsan.

– Éppen ezt magyarázom. Ez kétfélét is jelenthet: vagy el akart tűnni a színről, és úgy döntött, hogy fürdőruhában sikerülni fog, mert ebben a nyamvadt városban mindenki azt hord, vagy úszott egyet, és valaki megölte, miután Sheppeyt elintézte. Az embereim most kutatják át a tengerpartot. Szerintem eltűnt a színről.

– Senki nem látta, amikor kijött a kabinból? – kérdeztem. A lift éppen megállt a második emeleten.

– Nem, de azért tovább érdeklődünk.

A folyosón a 247-es szobához mentünk.

– Elég jó álruhája volt annak a nőnek – folytatta Rankin, miközben a kulcsot bedugta a kulcslyukba. – Ebben a városban nem a nő arcát nézik, hanem az alakját. – Elfordította a kulcsot a zárban, és belökte az ajtót.

Megálltunk és körülnéztünk a szobában. Alig lehetett nagyobb, mint az enyém, de ugyanolyan fülledt meleg volt.

– Te jószagú úristen! – suttogta Rankin.

A szoba úgy nézett ki, mintha ciklon söpört volna végig rajta. A komód valamennyi fiókját kirángatták. Jack holmiját szanaszét szórták a padlón. Felfeszítették az aktatáskáját, mindenütt papírok hevertek. Felszabdalták az ágyat, felvágták a matracokat, kilógott a tömés belőlük. Felhasították a párnákat is, halomban állt a toll a parkettán.

– Ez aztán gyors munka volt – mondta Rankin. – Ha akadt is itt egyáltalán valami, mi már nem találjuk meg. Iderendelem a fiúkat. Talán lesz néhány ujjlenyomat… bár fogadni mernék, hogy nem találnak semmit.

Becsukta és kulcsra zárta az ajtót.

Második fejezet

I.

Az ágyamon fekve hallgattam a szomszéd szobából súlyosan dobogó lábak zaját és Rankin nyomok után kutató embereinek fojtott, halk mormolását.

Szomorú voltam és magányos. Bár Jack-nek akadtak hibái, mégis jó volt együtt dolgozni vele. öt évvel ezelőtt ismerkedtünk meg. Én ideiglenes rendőri szolgálatot teljesítő nyomozó voltam a kerületi ügyészségen, Jack pedig a San Francisco Tribune bűnügyi riportere, összebarátkoztunk, és egy üveg skót whisky mellett úgy döntöttünk, belefáradtunk már abba, hogy íróasztal mellett tespedő tuskók parancsainak engedelmeskedjünk, akik ide-oda rángatnak és tönkretesznek bennünket.

Bár mindketten berúgtunk már egy kicsit, mégis szorongva gondoltunk rá, hogy megváljunk a fix fizetés biztonságától az önálló vállalkozás kedvéért. A tőkénk nem volt nagy: az enyém ötszáz dollárral több, mint Jacké, viszont sok tapasztalatot gyűjtöttünk, és úgy gondoltuk, jól beválik majd az üzlet.

A városban számos magánnyomozó iroda működött. A legtöbbet ismertük, egyik sem volt valami nagy szám. Mire a whisky felét megittuk, elhatároztuk, hogy minden hidat felégetünk magunk mögött, és belevágunk a vállalkozásba.

Kezdettől fogva szerencsénk volt. Egy év múlva már tisztességesen megéltünk, és az óta is egyre jobban ment a sorunk.

Azon tűnődtem, milyen lesz egyedül dolgozni. Eltöprengtem, vajon ne keressek-e valakit, akivel társulhatnék. Elég pénzem volt már a bankban ahhoz, hogy Jack feleségétől megvásároljam a részét. A bárgyú vörös liba néha az őrületbe kergette Jacket. Biztos voltam benne, hogy kapva-kap az alkalmon, ha visszaszerezheti az üzletbe fektetett pénzt, amelyet Jacknek kölcsönzött.

Jack halálára gondoltam, hogy eltereljem a figyelmemet erről a kérdésről. Nem hittem, hogy köze volt ahhoz az ügyhöz, amelyen dolgozott. Sokkal valószínűbbnek látszott, hogy elcsábította egy gengszter barátnőjét, és a gengszter megölte. Rankin is megmondta: a patkányfarkú jégcsákány profi fegyver, sőt profi módon is használták. De meg kellene tudnom, ki volt Jack ügyfele. Jack azt mondta, ez az ügy aranybánya. Nyilván az lehetett, különben aligha hagyta volna ott miatta a hazai pályát. Tehát az ügyfél gazdag ember. Nem mintha ez segítene rajtam. Úgy látom, aki St. Raphaelben akar élni, annak tekintélyes vagyonnal kell rendelkeznie.

Mielőtt megmondom az ügyfél nevét Rankinnek, meg kell győződnöm róla, hogy az illetőnek semmi köze sincs a gyilkossághoz. A magánnyomozó jó hírét az teszi tönkre a legjobban, ha rászabadítja a rendőrséget az ügyfelére. Az ilyen tapintatlanságnak villámgyorsan híre jár.

Amint Rankin emberei eltűnnek, felhívom Ellát, de nem a szálloda telefonközpontján keresztül: Nem tudom, mennyire ravasz fickó Rankin, de ha olyan agyafúrt, amilyennek gyanítom, akkor az egyik embere már ott áll a kapcsolótábla mellett, és éppen erre a hívásra vár.

Az órámra pillantottam. Háromnegyed egy. Tegnap este óta szinte semmit nem ettem. Úgy gondoltam, időt nyerek, ha most kapok be valamit, amíg a fiúk a szomszéd szobában nem nagyon érnek rá velem foglalkozni. A padlóra lendítettem a lábamat, és fölálltam.

Éppen a galléromat gomboltam, amikor kinyílt az ajtó, Rankin nézett be.

– Huh! Olyan ez a szoba, akár a kemence!

– Igen. Éppen indulni akartam, hogy egyek egy falatot. Szüksége van rám?

Az ajtófélfának támaszkodott, kialudt szivart forgatott a fogai között.

– Nincs semmi odaát – mondta, hüvelykujjával a szomszéd szobára bökve. – Több száz ujjlenyomat; valószínűleg semmi jelentőségük sincs. Nem takarítják túl lelkesen ezeket a szobákat. Szerintem legalább harminc régi vendég ujjlenyomatait szedtük össze. Az ügyről sem találtam jelentést, de nem is számítottam rá. Semmi nem árulja el, kinek dolgozott Sheppey.

– Fogadni merek, hogy az a fickó sem talált semmit, aki átkutatta a szobát. Sheppey nem írt jelentéseket.

– Még mindig nem tudja, ki volt az ügyfél? – kérdezte Rankin fürkésző pillantással.

– Fogalmam sincs.

– Tudja, Brandon, az a süket duma, hogy titokban kell tartania az ügyfél nevét, érvénytelen, ha gyilkosságról van szó. Jó lesz, ha sürgősen megtudja azt a nevet: ne akarja bemesélni, hogy nem képes rá.

– Nem akarom átverni, hadnagy, de ha Jack nem készített jelentést, tehetetlen vagyok.

– Adja meg az irodája címét. Csak akad ott egy titkárnő vagy valaki, nem?

Megadtam neki a címet.

– Van egy gépírónőnk. Alig múlt tizenhét éves. A legbutább liba, aki valaha fizetést kapott. Nem avatjuk be semmibe.

Rankin egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki hisz nekem.

– Ha rájön, ki volt az ügyfél, keressen fel. Ha huszonnégy órán belül nem jelentkezik, én látogatom meg…

Elment, és becsukta maga mögött az ajtót; a fenyegetés úgy lógott a levegőben, akár a mérges gázfelhő.

Úgy döntöttem, mégsem ebédelek. Az volt az érzésem, hogy Rankin felhívja a San Franciscó-i rendőrkapitányságot, és kiküldet valakit, aki beszél Ellával, mielőtt kapcsolatba léphetnék vele.

Lelifteztem a hallba. Egész háztömbnyit gyalogoltam, mire egy drugstore-t találtam. Bezárkóztam a nyilvános telefonfülkébe, és az irodám számát tárcsáztam.

Elláról csak félig mondtam igazat Rankinnek. Valóban alig múlt tizenhét éves, de egyáltalán nem volt buta liba. Nem esett a feje lágyára, úgy vágott az esze, mint a borotva.

Jólesett hallani fiatal, csengő hangját:

– Itt a Star Ügynökség. Jó napot kívánok!

– Itt Lew – mondtam gyorsan. – St. Raphael Cityből beszélek. Jack itt vállalt munkát, és táviratozott, hogy jöjjek utána. Rossz hírem van, Ella. Jack meghalt. Leszúrták.

Hallottam, hogy a lány hirtelen mély lélegzetet vett. Szerette Jacket. Jack, szokásához híven, rászállt, amikor Ella beállt hozzánk. de rábeszéltem, hogy hagyja békén, túl fiatal még. Jack belátta, és idősebb zsákmányt keresett. De így is nagy hatással volt Ellára. Tudtam, hogy a lány éppen eléggé beleszeretett.

– Jack meghalt? – kérdezte remegő hangon.

– Igen. Most figyeljen, Ella, ez fontos! A rendőrség tudni akarja, milyen ügyről volt szó, és ki az ügyfél. Jack nekem nem mondta meg. Maga tudja?

– Nem. Csak annyit közölt, hogy horogra akadt valami, és St. Raphael Citybe utazik. Azt is említette, hogy táviratban odahívja magát, de arról nem szólt egy szót sem, milyen ügyről van szó.

Hallottam, hogy a könnyeivel küszködik. Sajnáltam szegény kislányt, de most nem volt alkalmas a pillanat az érzelmek kifejezésére.

– Hogyan kapta Jack a megbízást: levélben vagy telefonon?

– Egy férfi felhívta.

– Megmondta a nevét?

– Nem. Kérdeztem, de nem volt hajlandó elárulni. Az egyik főnökkel akart beszélni.

A tarkómra löktem a kalapomat, és nagyot fújtam. A fülkében olyan sűrű volt a levegő, hogy akár neki is dőlhettem volna.

Úgy látszik, zsákutcába kerültem. Ekkor hirtelen eszembe jutott valami. Emlékeztem rá, hogy Jack, ha telefonon beszélt, közben mindig szórakozottan firkált. Ha ceruza és telefon akadt a kezébe, nem fért a bőrébe. Vagy meztelen nőket rajzolt – ehhez különös tehetsége volt –, vagy a beszélgetés foszlányait írta le. Ez már szinte reflex volt nála.

– Ella, menjen be Jack irodájába, és nézze meg a jegyzettömbjét. Lehet, hogy fölírta az ügyfél nevét. Tudja, hogy mindig firkált.

– Igen, megnézem.

Amíg vártam, éreztem, hogy végigfolyik az izzadság a gerincemen. A fülkében hőség volt. Ki kellett nyitnom az ajtót, hogy beeresszek egy kis friss levegőt. Ekkor pillantottam meg a zsarut. A szódáspulthoz támaszkodott. Ordított róla, hogy hekus: olyan mereven nézte a kávéscsészéjét, mint aki mindent elkövet, nehogy rám tévedjen a pillantása.

Átkoztam magam; nem gondoltam, hogy Rankin rám állít valakit. Ez a fickó sejtheti, hogy az irodámat hívtam föl.

Hirtelen ismét a telefonra figyeltem, mert meghallotta Ella hangját.

– Sok minden van a jegyzettömbön – mondta. – Itt fekszik előttem. De Jack csak egy nevet írt föl. Lee Creedy, csupa nagybetűvel.

– Oké, Ella. Lehet, hogy fontos, lehet, hogy nem. Szabaduljon meg attól a laptól, jó? Megvárom. Tépje össze, és húzza le a vécében. Bármelyik pillanatban beállíthatnak a zsaruk. Nem szabad megtalálniuk.

Három percig vártam, ekkor újra jelentkezett.

– Elintéztem.

– Ügyes kislány. Most figyeljen rám. Azt mondtam az itteni rendőrségnek, hogy maga ütődött, és semmit nem kötünk az orrára. Eszerint bánjon a zsarukkal. Mondja azt nekik, hogy Jacket felhívták telefonon, és csak annyit közölt, hogy St. Raphael Citybe utazik, de maga nem tudja, ki és miért kereste. Oké?

– Igen.

– Ne hagyja, hogy zavarba hozzák. Valószínűleg erőszakoskodni fognak, és cinkossággal vádolják, de ne aggódjon. Ragaszkodjon a saját meséjéhez. Nincs bizonyítékuk, és hamarosan belefáradnak a próbálkozásba.

– Rendben van, Lew.

– Még valami. Nem szívesen kérem ilyesmire, Ella, de innen nem tudok intézkedni. Közölné a hírt Jack feleségével? Mondja meg neki, hogy majd írok. Még ma este elküldöm a levelet. Elintézem a temetést. Ha az asszony túl lesz a megrázkódtatáson, fel is hívom.

– Maga még nem jön vissza?

– Nem. Kinyomozom, miért ölték meg Jacket, és ki volt a gyilkosa. Meglátogatná a feleségét, Ella?

– Hogyne, természetesen. – Halkabban folytatta: – Éppen most lépett be két férfi. Azt hiszem, detektívek…

Megszakadt a vonal.

Elővettem a zsebkendőmet, és megtöröltem az arcomat, aztán kiléptem a telefonfülkéből, odamentem a pulthoz, és szorosan a várakozó zsaru mellé álltam. Jeges pillantást vetett rám, majd hátat fordított.

Szendvicset és kávét rendeltem.

A hekus kiitta a kávéját, rágyújtott, aztán erőltetett közönnyel távozott az üzletből, beült egy fekete Lincolnba, és elhajtott.

II.

Nem sokkal fél kettő után értem vissza a szállodába, és egyenesen fölmentem a szobámba. El kellett haladnom Jack szobája előtt. Láttam, hogy nyitva van az ajtó. Benéztem.

Tagbaszakadt férfi állt az ablaknál, bő öltönyben. Széles csípőjére tette a kezét, és nézelődött. Megfordult. Rideg, ellenséges tekintettel meredt rám.

Kimustrált zsarunak látszott. Arra tippeltem, hogy ő a háziszimat.

– Szedték a sátorfájukat, és elillantak? – kérdeztem a szobába lépve.

– Mit akar itt? – kérdezte rekedt basszusban.

– Brandon a nevem. A szomszéd szobában lakom. Maga Greaves?

Kissé szelídebben bólintott.

A szobát valamelyest rendbe hozták. A tollat legalábbis összesöpörték, bár egy kevés még maradt.

A komód fiókjait becsukták, a tömést visszagyömöszölték a matrac huzatába, a papírokat összegyűjtötték.

Jack holmiját, két ütött-kopott bőröndjét, esőkabátját, kalapját és teniszütőjét a szoba egyik sarkába rakták. A szánalmas kis kupac nem sokat árult el a jóképű, erős, vidám fickóról.

– Átvizsgálták már ezt a holmit? – kérdeztem.

Greaves bólintott.

– El kell küldenem a feleségének – mondtam. – Találok valakit, aki elintézi?

– Joe, az inas megteszi, ha megkéri.

– Ha nincs jobb dolga, jöjjön át a szobámba. Van egy üveg Vat 69-em, meg kellene kóstolni.

Kövér képe felderült. Nem lepett volna meg, ha megtudom, hogy nincs túl sok barátja.

– Azt hiszem, ráérek néhány percre.

A szobámba mentünk, és becsuktam az ajtót.

Greaves az egyenes hátú székre ült, én az ágyra. A jég régen elolvadt. Nem bajlódtam a telefonnal, hogy másikat rendeljek. Neki háromujjnyi whiskyt töltöttem, magamnak csak egyet.

Jól megnéztem, ahogy beleszagolt a poharába. Kerek, kövér arcán nem látszott képmutatás. A bajuszában néhány ősz szál csillogott. Rideg és gyanakvó tekintete kicsit fáradt volt. Nem lehetett túl nagy mulatság háziszimatként dolgozni egy ilyenfajta szállodában.

– Tudják, ki ölte meg? – kérdezte, miután jó nagyot húzott a whiskyjéből.

– Ha tudják is, nekem nem mondták meg – feleltem, aztán én kérdeztem: – Látta a lányt, akivel Jack elment?

Greaves bólintott.

– Láttam. – Gyűrött csomag cigarettát húzott elő, megkínált, és tüzet adott. – Ebben a városban a zsaruk csak a nagy szállodák nyomozóival működnek együtt. A magamfajta kis senkit észre sem veszik. Oké, nem számít. Ha az a ravasz szélhámos, Rankin szóba állt volna velem, mondhattam volna neki egyet, s mást, de nem, ő Brewerrel beszélt. Tudja, miért? Mert Brewer megengedheti magának, hogy selyem nyakkendőt vegyen. Ezért.

– Mit tudott volna mondani neki? – kérdeztem előrehajolva.

– Brewertől személyleírást kért a lányról – válaszolta Greaves. – Ebből is láthatja, miféle zsaru. Brewer semmi mást nem látott a nőből, csak a ruháját. Én is tudtam, hogy azért vette föl azt a szerelést, mert nem akarta, hogy fölismerjék. Elsőként azt szúrtam ki, hogy szőke. Hogy parókát hordott-e vagy festette a haját, azt nem tudtam eldönteni, de azt igen, hogy szőke volt.

– Miért ilyen biztos benne?

Greaves fanyarul mosolygott.

– Kinyitottam a szememet. A rövid ujjú blúzban látszott a szőke pihe a karján. Az arcszíne és a bőre is szőke nőre vallott.

Ez az érvelés nem hatott meg különösebben. A nap is kiszívhatta a nő karján a pihét. Ezt persze nem mondtam meg, mert nem akartam Greavest elkedvetleníteni.

– Megtanultam, hogy az emberek apró, áruló szokásait keressem – folytatta. – A lány öt percig volt a hallban. Egész idő alatt a combján zongorázott. – Fölállt és megmutatta. – A jobb kezével. Látja? Így mozgatta az ujjait a combján. – Greaves úgy tett, mintha skálázna. – Jól beidegződött szokás volt. Végig ezt csinálta, de nem szándékosan: nem is tudott róla.

Ittam egy kortyot, amíg mérlegeltem ezt az értesülést.

– Szép feladat lenne a rendőrségnek, hogy olyan lányt keressen, aki a combján zongorázik, igaz? – mondtam.

Greaves csúfondárosan mosolygott.

– Ahhoz előbb a nyomára kellene akadniuk. Ez eldöntené a kérdést, ha úgy vélnék, hogy megtalálták, de nem lennének biztosak benne.

Bólintottam.

– Igen, azt hiszem, ez igaz. Mit gondol, mi lehet a nő foglalkozása annak alapján, amit látott belőle?

Felhúzta széles vállát.

– Nehéz lenne megmondani. Talán a szórakoztatóiparban dolgozhat. Nem tudom. Lehet modell, énekesnő vagy színésznő. Jól hordta a ruháját, és volt stílusa.

– Elmondja ezt Rankinnek?

Greaves elnyomta a cigarettáját, aztán megrázta a fejét.

– Nem hallgatna meg, még akkor sem, ha venném a fáradságot, és elzarándokolnék a kapitányságra. Nincs ideje a magamfajta kis senkik számára. A pokolba vele!

– Mit gondol, hogy jutott be az a fickó, aki átkutatta Sheppey szobáját?

– A kulccsal, amit Sheppey magával vitt. Elfelejtette leadni. Gyanítom, hogy a gyilkos megtalálta a kulcsot, lóhalálában idevágtatott, fölszaladt a lépcsőn, bement, és darabokra szedte a szobát. Hidegvér kellett hozzá, de meglehetős biztonságban volt. Kevés a személyzet, és a délelőtti órákban senki nem lehetett idefönt.

Úgy döntöttem, elérkezett az idő, amikor elárulhatom, hogy többé-kevésbé én is a szakmában dolgozom. Elővettem a névjegyemet, és átadtam neki.

– Nem szórakozásból kérdezősködöm – mondtam.

Elolvasta a kártyát, összeráncolta a szemöldökét, megdörzsölte vastag orrát, és visszaadta a névjegyet.

– Az üzlettársa volt?

– Igen.

– Mindig arra vágytam, hogy bekerüljek a maga szakmájába. Sokkal többet lehet keresni, mint az enyémben. Hogy megy a sora?

– Eddig nem panaszkodhattam. – Most le kell húznom a rolót, amíg meg nem találom a gyilkost.

Nagy szemeket meresztett.

– Ez a rendőrség dolga. Mit gondol, mit tehet?

– Szép is lenne, ha visszamennék Friscóba, és tovább dolgoznék, mintha mi sem történt volna… Ugye? Az aztán jó reklám, ha semmit sem teszek, hogy megtaláljam a gyilkost! Amellett Jack a legjobb barátom volt. Nem tudnék nyugodtan ülni és hagyni, hogy csak a rendőrség foglalkozzon az üggyel.

Greaves fintorgott.

– Legyen óvatos! Rankin nem is olyan veszélyes: értelmes zsaru. De Katchen kapitány más állatfajta. Csak a magándetektívet gyűlöli jobban, mint a hotelszimatot. Komolyan mondom, ha megtudja, hogy az ő vadászterületén szaglászik, meggyűlik vele a baja.

Megittam a whiskymet, és mindkét csuklómat megtöröltem a zsebkendőmmel. Legalább negyven fok volt a szobában.

– Mire gondol?

– Járt itt egy magándetektív; Los Angelesből jött, és egy öngyilkossági ügyben nyomozott. Az özvegy meg volt győződve róla, hogy gyilkosság történt, így fölfogadta ezt a fickót, és megkérte, nézzen körül. Katchen fölszólította a pasast, hogy tűnjön el, de az tovább próbálkozott. Aztán egyik nap az utcán egy járőrkocsi beleszaladt az autójába, és ripityára törte, a fickó meg kulcscsonttöréssel kórházba került. Amikor kijött hat hetet ült ittas vezetésért. Megesküdött, hogy a zsaruk fél liter whiskyt locsoltak rá, mielőtt kórházba vitték, de senki nem hitte el neki.

– Finom szöcske lehet ez a Katchen. Köszönöm a figyelmeztetést. Nem megyek a közelébe.

Greaves sajnálkozva kiitta a whiskyjét, és letette a poharát.

– Jól teszi. No, azt hiszem, elhúzom a csíkot. Ilyenkor az a dolgom, hogy a hallban üljek, nehogy valamelyik öregúr becsempésszen egy cicababát. Még soha nem tették meg, de az igazgató biztos benne, hogy megpróbálják. Köszönöm a vendéglátást. Ha bármikor segítségre van szüksége, megteszem a tőlem telhetőt.

Megígértem, hogy nem fogom elfelejteni.

Amint kifelé indult, csak úgy félvállról megkérdeztem:

– Jelent magának valamit az a név, hogy Lee Creedy?

Megállt, rám bámult, újra becsukta az ajtót, és nekidőlt.

– Ő a legnagyobb kutya ebben a városban.

– Milyen nagy?

– Először is százmillió dollárja van. Az övé a Green Star hajózási társaság. A tankhajóflottájuk rendszeresen közlekedik Frisco és Panama között. Az övé az Air Lift légitársaság is, amely légi taxikat indít innen Miamibe. Három újság tulajdonosa. Elektromos autóalkatrész-gyára is van; tízezer férfit és nőt foglalkoztat. A Kaszinó társtulajdonosa, részben ő pénzeli a könnyűsúlyú bokszbajnokunkat, az övé a Ritz-Plaza Hotel, és a Muskétás Klubban is van érdekeltsége. Ez az egyetlen igazán előkelő klub ebben a nyavalyás városban, és ha azt mondom, előkelő, nem arra gondolok, hogy drága, pedig tényleg elég drága. Óriási jövedelem, sőt talán vérvizsgálat is kell hozzá, hogy az ember beléphessen. Ilyen nagyfiú Creedy. Lehet, hogy egyéb birtokai is vannak, de ennyiből is képet alkothat róla.

– Itt él?

– Odakint, a Thor-öbölnél van a birtoka: körülbelül öt mérföld a part mentén. Tizenöt hold. Egy kis viskó áll rajta; alig huszonöt hálószoba van benne, meg egy akkora uszoda, hogy akár egy repülőgép-anyahajó is elúszkálhatna rajta; hat teniszpálya tartozik hozzá, állatkert oroszlánokkal és tigrisekkel, negyvenfőnyi személyzet, amely kezét-lábát töri, hogy kiszolgálhassa Creedyt, no meg egy kis kikötő, épp csak akkorka, hogy a négyezer tonnás jachtja beférjen.

– Nős?

– Ó, hogyne! – Greaves az orrát fintorgatta. – Emlékszik Bridgette Blandre, a filmsztárra? ö a felesége.

Halványan derengett, hogy láttam az egyik filmjét. Négy éve mérsékelt feltűnést keltett a cannes-i filmfesztiválon, ha egyáltalán ő az a nő, akire gondoltam. Óriási hírverés volt körülötte, amikor lóháton érkezett meg a Majestic Hotel halijába, majd odavetette a gyeplőt a portásnak, mielőtt a lifthez vonult, hogy fölmenjen ötszobás lakosztályába. Körülbelül két évig csillogott a mozivásznon, aztán lassan eltűnt. Ha nem tévesztem össze valakivel, úgy emlékszem, az a hír járta róla, hogy vad és fárasztó nő.

Greaves rám nézett. Csupa kérdőjel volt a tekintete.

– Mi van Creedyvel? – kérdezte.

– Semmi – feleltem. – szóba került a neve. Valaki megemlítette. Csak kíváncsi voltam, ki lehet.

Greaves elgondolkodva bámult rám, aztán bólintott, kinyitotta az ajtót, és elment.

Rágyújtottam, és elnyúltam az ágyon.

Jack azt írta, hogy az ügy valóságos aranybánya. Ha Lee Creedy volt az ügyfele, valóban sok pénzt hozott volna. De az ilyen Creedy-féle miért fogadna föl egy ismeretlen magándetektívet háromszáz mérföld távolságból? Az ő helyzetében és bankszámlájával szerződtethette volna a Pinkertont is vagy bármelyik luxusügynökséget.

Beletúrtam nedves hajamba.

A Creedy-féléket titkárok, lakájok, talpnyalók és fejbólintó Jánosok veszik körül, akiknek az a dolguk, hogy a magamfajtát távol tartsák tőle. Nem lenne könnyű a közelébe férkőzni, sőt megkérdezni tőle, vajon fölbérelte-e Jacket, és miért.

Ittam egy kis whiskyt, hogy jobb kedvem kerekedjen, aztán fölemeltem a telefonkagylót.

– Kapcsolja nekem Greavest – mondtam a központosnak.

A detektív rövid várakozás után jelentkezett.

– Telefonálnom kell – mondtam. – Tiszta a központ?

Nem volt szüksége bővebb magyarázatra, hogy megértse, mire gondoltam.

– Ne aggódjon. Itt ólálkodott egy zsaru, de már elment.

Megköszöntem, majd gyorsan újrahívtam a telefonközpontot, és a tudakozót kértem. Amikor jelentkezett, közöltem, hogy Lee Creedyvel akarok beszélni.

A telefonos megkért, hogy várjak. Nemsokára férfihang szólalt meg:

– Mr. Creedy rezidenciája.

Úgy beszélt, mintha gombóc lenne a szájában, vagy polipot vettek volna ki az orrából.

– Kapcsolja Mr. Creedyt – mondtam gyorsan.

– Ha közölné a nevét, uram – felelte kimérten –, kapcsolnám Mr. Creedy titkárát.

– Lew Brandon vagyok. Mr. Creedyvel akarok beszélni, nem a titkárával.

Nem hittem, hogy sikerülni fog, és igazam volt.

– Ha vár egy kicsit, uram, kapcsolom Mr. Creedy titkárát.

A hangjából sugárzó unalom olyan sértő volt, akár egy pofon.

Néhány kattanás után udvariatlan hang förmedt rám olyan élesen, hogy kenyeret lehetett volna vágni vele:

– Itt Hammerschult! Ki beszél?

– Lew Brandon. Mr. Creedyvel akarok beszélni.

– Várjon, kérem.

Hegyeztem a fülemet. Hallottam, hogy zihálva kapkodja a levegőt, miközben valószínűleg egy névjegyzék lapjait pörgeti. Óvatos duhaj volt: nem gorombáskodott tovább, amíg nem tudta, kivel beszél.

– Mr. Brandon? – kérdezte ezúttal sokkal ellenségesebben. – Mit óhajt?

– Mr. Creedy majd felvilágosítja, ha azt akarja, hogy maga is tudjon róla. Csak kapcsolja, és ne rabolja tovább az időmet!

Fenyegető, kemény hangon beszéltem. Nem használt, de kissé lefékezte a fickót.

– Sajnos, nem beszélhet Mr. Creedyvel – mondta halkabban. – Ha néhány szóval jelezné, mit óhajt, közölném vele, és esetleg visszahívhatná önt.

Tudtam, hogy zsákutcába kerültem. Ha túl gorombán folytatom, rájön, hogy megpróbálok átlépni a feje fölött, így aztán kijátszottam az utolsó, nem túl jó lapomat.

– Mondja meg neki, hogy a San Franciscó-i Star Ügynökség vezetője vagyok. Várja a jelentkezésemet.

– Igazán? – Meglepetten csengett a hangja, már nem volt olyan magabiztos. – Rendben van, Mr. Brandon. Beszélek vele, és visszahívjuk. Mi a telefonszáma?

Megadtam a szálloda számát, és letettem a kagylót. Elnyomtam a cigarettámat, kiittam a whiskyt, és lehunytam a szememet. Azt hittem, legalább egy órát várhatok, talán többet is. Lehet, hogy vissza se hívnak. Pillanatnyilag nem volt értelme bármit is tenni. Lazítottam, aztán nemsokára elbóbiskoltam.

A telefon éles, harsány csöngése úgy megijesztett, hogy majdnem leröpültem az ágyról.

Fölkaptam a hallgatót, közben az órámra néztem. Tizenöt percet aludtam.

– Mr. Brandon?

Megismertem Hammerschult hangját.

– Igen.

– Mr. Creedy ma délután három órakor fogadja önt.

Nem hittem a fülemnek.

– Három órakor?

– Igen. Kérem, legyen pontos. Mr. Creedynek sok dolga van, és csak néhány percet szánhat önre.

– Annyi éppen elég lesz – feleltem, és letettem a kagylót.

Egy hosszú pillanatig a plafonra bámulva feküdtem, aztán a padlóra lendítettem a lábamat.

Biztosan Creedy volt Jack ügyfele. Csak ez lehet az oka, hogy a magafajta ember veszi a fáradságot, és fogad engem.

Újra az órámra néztem.

Már egy órám sincs, hogy kiérjek a birtokára.

A bőröndömhöz ugrottam, és kicsomagoltam a legjobb öltönyömet.

Harmadik fejezet

I.

Lee Creedy birtoka a Thor-öböl kellős közepébe ékelődött, mérföldnyi, keskeny félsziget végében terült el.

A Bay Boulevard-ról remekül rá lehetett látni. Mielőtt bekanyarodtam az egész félszigeten végighúzódó magánútra, amely a birtokra vezetett, lassítottam, és jól megnéztem Creedy birodalmát.

Nagy, háromemeletes házat láttam hatalmas ablakokkal, terasszal, kék cseréptetővel. A fehér falakat virágzó kúszónövény borította. A ház hátsó része mintha a sziklafalból nőtt volna ki. Remek kilátás nyílt az öböl mindkét ágára.

Az ügynökségi Buickkal mentem. A rendőrség a szálloda előtt hagyta a kocsit. Az egyik ajtón csúnya karcolás éktelenkedett, és az egyik kerék tárcsája behorpadt. Nem tudtam, vajon a rendőrség okozta-e a kárt, vagy Jack ment neki valaminek, amikor lejött Friscóból. Lehet, hogy Jack volt a tettes. Soha nem vezetett jól, mindig túl közelről előzött, és túl sokat kockáztatott. De örültem, hogy visszakaptam a kocsit. Megtakarítottam a taxiköltséget, hiszen hallottam, hogy St. Raphael Cityben nagyon drága az élet, minden centemre szükségem lesz.

Lekanyarodtam a Bay Boulevard-ról a félszigetre vezető útra. Körülbelül száz yard után nagy táblához értem, amelyről megtudtam, hogy ez magánút: innen csak a Thor-birtok vendégei mehetnek tovább.

Újabb negyedmérföldnyire piros-fehér sorompó állt, mellette kis fehér őrház. Európában lát ilyet az ember.

Két férfi figyelte közeledésemet. Fehér inget, fehér kord térdnadrágot, térdig érő, fényes fekete csizmát és ellenzés sapkát viseltek. Kimustrált zsarunak látszottak, mindkettőnek 45-ös Colt lógott a derekán.

Kinéztem a kocsi ablakán.

– Megbeszélésem van Mr. Creedyvel – mondtam.

Az egyik odajött. Hekusszeme végigpásztázott, és kurta bólintásából tudtam, hogy nem tetszik neki a Buick, sőt ha jól belegondolok, én sem.

– Neve?

Megmondtam.

Ellenőrizte a kezében levő listát, majd intett a másik őrnek, az meg felhúzta a sorompót.

– Egyenesen előre, aztán a kereszteződésnél balra. A hatos parkolóban állítsa le a kocsiját.

Bólintottam és továbbhajtottam, közben tisztában voltam vele, hogy mind a kettő alaposan megnézett, mintha biztosra akarna menni, hogy legközelebb is megismerjen.

Fél mérfölddel beljebb masszív, tizenöt láb magas, vasszögekkel kivert tölgyfa kaput találtam. Nyitva volt. Homokos kocsiúthoz értem, áthajtottam egy erdőn, elhaladtam a többhektárnyi, rövidre nyírt gyepszőnyeg meg a díszes, pompázó virágágyak, süllyesztett rózsakertek és szökőkutak mellett.

Az egyik nagy virágágyban kínai kertészek begóniát ültettek: kínai szokás szerint nem kapkodták el a dolgot, de jó munkát végeztek. Minden virág egyenlő távolságra volt a másiktól, és egyforma magasságban állt. A kínai kivételével nincs a világon még egy kertész, aki ilyen hajszálpontosan dolgozna.

A kereszteződésnél az utasítás szerint balra fordultam. Hatalmas, kátránnyal burkolt területre értem, amelyet fehér vonalakkal ötven parkolóhelyre osztottak. Néhány mellett csillogó aranybetűs, tölgyfa jelzőtábla állt.

A hatos parkolóban hagytam a Buickot, kiszálltam, és gyors pillantást vetettem a jelzőtáblákra. Az egyes számú Mr. Creedyé volt, a hetes Mrs. Creedyé, a huszonhármas Mr. Hammerschulté. Más neveket is láttam, de azoktól nem lettem okosabb.

– Ez aztán az előkelőség, mi? – szólalt meg valaki a hátam mögött. – Fontos emberek; úgy nagyzolnak, hogy majd belegebednek.

Megfordultam.

Alacsony, köpcös kis ember mosolygott rám barátságosan az őrség fehér egyenruhájában, tarkójára lökött ellenzős sapkában. Vörösre izzadt a képe. Ahogy közelebb jött, whiskyszagot éreztem a leheletén.

– Számtalan állatfaj él ezen a világon – mondtam.

– Az biztos. Bár ez az egész csak pénzpocsékolás. – A jelzőtáblák felé intett. – Mintha bizony fontos volna, ki hol áll meg! – Apró, élénk szeme végigpásztázott. – Keresel valakit, öcsém?

– Az öreg Creedyt – feleltem.

– Tényleg? – Nagyot fújt. – Hát inkább te lásd, mint én. Már annyit nyeltem, amennyit csak elbírt a gyomrom. Ma melózok itt utoljára. Olyan boldog vagyok! – Előrehajolt, és könnyedén mellbe bökött. – Miért a szemét alakokhoz dől a pénz? Itt ez a Creedy: soha semmivel nincs megelégedve. A cipője nem elég fényes, a kocsija nem elég tiszta, a rózsák nem elég nagyok, az étel nem elég meleg vagy nem elég hideg. Soha nem boldog, soha nem elégedett, mindig morog, ordít vagy káromkodik. Megőrjíti az embert. Ha a pénzének csak a tizedrésze az enyém lenne, olyan boldog volnék, akár egy király. De ő aztán nem!

Lopva az órámra pillantottam. Négy perc múlva három.

– Így van ez – mondtam. – Ilyen az élet. Szívesen folytatnám ezt a témát, de háromkor találkoznom kell vele, és úgy hallottam, rossz néven veszi, ha megvárakoztatják.

– Az biztos, de ne áltasd magad azzal, hogy pontosan akkor találkozol vele, amikorra kitűzte az időpontot. Ismertem olyan fickókat, akik három-négy óra hosszat is várakoztak, mire bejutottak hozzá. No, eredj! Én ugyan szívesebben találkoznék a kolerával. – Mutatta az utat. – Menj föl azon a lépcsőn, aztán fordulj balra.

Elindultam, de hirtelen eszembe jutott valami, és visszafordultam.

– Ráérsz ma este hat óra körül? – kérdeztem.

Vigyorgott.

– Nem érek rá. Ünnepelni fogok. Húsz hónapot húztam le ennél a szemét vén trógernál. Rengeteget kell innom, hogy csillapítsam a szolgálat fájdalmait. Miért?

– Nekem is van egy kis ünnepelnivalóm – mondtam. – Ha nincs jobb társaságod, együtt is mulathatnánk.

Rám bámult.

– Te iszol? – kérdezte.

– Kivételes alkalmakkor igen. Ez talán éppen ilyen lehet.

– Miért ne? A barátnőm nem szereti, ha iszom. Magányos piálást terveztem, de a társaságot sem vetem meg. Oké. Hol és mikor?

– Mondjuk hétkor. Ismersz valami jó helyet?

– Sam Kabinját. Bárki megmondja, merre van. Fultonnak hívnak. A keresztnevem Tim. És te ki vagy?

– Lew Brandon. Majd találkozunk.

– Meghiszem azt!

Otthagytam, hármasával szedtem a lépcsőfokokat, balra fordultam, és végigmentem a virágos teraszon a főbejárathoz.

Még maradt egy percem, amikor meghúztam a csengő zsinórját.

Azonnal kinyílt az ajtó. A hagyományos hollywoodi libériába öltözött sovány, nyársat nyelt, hat láb négy hüvelyk magas, öreg inas könnyed meghajlással félreállt, és beengedett a hallba, amely akkora volt, hogy akár hat Eldorado Seville Cadillac is elfért volna benne.

– Mr. Brandon?

– Nyert – mondtam.

– Lenne szíves utánam fáradni?

Átvezetett a hallon, ki a napsugárban fürdő, zárt földszinti teraszra, majd a franciaablakon és az innen nyíló folyosón áthaladva beléptünk egy szobába, ahol tizenöt klubfotel állt. A szőnyeg olyan vastag és puha volt, mint a hó. Néhány Picasso-festmény díszítette a falat.

Hat kimerültnek látszó, irattartót szorongató üzletember ült a fotelokban. Zsibbadt közönnyel meredtek rám. A pillantásuk elárulta, hogy már ősidők óta várakoznak, és nemcsak az időérzéküket vesztették el, hanem minden emberi érzés is kihalt belőlük.

– Mr. Creedy rövidesen fogadja önt – mondta az inas. Olyan halkan, könnyedén távozott, mintha kerekeken gurult volna.

Leültem és a kalapomat a térdemen egyensúlyozva a plafonra bámultam.

A többiek, miután elég sokáig szemléltek ahhoz, hogy a kíváncsiságukat kielégítsék, ismét kómába estek.

Három óra után három perccel hirtelen felpattant az ajtó. Magas, sovány, fiatalos férfi jelent meg az ajtónyílásban. Kefehaja volt, és olyan álla, akár egy vezérigazgatónak. Fekete zakót, szürke angol szövetnadrágot és fekete nyakkendőt viselt.

A hat üzletember kiegyenesedett, megragadta az irattartóját, és olyan képet vágott, mint a szagot kapott vadászeb.

A férfi hideg, barátságtalan pillantása végigpásztázta őket, végül rajtam állapodott meg.

– Mr. Brandon?

– Úgy van.

– Mr. Creedy várja önt.

Ahogy fölálltam, az egyik férfi megszólalt:

– Bocsásson meg, Mr. Hammerschult, de én már dél óta itt vagyok. Azt mondta, Mr. Creedy legközelebb engem fogad.

Hammerschult fagyos pillantást vetett rá.

– Valóban? Mr. Creedy másképp gondolja – felelte: – Mr. Creedy most négyig nem ér rá. Erre tessék – folytatta hozzám fordulva. Végigkísért a folyosón, kisebb előszobába vezetett, majd két, zöld posztóval szegélyezett ajtón áthaladva megállt egy nehéz, tömör, fényesre csiszolt, sötétbarna mahagóniajtó előtt.

Bekopogott, kinyitotta az ajtót, benézett és megszólalt:

– Brandon van itt, uram.

Félreállt és intett, hogy menjek be.

II.

A szoba azokat a fényképeket idézte, amelyeket Mussolini híres irodájáról láttam.

Legalább hatvan láb hosszú volt. A túlsó végében két hatalmas ablakból pompás kilátás nyílt a tengerre és a Thor-öböl jobb partjára. Az ablakok között akkora íróasztal állt, hogy akár biliárdozni is lehetett volna rajta.

A szoba többi részét elég kopárnak találtam, kivéve a néhány klubfotelt és vértet meg a két nagy, sötét tónusú festményt, amelyek talán valódi Rembrandtok voltak.

Az íróasztal mögött alacsony, törékeny ember ült. Szarukeretes szemüvegét a homlokára tolta. Tar koponyája csontosnak és keménynek látszott, mindössze egyetlen ősz hajtincs keretezte.

Beesett arca feszes, a vonásai aprók, kicsiny száját összeszorította. Csak akkor fogtam föl, hogy nagy emberrel állok szemben, amikor megéreztem a szeméből sugárzó roppant erőt.

Tetőtől talpig végigmért; mintha röntgennel világítana át, és meg tudná számolni a csigolyáimat is.

Hagyta, hogy végigmenjek a szobán, közben le nem vette rólam fényszórópillantását. Kissé megizzadtam, mire az íróasztalához értem.

Hátradőlt a székében, és úgy nézett rám, ahogy a levesébe pottyant legyet mustrálja az ember.

Hosszú hallgatás után különös, halk, nőies hangon megkérdezte:

– Mit óhajt?

Elképzelése szerint ekkorra már úgy meg kellett puhulnom, hogy kész legyek négykézlábra ereszkedve a padlóba verni a fejemet. Oké, bevallom, kissé elgyöngültem, de nem annyira, amennyire ő szerette volna.

– Brandon a nevem – mondtam. – San Franciscóból jöttem, a Star Ügynökségtől. Négy nappal ezelőtt ön alkalmazta a társamat.

A sovány kis pléhpofa olyan kifejezéstelen volt, mint egy autóbusz feneke.

– Miből gondolja, hogy ilyesmit tettem volna?

A kérdésből rájöttem, hogy nem biztos a dolgában, tehát puhatolódzni fog mielőtt nyíltan rám támadna.

– Nyilvántartást vezetünk az ügyfeleinkről, Mr. Creedy – hazudtam. – Mielőtt Sheppey távozott az irodából, följegyezte, hogy ön alkalmazta.

– És ki légyen az a Sheppey?

– A társam, akit ön fölfogadott, Mr. Creedy.

Az íróasztalra könyökölve egymáshoz illesztette az ujjait. Hegyes, csontos állát az így kialakított ívre támasztotta.

– Hetenként húsz-harminc embert kell alkalmaznom különböző jelentéktelen feladatok elvégzésére – mondta. – Nem emlékszem Sheppey nevűre. Mi köze önnek ehhez? Mit óhajt?

– Sheppeyt ma reggel meggyilkolták – feleltem, és a szemem találkozott szigorú, átható pillantásával. – Úgy gondoltam, ön azt kívánja, hogy befejezzem a munkát, amelyen a társam dolgozott.

Ujjai hegyével az állát ütögette.

– És miféle munkáról volna szó?

Újra zsákutcába kerültem. Tudtam, hogy előbb-utóbb ez lesz a vége, de azt reméltem, ha blöffölök, sikerül lelepleznem a fickót. Nem sikerült.

– Ezt ön sokkal jobban tudja, mint én.

Hátradőlt a székében, körülbelül négy másodpercig dobolt az íróasztalon, még mindig pléhpofát vágott, de tudtam, hogy az agya úgy jár, akár a motolla. Végül kinyújtotta csontos mutatóujját, és megnyomott egy gombot.

Az íróasztaltól jobbra azonnal kinyílt az ajtó, és megjelent Hammerschult. Olyan gyorsan bukkant föl, hogy biztosan ott várta a hívást.

– Hertz – mondta Creedy, rá se nézve.

– Azonnal, uram – felelte Hammerschult, és kiment.

Creedy tovább dobolt az íróasztalán. Nem pillantott föl.

Körülbelül negyvenöt másodpercig csöndben várakoztam. Ekkor kopogás hallatszott, és kinyílt az ajtó. Alacsony, zömök férfi lépett be. A jobb füle a koponyájához lapult, akár a palacsinta. Pályafutása során valamikor téglával vagy kőtörő kalapáccsal húzhattak rá egyet: nincs az az ököl, amelyik ilyen nagy kárt tehetett volna benne. Az orra szétterült az arcán, nem is volt benne csont. Apró szemében vad fény villogott, csak egy mérges, gonosz orangutánéban látni hasonlót. A gallérja fölött fekete szőrszálak meredeztek. Őzbarna flanelnadrágot, fehér sportzakót és kézzel festett, csiricsáré nyakkendőt hordott.

Gyorsan és hangtalanul lépett az íróasztalhoz. Olyan könnyedén járt, akár egy balett-táncos.

Creedy rám bökött az állával.

– Nézze meg ezt az embert, Hertz – mondta. – Azt akarom, hogy ne felejtse el. Talán egyszer az lesz a kívánságom, hogy kezelésbe vegye. Nem valószínű, de lehet, hogy bolondabb, mint amilyennek látszik. Úgy nézze meg, hogy legközelebb biztosan fölismerje.

Hertz megfordult, és rám meredt. Kegyetlen, apró szeme végigpásztázta az arcomat, de saját, összezúzott, betört képe kifejezéstelen maradt.

– Föl fogom ismerni, főnök – mondta halk, fojtott hangon.

Creedy intett, hogy távozhat. Hertz kiment, és halkan becsukta maga mögött az ajtót.

Néhány másodpercnyi csönd következett, aztán megkérdeztem:

– Mit fog csinálni velem? Palacsintává lapít?

Creedy fehér selyem zsebkendőt húzott elő, levette a szemüvegét, és tisztogatni kezdte, közben rám nézett.

– Nem szeretem a magándetektíveket – mondta. – Hitvány kis fickóknak tartom őket, akik hajlamosak rá, hogy megzsarolják az embert. Nem fogadtam föl a maga Mr. Sheppeyét. Ilyesmi meg se fordulna a fejemben. Azt ajánlanám, hogy azonnal tűnjön el ebből a városból. A magamfajta embert gyakran zaklatják olyan alakok, mint maga. Sok időt és bosszúságot takarítanánk meg, ha Hertznek nem kellene színre lépnie. Rendkívüli fickó. Azt hiszi, hogy az adósom. Ha közlöm vele, hogy valaki háborgat, kötelességének érzi jobb belátásra bírni az illetőt. Soha nem érdeklődtem, miképpen csinálja, de nem tudok róla, hogy valaha is kudarcot vallott volna. Ez a helyzet, Mr. Brandon. Nem ismerem a maga Mr. Sheppeyjét. Nem adtam munkát neki. Nem óhajtok önnel semmiféle kapcsolatot. Most elmehet, ha nincs más fontos mondanivalója.

Rámosolyogtam. Már nem hatott rám sem a fényszórópillantása, sem a nagy szoba, sem a tiszteletet parancsoló légkör. Dühösebb voltam, mint bármikor életemben, és ez nem csekélység.

– De van! – feleltem, és kezemmel az íróasztalra támaszkodva Creedy képébe bámultam. – Először is, uram, azt hittem, ön sokkal okosabb. Nem tudtam biztosan, hogy ön alkalmazta-e Sheppeyt, de most már tudom. Történetesen Sheppey fölírta az ön nevét a jegyzetfüzetébe: ez volt az egyetlen nyom, amelyen elindulhattam. Arra gondoltam, talán valaki megemlítette neki az ön nevét beszélgetés közben, Sheppey meg szokása szerint önkéntelenül lefirkantotta, amíg telefonon tárgyalt az illetővel. Most már tudom, hogy nem így történt. Amikor fölhívtam önt ma délután, szinte biztos voltam benne, hogy nem fogad. Akinek annyi pénze van, mint önnek, az csak akkor áll szóba egy jelentéktelen magánnyomozóval, ha föl akarja fogadni, vagy ha nyomja valami a lelkiismeretét, és nem tud tőle aludni. Az a tény, hogy előbb fogadott, mint azt a hat tekintélyesnek látszó üzletembert, holott az egyik már három órája várakozik, elárulta: az a valami nemcsak aludni nem hagyja, hanem be is van gyulladva miatta, méghozzá alaposan. Világos, hogy három percet sem bírt ki, azonnal hallani akarta, mennyit tudok. Amikor rájött, milyen keveset, behívta az idomított gorilláját, és az orrom alá nyomta. Remélte, hogy berezelek, visszarohanok a szállodába, becsomagolom a bőröndömet, és eltűnök innen. Nem volt jó ötlet, Mr. Creedy. Már tudnia kellene, hogy nem mindenki ijed meg egykönnyen. Történetesen én sem.

– Ez minden? – kérdezte.

– Nem egészen. Most már biztos vagyok benne, hogy ön fogadta föl Sheppeyt. Tapasztalatom szerint, ha egy milliomos veszi a fáradságot, és olyan magándetektívet alkalmaz, aki tőle háromszáz mérföldnyire lakik, akkor a milliomos rendszerint arra kéri a detektívet, hogy igencsak bűzlő ügyben vájkáljon, mert a milliomos nem akarja, hogy a helybeli nyomozók kiszimatolják a dolgot. Sheppey halott. Jó barátom volt. Ha a rendőrség nem találja meg a gyilkosát, talán majd nekem sikerül. Akármi lesz, ha Mr. Hertz és Mr. Creedy fejre áll is, én minden tőlem telhetőt megpróbálok. – Kiegyenesedve ellöktem magam az íróasztaltól. – Ez minden. Ne fáradjon, nem kell behívnia az inasát. Nélküle is kitalálok.

Megfordultam, és a hosszú szobán át az ajtó felé indultam. Creedy lágy, nőies hangon megszólalt:

– Csak aztán azt ne mondja, Mr. Brandon, hogy nem figyelmeztettem.

Továbbmentem, az ajtóhoz: értem, kinyitottam, és kiléptem az előszobába, ahol az inas várakozott.

Amíg a kijárathoz vezetett, Creedy utolsó szavai úgy pattogtak az agyamban, akár a tébolyultan cikázó pingponglabdák.

III.

Negyven perc alatt értem vissza a szállodába. Nem siettem, és a délutáni forgalom is nagy volt.

Most már biztos voltam benne, hogy Creedy fogadta föl Sheppeyt, de azt még mindig nem tudtam, azért gyilkolták-e meg a barátomat, mert kiderített valamit, amíg Creedynek dolgozott, vagy azért, mert egy orgyilkos nőjével szórakozott. Magamban elátkoztam a gyöngeségét, hogy olyan szoknyabolond volt. így nagyon nehezen fogom megtalálni a gyilkosát.

Örültem, hogy megbeszéltem az ivászatot Tim Fultonnal. Az elégedetlen alkalmazottak gyakran kifecsegnek néhány hasznos adatot; erre most égető szükségem volt.

Amint megálltam a szálloda előtt, megláttam a néhány yardnyira parkoló járőrkocsit.

Kiszálltam a Buickból.

A járőrkocsi ajtaja kinyílt, és Candy bukkant föl. Lassan cammogott felém, mozgott az állkapcsa, rágta a gumit.

– Katchen kapitány beszélni akar magával – mondta egy yardnyi távolságból. – Induljunk!

– És ha én nem akarok beszélni vele? – kérdeztem mosolyogva.

– Induljunk! – ismételte. – Bekísérhetem szépszerivel, de ha kell, akár erőszakkal is. Ahogy tetszik.

– Megmondta, mit akar? – kérdeztem, miközben követtem a járőrkocsihoz.

– Ha bizonyítékra lenne szükségem, hogy maga idegen ebben a városban, ez a hülye kérdés lezárná a vitát – felelte Candy, és bepréselte terjedelmes testét a hátsó ülésre.

Egyenruhás rendőr ült a volánnál. Megfordult és végigmért.

Beültem Candy mellé, és a kocsi olyan sebességgel vágott neki az útnak, mintha teljes riadókészültséget rendeltek volna el.

– Azt akarja mondani, hogy a kapitány csak közli a beosztottjaival, mit akar, de azt nem árulja el, miért?

– Na, látja, milyen okos – felelte Candy. – Vigyázzon magára, ha nem úgy akar kijönni a kapitányságról, hogy egész életére nyomorék maradjon. Csak akkor beszéljen, ha szóltak magához, minden kérdésre gyorsan és őszintén válaszoljon, és általában úgy viselkedjen, mintha templomban lenne.

– Ez arra vall, hogy a kapitány hamar dühbe gurul.

Candy fanyarul mosolygott.

– Azt hiszem, ez találó megállapítás. Katchen kapitány szerintem is kissé hirtelen haragú… Nem gondolod, Joe?

Joe, a sofőr kiköpött az ablakon.

– Csak annyira, mint a medve, ha pattanás nőtt a fenekén – felelte.

Candy nevetett.

– Joe mindig ilyeneket mond, kivéve, ha a kapitány a láthatáron van. Olyankor nem szól egy árva szót sem. Igaz-e, Joe?

Joe újra kiköpött az ablakon.

– Az az igazság, hogy szeretek enni, és már csak nyolc jó fogam van.

– Látja? Komédiás. – Candy cigarettát vett elő és rágyújtott. Szóval, vigyázzon! Ne járassa a száját.

– Elkapták már a gyilkost? – kérdeztem.

– Még nem, de megtaláljuk. Az elmúlt tíz évben öt emberölés történt ebben a városban, de még egyetlen gyilkost se fogtunk el. Valamikor csak megtörik a jég. Lehet, hogy épp most jött el az ideje. Mit gondolsz, Joe?

– Attól függ – felelte óvatosan a sofőr. – Nem mintha nem volnának megfelelő embereink. Hiszen vannak: kitűnő, sziporkázó, okos detektívek, akik felismerik a nyomot, ha látják, csak a balszerencse valahogy mindig megakadályozza őket. Nem tenném rá a fizetésemet, hogy elkapjuk a gyilkost, de előfordulhat.

– Na, ugye! – mosolygott rám Candy, de a szeme komoly maradt. – Így igaz, ahogy Joe mondja. Nem tenné rá a fizetését, de lehet, hogy megoldjuk az ügyet.

– Katchen kapitány is így gondolja?

– Soha senki nem kérdezi meg, mit gondol Katchen kapitány. Kissé ingerlékeny szokott lenni, ha bárkivel meg kell osztania a gondolatait. A maga helyében nem kérdezném meg tőle.

Gyors fél mérföldet tettünk meg, mire ismét megszólaltam:

– Előkerült a jégcsákány?

Candy megrázta a fejét.

– Nem. A hadnagy szerint a gyilkos magával vitte Valószínűleg igaza van, de azért nem tenném rá Joe fizetését. El is áshatták valahol. Rengeteg homok van ám azon a tengerparton…

– A lány holttestét sem találták meg?

Candy újra a fejét rázta.

– Nem, és nem is számítottam rá. Kerestük, mert előfordulhatott, hogy vele is végeztek, de a hadnagy szerint eltűnt a színről, mielőtt a maga barátját elintézték.

– Talán a lány ölte meg.

Candy nagyot fújt.

– Nagyon erős lehetett, aki a jégcsákánnyal lesújtott. Kétlem, hogy nő tehette.

– A nők nem is olyan gyöngék. Ha a csákány elég hegyes és a nő elég dühös volt, akkor nem lehetetlen.

Candy kipöckölte a cigarettáját az ablakon.

– Ne tegye rá a fizetését.

A kocsi a járdához kanyarodva megállt a rendőrkapitányság előtt. Kiszálltunk, fölsiettünk a lépcsőn, és a kettős lengőajtón belépve, végigmentünk a kőpadlós folyosón, amely a rendőrkapitányságok szokásos szagát árasztotta.

– Legyen óvatos! – mondta Candy. – Bevallom, inkább a saját érdekemben figyelmeztetem, mint a magáéban. A kapitány könnyen dühbe gurul, és mindannyian megkeserüljük, ha így lesz.

Megállt egy ajtó előtt, bekopogott és várt. Ködkürthöz hasonló, dallamos hang bődült el:

– Mit akar?

Candy halványan rám mosolygott, és vállat vont. Lenyomta a kilincset, kinyitotta az ajtót, és belépett egy cigarettafüstös, szürke kis irodába.

– Előállítottam Lew Brandont, uram.

Hatalmas termetű férfi ült a viharvert íróasztal mögött. Középkorú, de keménykötésű, jó karban levő fickó volt, nem látszott rajta semmi háj, nem nagyon lehettek fölösleges kilói. Ritkuló szürke haját simán hátrafésülte alacsony homlokából; úgy nézett ki, mint akit a tehén lenyalt. Nagy, cserzett, durva arca volt. Két hatalmas, szőrös mancsa az íróasztalon nyugodott. Dühösen bámult rám. Candy közben olyan óvatosan csukta be az ajtót, mintha porcelánból készült volna, aztán csöndesen mögém állt, és a falhoz támaszkodott.

– Brandon? – kérdezte Katchen. Kinyújtotta a kezét, dühösen elnyomta a szivarját. – Aha: a szimat! Igen, a szimat. – Az arcát dörzsölgetve továbbra is haragosan bámult rám.

– Ki gondolta volna, hogy hozzád hasonló férgek csúsznak-másznak nálunk az utcán! – Hunyorogva előrehajolt. – Mikor takarodsz el a városból, szimat?

– Nem tudom – feleltem szelíden. – Úgy vélem, egy héten belül.

– Igazán? És mi a fenét akarsz csinálni egy hétig ebben a városban, szimat?

– Megnézem a látnivalókat, úszom, szórakozom egy lánnyal… szóval általában pihenni szeretnék.

Erre nem számított.

– Igazán? Tehát nem az volt a terved, hogy beleütöd az orrodat ebbe a gyilkossági ügybe, ugye?

– Érdeklődéssel figyelem, hogy halad Rankin hadnagy – mondtam. – Biztosan jól boldogul a segítségem nélkül is.

Katchen hátradőlt a székén. Belereccsent a támla.

– Ez igazán kedves tőled, szimat. – Körülbelül húsz másodpercig mereven bámult rám, aztán folytatta: – Nem szeretem a férgeket a városban. Ha elkapok egyet, széttaposom.

– El tudom képzelni, kapitány.

– Igazán? Ne áltasd magad, szimat, hogy túljárhatsz az eszemen. Ha megpróbálsz beleavatkozni ebbe az ügybe, megnézheted magad! – Egyre hangosabban bömbölt, végül rám rivallt: – Megértetted?

– Igen, kapitány.

Széles, csúfondáros vigyorral villogtatta a fogait.

Nem vagy túl bátor féreg, ugye, szimat? Oké, ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek. Ne üsd bele az orrodat a dolgunkba, és ne kerülj a szemem elé, akkor talán megúszod élve. Ha még egyszer beteszed a lábadat ebbe az irodába, érdekes élményben lesz részed… Ezt tartsd észben. Egyetlen elhibázott lépés, és behoznak. Vannak még módszereink, hogy megpuhítsuk a férgeket, szimat!

Apró szeme csillogott.

– Oké, most már mindent tudsz, és el ne felejtsd, mert senki nem mondja még egyszer! Egyetlen elhibázott lépés, és behoznak. De ha egyszer visszajössz, szimat, a fiúk biztosan jól helybenhagynak, mielőtt belöknek egy cellába. – Candyre nézett, és acsarogva ráförmedt: – Vigye ki innen ezt a hitvány férget, és szabaduljon meg tőle! Fölfordul a gyomrom, ha csak ránézek!

Candy ellökte magát a faltól, és kinyitotta az iroda ajtaját. Katchen megcsóválta hatalmas mutatóujját. Rám bökött.

– Bele ne üsd az orrodat ebbe az ügybe, mert…

Léptem egyet az ajtó felé, aztán megálltam és megszólaltam:

– Kérdezhetek valamit, kapitány?

Nyelve hegyével megnyalta vastag gumiajkát.

– Mi az?

– Fölhívta magát Lee Creedy, és megkérte, hogy beszéljen velem?

Hunyorgott, két hatalmas mancsa ökölbe szorult.

– Mit jelentsen ez?

– Mr. Creedy alkalmazta Sheppeyt, hogy kiderítsen valamit. Sheppeyt megölték, amíg ezen az ügyön dolgozott. Mr. Creedy nagyon szeretné titokban tartani a hírt. Úgy véli, beidézik tanúnak, és akkor el kell mondania a bíróságnak, miért fogadta föl Sheppeyt. Úgyhogy velem is elbeszélgetett. Behívott egy Hertz nevű gengsztert, így próbált rám ijeszteni. Csak tudni szerettem volna, vajon Mr. Creedy elvesztette-e a gengszterébe vetett hitét, és ezért kérte-e meg magát, hogy fenyegessen meg még egyszer. Talán biztosra akart menni, nehogy elfelejtsem.

Hallottam, hogy Candy levegő után kapkod.

Katchen képe a damaszkuszi szilva színeiben játszott. Nagyon lassan fölállt. Így állva életnagyság fölöttinek látszott: olyan volt, akár egy Boris Karloff-féle lidércnyomás.

Az íróasztaltól lassan felém lépkedett.

Mozdulatlanul vártam, rajta tartottam a szememet.

– Szóval, mégis van benned egy kis élet, szimat. – Mintha összeszorított fogain préselte volna át a szavakat. – No, akkor nesze, egy kis útra való!

Nyitott tenyere a magasba lendült, majd az arcomon csattant. Láttam közeledő kezét, és a pofonnal egy időben félrehajoltam, hogy kissé csökkentsem az erejét, de azért így is elég nagy volt, zúgó fejjel tántorogni kezdtem.

Megvárta, míg kiegyenesedtem, aztán sötét, szederjes pofájával a képembe mászott.

Gonoszul, halkan suttogta:

– Gyerünk, szimat, üss meg!

Kísértésbe estem, hogy behúzzak neki. Az ilyen nagydarab fickó gyakran nem marad talpon, ha állon vágják, de tudtam, azt akarja, hogy megüssem. Azt is tudtam, ha csak ráijesztek, hogy megütöm, fél másodpercen belül egy cellában kötök ki, és Katchen három-négy legizmosabb embere fog szórakoztatni. Nem mozdultam. Erősen égett az arcom, ahol eltalált.

Egy végtelen pillanatig egymásra meredtünk, aztán Katchen hátralépett, és ráordított Candyre:

– Vigye innen ezt a szemét alakot, mielőtt megölöm!

Candy karon ragadott, kirángatott az irodából, és behúzta az ajtót. Elengedett, arrébb lépett, vörös, viharvert képe egyszerre volt dühös és riadt.

– Nem megmondtam, maga marha! – kiáltotta. – Most aztán tényleg kikezdett vele! Tűnjön el innen!

Megérintettem az arcomat.

– Egy sötét mellékutcában szeretnék találkozni ezzel a majommal. Viszontlátásra, őrmester! Én legalább nem vagyok a beosztottja.

Végigballagtam a folyosón, és a kettős lengőajtón át kiléptem az utcára.

Jólesett látni, hogy még mindig süt a nap, a tengerpartról visszatérő férfiak és nők embernek látszanak, sőt úgy is viselkednek.

Negyedik fejezet

I.

Sam Kabinja nagy fabódé volt; acélcölöpökről nyúlt a tenger fölé a St. Raphael-i korzó kevésbé felkapott végén.

Mellette, a parkolóban hat óra előtt öt perccel már legalább harminc kocsi állt. Sem Cadillac, sem Clipper nem akadt közöttük.

Az őr, egy kövér, idősebb férfi, derűs mosollyal közölte, hogy a parkolás díjtalan.

Végigmentem a keskeny mólón, és beléptem a bárba. A helyiség egyik falát teljes hosszában elfoglalta a bárpult. A tizenkét villanysütővel felszerelt falatozóban éppen szorgalmasan sült tizenkét kövér csirke.

Nyolc-kilenc férfi támasztotta a bárpultot. Söröztek, és egy tálból kapormártást tunkoltak.

A nyitott szárnyas ajtón át látszott a terem túlsó végében húzódó terasz, amelyet zöld ponyvatető árnyékolt az esti nap elől. Kint is asztalok álltak, ott volt csak igazán nagy tömeg. Úgy döntöttem, bent maradok, távol a sokadalomtól, mert abban reménykedtem, hogy komolyan beszélhetek Fultonnal. Az ajtóhoz ballagtam, szemügyre vettem a tömeget: meg akartam győződni róla, hogy Tim még nem érkezett meg. Nem láttam, így kiválasztottam egy sarokasztalt a bár nagy, nyitott ablaka mellett, és leültem.

Odajött a pincér, letörölte az asztalt, és bólintott. Egy üveg Black Label whiskyt, jeget meg két poharat kértem.

Hat óra után öt perccel belépett Tim Fulton. Elnyűtt, zöld flanelnadrág volt rajta, nyitott nyakú kék ing és panyókára vetett zakó. Körülnézett, meglátott és elmosolyodott.

– Helló, öcskös! – mondta. – Már nekiláttál? Nem tudtál kivárni?

– Még nincs nyitva az üveg – feleltem. – Ülj le. Hogy ízlik a szabadság?

Nagyot fújt.

– Nem tud az semmit az életről, aki végig nem csinálta mindazt, amit én. Meg kellene vizsgáltatnom az agyamat, hogy olyan sokáig maradtam Creedynél. – Megpöckölte a palackot a körmével. – Gondoltál már rá, hogy esetleg kinyisd, vagy csak ülünk, és csodáljuk ezt az üveget?

Töltöttem neki, jeget dobtam a poharába, aztán magamnak is öntöttem.

Úgy koccintottunk, ahogy a bokszolók könnyedén összeütik a kesztyűjüket, és biccentettünk egymásnak. Ittunk.

A Creedyvel és Katchennel folytatott csevegés után határozottan jólesett a whisky.

Cigarettára gyújtottunk, kényelmesebben elhelyezkedtünk a fonott székekben, és egymásra mosolyogtunk.

– Kellemes, nem? – kérdezte Fulton. – Olyan helyen üldögélek a legszívesebben, ahol hallgathatom a tenger zúgását, és jó whiskyt ihatok. Nem hiszem, hogy férfi ennél többet kívánhat. Oké, előfordul, hogy egy nő minden mást pótolhat, de ha a férfiember lazítani szeretne, nem nőt akar. Megmondom, miért: a nő beszél, a whisky nem. Szóval ez igazán kitűnő ötlet volt, öcskös.

Megsúgtam neki, hogy sok kitűnő ötletem van.

– Most is akad még egy – folytattam. – Ha már felhajtottunk néhány pohárral, jó lenne megkóstolni azt a csirkét.

– Igen. Ezek a madarak a legfinomabbak az egész partvidéken – felelte Fulton. – Ez holtbiztos. Oké, elmehetsz Alfredóhoz, a Carltonba, a Blue Roomba, vagy, ha beengednek, még a Muskétás Klubba is. Náluk is kapsz csirkét, öt pincér szolgálja föl, ezüstvillát adnak hozzá, és orchidea van az asztalon. A számla meg akkora, hogy inged-gatyád otthagyod. Itt ugyan csak eléd lökik, testvér, de ami jó, az jó. És olcsó. – Kiitta a whiskyt, letette a poharát, és sóhajtott. – Hetenként kétszer járok ide. Néha elhozom a barátnőmet is, máskor egyedül jövök. Röhögnöm kell, ha a sok pénzes balekra gondolok, aki olyan helyekre jár, ahol jól megkopasztják, ötször annyit fizet, mint én, és nem kap ilyen jót a dohányáért. Az a vicc az egészben, hogy egyik se merne itt mutatkozni, mert a gazdag haverok azt hinnék, takarékoskodik, és ebben a városban a takarékosság halálos bűn.

Újra töltöttem neki, a saját poharamba pedig csak löttyintettem egy keveset, hadd higgye, hogy ugyanannyit iszom, mint ő.

– De, és mindig van egy „de” – folytatta a fejét rázva –, ez a hely is kezd lezülleni. Tavaly még barátságos, kedves, szerény fiúk és lányok jártak ide. Az idén már a nehéz fiúk is fölfedezték. Ugyanúgy szeretik a hasukat, mint én, tehát ide jönnek. Aztán itt van ez a hajó az öbölben, amelyiken hazárdjáték folyik; úgy vonzza őket, akár a romlott hús a legyeket. Sam aggódik. Éppen a múlt héten beszéltem vele. Azt mondja, eltünedeznek a régi vendégei, akik föllendítették a boltot, és ezek a vagányok lépnek a helyükbe. Semmit nem tehet ellene. A múlt hónapban kitört a verekedés, valaki kést rántott. Sam gyorsan rendet csinált, de az ilyesmi elriasztja az embereket. Az a véleménye, ha még egyszer késelésre kerül sor, az ő étterme is bűntanya lesz.

Szomorú, feleltem, és a bárpultnál csoportosuló férfiakra néztem. Ezek a jól megtermett, rikítóan öltözött barátságtalan, éber tekintetű fickók nem törődnek vele, hogyan keresik a pénzt, amíg meg tudják szerezni.

Fulton követte a pillantásomat.

– Bukmékerek – mondta. – Amíg nem isszák le magukat, nincs semmi baj velük. A rendbontók sötétedésig nem kerülnek elő. – Újabb cigarettára gyújtott, és felém tolta a dobozt. – No, hogy boldogultál az öregfiúval? Ugye, elbűvölő egyéniség?

– Az. A hosszú szobája meg a fényszórópillantása! Nagyon utálnám, ha nála kellene dolgoznom.

– Így van, testvér! Most kellemes kis állást szereztem: egy öreg hölgyet fuvarozok az üzletekbe vásárolni, cipelem a szatyrát, és általában segítek megkönnyíteni az életét. Kedves öreglány; azt hiszem, Creedy után nagyon jót fog tenni a gyomorfekélyemnek.

– A kedves öreg hölgyről jut eszembe – mondtam –, ki ez a Hertz nevű alak?

Fulton fintorgott.

– Mi az? El akarod rontani az estémet? Találkoztál vele?

– Bent volt Creedynél, amikor bekukkantottam. Az volt az érzésem, hogy kemény fickó. Ki ez? Miért érintkezik Creedy ilyen alakokkal?

– Ő bánik el az ügyfelekkel – felelte Fulton. – Creedy hébe-hóba testőrnek is használja. – Aztán vállat vont. – Ezek a mihaszna gazdagok olyan beképzeltek. Azt gondolják, lelövik vagy leszúrják őket. Ha testőröd van, azt hiszik, fontos ember vagy: szemfényvesztés az egész, mint a jelzőtáblák a parkolóban. Úgy nagyzolnak, hogy majd belehalnak. De Creedyt illetően nehogy tévedésbe ess. Kemény fickó. Talán nem látszik rajta, de éppolyan erős és veszélyes, mint az ide járó lövöldöző és késelő gengszterek. Gyakorlatilag ő tartja kézben ezt a várost. Az ő ötlete volt az öbölben horgonyzó hazárdhajó is. Úgy gondolta, idecsalogatja majd a turistákat, és valóban így is történt. Az már egyáltalán nem érdekli, hogy a gengsztereket is idecsábította. A hajó fele és persze a haszon fele is Creedyé.

– És Hertz tényleg olyan nehéz fiú, mint amilyennek látszik?

Fulton bólintott.

– Természetesen. Creedy nem szereti a csalókat. Ha fölfogad egy kemény fickót, akkor az kemény legyen. Hertz ilyen. Sőt! Félek tőle. Szerintem nem normális.

Ha Tim igazat mondott, nincs túl nagy különbség Katchen és Hertz között.

– Olvastál arról a fickóról, akit ma reggel meggyilkoltak Bay Beachnél?

– Mintha láttam volna az esti újságban – felelte Fulton. – Miért kérdezed?

– Az üzlettársam volt. Azt hiszem, a napokban fölkereste Creedyt, és kíváncsi vagyok, találkozott-e vele.

Tim fölfigyelt.

– Fölkereste volna az öreget? Lehetséges. A hét túlnyomó részében a kapunál voltam ügyeletes. Hogy nézett ki?

Részletes személyleírást adtam Sheppey-ről. Lángvörös haja volt; szinte biztosan tudtam, hogy Fulton nem felejtette el, ha látta. Nyertem.

– Persze! – mondta. – Emlékszem rá: nagydarab, vörös hajú fickó. Úgy van! Logan engedte be. Én a sorompónál álltam, nem hallottam a nevét.

– Megesküdnél rá, hogy láttad? Ez fontos. Lehet, hogy meg kell tenned a bíróság előtt.

Fulton kiitta a whiskyt, aztán megszólalt:

– Persze hogy megesküdnék rá. A múlt kedden volt ott. Nagydarab, kefehajú, vörös fickó, szürke flanelöltönyben. Lehajtható tetejű, fekete Buickkal érkezett.

Ez elég meggyőzően hangzott. A kocsi perdöntő bizonyíték volt. Tehát nem tévedtem, Jack meglátogatta Creedyt. Most meg kell tudnom, hogy miért, és ez nem lesz könnyű feladat.

– Azt mondod, megölték? – Fulton kíváncsian nézett rám.

– Igen. A rendőrség szerint egy gengszter barátnőjével szórakozott, és a pasas végzett vele. Lehet. Nagy szoknyabolond volt.

– Nahát, ne mondd! El kellett menned a rendőrségre miatta?

– Igen. Ugye, finom kis szöcske ez a Katchen kapitány? Jó főnök lehetett volna Bergen-Belsenben.

– Igazad van. Néha kijött Creedyhez. Körülbelül negyedévenként. Az a gyanúm, hogy a sápot szedte be. Csodálkoznál, ha tudnád, hány éjszakai mulató és elegáns bordélyház tarthat nyitva csak azért, mert Katchen úgy tesz, mintha nem tudna róla.

– Mi közük van a mulatóknak és a bordélyházaknak Creedyhez?

– Mondom, hogy a markában tartja ezt a várost. Lehet, hogy nem azoktól a patkányoktól szedi a sápot, akik az ilyen helyeket vezetik, de közvetve behajtja a bért, és Katchen megkapja a részét.

– Ugye nős?

– Kicsoda? Creedy? Tudomásom szerint négyszer nősült, de lehet, hogy többször. Most Bridgette Bland a felesége, a kimustrált filmsztár. Láttad már?

– Egyszer, azt hiszem. Ha jól emlékszem, jó bőr volt.

– Még most is az, de elbújhat a mostohalánya mellett. Az aztán a szépség! Talán a legragyogóbb nő, akit valaha láttam, pedig ismertem néhányat annak idején.

– Ő is ott lakik?

Fulton a fejét rázta.

– Már nem: azelőtt ott lakott, de a másik asszony nem bírta elviselni. Ha az öregfiú partyt rendezett, Margot, a lánya volt a középpont, a felesége senkit nem érdekelt. Persze az asszonynak ez nem volt ínyére. Mindig veszekedtek, úgyhogy Margot összecsomagolt, és szedte a sátorfáját. A Franklyn Boulevard-on van a lakása. Úgy hallom, az öregnek nagyon hiányzik. Nekem is. ö volt az egyetlen normális lény abban a nyomorult házban. Bridgette csak bosszantott. Ugyanolyan, mint Creedy: soha nem boldog, mindig morog, egész éjjel fönt van, és egész nap alszik.

Megtudtam egyet, s mást. Előttünk állt az egész este, nem volt értelme sürgetni Fultont. A közelgő ökölvívó-világbajnokságra tereltem a szót, és hagytam, hogy Tim elmondja, szerinte miért nem veszíthet a világbajnok. Később a labdajátékokkal folytattuk, végül a jól bevált témánál, a nőknél kötöttünk ki.

Kilenc óra körül elfogyott a whisky. Lement a nap; nagy, vörös foltot festett az égre, aztán besötétedett.

Intettem a pincérnek. Kisvártatva oda is jött.

– Kérünk két adag csirkét körítéssel – mondtam.

Bólintott és elment.

Addigra már mindketten becsíptünk egy kicsit, de nagyon kellemes volt, mert az első, gyorsan felhajtott pohár után lassan szopogattuk az italt, hiszen a jó skót whiskyt így kell inni.

A nyitott ablakból St. Raphael City fényeit néztem. Innen csodaszép városnak látszott.

– Mrs. Creedy jól megfér az urával? – kérdeztem.

Fulton vállat vont.

– Vele senki nem tud megférni – felelte. – Egyébként is túlságosan leköti a pénzszerzés ahhoz, hogy nőkkel bíbelődjön. Az asszony mással szórakozik.

– Nevezetesen kivel?

– Nos, a jelenlegi kedvenc egy tagbaszakadt, göndör izompacsirta, Jack Thrisbynek hívják. Kanadai francia.

Észrevettem, hogy egy férfi odajött az asztalunkhoz. Egy pillanatig azt hittem, a pincér hozta az ételt. Kibámultam az ablakon, amíg Fultont hallgattam, így kissé lassan működtek a reflexeim, ráadásul a whisky is elbódított.

Hallottam, hogy Fulton hirtelen mély lélegzetet vett. Így csak az kapkod levegő után, aki nagyon megijedt. Gyorsan megfordultam.

Hertz szorosan az asztal mellett állt, és rám nézett. Négy izmos, sötét, keménykötésű fickó magasodott mögötte félkörben, elzárva a menekülés útját. Hertz eszelős, apró szemének pillantásától lassan végigkúszott a hideg a hátamon.

II.

A tágas teremben hirtelen elcsendesült a lárma: a fejek felém fordultak, a pillantások rám szegeződtek.

Hátrányos helyzetben voltam. A székem alig egy lábnyira lehetett a faltól. Az asztal kettőnk között állt, ráadásul nem is volt túl nagy. Fulton jobb helyen ült, tőlem jobb kézre, és nem volt fal a háta mögött.

A tömeg bizonyára tudta, hogy botrány lesz; ehhez kétség sem fért. Néhányan már leplezett rémülettel az ajtó felé igyekeztek.

Hertz fátyolos hangon megszólalt:

– Emlékszik rám? Nem szeretem a kíváncsiskodó, szemét alakokat.

A szemem sarkából láttam, hogy egy nagydarab néger férfi fehér kötényben, ingujjban gyorsan közeledik a bárpult mögül. Úgy nézett ki, mint Joe Louis; széles, viharvert képért bocsánatkérő mosoly bizonytalankodott.

Gyors léptekkel szelte át a helyiséget, majd a négy férfit megkerülve, villámsebesen Hertz mellett termett.

Megragadtam az asztal szélét, és nekigyürkőztem:

A néger szelíden megszólította Hertzet:

– Ne csináljanak itt botrányt, főnök. Ha megbeszélnivalójuk van az urakkal, odakint intézzék el.

Hertz elfordította a fejét, és a négerre nézett. Apró, vörös szikrák táncoltak a szemében. Kissé őrültnek látszott.

Láttam, hogy enyhén megereszkedett a válla, aztán fölfelé cikázó ökle a néger képén kötött ki. Akkorát szólt, akár az üstdob. A néger hátratántorodott, és négykézlábra zuhant.

Mindez villámgyorsan történt. Teljes súlyommal az asztalnak feszültem, és keményen rátaszítottam Hertzre, aki elvesztette az egyensúlyát, ahogy behúzott a négernek.

Az asztal széle a combját érte. Hertz megbillent, és beleütközött a mögötte álló két férfiba.

Most már volt egy kis helyem, mozogni tudtam; talpra ugrottam, fölkaptam a székemet. Vállmagasságban meglengettem, mint a kaszát, és megtisztítottam a terepet, hogy támadni tudjak.

Már Fulton is állt, a székét a feje fölé emelte. Lesújtott a legközelebbi gengszterre, és a padlóhoz kente.

A közeli ajtón két tagbaszakadt vasgyúró rohant be, furkósbottal a kezében. Az egyik néger volt. A Hertzcel érkezett három gengszter szétspriccelt, majd lecsapott a két fickóra. Ketten maradtunk Hertz ellen, Fulton meg én.

Fejbe vágtam Hertzet a székemmel. A támla letört, én meg ott álltam egy marék aprófával a kezemben, amely az ilyen állattal szemben annyit ért, mint a fogpiszkáló.

Dülöngélt egy kicsit a fickó, aztán vicsorogva rám vetette magát, és újra fölfelé lendült a jobb keze. Ha hátralépek, telibe talál, de előreugrottam, és öklömmel a képe közepébe vágtam. Jól irányzott, rövid ütés volt, hátrabillent tőle a feje. Arrébb léptem, nekiütköztem az egyik vasgyúrónak, aki visszakézből úgy pofon vágott, hogy tántorogva telibe találtam Hertzet, amint éppen újra nekem rontott. Sikerült mindkét kezemmel megragadnom a csuklóját. Félfordulatot tettem, átlendítettem a karját a vállamon, lehúztam, aztán átdobtam a pasait a vállam fölött. Sugárhajtású rakéta sebességével zúgott el a fejem fölött, és akkora robajjal ért földet, hogy beleremegett az épület.

Gyorsan megfordultam, Fultont kerestem. Roggyant térddel a falhoz támaszkodva, zsebkendőt szorított az arcára. Odaugrottam, karon ragadtam, és torkom szakadtából kiáltottam:

– Gyerünk! Ki innen!

Hertz egyik gengsztere utolért. Elkaptam a fejemet a suhogva közeledő gumibot elől, jobbomat a bordái közé nyomtam, aztán kirúgtam alóla a lábát. Nem vártam meg, amíg elterült. Megragadtam Fultont, és a termen át az ajtóhoz vonszoltam.

Kint sem volt vigasztalóbb a helyzet, bár előttünk állt a ragyogóan kivilágított, hosszú, keskeny móló, mindkét oldalán a tenger, a túlsó végében meg a szintén fényárban úszó, nagy autóparkoló.

Fulton súlyosan megsebesült, az ájulás környékezte. Hertz meg a gengszterei bármelyik pillanatban kijöhettek, és utánunk vethették magukat.

– Tűnj el! – zihálta Fulton. – Én nem tudok továbbmenni. Menekülj, mielőtt elkapnak!

Megragadtam a karját, átlendítettem a vállamon, és így félig-meddig támogatva, rohanvást száguldva végigvonszoltam a mólón a parkoló felé.

A hátam mögül hallatszó szapora lábdobogás elárulta, hogy nem jutok messzire.

Elengedtem Fultont, és megfordultam.

Hertz közeledett a mólón.

– Rohanj! – mondtam Fultonnak. – Én elbánok ezzel a majommal.

Gyorsan megtaszítottam, és Fulton támolyogva éppen elindult, amint Hertz rám rohant. Egy profi bokszoló sebességével sasszézott. Sietve hátráltam és megkerültem, hogy a fejünk fölött égő lámpa fénye az ő szemébe süssön. Az öklét figyeltem. Dühében szinte megtébolyodott a fickó. Ez nekem kedvezett. A dühöngő ember korántsem olyan veszélyes, mint az, aki hideg fejjel küzd. Rám rontott, akár a felbőszült bika, én meg úgy képen töröltem, hogy hátrakapta a fejét. Elhajoltam egy jobbegyenes elől, amely biztosan lenyakazott volna, ha eltalál, aztán a jobb öklömmel nyakon vágtam. Baljával telibe talált; olyan érzés volt, mint a pörölycsapás. Sebesen elhátráltam, mert újra közeledett, közben gyors, rövid ütésekkel szurkáltam, elhajoltam egy bokából indított, megsemmisítő rúgás elől, hátraugrottam, és sietve végigpillantottam a mólón. Fulton már eltűnt. Úgy döntöttem, itt az idő a távozásra.

Nem lett volna szabad levennem a szememet Hertzről. Bár messziről ütött, olyan gyors volt, akár egy légsúlyú bokszoló. Horogütése telibe találta az államat. Pillanatnyi késéssel vettem csak észre, de az ütéssel egy időben elfordultam, és ez kissé csökkentette az erejét. Így is elég kemény volt ahhoz, hogy térdre kényszerítsen, de nem kábította el az agyamat. Amint Hertz rám rontott, előredőlve megragadtam vastag combját, fölemelkedtem és átdobtam. Átzuhant a fejem fölött, pofára esett, és a palánk mellett hasmánt végigcsúszva, fölnyalta a mólót.

Még meg sem állt, mikor én már talpon voltam és futottam. Amint berohantam a parkolóba, valaki rám kiáltott:

– Hé, Brandon! Erre!

Megláttam a kocsim első üléséről integető Fultont, és irányt változtattam. Hallottam, hogy Hertz dübörögve száguld utánam a mólón. A kocsi motorja már javában zúgott. Nagy nehezen bemásztam a volán mögé, sebességbe kapcsoltam, és beletapostam a gázpedálba.

Hertz húszyardnyira lehetett. Viharvert képe dühösen vicsorgó álarccá torzult, amikor a kocsi elindult. Egyhüvelyknyire húztam el a parkoló kapuja mellett, és kiviharzottam a főútra. Ugyanezzel a sebességgel befordultam, egyenesen az út végéig hajtottam, aztán rátapostam a fékre, hirtelen lendülettel bekanyarodtam egy másik útra, majd lassítottam.

– Súlyos a sebed? – kérdeztem Fultonra pillantva.

– Túlélem – felelte.

– Hol van a legközelebbi kórház? Beviszlek.

– Az út végén a harmadik mellékutca balra, aztán fél mérföld egyenesen előre.

Gyorsítottam, öt perc múlva megálltam a kórház elsősegélyt nyújtó osztályának bejárata előtt.

– Most már magam is boldogulok. – Fulton kiszállt a kocsiból. – Hülye voltam, hogy kinyitottam a számat. Nem lett volna szabad találkoznom veled.

– Sajnálom. Nem akartalak ilyen helyzetbe hozni. Följelenthetnéd Hertzet. Sok szemtanú látta.

– Sokra mennék vele! Nem érne semmit, csak még nagyobb bajba kerülnék. Csomagolok, és eltűnök ebből a városból. Éppen elegem volt belőle.

Tántorogva elballagott.

Figyeltem, amíg eltűnt az ajtóban, aztán egy hajtűkanyarral gyorsan visszahajtottam a szállodához.

III.

Csak akkor jutott eszembe, hogy nem vacsoráztam, és éhes vagyok, amikor csöndes szobámban végre kimostam a sebeimet. Letelefonáltam, és kértem néhány meleg rozskenyérszendvicset pulykasülttel meg egy korsó jeges sört. Amíg vártam, hogy felhozzák, az ágyon elnyúlva végiggondoltam a nap eseményeit.

Tudtam, hogy darázsfészekbe nyúltam, és azon töprengtem, meddig maradok életben, ha így folytatom.

Előbb-utóbb újra szembekerülök Hertzcel; legközelebb talán már nem úszom meg összekarmolt nyakkal és enyhén bedagadt jobb szemmel. Fintorogva gondoltam Tim Fulton sebeire.

Még ha sikerül is elkerülnöm Hertzet, megmarad Katchen. Ha a leghalványabb gyanúja támad, hogy folytatom a nyomozást, a nyakamba varr valami hamis vádat, és lecsukat. Nem áltattam magam azzal, hogy kellemes szórakozás lesz.

Úgy látszott, ha biztonságosan akarok továbbjutni, pártfogóra lesz szükségem, de fogalmam sem volt, honnan szerezzek. Vajon akad-e valaki ebben a városban, aki hatalmasabb Creedynél, és figyelmezteti Katchent, hogy kopjon le rólam? Nem valószínű, de ha van ilyen ember, és rá tudom venni, hogy mellém álljon, megoldaná a gondomat.

Félretettem a kérdést, és azt mérlegeltem, amire eddig rájöttem. Most már tudtam, hogy Jacket Creedy fogadta föl. Az ő vagyona áll néhány városi bűnszövetkezet mögött. Nős, a felesége egy Jacques Thrisby nevű fickóval szórakozik. A lányát nagyon szereti; Margotnak hívják, és a Franklyn Boulevard-on van a lakása. A telefonkönyv után nyúltam, kikerestem a lány nevét, és megtudtam, hogy a Franklyn Arms épülettömbben lakik. Éppen letettem a telefonkönyvet, amikor kopogtak; a pincér hozta a szendvicseket meg a sört. Kíváncsian bámulta bedagadt szememet, de nem szólt semmit. Jól tette. Pillanatnyilag nem voltam olyan hangulatban, hogy kedélyeskedjek vele.

Kiment, én meg föltápászkodtam az ágyról, átültem a karosszékbe, megettem a szendvicset, és megittam a sört.

Jack holmiját áthozták a szomszéd szobából, és takaros kupacba rakták a sarokba. Erről eszembe jutott, hogy írnom kell a feleségének. Befejeztem a vacsorát, cigarettára gyújtottam, elővettem a szálloda levélpapírját, és megírtam a levelet. Fél tizenegyig tartott, mire sikerült úgy megfogalmaznom, hogy meg voltam elégedve vele. Méltányos összeget ajánlottam az asszonynak kárpótlásul a férje elvesztéséért, de azért szándékosan nem ígértem túl sokat, mert tudtam, sokáig és elszántan fog küzdeni, hogy többet vasaljon ki belőlem. Soha nem kedvelt. Biztos, hogy soha nem lesz megelégedve, bármennyit adok neki.

Leragasztottam a borítékot, és az öltözőasztalon hagytam, hogy másnap reggel elküldjem.

Leültem, és kinyitottam Jack bőröndjét. Átvizsgáltam a tartalmát, hogy meggyőződjem róla, nincs benne semmi, ami felizgathatná a feleségét, ha majd megkapja. Jól is tettem, mert fényképeket és leveleket találtam, amelyek bebizonyították, hogy Jack legalább egy éve csalta az asszonyt. Mindet összetéptem, és a szemétkosárba dobtam.

A bőrönd többi részét is átkutattam. A bélés alá rejtve olyan levélgyufát találtam, amit éttermek és éjszakai mulatók ajándékoznak reklámcélra. De ez különleges példány volt. Sötétvörös selyem borította, és aranybetűkkel írták rá: Muskétás Klub, alatta a telefonszám.

Amíg az ujjaim között forgattam a levélgyufát, eszembe jutott, mit mondott Greaves, a szálloda nyomozója: a Muskétás a legelőkelőbb, egyúttal a legdrágább klub a városban. Honnan szerezte Jack ezt a gyufát? Elment talán a klubba? Jól ismertem, és biztosan tudtam: soha nem tette volna be a lábát ilyen fényűző éjszakai mulatóba, kivéve üzleti ügyben. Túlságosan a fogához verte a garast ahhoz, hogy egy lányt efféle drága helyekre vigyen.

A gyufával a kezemben fölálltam, gondolkoztam egy pillanatig, aztán kiléptem a szobámból, és lelifteztem a hallba.

Megkérdeztem a portástól, hogy bent van-e Greaves.

– Most az irodájában lesz – felelte dagadt szememre bámulva. – Az alagsorban jobbra. Baleset érte, Mr. Brandon?

– A szememet? Ó, nem. Rendeltem néhány szendvicset, felküldettem, és a pincér hozzám vágta. Ne is törődjön vele! Nagyon csípem az ilyen kiszolgálást.

Tátva maradt a szája, még a tokája is remegett, amikor otthagytam, és lementem a lépcsőn Greaves irodájába, amely inkább szekrény volt, mint szoba. Egy kis asztal mellett találtam rá Greavesre, éppen pasziánszot rakott. Fölnézett, amikor megálltam a nyitott ajtóban.

– Valakinek nem tetszett az ábrázata? – kérdezte különösebb érdeklődés nélkül.

– De nem ám! – mondtam, és előrehajolva az asztalra ejtettem a levélgyufát.

Homlokráncolva nézegette, majd fölpillantott, és felvonta a szemöldökét.

– Hol szerezte?

– Sheppey bőröndjében találtam.

– Lefogadom egy dollárba, hogy soha nem járt ott. Nem volt elég előkelő, azon kívül sem a pénze, sem a befolyása nem lehetett elég ahhoz, hogy a cerberusok beengedjék.

– Teljesen lehetetlen?

– Egy a tízmillióhoz.

– Talán valaki meghívta. Ez lehetséges?

Greaves bólintott.

– Esetleg. A klubtag bárkit bevihet, de ki is zárhatják, ha a többi sznobnak nem tetszik a vendég. Ez a szokás.

– Lehet, hogy Sheppey találta valahol ezt a gyufát.

Greaves vállat vont.

– Először látok ilyet. A Muskétás Klubba járó fiúk és lányok nem piszkítják be ilyesmivel liliomfehér ujjaikat. Félnek, hogy fertőzést kapnak tőle. Szerintem inkább valaki meghívta a maga barátját, ő meg elhozta ezt a gyufát, bizonyítékul, hogy ott járt. Ezzel akár dicsekedni is lehet, ha az ember felvágós.

– Tudja, hol szerezhetem meg a tagok névsorát?

Fanyarul elmosolyodott, fölállt, oldalvást megkerülte az asztalt, és a szekrényhez lépett. Néhány pillanatig kotorászott, aztán átnyújtott egy kifakult sötétvörös selyembe kötött könyvecskét. Ugyanolyan aranybetűs felirat állt rajta, mint a levélgyufán.

– A Ritz-Plaza egyik szobájában találtam. Gondoltam, egyszer még jól jöhet. Két éve lejárt.

– Majd visszaadom – mondtam, aztán fölkaptam az asztalról a levélgyufát, és a könyvvel együtt zsebre vágtam. – Köszönöm.

– Kitől kapta a monoklit?

– Nem hiszem, hogy ismeri – feleltem, és visszamentem a hallba. Az öreg hölgyektől és uraktól tisztes távolságban találtam egy karosszéket. Végigolvastam a könyvben szereplő neveket. Körülbelül ötszázon kellett átrágnom magam. Négyszázkilencvenhetet nem ismertem, de a maradék hármat igen: Mrs. Bridgette Creedy, Mr. Jacques Thrisby és Miss Margot Creedy.

Becsuktam a könyvet, és szelíden a tenyeremhez ütögettem.

Néhány percig töprengve ültem. Hirtelen támadt egy ötletem. Megfontoltam, majd pillanatnyi tűnődés után úgy döntöttem, talán nem túl ragyogó gondolat, de nem is rossz. Fölálltam.

Odamentem a portáshoz, megkérdeztem, merre van a Franklyn Avenue.

– A második keresztutca jobbra, aztán az első balra, a közlekedési lámpa mellett – felelte.

Megköszöntem, és leballagtam a lépcsőn a Buickhoz.

Ötödik fejezet

I.

Kiderült, hogy a Franklyn Arms az előkelő, sznob apartmant-házak egyike; ezeket a legfelső társadalmi rétegek tagjainak tartják fenn, akiknek a jövedelmét csak hatjegyűnél nagyobb számmal lehet kifejezni.

Becslésem szerint a tömbben nem lehetett több harminc lakásnál. A kétemeletes épület egy özvegy hercegnő méltóságával trónolt a hektárnyi, választékos ízléssel gondozott terület gyepszőnyegén. Az előtte csobogó szökőkútban Donatello Delfines fiújának fényszóróval kivilágított másolata állt, hangsúlyozva az építész jó ízlését. A gyepet ezüstimolával és égszínkék petúniával beültetett virágágyak díszítették.

A Buickot egy Silver Wraith meg egy Silver Dawn Rolls-Royce között tátongó üres helyre kormányoztam. Kiszálltam, és elsétáltam egy Continental Bentley, egy hatvankettes Cadillac coupé meg egy Packard Clipper mellett. Ebben, a vasáruban annyi dohány volt, hogy tíz évig boldogan élhettem volna belőle.

A forgóajtókon átvergődve tölgyfa burkolatú előcsarnokba jutottam, amelyet a fal mellett sorakozó krómozott ládákba ültetett rózsaszín szegfű díszített. A kis szökőkút megvilágított vizében fél tucat jól táplált, elégedettnek látszó aranyhal úszkált.

A túlsó sarokban volt a portáspult. Magas, szőke, kifogástalan szmokingot viselő férfi állt mögötte; szép, nőies arca unalmat és megvetést tükrözött.

Odamentem hozzá, és barátságosan rámosolyogtam. Ez valószínűleg hiba volt, mert úgy visszahőkölt, mintha döglött halat lóbáltam volna arisztokratikus orra előtt.

– Miss Creedyt keresem.

Megigazította makulátlan nyakkendőjét, közben barna szeme végigpásztázott. Pontosan tudta, mibe került az öltönyöm, a nyakkendőm, az ingem és a kalapom. Úgy látszott, a leltár nem tesz rá mély benyomást.

– Miss Creedy várja önt?

– Nem. Legyen szíves, hívja föl, mondja meg neki, hogy most beszéltem az édesapjával, és nagyon méltányolnám, ha fogadna néhány szóra. Lew Brandon a nevem.

Amíg gondolkozott, gyönyörűen manikűrözött körmeivel a fényesre csiszolt pulton dobolt. A szemében látszó feszült tekintetből ítélve nem volt hozzászokva a művelethez.

– Talán jobban tenné, ha előbb írna neki – mondta végül. Fölemelte a karját, és színarany Omega órájára nézett. – Kissé késő van már a látogatáshoz.

– Ide figyelj, öcsi – feleltem hirtelen fenyegető hangon –, lehet, hogy szépfiú vagy, de ne áltasd magad azzal, hogy örökké tömör gyönyör maradsz. Hívd csak fel Miss Creedyt és hagyd, hogy ő döntse el, mit akar.

Egy pillanatig meglepett, rémült szemeket meresztett rám, aztán bement a portáspult mögött nyíló szobába, és becsukta az ajtót.

Elővettem egy szál cigarettát, és az alsó ajkamra ragasztottam. Kíváncsi voltam, vajon rendőrt hív-e. Felfordult volna a gyomrom, ha valami becsvágyó zsaru bevisz a kapitányságra azzal a váddal, hogy St. Raphael City előkelőségeit háborgatom. De a szépfiú néhány perc múlva olyan ábrázattal jött vissza, mint aki darazsat nyelt. A szemben levő önműködő liftre mutatott, és röviden ennyit mondott:

– Első emelet. Hetes lakosztály. – Megrázta aranyfürtjeit, és hátat fordított.

Végigballagtam a hosszú, tölgyfa burkolatú folyosón. Megtaláltam a hetes lakosztályt. Az ajtó előtt állva hallottam, hogy a rádió éppen egy Mozart-művet közvetít. Megnyomtam a csengőt. Egy pillanat múlva idősebb, kellemes külsejű nő nyitott ajtót fekete selyemruhában és fodros fehér kötényben.

– Mr. Brandon?

– Igen.

Átadtam a kalapomat, és beléptem a kis előszobába, ahol ovális asztalon orchideákkal teli ezüstkehely állt.

A szobalány kinyitotta az ajtót.

– Mr. Brandon – mondta és félreállt, hogy bemehessek.

Beléptem a fehér és sárgabarackszínű tapétával borított, tágas hallba.

A falak, a függönyök és a bőrfotelok színe sárgabarack; a szőnyeg és Miss Creedy ruhája hófehér.

A nagy rádiógramofon mellett állt, és rám nézett. Karcsú volt, elég magas, a haja finom hamvasszőke, akár a hernyóselyem. Feltűnően szép volt, a szó klasszikus értelmében. A szeme színe és bársonyos tekintete azokra az óriási mályvafekete árvácskákra emlékeztetett, amelyeket időnként virágkiállításokon lát az ember.

Gyönyörű melle, hosszú lába, csípője íve és szélessége tökéletes. Fehér, mélyen kivágott estélyi ruhát viselt gyémánt nyakékkel, amelyet nyilván a huszonegyedik születés napjára kapott. Az öreg Creedy bankbetétje valószínűleg kissé megsínylette. Könyékig érő kesztyű volt rajta, az egyik csuklóján gyémántból és platinából készült karóra, a kisujján pedig, a kesztyű fölött, vékony aranyfoglalatban hosszú, lapos rubin.

Pontosan annak látszott, aki valójában volt: tetőtől talpig egy multimilliomos lánya. Mindent összevetve meg tudtam érteni, hogy Mrs. Creedynek miért lehetett nehéz versenyeznie vele. Biztosan kibújt a bőréből örömében, mikor az ifjú hölgy csomagolt, és eltűnt otthonról.

– Szeretném, ha megbocsátaná a késői zavarást, Miss Creedy – mondtam. – Nem háborgatnám, de sürgős ügyben keresem.

Halványan elmosolyodott. Nem volt sem barátságos, sem ellenséges: a háziasszony otthonában idegent fogad. A jó modor megnyilvánulása, sem több, sem kevesebb.

– Apámmal van kapcsolatban?

– Nos, nem egészen: talán távolról. Őszintén szólva arra gondoltam, hogy nem fogadna, ha nem hivatkozom az édesapja nevére. – Kisfiús mosolyom hatástalan maradt. Most egyenesen rám nézett, és sötét szemében zavarba ejtő őszinteség tükröződött. – A Star Nyomozóügynökség főnöke vagyok – folytattam. – Remélem, hajlandó segíteni nekem.

Kissé kimértebben ráncolta a homlokát. Szigorú arccal is gyönyörű volt.

– Azt akarja mondani, hogy magándetektív?

– Így van – Éppen nyomozok egy bizonyos ügyben, és ön segíthetne nekem, Miss Creedy.

Láttam, hogy szinte jéggé dermed.

– Segíthetnék? Igazán nem tudom, mire gondol. Miért segítenék én önnek? – Már a hangja is fagyosan csengett.

– Semmi oka nincs rá, csak az, hogy az ember néha örül, ha másokon segíthet. – Újra a kisfiús mosollyal próbálkoztam, de még mindig eredménytelenül. – Ez az ügy önt is érdekelheti. Ha megengedné, elmondanám, miről van szó.

Tétovázott, végül egy székre mutatott.

– Nos, rendben van – mondta. – Talán foglaljon helyet.

Megvártam, amíg leült a szemben levő kanapéra, csak aztán huppantam le a székre.

– Nos, Miss Creedy – kezdtem –, az üzlettársam, Jack Sheppey öt nappal ezelőtt ideutazott San Franciscó-i irodánkból, mert telefonon megbízást kapott. A hívó fél nem közölte a nevét a központunkat kezelő lánnyal. Én akkor nem voltam jelen. Sheppey elutazott anélkül, hogy megmondta volna, ki telefonált, de fölírta a jegyzetfüzetében az ön édesapjának a nevét.

Beszéd közben szemmel tartottam a lányt, és láttam, hogy sikerült lekötnöm a figyelmét. Kezdett fölengedni.

– Sheppey táviratozott és megkért, hogy jöjjek utána. Ma reggel érkeztem. A hotelba mentem, ahol a társam megszállt, de nem volt otthon. Nem sokkal később értem jött a rendőrség, hogy azonosítsam Sheppeyt: Bay Beachen, egy strandkabinban meggyilkolták.

Tágra nyílt a szeme.

– Hát persze, láttam az esti újságban, de nem is gondoltam… az üzlettársa volt?

– Igen.

– Azt mondja, fölírta az apám nevét a jegyzetfüzetébe? – Rosszallóan nézett rám. – Vajon miért?

– Nem tudom, hacsak nem az édesapja hívta föl telefonon.

Ekkor elfordult, félrenézett, és forgatni kezdte az ujján a rubinköves gyűrűt. Az volt a gyanúm, hogy hirtelen ideges lett.

– Apu nem tenne ilyet. Ha magánnyomozóra volna szüksége, utasítaná a titkárát, hogy intézkedjen.

– Kivéve, ha az ügy történetesen szerfölött bizalmas természetű kérdést érintene – mondtam.

Még mindig nem nézett rám.

– Igazán nem értem, mi közöm nekem mindehhez. Néhány perc múlva el kell mennem…

– Beszéltem délután az édesapjával – folytattam, és láttam, hogy megmerevedett. – Megkérdeztem, alkalmazta-e Sheppeyt; azt felelte, hogy nem. Nagyon határozottan tagadta. Behívta azt a Hertz nevű állatot, aki úgy néz ki, mint egy kimustrált bokszoló. Mr. Creedy megparancsolta neki, hogy jól nézzen meg engem. Burkoltan célzott rá, ha beleütöm az orromat az ügyeibe, Hertz majd elveszi a kedvemet tőle.

Halvány pír öntötte el a lány arcát.

– Még mindig nem értem, mi közöm nekem ehhez. Úgyhogy, ha megbocsát…

Fölállt.

– Miss Creedy, megpróbálom kideríteni, merre járt Sheppey – mondtam, és én is fölálltam. – Úgy látszik, elment a Muskétás Klubba. Kíváncsi vagyok, kivel volt ott. ön is klubtag. Szeretném megkérdezni, vajon beajánlana-e a klubba, hogy ott is érdeklődhessek.

Úgy bámult rám, mintha azt ajánlottam volna, hogy utazzon a Holdra.

– Ez teljesen lehetetlen – közölte, és a hangjából ítélve komolyan is gondolta. – Még ha el is vinném a klubba, bár ez nem áll szándékomban, nem tűrnék, hogy bárkit is kérdésekkel zaklasson.

– Ebben egyetértünk, Miss Creedy – feleltem. – Úgy hallottam, rendkívül elegáns hely, de ha ön tenné fel a kérdéseket, biztos vagyok benne, hogy választ kapna rájuk.

Rám meredt, az alsó ajkába harapott.

– Ez lehetetlen. Sajnálom, Mr. Brandon, de most meg kell kérnem, hogy távozzék.

– Ez nem könnyelmű kérés – mondtam. – Megöltek egy embert. Jó okom van rá, hogy azt higgyem, a rendőrség nem mozgat meg minden követ a gyilkos felkutatására. Tudom, merészség ilyesmit állítani, de beszéltem Katchen kapitánnyal a gyilkossági csoporttól, és elég világosan megmondta, ha nem szállók le erről az ügyről, gondoskodik róla, hogy megbánjam. Nem áltatom magam azzal, hogy nem teljesítené az ígéretét. Alig egy órája verekedésbe keveredtem, mert kérdezősködtem. Valaki nagyon igyekszik ebben a városban, hogy eltussolja Sheppey halálát. Sheppey a barátom volt. Nem áll szándékomban hagyni, hogy ezt bárki megtegye. Arra kérem, segítsen nekem. Csak annyit szeretnék…

Kinyújtotta a kezét, és megnyomta a falon a mellette levő csengőt.

– Nekem ehhez semmi közöm – mondta. – Sajnálom, de nem segíthetek önnek.

Kinyílt az ajtó, és belépett a szobalány.

– Tessa, Mr. Brandon távozik.

Rámosolyogtam.

– Nos, ön legalább nem fenyegetett meg, mint Katchen kapitány, és nem küldött utánam egy gengsztert, mint az édesapja – mondtam. – Köszönöm, hogy szánt rám néhány percet, Miss Creedy.

Kimentem az előszobába, fogtam a kalapomat, kinyitottam az ajtót, és elindultam a folyosón.

Merész próbálkozás volt, és nem is vált be, de legalább, nemhiába fecséreltem az időmet. Az volt a benyomásom, hogy Margot Creedy tudja, miért fogadta föl az apja Sheppeyt, és ha tudja, akkor Jacket a családot érintő ügyben alkalmazták. Úgy döntöttem, megnézem magamnak Bridgette Creedy új fiúját, Jacques Thrisbyt. Lehet, hogy Sheppeynek azt kellett kiderítenie, mennyire melegedtek össze ezek ketten. Elképzelhető. Creedy természetesen makacsul hallgatna, mint a csuka, és dühbe gurulna, ha el kellene mondania a bíróságon, hogy magándetektívet fogadott, és figyeltette a feleségét: nincs az a férfi, aki ezt közhírré tenné.

Tizenegy óra múlt tíz perccel: kissé korán volt még ahhoz, hogy visszatérjek a szállodába.

Beszálltam a Buickba, egy hosszú pillanatig töprengve üldögéltem, aztán beletapostam a gázba, és elindultam Bay Beach felé.

II.

Végighajtottam a sétányon. Még ilyen későn is láttam fürdőzőket a tengerben. Az óriási fehér hold fényében úgy fénylett a víz, mint a patinás ezüst.

Tíz perc múlva értem Bay Beachbe. A tengerpartnak ez a része távol esett a felkapott helyektől. A strandot zárva találtam, sötétség borult a pálmák árnyékában meghúzódó kabinsorra.

A Buickot közvetlenül a strand mellett egy mellékutcában hagytam, és leballagtam a tengerhez. A part menti úton csak néhány ide-oda guruló kocsit láttam; nem volt semmiféle úti céljuk, viszont korlátlan idő állt rendelkezésükre ahhoz, hogy odaérjenek. Egyébként a sétánynak ez a része olyan csöndes és elhagyatott volt, akár egy vasúti váróterem karácsony reggelén.

A strand kapuját becsukták és belakatolták.

Körülpillantottam, meggyőződtem róla, hogy senki nem lát, aztán a felső rácsra támaszkodva átvetettem magam a kerítésen. Zajtalanul értem földet a puha homokban.

Gyors léptekkel elértem a pálmafák menedéket nyújtó árnyékát. Megálltam.

Nem volt határozott elképzelésem, miért is jöttem ide, csak annyi, hogy nem akadt jobb dolgom, és újra látni akartam azt a helyet, ahol Sheppey meghalt.

Továbbra is az árnyékba húzódva végigpillantottam a kabinsoron.

Lehetséges, hogy Rankin itt hagyott egy ügyeletes zsarut. Pillanatnyilag más sem hiányzott, mint hogy a rendőrség karjaiba rohanjak. De semmi nem moccant és semmi nem hallatszott ezen az elhagyatott partszakaszon, csak a tenger mormolása, no meg időnként elhúzott egy-egy kocsi odafönt a sétányon, de azt nem láthattam.

Meggyőződtem róla, hogy szabad a pálya, aztán végigmentem a kabinsoron, amíg elértem az utolsó előtti kabint. Ebben halt meg Sheppey.

Meglöktem az ajtót, de zárva volt. Zseblámpát meg egy vékony acéldarabot húztam elő a farzsebemből, és megvizsgáltam a zárat.

Az acéldarabot bedugtam a zár és az ajtófélfa közé, erősen megemeltem és megnyomtam. Az ajtó kitárult.

Megálltam az ajtónyílásban. Úgy zúdult rám a kis szobába beszorult meleg, akár a begyújtott kemencéből kicsapó forróság. Beléptem, meggyújtottam a zseblámpámat, és a fénykévével lassan körbepásztáztam a szobát.

Két szék, egy asztal és egy heverő állt odabent. A sarokban, ahol Sheppey meghalt, nagy, sötét folt éktelenkedett a padlón, Végigfutott a hideg a hátamon.

Szemben két ajtó nyílt az öltözőkbe. Az egyiket Sheppey használta, a másikat a lány, aki vele volt.

Eltöprengtem, ki lehetett: talán a csalétek, aki idehozta Sheppeyt? Elég szoknyabolond volt ahhoz, hogy ilyen csapdába essen. Vajon a halálának semmi köze sincs Creedyhez? Egy gengszter barátnőjével szórakozott, és a pasas rajtakapta őket?

Ha a férfi váratlanul lepte meg őket, érthető, hogy a lány miért hagyta a kabinban a ruháját. Amíg a gyilkos megölte Sheppeyt, a nő valószínűleg kirohant és eltűnt. De miért nem kért segítséget? Meg sem próbálta megakadályozni, hogy az a gengszter megölje Sheppeyt? Vajon olyan gyorsan történt mindez, hogy Jack meghalt, mielőtt a lány kijuthatott, majd amikor látta, hogy Sheppey halott, egyszerűen elszaladt?

A tarkómra löktem a kalapomat, és megtöröltem a homlokomat.

Vagy a lány ölte meg?

Beljebb léptem a kabinba, és becsuktam az ajtót. Nem akartam, hogy egy fürdőző vagy egy csónakázó a nyitott ajtón át kiszúrja a lámpám fényét.

Az öltözőbe vezető első ajtóhoz léptem és benéztem. Akkora volt csak, mint egy szekrény; mindössze egy pad állt benne, négy ruhaakasztó, meg egy kis tükör. Körbepásztáztam a fénysugárral. Jó lett volna tudni, vajon itt öltözött-e Sheppey. Nem számítottam rá, hogy találok valamit. A rendőrség már átkutatta a szobát, az meg túl kicsi volt ahhoz, hogy bármi is elkerülhette volna a figyelmüket. Semmit nem találtam.

Kiléptem az öltözőből, közben arra gondoltam, hogy csak az időmet fecsérlem. Nem akadt itt semmi nekem való: még a légkör sem sugallt semmit. Talán be sem néztem volna a másik kis öltözőbe, de hirtelen úgy éreztem, nem vagyok egyedül a sötét kis kabinban. Mozdulatlanul állva füleltem, csak úgy kalapált a szívem. Levettem az ujjamat a zseblámpa gongjáról, és rám borult a sűrű sötétség.

Egy végtelen pillanatig nem hallottam semmit. Éppen arra gondoltam, hogy csak a képzeletem játszik velem, de aztán egészen közeli hang ütötte meg a fülemet: egy sóhaj. Az ad ilyen hangot, aki lassan, nyitott szájjal fújja ki a levegőt.

Olyan halk hang volt, hogy ha nem szándékosan fülelek, még akkor sem hallom meg, ha semmi más nem csap zajt e rövid pillanat alatt.

Égnek állt a szőr a tarkómon. Bárcsak elhoztam volna a pisztolyomat! Két lépést hátráltam az öltöző ajtajáig. Fölemeltem a zseblámpát, és lenyomtam a kilincset.

A fehér fénykéve hiába körözött a padlón. Végigpásztáztam a szobát, és újra hallgatóztam.

Az úton zúgó motorral repesztett el egy autó, mintha a gazdája nagyon sietne.

A másik öltöző ajtajára irányítottam a fénysugarat, kinyújtottam a kezemet, lenyomtam a kilincset, és óvatosan belöktem az ajtót.

Fölemeltem a zseblámpát.

A lány szemben ült a padlón halványkék francia fürdőruhájában, aranybarna bőre verejtéktől fénylett. A szeme már üveges volt, üres tekintete merev. A bal válla alatt hosszú, rászáradt vércsík.

A szép, kreol bőrű, selymes fekete hajú lány huszonnégy-huszonöt éves lehetett, az alakja, akár egy manökené. Túl fiatal volt ahhoz, hogy meghaljon.

Vakon bámult bele a zseblámpa fényébe. Kővé dermedve álltam, kivert a hideg veríték, kalapált a szívem, kiszáradt a torkom.

A lány nagyon lassan oldalra dőlt.

Moccanni se tudtam. Álltam és bámultam.

Csak akkor ugrottam oda, hogy elkapjam, amikor szörnyű, kísérteties némasággal a padlóra csúszott.

Már késő volt.

III.

Az oldalán feküdt, sötét haja eltakarta az arcát. Ahogy lenéztem rá, fehér műanyag nyelű jégcsákányt láttam a padlón. Eszembe jutott, hegy ez a lány ugyanúgy végezte, mint Sheppey, bár a gyilkos ezúttal nem volt olyan ügyes, hiszen Jack egy pillanat alatt meghalt.

A lány fölé hajoltam. Az arcomon végigcsurgó veríték lecsöppent az államról. A félreismerhetetlen rángás a szemem láttára rázta meg a testét, és elárulta a halál pontos pillanatát, amikor elnyúlt a padlón. Nem kellett kitapintanom a pulzusát, sem a szemhéját fölemelnem ahhoz, hogy tudjam, már nem segíthetek rajta.

Ráirányítottam a zseblámpa fénysugarát. Semmi nem árulta el a kilétét. Csak fürdőruha volt rajta. Számomra nem jelentett semmit az a tény, hogy jól ápolt nő volt, a haját frissen mosta és fésülte a fodrász, a körmét manikűröztette, sötétvörösre festette, és a fürdőruha is jó minőségű. Egyformán lehetett gazdag vagy szegény. Talán manöken volt, talán csak egy a St. Raphael Cityben dolgozó sok ezer nő közül.

Egy azonban biztos: ő az a lány, aki a szállodában kereste Jack Sheppeyt: ugyanaz, akiről Greaves olyan határozottan állította, hogy szőke. Eszembe jutott, hogy Greaves szerint paróka volt rajta, vagy festette a haját. Közelebb tartottam a zseblámpát, hogy meggyőződjem róla: Greaves tévedett. Nyertem. A lány sem parókát nem hordott, sem a haját nem festette. Ehhez kétség sem fért, egyben azt is bebizonyította, mekkora bakot lőhet egy jól képzett háziszimat.

A lány karjára világítottam. A finom pihe szőkének látszott az éles fényben. Másképp nem is lehetett volna. Lebarnult bőréből ítélve hónapok óta napozott: természetes, hogy a karján levő szőrt kiszívta a nap.

Fölegyenesedtem. Elővettem a zsebkendőmet, és megtöröltem az arcomat.

Szörnyű hőség volt a parányi öltözőben. Éreztem, hogy teljesen átizzadtam a ruhámat. Visszamentem a tágasabb helyiségbe.

Ekkor észrevettem még egy ajtót, amely kétségkívül a szomszéd kabinba nyílt. Retesz volt rajta, de nem zárták be.

Megremegtem a döbbenettől.

Rájöttem, hogy a gyilkos csak ezen az ajtón jöhetett be. Lehet, hogy még mindig a szomszéd kabinban rejtőzik, és arra vár, hogy elmenjek! Most még jobban szerettem volna, ha nálam van a pisztolyom.

Halkan átlopóztam a szobán, eloltottam a zseblámpámat, és az ajtóhoz szorítottam a fülemet. Egy hosszú pillanatig hallgatóztam, de hiába. Vaktában kitapogattam a kilincset, erősen megmarkoltam, és lassan lenyomtam. Amikor már nem ment lejjebb, kissé meglöktem az ajtót, de nem nyílt ki.

Valaki biztosan átment a szomszéd kabinba, és a másik oldalról bereteszelte az ajtót.

Vajon még mindig odaát van?

Hátraléptem. Éreztem, hogy kiszáradt a torkom. Valószínűleg nincs nála tartalék jégcsákány, de pisztolya lehet.

Ekkor olyan hangot hallottam, amelytől megdermedtem, és elzsibbadtak az idegeim.

Rendőrségi sziréna vijjogott a távolban, majd egyre erősödött, és elárulta, hogy a sétányon nagy sebességgel járőrkocsi közeleg.

Nem áltattam magam azzal, hogy a benne ülő zsaruk szórakozásból szirénáznak. Szolgálatban vannak, és kézenfekvő, hogy éppen ide jönnek.

Meggyújtottam a lámpámat, elővettem a zsebkendőmet, és letörölgettem a kilincseket a kis kabinban. Gyorsan dolgoztam, de alaposan: tudtam, milyen fontos, hogy ne hagyjak egyetlen ujjlenyomatot sem, amely rám szabadítaná Katchent. Amikor végeztem, az ajtóhoz ugrottam, kinyitottam, és gyorsan körülnéztem.

A tengerpart még mindig néptelen volt, de a pálmacsoport árnyékán kívül semmiféle rejtekhely nem kínálkozott.

A sziréna most már sokkal hangosabban vijjogott, és egyre gyorsabban közeledett. Ha azon az úton megyek vissza, amelyiken jöttem, biztos, hogy egyenesen a zsaruk karjába rohanok. Nem marad más, csak a teljesen sík tengerpart.

Nagyon gyorsan tudok futni, ha kell. Hajdanában nyertem néhány csinos kupát a félmérföldes síkfutásban; nem volt olimpiai teljesítmény, de nem is sokkal gyengébb.

Nem tétováztam.

Átszáguldottam a homokon; igaz, nem a legjobb formámban, de nem voltam messze tőle.

Hallottam, hogy a sziréna végigvijjog a sétányon. Legalább ezeryardnyira kell eltávolodnom ezektől a fiúktól, különben rám lőnek. Nem áltattam magam azzal, hogy nem vesznek észre. A holdfényben fehérlő homokon több mérföldről is meglátnának.

Körülbelül ezer yardot tettem meg, amikor hallottam, hogy a sziréna sivítva elhallgatott. Most kellett hajráznom, de a puha homokon sokkal nehezebb volt futni, mint gondoltam. Zihálva kapkodtam á levegőt, és fájt a lábam. Nagy hajrát vágtam ki, de azért nem izgatta volna föl a kedélyeket.

Ekkor vettem észre, hogy a part meredeken lejt a tenger felé, és hosszú, domború homokdűnét alkot.

A zsaruk néhány másodpercen belül kiszállnak a kocsiból, lerohannak a tengerpartra, aztán kezdődik a tánc. Ha elérem a mélyebben fekvő partszakaszt, mielőtt kiszúrnak, ott már nem láthatnak meg.

Megfordultam, és fölszáguldottam a dűne tetejére. Olyan gyorsan futottam, ahogy még soha. Amint fölértem a csúcsra, máris leugrottam a lejtőre. Csaknem a tengerpart peremén értem földet, egy száraz homokfelhő kellős közepében.

Nem hallatszott kiáltás, amely elárulta volna, hogy észrevettek. Egy pillanatig mozdulatlanul fekve, zihálva kapkodtam a levegőt, aztán föltápászkodtam, és mélyen meggörnyedve addig kúsztam visszafelé, amíg át nem láttam a dűne pereme fölött.

A kabinok felé néztem.

Rendőrőrszem álldogált a holdfényben; éppen hátat fordított. Tárva-nyitva volt a kabin ajtaja, ahol a halott lány feküdt. Amíg figyeltem, egy másik zsaru is megjelent. Csatlakozott a társához, néhány másodpercig beszélgettek, majd az, aki eddig odakint várakozott, rohanvást indult vissza a sétány felé.

Már csak néhány percen múlt, hogy az egész tengerpart hekusoktól hemzsegjen. Nem volt szükségem magyarázatra, hogy rájöjjek, mi lesz, ha megtalálnak.

Katchen kapitány tudná, mit kezdjen velem, ha megkapna ajándékba. Már megmondta, mire számíthatok. Ha nem is juttatna gázkamrába, hetekig a karmai között lennék, és ezt az élményt lehetőleg el akartam kerülni.

A homokzátony pereme alatt megbújva újra futásnak eredtem.

Kis híján eltévedtem, mire mérföldnyire eltávolodtam a kabinsortól, de most már elég messze voltam, visszafordulhattam a város felé, mert tudtam, nem valószínű, hogy meglátnak.

A homokon átcaplatva megpróbáltam ráncba szedni ziháló lélegzetemet. Egy lépcsősoron fölkapaszkodva kilyukadtam a sétányra.

Elöl, a pálmafák alatt néhány szerelmespár üldögélt, de úgy belefeledkezve önmagukba, hogy észre sem vettek. Átvágtam az úton, és a kocsim felé ballagtam.

Közel tíz percig tartott, míg egy vonalba kerültem a strand bejáratával. Ekkor már hatalmas tömeg verődött össze, eltorlaszolta az utat, és szokás szerint szájtátva bámészkodott. Láttam, hogy három járőrkocsi áll a járda mellett.

És ez még csak a kezdet volt. Két gyilkosság egy napon, sőt ugyanazon a helyen olyan szenzációnak számított, amely valóban összecsődíti a tömeget, mihelyt híre terjed.

Amíg nézelődve álldogáltam, szélsebesen további négy járőrkocsi érkezett. Az egyikből Rankin hadnagy szállt ki; gyorsan átsietett a korzón a kabinsor felé.

Úgy éreztem, rábízhatom az irányítást, tehát a kocsimhoz ballagtam, sebesen végigrepesztettem a mellékutcán, és meg sem álltam az Adelphi Hotelig.

A szálloda parkolójában elővettem a porrongyot a kesztyűtartóból, letöröltem minden homokszemet, amely a tengerparton tapadt a Buickra, aztán bementem a szállodába.

Éppen elmúlt éjfél.

Az éjszakai portás virgonc öregúr volt, akár egy kedélyes szerzetes. Mosolyogva adta át a kulcsomat.

Kellemes éjszakánk van, mondta, és megkérdezte, észrevettem-e, milyen szépen tükröződik a hold a tenger vizében. Csak kedveskedni próbált, de nem voltam olyan hangulatban, hogy méltányolni tudjam. Morogtam valamit, fogtam a kulcsomat, és a lift felé indultam.

Amíg vártam, hallottam, hogy a pulton megcsörren a telefon. A portás fölvette a kagylót, aztán abban a pillanatban, amikor a lift megérkezett, és be akartam szállni, utánam szólt:

– Mr. Brandon, önt keresik! A szobájába kapcsoljam, vagy ide, a telefonfülkébe?

Mondtam, hogy a fülkéből beszélek.

Beléptem, becsuktam az ajtót, leakasztottam a hallgatót a villáról, közben azon tűnődtem, vajon ki kereshet.

– Halló! Tessék!

– Mr. Brandon?

Tiszta, de mély, ismerős női hang.

– Igen.

– Itt Margot Creedy beszél.

A tarkómra löktem a kalapomat, és nagyot fújtam. Rögtön arra gondoltam, vajon honnan tudta meg a címemet.

– Örülök, hogy felhívott, Miss Creedy.

– A Muskétás Klubból beszélek – mondta. – Megnéztem a vendégkönyvet. Mr. Sheppey neve nem szerepel benne.

Meglepődtem, de azért nem annyira, hogy ne ezt válaszoljam:

– Természetesen más nevet is használhatott.

– Erre is gondoltam. A portás azonban azt mondja, hónapok óta nem járt itt vörös hajú férfi. Ilyen ügyekben nagyon megbízható. Ha Mr. Sheppey megfordult volna a klubban, a portás emlékezne rá.

Megpróbáltam felidézni, vajon a gyilkosságról szóló újságcikk megemlítette-e Jack vörös sörényét. Úgy döntöttem, hogy igen.

– Szóval, úgy látszik, nem járt ott.

– Miből gondolja, hogy itt járt?

– A bőröndjében megtaláltam a klub levélgyufáját.

– Természetesen kaphatta is valakitől.

– Nos, köszönöm a segítségét, Miss Creedy. Igazán nagyon…

A vonal másik végén halk kattanás jelezte, hogy a hölgy letette a kagylót. A fülke üvegablakán kibámulva egy hosszú pillanatig tűnődve álldogáltam. Vajon miért gondolta meg magát, és miért segített? A helyére akasztottam a hallgatót, meglöktem a fülke ajtaját, és a lifthez ballagtam.

Jack tehát nem járt a Muskétás Klubban. Nem volt rá okom, hogy kételkedjem Margot Creedy szavában. Greaves szerint sem valószínű. Átnéztem Sheppey holmiját, és tudtam, hogy nem hozott szmokingot. Ha el lehetett hinni, amit Greaves a klub előkelőségéről mesélt, szmoking nélkül ugyan be nem eresztette volna Jacket a portás.

De hát akkor honnan származott a levélgyufa? Miért őrizte meg Jack? Nem volt szarkatermészetű ember. Csak hasznos holmit tett el.

Kiszálltam a liftből, végigkocogtam a folyosón, kinyitottam a szobámat, és bementem. Becsuktam, sőt be is zártam az ajtót, az ágyra hajítottam a kalapomat, aztán odaléptem Jack bőröndjéhez. Kivettem a levélgyufát, és egy karosszékbe ülve jobban szemügyre vettem. Huszonöt letörhető gyufaszál volt benne. Mindegyikre ráírták a Muskétás Klub nevét. A levélgyufa belső oldalán csiricsáré kerámiaüzletet reklámoztak: ezek gomba módra szaporodnak mindenütt, amerre a turisták megfordulnak.

A hirdetés így szólt:

Ne mulassza el megtekinteni

Marcus Hahn Kerámiaiskoláját,
a különleges műalkotások kincstárát.

The Château

Arrow Point

St. Raphael City

Eltöprengtem, vajon mit keres az efféle, nyilvánvalóan turistacsalogató hirdetés az elegáns klub levélgyufáján, hiszen semmiféle turistát nem tűrnének meg a patinás falak között. Kíváncsi voltam, hogy valóban szagot kaptam-e, vagy jelentéktelen apróság az egész.

Letörtem egy gyufaszálat. Nézegettem, és a hátulján nyomtatott sorszámot találtam: C 451 136. Visszahajlítottam a többi gyufaszálat is. Azokon is sorszámot láttam, folyamatosan C 451 160-ig.

A letört gyufaszálat visszaszúrtam a helyére, aztán percekig tűnődve üldögéltem. Vajon mire jó a számozás? Nem jutottam semmire, így a tárcámba tettem a levélgyufát.

Éjfél múlt negyven perccel. Mozgalmas nap állt mögöttem. Úgy láttam, nem tehetek mást, várnom kell reggelig. Ha egy kis szerencsém van, az újságokból majd kiderül, ki volt az a fürdőruhás lány. Addig jobb híján lefekvéshez készülődtem.

Éppen fölálltam a fotelból, amikor kopogtak, méghozzá olyan ujjak, amelyeknek aligha okozott volna gondot, hogy kiverjék az ember fogát, és lenyomják a torkán. A szállodai személyzetnek biztosan nincsenek ilyen ujjai, csak a törvény képviselőinek mancsán akadnak hasonlók.

Mozdulatlanul álltam, csak az agyam járt, akár a motolla. Megláttak, amikor megléptem a tengerpartról? Ujjlenyomatokat hagytam a kabinban? Ismét dörömböltek az ajtón.

– Gyerünk! Nyissa ki! Tudjuk, hogy bent van! – morogta valaki.

Kivettem a zsebemből a tárcámat, előhúztam a levélgyufát, a padlószőnyeg alá csúsztattam, a helyére tettem a tárcát, elfordítottam a kulcsot a zárban, és ajtót nyitottam.

Candy állt ott rágógumit rágva, sötét vasvillaszemekkel. Mögötte két fagyos képű, éber tekintetű, nagydarab, civil ruhás hekus.

– Indulás! – mondta Candy unott, színtelen hangon. – Katchen kapitány hívatja.

– Miért? – kérdeztem, és nem mozdultam.

– Majd ő megmondja. Velünk jön szépszerével, vagy erőszakkal vigyük be?

Tétováztam, de aztán beláttam, hogy nincs sok esélyem, így fölkaptam az ágyról a kalapomat, és közöltem: önként velük megyek.

Hatodik fejezet

I.

Az éjszakai portás szeme kiguvadt, amikor meglátta, hogy kiszállok a liftből, és Candy meg a két izompacsirta közrefog. Másodszor vitt el a rendőrség a szállodából. Az volt a gyanúm, ha túlélem ezt a kéjutazást, a vezetőség valószínűleg megkér, hogy távozzam.

Persze egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy túlélem a kirándulást. Emlékeztem rá, mit mondott Katchen a legutóbbi találkozásunkkor, és nyomasztott a gondolat, hogy nem a levegőbe beszélt.

Átballagtunk a hallon, és lementünk a lépcsőn a várakozó kocsihoz. A két civil ruhás hekus előreült, Candy meg én hátra.

A kocsi a szokásos őrült sebességgel és szirénavijjogással nekirugaszkodott. Olyan gyorsan húzott el a járda mellől, hogy a hirtelen lökéstől majdnem kificamodott a nyakam.

Candy úgy trónolt mellettem, akár a napszítta szikla. Éreztem a teste melegét. A sötét kocsiban ugyan alig láttam az arcát, mégis hallottam, hogy a gumit rágva egyfolytában csócsál az állkapcsa.

– Rágyújthatok? – kérdeztem, inkább csak azért, hogy mondjak valamit.

– Inkább ne – felelte Candy hűvös, színtelen hangon. – Úgy szólt a parancs, hogy erőszakkal vigyem be.

– Mi szúrja a kapitány csőrét?

– Ha maga sem tudja, én honnan sejteném? – kérdezte, és ezzel véget is ért a beszélgetés.

Kibámultam az ablakon. Nem volt szerencsém. Lehet, hogy valaki meglátott a tengerparton, és megtelefonálta a zsaruknak a személyleírásomat. Rémeket láttam: erőszakkal vallattak. Ha Katchen vezeti a kihallgatást, nehéz percek várnak rám.

Senki nem szólt egy árva szót sem, amíg meg nem álltunk a rendőrkapitányság előtt. Ekkor Candy kotorászni kezdett a farzsebében, és kihalászott egy bilincset.

– Föl kell tennem magára a karperecet – mondta. Némi mentegetőzést véltem fölfedezni a hangjában. – A kapitány szereti, ha minden szabályszerűen történik.

– Letartóztat? – kérdeztem, miközben odatartottam a csuklómat. Az acélbilincs fagyos harapása csak fokozta csüggedésemet.

– Nem csinálok én az égvilágon semmit – felelte Candy, és kikászálódott a kocsiból. – A kapitány beszélni akar magával, ennyi az egész.

Átkocogtunk a járdán, és fölmentünk a lépcsőn az ügyeletes tiszt irodájába. A két civil ruhás hekus a kocsiban maradt.

A nagydarab, holdvilágképű ügyeletes őrmester először rám nézett, aztán Candyre, ő azonban meg sem állt, csak megrázta a fejét, belépett egy ajtón, fölment a lépcsőn, és a folyosó túlsó végében levő ajtónál fékezett. Én a sarkában lépkedtem.

Candy megállt, kopogott, aztán lenyomta a kilincset, belökte és szélesre tárta az ajtót. Megragadta a karomat, és bevezetett egy tágas szobába, amelyben a következőket láttam: egy íróasztalt, hat egyenes hátú széket, néhány iratszekrényt, Katchen kapitányt, Rankin hadnagyot meg egy magas, sovány, negyven körüli, szalmasárga hajú, keret nélküli szemüveget viselő, mohó vadászgörényre hasonlító férfit.

– Előállítottam Brandont, kapitány úr – mondta Candy, majd hátralépve átadta nekem a terepet.

Néhány lépést tettem előre, aztán lecövekeltem.

Katchen az ablaknál állt, széles arca lila volt a vértolulástól. Úgy nézett rám, mint a rács mögé zárt tigris, amelynek kövér bárányt vezetnek el a ketrece előtt.

Rankin kalapját a fél szemére húzva ült az egyik egyenes hátú széken, két ujja között cigaretta égett. Rám se nézett, meg se mozdította a fejét.

A szalmahajú férfi egy bakteriológus érdeklődésével és szakszerű tárgyilagosságával szemlélt, mintha ismeretlen, talán életveszélyes bacilussal került volna szembe.

– Miért verték bilincsbe ezt az embert, kapitány? – kérdezte lágy, iskolázott hangon.

Katchen mintha hirtelen nehezebben lélegzett volna.

– Ha nem tetszik a letartóztatási módszerem, beszéljen talán a rendőrfőnökkel – felelte olyan érdes hangon, hogy még egy vasdarabról is lemarta volna a rozsdát.

– Tehát ezt az embert letartóztatták? – érdeklődött udvariasan a szalmahajú.

Görényképe és undorítóan iskolázott stílusa ellenére máris ő volt a kedvencem ebben a különös trióban.

Katchen fenyegető pillantást vetett Candyre.

– Vegye le azt az átkozott bilincset – morogta haragos, fojtott hangon.

Az őrmester odajött, kulcsot dugott a bilincs zárjába, elfordította, és a karperec a kezébe pottyant. Candy háttal állt Katchennek, így megengedhette magának, hogy lassan, megfontoltan rám hunyorítson, aztán félrehúzódott, én meg gondosan kidolgozott némajátékkal, a csuklómat dörzsölgetve jeleztem, hogy meg vagyok sértve.

– Üljön le, Mr. Brandon – mondta a szalmahajú férfi. – Curme Holding vagyok a kerületi ügyész irodájából. Hallottam, hogy Katchen kapitány beszélni akar magával, úgyhogy arra gondoltam, én is átjövök.

Már nem voltam úgy elkeseredve.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Holding. Úgy érzem, szükségem van védelemre. Ma már beszélt velem egyszer a kapitány, így rendkívül boldog vagyok, hogy önt itt találom.

Holding levette a szemüvegét, alaposan megnézte, aztán visszatette az orrára.

– Katchen kapitány nem tenne olyasmit, ami nem tartozik a hatáskörébe – mondta, de nem úgy hangzott, mintha komolyan gondolta volna.

Elmosolyodtam.

– Lehet, hogy a kapitánynak van humorérzéke. Én komolyan vettem, amit mondott, de elképzelhető, hogy önnek van igaza. Szinte sugárzik az arcáról a mélyről fakadó jóindulat. Csak rá kell nézni, azonnal meglátszik, milyen vicces ember.

Katchen mély, dörmögő torokhangot hallatva felém indult az ablaktól. Úgy nézett ki, mint az evés közben megzavart gorilla.

– Maga kérdez, kapitány, vagy inkább én? – Holding hangja hirtelen acélossá keményedett.

Katchen tétovázott. Apró, vörösbe játszó szeme rólam Holdingra fordult, az viszont olyan unott képpel bámult rá, mintha nagyon vagány kalandfilmet nézne, csak éppen úgy találná, hogy csalás az egész.

– Intézze el maga, ha már beleütötte az orrát – acsargott Katchen a foga között szűrve minden szót. – Majd beszélek a rendőrfőnökkel. Túl sok mindenbe beleavatkozik a maguk nyavalyás irodája. Legfőbb ideje, hogy végre tegyenek valamit ellene!

Elment mellettem, kiviharzott az ajtón, és bevágta maga után. A szoba enyhén beleremegett.

Candy megszólalt:

– Szüksége lesz rám, Mr. Holding?

– Távozhat, őrmester.

Nem néztem hátra, amikor Candy kiment, de hallottam, hogy kinyílt az ajtó. Nesztelenül csukódott be mögötte, éles ellentétben Katchen kirohanásával.

– Foglaljon helyet, Mr. Brandon – mondta Holding, és az íróasztallal szemben álló székre mutatott. Fölállt, és az asztal mögé ült.

Ahogy letelepedtem, Rankin üres tekintettel rám meredt. Nem közvetített semmiféle üzenetet, nem volt sem barátságos, sem ellenséges.

Holding fölemelt egy ceruzát a jegyzettömbről, a tolltartó tálcára tette, és szigorú pillantást vetett rám csillogó szemüvege mögül.

– Katchen kapitány a hónap végén nyugdíjba megy – közölte –, Rankin hadnagy lesz az utódja.

– Gratulálok – mondtam.

Rankin idegesen mocorgott, a nyakkendőjét igazgatta. Egy árva szót sem szólt.

– Rankin hadnagyot bízták meg a nyomozás vezetésével – folytatta Holding. – Természetesen a két Bay Beach-i gyilkosságra gondolok.

Észrevettem a csapdát.

Ha le akarom tagadni, hogy a kabinban voltam, amikor a lány meghalt, itt az idő, most kell meglepetést színlelnem és megkérdeznem, miféle újabb gyilkosságot követtek el. Én azonban egy gyors lépéssel megelőztem ezt a gondolatot. Elképzelhető, hogy megtalálták az ujjlenyomatomat a kabinban, vagy valaki meglátott, és hajlandó azonosítani, esetleg észrevették a tetthelyen parkoló Buickot.

Úgy döntöttem, megkockáztatom az őszinteséget.

– Most már tudom, hogy a hadnagy vezeti a nyomozást, tehát kész vagyok vallomást tenni – mondtam. – Egy órával ezelőtt is megtettem volna, de Katchen kapitány fenyegetései miatt nem mertem. Figyelmeztetett, hogy ne üssem bele az orromat ebbe az ügybe, mégis beleavatkoztam. Amikor megtaláltam a lányt, rögtön tudtam: Katchen a nyakamba varrhatja a gyilkosságot.

Úgy láttam, Holding kissé megkönnyebbült.

– Tehát maga volt az a férfi, akit láttak a kabinba bemenni?

– Erről nem tudok, de valóban bementem, és ott találtam a haldokló lányt.

– Mondott valamit?

– Nem. Meghalt néhány másodperccel az után, hogy rátaláltam.

– Talán kezdjük inkább az elején – mondta Rankin. Kinyújtotta a kezét, fölemelt egy jegyzetfüzetet az íróasztalról, és kinyitotta. – Miért ment oda?

– Nem volt rá különösebb okom, csak annyi, hogy nem akadt más dolgom, és át akartam vizsgálni a terepet – feleltem. – Tudom, hogy banálisan hangzik, de ott ölték meg a társamat, és amikor ma reggel kint jártam, mindenütt a maga emberei nyüzsögtek.

Nem volt túlságosan elragadtatva a magyarázattól, de rám hagyta.

– Mikor ért oda?

Megmondtam, aztán pontosan elmeséltem, mi történt, hogyan hallottam meg a rendőrség: szirénát, és jöttem rá: ha ott elkapnak, Katchen majd arra következtet, én öltem meg a lányt. Arról is beszámoltam, hogyan léptem meg, és hány órakor tértem vissza a szállodába.

Rankin Holdingra pillantott. Feszes, szigorú arca hirtelen mosolyra rándult, és egészen emberszabásúnak látszott.

– Nem hibáztathatom – mondta. – Az a gyanúm, én is ugyanezt tettem volna. De nem ajánlanám, hogy még egyszer megpróbálja.

Ezt megígértem.

– Ugye tudja, milyen szerencséje volt? – kérdezte Rankin. – Letartóztathatták volna gyilkosságért. De a doki szerint már legalább két órával azelőtt leszúrták a lányt, hogy maga belépett a kabinba. Ennyi ideig tartott, míg meghalt. A doki ezt a lányra tapadt és a padlóra száradt vérből állapította meg.

– Honnan tudták meg az emberei, hogy ott van a lány?

– Egy pasas meglátta magát, amikor bement a kabinba. Azt mondja, megnézte a tetthelyet, észrevette magát, és telefonált a kapitányságra.

– Mit is kezdenénk a nagy amerikai nyilvánosság nélkül? – kérdeztem. – A gyilkosnak persze híre-hamva sincs, ugye?

Azt is megkérdeztem, ami a legjobban izgatott:

– Sejtik, ki ez a lány?

Rankin elnyomta a cigarettáját, hátradőlt, közben összenéztek Holdinggal.

Holding vállat vont.

– Szinte biztos, hogy ő az a nő, aki ma délelőtt a szállodában kereste Sheppeyt. Fogalmam sincs, mit csinált tizenegy órától a haláláig. De… még mindig ugyanaz a fürdőruha volt rajta, amelyet akkor viselt, amikor Sheppeyt otthagyta.

– Tudták már azonosítani?

– Eltűnt egy Thelma Cousins nevű lány; a szállásadónője jelentette be. Azt mondta, a lány reggel dolgozni ment, és az óta nem tért haza. Kivittük, hogy nézze meg a holttestet. Állítása szerint a lány valóban Thelma Cousins. Találtunk valakit, aki szintén azonosíthatja. Már úton van a tengerpartra az a férfi, akinél dolgozott.

– Ki az?

Rankin ekkor mondta ki azt az információt, amelytől olyan ideges lettem, akár a szagot kapott vadászeb.

– Marcus Hahnnak hívják. Közönséges csaló; odakint Arrow Pointban azt a Kerámiaiskolának nevezett fazekasboltot vezeti. A lány a bemutatóteremben dolgozott.

II.

Döntenem kellett: hallgassak-e, vagy beszámoljak a levélgyufáról, amelyet Sheppey bőröndjében találtam, és megemlítsem-e a gyufa meg a Kerámiaiskola között levő furcsa kapcsolatot.

Végül úgy határoztam, nem alkalmas az időpont a bizalmas információk cseréjére. Előbb meg kellett győződnöm róla, hogy Rankin meg fogja találni Sheppey gyilkosát. Bár ő vezette a nyomozást, ez még korántsem jelentette azt, hogy szabad kezet kapott. Katchen vagy Creedy parancsai még elgáncsolhatják. Tőlem ugyan semmit nem kap tálcán, amíg nem tudom biztosan, komolyan veszi-e a dolgát.

– Ki akarjuk deríteni, miben sántikált Sheppey meg ez a lány. Fogadni merek, hogy a lánynak volt valakije, és az intézte el mindkettőjüket – közölte Rankin.

Holdingra néztem. Fapofát vágott, és a tolltartó tálcát kezdte babrálni.

– Nem hiszem, hogy nehéz lenne megtudni, volt-e palija a lánynak – mondtam.

– Hahn talán tud valamit. – Rankin az órájára pillantott. – Azt hiszem, jobb lesz, ha átmegyek a hullaházba. Hahn bármelyik pillanatban megérkezhet. – Holdingra nézett. – Oké?

– Ó, hogyne.

Már éppen föl akartam állni, de Holding fölemelte a kezét.

– Szeretném még egyszer ellenőrizni a vallomását, Mr. Brandon. Távozhat, hadnagy.

Rankin fölállt, felém biccentett és elment.

Hosszú hallgatás következett, miután becsukta az ajtót, majd Holding pipát húzott elő a zsebéből, és tömködni kezdte.

Ezt barátságos jeladásnak tekintettem, én is elővettem egy csomag cigarettát, és rágyújtottam.

– Ma délelőtt beszélt Katchen kapitánnyal? – kérdezte Holding, de nem nézett rám.

– Így is lehet mondani. Kissé egyoldalú csevegés volt. Végül azért sikerült elmondanom a véleményemet. Kaptam is érte egy pofont, de nem panaszkodom.

– Lee Creedyről volt szó – közölte Holding, és fölnézett.

– Lee Creedyről volt szó – feleltem és figyeltem.

Apró, szigorú szeme az arcomat fürkészte.

– Maga említette Creedy nevét Katchennek?

– Igen.

– Az a benyomása, hogy Creedy fogadta föl Sheppeyt?

– Igen.

Holding a homlokát ráncolva pipára gyújtott, és pöfékelve fészkelődött a székén.

– De nincs rá bizonyítéka, ugye?

– Sheppey telefonálás közben fölírta Creedy nevét a jegyzetfüzetébe. Tudom, hogy az a férfi, akivel beszélt, fölfogadta és idehívta. Sheppeynek az volt a szokása, hogy a jegyzetfüzetébe firkált. Föl nem foghatom, miért írta volna föl Creedy nevét, ha nem ö alkalmazta.

– Esetleg valaki azt akarta, hogy Sheppey egy Creedyvel kapcsolatos ügyben nyomozzon. Szerintem Sheppeyt megbízhatta az ügyfele, hogy információt szerezzen Creedyről. Gondolt már erre?

– Igen, de nem illik bele a képbe.

Elmondtam, hogyan hívtam föl a Creedy-rezidenciát, hogyan kértem meg Creedyt, hogy fogadjon, hogyan jutottam be hozzá hat üzletember orra előtt, hogyan fenyegettek meg, és hogyan támadott meg Hertz engem meg Fultont.

Holding fapofával pöfékelt, miközben mindezt végighallgatta.

– Szerintem Creedy alkalmazta Sheppeyt, és most, miután Jacket megölték, Creedy kezét-lábát töri, mert el akarja tussolni, hogy ő fogadta föl – foglaltam össze a helyzetet.

Holding egy pillanatig töprengett, aztán megszólalt:

– Úgy látom, maga nagyon szeretné, ha a Sheppey-gyilkosság tisztázódna.

Rámeredtem.

– Természetesen.

– Amikor meghallottam, hogy idejött, és beszélt Katchennel – mondta Holding –, fölhívtam a San Franciscó-i kerületi ügyész irodáját, és érdeklődtem maga után. Úgy látszik, az ügynöksége eddig elég készségesen együttműködött velük, mert magát nagyra becsülik Friscóban. Néhány évig a kerületi ügyész irodájában dolgozott, méghozzá igen jól.

Vigyorogtam.

– Fogadni mernék, hogy ezt nem a kerületi ügyésztől hallotta.

Holding is engedélyezett magának egy halvány mosolyt, de ez sem változtatott túl sokat görényábrázatán.

– Kollégámmal, a kerületi ügyészhelyettessel beszéltem. Elmondta, hogy maga sok szabálysértést követett el, de ha szabad kezet kapott, használható nyomozó volt.

– Ezt csak azért mesélte, mert még mindig tartozik tíz dollárommal – feleltem, közben azon töprengtem, vajon hova vezet mindez.

– Mit szólna hozzá, ha megpróbálhatná megfejteni a Sheppey-gyilkosságot?

– Ellenállás ide vagy oda, már dolgozom rajta.

Holding bólintott.

– Támogatás nélkül azonban nem megy sokra.

– Tudom. De pillanatnyilag vajmi kevés támogatást kapok.

– Meg lehet oldani. – Hegyes állát dörzsölgette. – Persze csak bizonyos mértékig: teljes egészében nem kezeskedhetünk érte.

– Ha távol tartják tőlem Katchent, Hertz-cel magam is elbánok.

– Katchent el lehet intézni. De meglátja, Hertzcel nehezen boldogul majd. Nehogy lebecsülje.

– Szó sincs róla.

Holding rövid töprengés után újra megszólalt:

– Nos, azt hiszem, ennyi az egész, Mr. Brandon. Későre jár. Ideje lefeküdnöm.

A fejemet csóváltam.

– Miért kapok szabad kezet? Milyen gesztenyét kaparok ki maga helyett?

Láttam, hogy az ádámcsutkája föl-le ugrál, egyébként nyugodt maradt az arca.

– Nem erről van szó – mondta óvatosan. – Arra gondoltam, mivel a társát meggyilkolták, és maga is ugyanebben a szakmában dolgozik, talán szeretne önállóan nyomozni.

– Jobban meg kell erőltetnie magát, ha rá akar venni, hogy együttműködjem – feleltem csípősen.

Újra a tolltartóval babrált, majd megtalálta a megfelelő szavakat, és megszólalt:

– Nem vagyok egészen biztos benne, hogy ez az ügy a rendőrségre tartozik. Persze lehetséges. Ha ez a lány egy gengszter barátnője volt, a pasas meg rájött, hogy Sheppey a lány után koslat, és ezért mindkettőjüket megölte, akkor a rendőrség is meg tud birkózni az esettel. De nem megyünk sokra, ha a szálak messzebbre vezetnek, és Creedy is belekeveredett.

– Ez aggasztaná magát?

Szúrós szemmel nézett rám.

– Rendben van. Kiterítem a kártyáimat, különben valóban nehezen értené meg a helyzetet.

– Lássuk azokat a kártyákat – mondtam. – De azt a lapot is, amit a mandzsettájában rejteget.

Ezt elengedte a füle mellett.

– Az elkövetkező néhány héten belül a város vezetőségét újraválasztják – közölte. Olyan gondosan válogatta meg a szavait, mintha törékeny tojáshéjból lennének. – Az ellenzék természetesen keresi az alkalmat, hogy kissé aláássa Creedy hatalmát a város fölött. Ha Creedy valamiképpen belekeveredett Sheppey meggyilkolásába, ez lehetne az ellenzék számára a kedvező alkalom. A kormányzat nem túl népszerű, de rendkívül erős. Pillanatnyilag borotvaélen táncol. Bármilyen botrány megtenné a magáét, amelyet az ellenzék újságja a címlapon hozhat.

– Ha jól értettem, Mr. Holding, maga az ellenzékhez tartozik.

– Hiszek az igazságban és a szabadságban – felelte, közben kivette a pipát a patkányfogóból, amelyet szájnak használt, és úgy nézett rá, mintha meglepné, hogy még mindig ég.

– Igazán dicséretes, Mr. Holding – mondtam. – Ha az ellenzék hatalomra jut, valószínűleg maga lesz az új kerületi ügyész, nemde?

Szaltózott egyet az ádámcsutkája. A szemüvege fölött nézett rám, megvakarta a jobb fülcimpáját, tétovázott, hogy méltatlankodó képet vágjon-e, aztán széles, kisfiús mosollyal teljesen elengedte magát, de ez legalább olyan hamis volt, mint egy kóristalány műszempillája.

– Azt hiszem, igen, de ennek természetesen semmi köze sincs az ügyhöz; az égvilágon semmi – felelte.

– Ki vadászik Creedyre?

– Nem nevezném vadászatnak. Ez nyílt harc a Creedy-kormányzat és Harrison bíró között, aki a reformprogramot képviseli a választásokon.

– Erre a városra igazán ráférne egy kis reform, igaz?

– Feltétlenül.

– Rankin milyen szerepet játszik benne?

– Rankin nagyon sokat tehet, ha ez a gyilkossági ügy olyan irányban fejlődik, hogy árthat a kormányzatnak – felelte Holding. – A rendőrfőnök nem támogatná a nyomozást, ha az zavarná Creedyt. Jó barátok.

– És természetesen Rankin azt reméli, hogy ő lesz a kapitány, ehhez viszont semmibe nem szabad belekeverednie – mondtam. Holding nem tett megjegyzést, úgyhogy folytattam: – tehát senki más nem viszi vásárra a bőrét, csak én. Erről van szó?

– Harrison bíró igen befolyásos ember. Széles körben olvasott lapunk van. Magának természetesen óvatosnak kell lennie, de ha a hagyományos módszerekkel nyomozna, senki nem avatkozna bele.

– Csak Creedy és Hertz.

Holding kiverte a pipáját.

– Mintha azt mondta volna, hogy el tud bánni Hertzcel.

– Azt hiszem, igen, de azt nem állítom, hogy hagyományos módszerekkel dolgoznék.

– Talán jobb lenne, ha én erről nem tudnék semmit.

– Oké, meglátom, mit tehetek – mondtam pillanatnyi gondolkodás után. – Azt hiszem, a helyzet a következő: én nyomozok, aztán tálalom magának az eredményt, maga meg rábírja a rendőrfőnököt, hogy rendelje el a letartóztatást. Így van?

Holding újra a tolltartót piszkálta. Ügy látszik, nagyon megnyugtatta, hogy tologathatja.

– Nem egészen. Talán magának is az lenne a legjobb, ha nyomozna az ügyben, és közölné a tényeket a St. Raphael Courier főszerkesztőjével. Igazi lázadó, aki szívesen lehoz bármit, ami a kormányzatot támadja. Aztán, ha a cikk megjelent, a rendőrfőnöknek cselekednie kell.

Rávigyorogtam.

– És maga meg Rankin kimaradnak a buliból? Vagyis, ha balul üt ki a dolog, továbbra is boldog biztonságban ülnek a fenekükön?

Ez nem volt ínyére.

– Amíg a kormányzat… – kezdte, de közbevágtam:

– Jól van, hagyjuk ezt. – Fölálltam. – Majd én elintézem. Nem azért, hogy kikaparjam a gesztenyéjüket, és azért sem, mert szeretném, ha Harrison bíró győzne a választásokon a reformprogrammal. Azért teszem, mert megölték a társamat, és az ilyesmi nem tesz jót az üzletemnek.

Bölcsen bólogatott.

– Megértem.

– Bár Sheppey a társam volt, és érzelmi okból akarom elkapni a gyilkost, nem élhetek örökké levegőből – folytattam, – Ha maga és a bandája befut a választásokon azzal, amit kinyomozok, elvárom, hogy fedezzék a költségeimet.

Savanyú képet vágott, mintha hirtelen citromba harapott volna.

– El lehet intézni, de előbb meg kell győződnünk róla, hogy Creedynek valóban köze van az ügyhöz.

– Világos. Közben kapok valahonnan segítséget?

– Rankin tudja, miben állapodok meg magával. Ha időnként felhívja a lakásán, majd ő elmondja, hogy halad a nyomozás. Megtalálja a telefonkönyvben.

– Hogy hívják azt a lázadó főszerkesztőt, akit említett?

– Ralph Troy. Megbízhat benne. Közölje vele a tényeket, és ő megírja az újságban.

– De előbb meg kell találnom a tényeket. – Ránéztem. – Nos, majd meglátom, mit tudok kiásni. Addig a viszontlátásra!

Felém nyújtotta ernyedt kezét.

– Sok szerencsét, és vigyázzon magára!

Senki nem állíthatja, hogy Holding észkombájn volt. Tudtam jól, hogy rám fér egy kis szerencse, és az is biztos, hogy vigyázok magamra.

III.

Kifelé menet azon tűnődtem, vajon vethetek-e egy pillantást Marcus Hahnra, vagy már elkéstem. Szerettem volna megnézni magamnak, de anélkül, hogy ő is lásson engem.

Megkérdeztem az ügyeletes őrmestertől, merre van a halottasház, és megmagyaráztam, hogy beszélni szeretnék Rankin hadnaggyal, ha még mindig ott tartózkodik.

Az őrmester útbaigazított: menjek végig a folyosón a hátsó ajtóig, forduljak balra, és szemben megtalálom a halottasházat.

Követtem az útmutatást.

Az udvar másik végében volt a bejárat. Az ajtó fölötti kék lámpa kísérteties fénnyel világított. Az alacsony épület két ablakában égett a villany. Halkan átosontam az udvaron, és belestem az egyik ablakon.

Rankin a boncasztal mellett állt, amelyen Thelma Cousins lepedővel nyakig letakart holtteste feküdt. Rankinnel szemben vékonydongájú férfit láttam. Sűrű búzaszőke haja és ugyanolyan kecskeszakálla volt. Kék-sárga kockás cowboy inget és feszesen a csípőjére simuló, a bokájánál harangszerűen kiszélesedő fekete nadrágot, hozzá magas sarkú, ezüsttel gazdagon kivert mexikói csizmát hordott.

Jóképű fickó, ha az embernek tetszik a hosszú haj és a szakáll. Szépen metszett orra, mélyen ülő, okos szeme és boltozatos homloka volt.

Vékony lovaglóostorával a csizmája szárát csapkodta, miközben Rankint hallgatta.

Lenyűgöző jelenség lehetett volna, ha egy ló is áll mellette. Ló nélkül viszont úgy nézett ki, mint bármelyik dilis kaliforniai.

Úgy láttam, főleg Rankin beszélt. Hahn csak bólogatott, és néha közbeszúrt egy-egy szót. Rankin arckifejezése elárulta, hogy nem megy semmire. Végül ráhúzta a lepedőt a halott lány arcára, jelezve, hogy a kihallgatás véget ért. Hahn az ajtó felé indult.

Gyorsan hátraléptem az árnyékba.

Hahn megjelent, ostorával a lábszárát csapkodva, hosszú léptekkel átment az udvaron, aztán eltűnt az utcára vezető kapun át.

A halottasház bejáratához kerültem, belöktem az ajtót, és beléptem.

Rankin éppen le akarta oltani a villanyt, amikor meglátott. Szigorú, feszes arcán meglepetés tükröződött.

– Mit óhajt?

– Ez Hahn volt?

– Igen. Igaz, hogy csaló, de jól keres a fazekaival. Csinos kis vagyont szerezhet a vérszívó kereskedelemből. – Rankin elnyomott egy ásítást. – Tudja, mit mondott? Fejre fog állni tőle… – Megérintette a halott lány karját. – Ez a nő vallásos volt, ráadásul soha nem járt férfiakkal. Még barátja sem volt, hacsak a gyóntatóját nem nevezzük annak, ö volt az egyetlen férfi, akivel járkált, de vele is csak azért, hogy a szegények javára gyűjtsön. A doki azt mondja, szűz volt. Holnap beszélek a pappal, de szerintem hihetünk Hahn-nak.

– Sheppeyvel mégis szóba állt.

Rankin fintorgott.

– Olyan nagy szám volt a barátja? Úgy el tudott szédíteni egy ilyen lányt, hogy beleessen?

– El tudom képzelni róla. Sajátos módszerrel dolgozott; de azért nem nagyon csípem ezt az ötletet. Nem bukott a vallásos nőkre. Talán üzletet kötöttek. Lehet, hogy a lány segített Sheppeynek: adatokat közölt vele.

– Vajon együtt mennek úszni, és egy kabinban öltöznek, ha csak ennyiről van szó?

Vállat vontam.

– Nem tudom.

– Nos, úgy látszik, legalább nem kell a lány paliját keresgélnünk. – Rankin a villanykapcsolóhoz ballagott és lekattintotta. A félhomályból hallatszott a hangja. – Együttműködik Holdinggal? – kérdezte. A külső kék lámpa fénye ezüsttócsát rajzolt a halottasház padlójára.

– Beleegyeztem. Azt mondta, ha meg akarok tudni valamit, fölhívhatom magát a lakásán, benne van a telefonkönyvben.

– Azt persze nem mondta, hogy őt is fölhívhatja a lakásán, ugye?

– Nem.

Rankin hozzám lépett.

– De nem ám! Soha nem kockáztat. – A karomra tette a kezét. – Tartsa szemmel. Nem maga lenne az első, akit bepalizott. Már négy éve van hivatalban, és sok segítség kellett hozzá, hogy bekerüljön, sőt bent is maradjon. Különös, jól fejlett tehetsége van hozzá, hogy mással tapostassa ki magának az utat. Ő az egyetlen olyan fickó, aki egy tálból cseresznyézik a kormányzattal is meg az ellenzékkel is, de azért az ellenzék jelöltje, és mégsem esik bántódása. Szóval vigyázzon vele!

Rankin lehajtott fejjel, görbe háttal, kezét mélyen a zakója zsebébe süllyesztve kiballagott a halottasházból.

Egy hosszú pillanatig álldogáltam, és ezt az értesülést latolgattam. Akkor sem bíztam volna Mr. Holdingban, ha Rankin nem figyelmeztet. Holding nem véletlenül született görénypofával.

Kiléptem a halottasházból, becsuktam az ajtót, gyorsan végigkocogtam a folyosón, és kimentem az utcára.

Hajnali egy óra harmincöt perc volt. Eléggé elfáradtam, jólesett bezuhanni a Buick párnázott ülésére.

Éppen kettőt ütött az óra, amikor a szállodához értem.

Az éjszakai portás rosszallóan nézett rám, amíg átvágtam a hallon, de túl fáradt voltam ahhoz, hogy törődjek vele. Beszálltam a liftbe, fölmentem a második emeletre, és kimerültén végigdübörögtem a folyosón a szobámhoz. Kulcsommal kinyitottam az ajtót, belöktem, és fölgyújtottam a villanyt.

Halkan káromkodni kezdtem.

A szobát ugyanúgy elintézték, mint Sheppeyét. A szekrény fiókjait kirángatták, a matracot fölvágták, a párnákat fölhasították. A holmimat kiborították a bőröndökből, és szétszórták a padlón. Még Sheppey holmiját is szétdobálták.

Gyorsan a levélgyufa rejtekhelyéhez ugrottam. A padlószőnyeg széle alá csúsztattam az ujjaimat, és elmosolyodtam.

A gyufa még mindig ott volt.

Kipiszkáltam, és guggolva kinyitottam. Kiesett a letört gyufa, amelyet visszanyomtam a többi közé, és négykézláb mászkálva kellett keresgélnem a párnából kiszóródó toll között, míg végre megtaláltam.

Ha ezt a levélgyufát kereste valaki, gondoltam, bizony nélküle távozott. De ahogy megfordítottam a letört gyufaszálat, hirtelen elpárolgott az örömöm. Nem volt sorszám a hátán! Gyors ellenőrzéssel kiderítettem, hogy a többi gyufa háta is csupasz volt.

Fölálltam.

Valaki elvitte Sheppey levélgyufáját, és itthagyott helyette egy másikat, valószínűleg abban a reményben, hogy nem vettem észre a sorszámot az eredeti gyufaszálakon.

Lerogytam a fölhasított ágyra. Olyan fáradt voltam, hogy ez sem érdekelt.

Hetedik fejezet

I.

Másnap délelőtt negyed tizenkettőig aludtam. Az éjszakai portás azonnal kihívta a rendőrséget, amikor letelefonáltam és közöltem, hogy nem maradhatok tovább ebben a szobában, sőt azt is megmagyaráztam, hogy miért. Candy így ismét meglátogatott.

A levélgyufáról nem szóltam neki. Hagytam, hogy a saját szemével győződjön meg a történtekről, majd kérdésére, hogy elvittek-e valamit, azt feleltem, szerintem nem.

Később beköltöztem egy másik szobába, Candyt meg otthagytam az ujjlenyomatosokkal: csak keresgéljenek. Szinte biztos voltam benne, hogy nem találnak semmit.

Lefeküdtem, és úgy elaludtam, mint a bunda. Végül arra ébredtem, hogy a redőny résein betűző napfénytől nagyon melegem lett.

Letelefonáltam kávéért és pirítósért, a fürdőszobába mentem, lezuhanyoztam, megborotválkoztam, aztán leheveredtem az ágyra, és vártam a kávét.

Sok mindent át kellett gondolnom. Számos megoldatlan kérdés akadt ebben az ügyben, amelynek a végére kellett járnom.

Van-e összefüggés a Muskétás Klub és Hahn Kerámiaiskolája között? Lehet, hogy ezt kereste Sheppey? Vajon szerepel az ügyben Marcus Hahn? Talán Creedy azért fogadta föl Sheppeyt, hogy a feleségét figyeltesse, és Jack véletlenül olyasmire bukkant, aminek semmi köze sem volt a megbízatásához? Mit keresett a strandkabinban egy olyan lánnyal, mint Thelma Cousins?

Mielőtt bármelyik kérdésre megpróbáltam volna válaszolni, megérkezett a kávé. Amíg ittam, megszólalt a telefon.

Rankin hívott.

– Hallom, tegnap éjjel látogatói voltak.

– Igen.

– Nem tudja, kik lehettek?

– Ha tudnám, megmondtam volna Candy-nek. – A plafont bámultam. – Sheppey holmiját már átkutatták, most én voltam soron.

– Vigyázzon, nehogy magát is jégcsákányra tűzzék!

– Hát ez az!

– Gondoltam, felhívom és megkérdezem. Candy nem talált semmit. Magának sincs valami jó ötlete?

– Jelenleg nincs. Most töröm a fejemet. Ha bármi eszembe jut, fölhívom és megmondom.

Pillanatnyi hallgatás után Rankin újra megszólalt:

– Beszéltem a pappal. Hahn nem hazudott. Ez a lány éppen olyan volt, amilyennek mondta. Nem járt senkivel, és a pap szerint soha nem állt szóba idegen férfival. Ez szent meggyőződése.

– Sheppeyvel mégis szóba állt.

– Igen. Nos, dolgom van. Megpróbálok kideríteni valamit arról a jégcsákányról.

– Éppen ez érdekel. Nincs rajta ujjlenyomat?

– Nincs. Bármelyik vaskereskedésben vehet hasonlót. Az embereim persze szimatolnak. Ha bármit megtudok, értesítem.

Megköszöntem. A végén még több segítséget kapok tőle, mint amennyire számítottam.

Figyelmeztetett, hogy estefelé meg kell jelennem a Sheppey halálával kapcsolatos bírósági kihallgatáson, aztán letette a kagylót.

Megittam a kávémat, és fölhívtam Ellát az irodában. Megkérdeztem, hogyan fogadta Sheppey felesége a hírt. Ella azt mondta, sok baja volt vele, de úgy gondolja, az asszony már túl van a megrázkódtatáson.

– Ma délelőtt megkapja a levelemet. Zárja be a széfet, Ella. Fogadni merek, hogy a nő rövidesen benéz egy kis dohányért. Mondja azt, hogy ma este feladok neki egy csekket.

Ella megígérte.

Néhány percig üzleti ügyekről beszélgettünk. Két megbízás érkezett: mindkettő jövedelmezőnek és érdekesnek látszott, de még csak kísértésbe sem estem.

– Nézzen utána, hogy Corkhill elvállalja-e fele-fele alapon – mondtam. – Én itt maradok, amíg meg nem oldom ezt az ügyet. Bírja még?

– Hát persze.

Tudtam, hogy boldogulni fog. Okos, talpraesett lány; jobb titkárnőt nem is kívánhattam.

Néhány percig még beszélgettünk, aztán megígértem, hogy egy-két nap múlva újra felhívom, és letettem a hallgatót.

Kissé még fáradt voltam, így elhatároztam, hogy lemegyek a tengerpartra, úszom egyet, utána kidobom magam a napra, hátha az ihletet ad.

Felöltöztem, előástam a bőröndömből a fürdőnadrágomat, a zsebembe gyömöszöltem, és lelifteztem a földszintre.

Brewer, a kövér portás vette át a kulcsomat.

– Mr. Brandon – mondta zavartan –, attól tartok…

– Tudom; ne is folytassa – feleltem. – Hirtelen föllendült az üzlet, és szükségük lenne a szobámra. – Rámosolyogtam. – Nem hibáztatom. Oké, majd máshol keresek szállást. Csak ma estig kérek haladékot.

– Elnézést kérek, de nagyon sokan panaszkodtak. – Valóban szomorúnak látszott. – Mióta ön nálunk lakik, huszonnégy órán belül négyszer járt itt a rendőrség.

– Igen, tudom. Megértem magukat. Ma este kiköltözöm.

– Nagyon kedves öntől, Mr. Brandon.

Kimentem a Buickhoz, és lehajtottam a tengerhez. Már elmúlt dél, a tömeg elözönlötte a partot. Sikerült helyet találnom a Buicknak, aztán a strand felé indultam.

Felállították a napernyőket. A fiatalok már javában szórakoztak: medicinlabdát dobáltak, úsztak, esetleg az ebéd előtti koktélt kezdték szopogatni ezüstfiaskóból, vagy csak sütkérezve hevertek a tűző napon.

Fürdőnadrágba bújtam. Hogy eljussak a tengerig, izmos, barna testeken kellett átlépkednem. Óvatosan kikerültem a szőke, barna és vörös nőket, akiken épp, hogy volt valami.

Körülbelül negyedmérföldnyire úsztam ki, amilyen gyorsan csak tudtam. Úgy éreztem, szükségem van a mozgásra. Aztán megfordultam, és kényelmesebben tempóztam vissza.

Forrón tűzött a nap, és még kevesebb hely volt a parton.

Kiballagtam a vízből, megálltam, körülnéztem, és megpróbáltam olyan helyet keresni, ahol nem kell mások nyakába feküdnöm. Nem volt könnyű feladat. Ekkor megláttam egy lányt. Az egyik kék-fehér ernyő alatt üldögélt, és nekem integetett.

Fehér fürdőruha volt rajta, és kókuszdió nagyságú napszemüveg. Olyan keveset láttam az arcából, hogy előbb ismertem rá selymes, szőke hajára és az alakjára.

Margot Creedy hívott, hogy csatlakozzam hozzá.

Óvatosan kerülgettem a napon heverő testeket, míg végül odaértem hozzá. Bájos arcán kissé bizalmatlan kifejezéssel nézett föl rám, majd halványan elmosolyodott, ugyanúgy, mint első találkozásunkkor.

– Mr. Brandon, ugye? – kérdezte kissé izgatottan kapkodva a levegőt. – Valóban ön az, Mr. Brandon?

– Én vagyok, hacsak valaki bele nem bújt a bőrömbe – feleltem. – És ön ugyebár Miss Creedy az óriási napszemüveg mögött?

Nevetve lekapta a szemüveget. Tévedés ne essék: ez a lány valóban kivételes szépség volt. Az alakja csodálatos abban a fürdőruhában; semmi hiba nem akadt rajta.

– Leül, vagy gyökeret eresztett?

Lerogytam mellé a forró homokra.

Nem eresztettem gyökeret, mondtam, aztán így folytattam:

– Köszönöm, hogy segített tegnap este. Nem is számítottam rá, hogy megteszi a kedvemért.

– Véletlenül éppen a klubban voltam. – Átölelte felhúzott térdét, és a tengerre nézett. – Azon kívül gyötört a kíváncsiság. Van valami izgató és egyben hátborzongató egy gyilkossági ügyben, nem? – Újra föltette a napszemüvegét. Sajnáltam, mert olyan nagy volt, hogy a fél arcát eltakarta. – Mikor megkérdezte, járhatott-e a barátja a klubban, egészen biztos voltam benne, hogy nem. Csak ellenőriznem kellett, hogy lássam, igazam volt-e. Kívülállóknak mostanában nagyon nehéz bejutni.

– Látta a ma reggeli lapokat? – kérdeztem. Elnyúltam a homokban. Ha kissé elfordítottam a fejemet, Margot Creedy továbbra is izgató látványt nyújtott.

– A második gyilkosságra gondol? Tudja, ki az a lány? Vele találkozott a barátja? Ő az, akivel a kabinba ment?

– Ő.

– Mindenki róla beszél. – Nagy strandszatyra után nyúlt, és női szokás szerint turkálni kezdett benne. – Ugye nagyon rejtélyes ügy?

– Igen, de valószínűleg rendkívül egyszerű a megoldása. – Kissé zavart már a tűző nap. Hasra fordulva beljebb húzódtam a napernyő árnyékába. Így éppen a lány arcát láthattam, ha fölnéztem. Ezt éjjel-nappal, bármikor szívesen megtettem volna: tényleg észbontóan gyönyörű nő volt. Talán a legszebb, akit valaha láttam.

– Lehet, hogy az a lány öngyilkos lett?

– Lehet, de egyáltalán nem valószínű. Miért éppen jégcsákánnyal szúrta volna agyon magát? Vannak egyszerűbb módszerek is.

– De tegyük fel, hogy ő ölte meg a maga barátját. Úgy érezhette, bűnhődnie kell a tettéért. Az újságok szerint mélyen vallásos volt. Talán azt hitte, hogy csak azzal vezekelhet, ha ugyanúgy hal meg, mint Sheppey.

Megdöbbentem.

– Az isten szerelmére! Ezt maga találta ki?

– Nem. Ismerősökkel beszélgettem. Egyikük ezt mondta, és úgy gondoltam, igaza lehet.

– A maga helyében nem törném rajta a fejemet, hogyan halt meg az a lány – mondtam. – Ez a rendőrség dolga. Itt dolgozott, odakint Arrow Pointban, a Kerámiaiskolában. Járt már ott?

– Ó, hogyne! Gyakran járok oda. Egyszerűen megőrülök annak a Hahn nevű fickónak egyik-másik munkájáért. Valóban csodálatos. A múlt héten vettem tőle egy kisfiút ábrázoló szobrocskát. Elbűvölő.

– Látta odakint azt a lányt?

– Nem emlékszem rá. Annyi lány dolgozik ott.

– Eddigi értesüléseim alapján azt hittem, hogy ez a hely amolyan turistáknak való zsibvásár.

– Nos, bizonyos értelemben talán igen, de Hahnnak az épület hátsó részében van egy kiállítóterme, ahol a legújabb és legjobb műveit mutatja be. Oda csak a legkedvesebb vevőit engedi be.

– Tehát jól megy neki?

– Természetesen. De meg is érdemli. Igazán nagy művész.

Figyeltem a lányt, és láttam, hogy komolyan beszél. Ragyogott az arca az elragadtatástól.

– A napokban ki kell mennem, körülnézni. Esetleg velem tartana, Miss Creedy? Szeretném megnézni Hahn legjobb műveit. Természetesen nem vásárolok, de érdekel a szép kerámia.

Hallgatott. Nem tudtam eldönteni, tétovázik-e, vagy töpreng valamin.

– Igen – mondta végül. – Ha legközelebb kimegyek, majd értesítem. Még mindig az Adelphi Hotelban találom?

– Erről jut eszembe! Honnan tudta, hogy ott lakom, amikor tegnap éjjel fölhívott?

Nevetett.

Gyönyörű fogai voltak: éppen a megfelelő nagyságúak és fehérek, akár a porcelán. És ha nevetett, nem torzították el gödröcskék az arcát, mint más lányokét. Végigbizsergett a gerincem. Ez a lány aztán tényleg fölizgatott. Legalább tizenöt éve, az első komoly szerelem óta nem éreztem hasonlót.

– Megkérdeztem Mr. Hammerschulttól – felelte. – Biztosan maga is találkozott vele. Az égvilágon mindent tud. Még soha nem sikerült olyasmit kérdeznem tőle, amire ne adott volna választ.

– Kissé zavarba hozott. Kíváncsi voltam, honnan szerezte meg a címemet. Visszatérve az Adelphire: már nem talál ott. Megkértek, hogy költözzem el. A rendőrség olyan gyakran látogatott el hozzám, hogy a vezetőség szerint némelyek már azt hiszik, állandóan razzia van. Ma estig másik szállást kell keresnem.

– Nem lesz könnyű. A szezon kellős közepén vagyunk.

– Mégis utána kell néznem.

Nem volt ínyemre a gondolat. Általában Jack foglalta le a szobánkat. Természetes tehetsége volt hozzá, hogy megtalálja azt a szállodát, ahol akadt kiadó szoba. Én akár tíz hotelba is bemehettem, mégis mindig azt mondták, hogy nincs hely. Ő meg csak úgy kiszúrt egyet, és máris beköltözhettünk.

– Nem tud véletlenül valami olcsóbb szállást? – kérdeztem, aztán eszembe jutott, kivel beszélek, és nevetni kezdtem. – Az a gyanúm, hogy nem tud. Ez nem a maga asztala, igaz?

– Mi a szándéka? Meddig akar maradni?

– Amíg ez az ügy nem tisztázódik. Lehet, hogy egy hét alatt megoldódik, de az is lehet, hogy egy hónapig is eltart. Nem tudom.

– El tudja látni önmagát?

– Ó, hogyne. Ne higgye, hogy otthon személyzetet tartok. Tehát tud valamit?

– Lehet, hogy nem ilyesmit akar… Van egy kis nyaralóm kint, Arrow Bayben. Két évre kellett bérbe vennem. Mostanában soha nem járok oda. A szerződés még egy évig érvényes. Kiköltözhet, ha akar.

Rábámultam.

– Nem tréfál?

– Ha akarja, kölcsönadom. Bútorozott, és mindennel fel van szerelve. Már legalább egy hónapja nem voltam kint körülnézni, de legutóbb még minden rendben volt. Csak a villanyszámlát kell kifizetnie. Minden egyéb el van intézve.

Hirtelen magamhoz tértem.

– Nagyon kedves, Miss Creedy. Azonnal lecsapok rá.

– Ha nincs jobb dolga, ma este kimehetünk. Meghívtak vacsorára, de tíz óra után szabad vagyok. Addig intézkedem, hogy kapcsolják be a vizet meg a világítást, és magammal hozom a kulcsot.

– Igazán… zavarba hoz, Miss Creedy. Ilyen nagy szívességet tesz egy idegennek. Nézze, nem akarom ezzel fárasztani…

– Ez nem fáradság.

Bárcsak láthattam volna egy pillanatra a szemét az óriási napszemüveg mögött! Hirtelen eszembe villant, hogy jó lenne elkapni a tekintetét. A hangja azt sugallta, elszalasztok valamit, ha nem látom a szemét.

Az órájára nézett.

– Mennem kell. Apuval ebédelek. Utálja, há megvárakoztatják.

– Jobb lesz, ha nem közli vele, hogy szállást adott nekem – mondtam és fölálltam. Figyeltem, ahogy rövid ujjú ruhát húzott a fürdőruhája fölé. – Úgy érzem, nem kedvel különösebben. Esetleg lebeszélné rólam.

– Soha semmit nem mondok el apunak – felelte. – Várjon meg tíz órakor a Muskétás Klub előtt, aztán kimegyünk a nyaralóba.

– Ott leszek.

– Viszontlátásra!

Ismét rám villant az a halvány mosoly, amelytől csaknem eldobtam magam, hogy kezem-lábam az égnek meresztve szinte guruljak örömömben.

Elindult a homokon át, én meg gyökeret eresztve bámultam utána.

Azt hittem, már réges-rég túl vagyok azon, hogy egy lány fölizgasson, de most, amíg Margot Creedyt néztem, a járása, a csípője ringása és a fejtartása furcsa dolgokat művelt velem.

II.

Ebédre gyorsan bekaptam egy szendvicset, aztán visszamentem a szállodába, és becsomagoltam a bőröndjeimet. Megkértem Joe-t, az inast, hogy Sheppey feleségének küldesse el Jack holmiját. Írtam pár sort az asszonynak, és mellékeltem egy csekket néhány dollárról, de hangsúlyoztam, hogy ezt majd levonom a végösszegből, amelyet fizetek neki.

Ideje volt, hogy elinduljak a törvényszéki kihallgatásra. Levittem a csomagokat a Buick-hoz, és kifizettem a számlámat.

Brewer ismét elnézést kért, amiért szükségük van a szobámra, de megvigasztaltam, hogy már találtam másik szállást, ne fájjon a feje miattam.

Lementem Greaves irodájába. Éppen porronggyal fényesítette a cipőjét.

– Jön a kihallgatásra?

– Utasítást kaptam rá. – Visszadobta a porrongyot az íróasztal fiókjába, megigazította a nyakkendőjét, és a kalapjáért nyúlt. Elvisz kocsival, vagy busszal menjek?

– Persze hogy elviszem. Induljunk!

Úton a törvényszéki bonctani intézet felé megkérdeztem, látta-e már Thelma Cousins holttestét.

– Nem hívtak – felelte. – Rankin nem tud rám időt szakítani. Brewer persze látta a hullát: kész röhej, nem? A saját anyját se ismerné fel a boncasztalon. Nem mintha könnyű lenne azonosítani azt a lányt. Abban a kalapban és napszemüvegben úgy nézett ki, mint bármelyik fekete parókás nő.

Nem közöltem vele, hogy tévedett a parókával kapcsolatban. Nem olyan ember volt, akinek meg lehet mondani, hogy nincs igaza.

Mindössze kilencen jelentek meg a bonctani intézetben. Öten nyilvánvalóan afféle időmilliomosok voltak; ezeket az ember mindig ott látja a törvényszéken. A másik négy azonban fölkeltette az érdeklődésemet.

A keret nélküli szemüveget viselő, szigorú pókerarcú lány szemmel láthatóan a titkárnők gyöngye volt. Elegáns szürke ruhát viselt, fehér gallérral és mandzsettával. A terem túlsó végében ült, és gyorsírással jegyezte le az eljárást. Láttam egy fiatal férfit is bő, galambszürke öltönyben. Sűrű szőke haját itt-ott sütővassal göndörítették. Napszemüvege teljesen eltakarta a szemét. Oldalt ült, és úgy nézett körül, mint valami felfuvalkodott értelmiségi. Időnként akkorákat ásított, hogy azt hittem, kiugrik az állkapcsa. Szemet szúrt a halottkémmel szemben helyet foglaló két kivasalt, elegáns, jól táplált férfi is. Észrevettem, hogy a halottkém belépve feléjük biccentett, sőt akkor is, amikor végül távozott.

A halottkémen látszott, hogy nagyon unja az eljárást. Gyorsan végighajszolta a tanúvallomásomat, szórakozott tekintettel meghallgatta Brewer hebegő nyilatkozatát, Greavest nem is szólította, és elég röviden elbánt a strand kabinosával. Csak akkor kezdett kissé emberibb formát ölteni, amikor Rankin fölállt és közölte, hogy a rendőrség még mindig nyomoz az ügyben, ezért egy hét halasztást kért. A halottkém gyorsan engedélyezte az elnapolást, majd a széke mögött nyíló ajtón át eltűnt előlünk.

A vallomásom után visszatértem a helyemre Greaves mellé. Megkérdeztem, tudja-e, ki az a két kivasalt fickó.

– Hesketh irodájából jöttek – ‘felelte. – Ő a legnagyobb és legravaszabb ügyvéd a Csendes-óceán partján.

– Ő képviseli Creedyt?

– Rajta kívül senki nem elég nagy ahhoz, hogy képviselhesse.

– Ismeri azt a szőke majmot a másik oldalon, aki éppen az orrához nyomja a ceruzáját?

Greaves a fejét rázta.

– És azt a lányt ott hátul?

– Azt sem.

Amint a halottkém távozott, a szőke úriember meglógott a teremből, méghozzá olyan észrevétlenül, ahogy a víz eltűnik a lefolyóban.

A kivasalt urak odamentek Rankinhez néhány szóra, mielőtt távoztak. Amíg őket figyeltem, nem láttam, mikor lépett le a szürke ruhás lány.

Greaves azt mondta, busszal megy vissza. Hozzátette, hogy reméli, továbbra is tartjuk a kapcsolatot.

A két kivasalt fickó is elment. Rankin meg én magunkra maradtunk a tárgyalóteremben.

Odaléptem hozzá.

– Van valami újság? – kérdeztem.

– Nincs. – Kissé zavartnak látszott. – Még nincs. Még mindig nem tudok semmit arról a jégcsákányról. – Elővett egy szál cigarettát, és idegesen forgatta. – Most tanulmányozzuk a lány múltját. Lehetett akár fekete bárány is…

– Igazán? Mi lenne, ha inkább Creedy múltjában keresgélnének? – kérdeztem. – Talán hasznukra válna. Az a két fickó őt képviselte?

– Csak azért néztek be, hogy agyonüssék az időt. Most kezdődik az egyik tárgyalásuk, de kissé korán érkeztek.

Nevettem.

– Ezt mesélték be magának? Ugye nem dőlt be nekik?

– Nem fecseghetek itt tovább magával. Dolgom van – mondta udvariatlanul.

– Látta azt a szürke ruhás, szőke fiút? Tudja ki az?

– A Kerámiaiskolában dolgozik – felelte Rankin, de nem nézett rám.

– Érdekes. És mit keresett itt?

– Talán Hahn küldte le – mondta bizonytalanul. – Nos, mennem kell.

– Ha szüksége van rám, Arrow Pointban lakom. Kibéreltem odakint egy kis nyaralót.

Kíváncsian bámult rám.

– Arrow Pointban csak egy nyaraló van. Azt hittem, az Margot Creedyé.

– Úgy van. Bérbe vettem tőle.

Újra rám bámult, mondani akart valamit, de meggondolta, biccentett és elment.

Elég időt hagytam neki, hogy elhagyhassa az épületet, aztán kiballagtam a Buickhoz. Fél öt volt. Megkérdeztem a járda szélén sétáló rendőrtől, merre van a Courier szerkesztősége. Úgy igazított útba, mintha szívességet tenne.

Háromnegyed öt előtt néhány perccel értem oda. Megmondtam a portáspultnál ülő lánynak, hogy Ralph Troyjal akarok beszélni. Átadtam a cégkártyámat, és öt perc várakozás után a lány bevezetett a folyosó végén meghúzódó kis irodába, ahol a zsúfolásig megrakott íróasztal mögött egy férfi ült, pipával a szájában. Tagbaszakadt, őszülő, szögletes állú, halványszürke szemű fickó volt. Rendetlen íróasztala fölött felém nyújtotta nagy, erős kezét, és megszorította az enyémet.

– Foglaljon helyet, Mr. Brandon. Már hallottam magáról. Holding fölhívott és jelezte, hogy maga esetleg benéz egy kis beszélgetésre.

Leültem.

– Pillanatnyilag nincs sok mondanivalóm, Mr. Troy, de meg akartam ismerni – kezdtem. – Talán hamarosan lesznek híreim a maga számára. Úgy tudom, ha hozok néhány adatot, leközli.

Szélesen elmosolyodott, kivillantotta nagy, erős, fehér fogait.

– Emiatt ne izguljon – felelte. – Az a célom, hogy csak az igazságot írjam meg. Kizárólag ezért vagyok még mindig a szakmában. Örülök, hogy benézett. El akarom igazítani ebben a városban. Holding véleményét már hallotta, most rajtam a sor. – Kényelmesen hátradőlt a székében, a plafonra fújta a füstöt, aztán folytatta: – Egy hónapon belül megtartják a következő hivatali időszak választásait. A régi banda már öt éve van hatalmon; vagy győznie kell, vagy összeomlik. És nem tréfálok, ha azt mondom, hogy összeomlik. Ezek a fiúk csak úgy maradhatnak fenn, ha sápot szednek. Vegye el tőlük a sápot, és végük van. St. Raphael Cityben forog a legtöbb pénz a Csendes-óceán partján. Még csalások nélkül is lenne itt dohány. Ez a gazdagok kedvenc tartózkodási helye. Itt aztán minden van. Miami kivételével nincs még egy város, amelyik ennyi mindent kínál a szórakozásra vágyó milliomosoknak. De ezt a várost gengszterek tartják a markukban. Bár St. Raphaelnek valamivel több, mint a fele Creedy tulajdona, még ha akarná, sem tudná kirekeszteni a gengsztereket, de az a helyzet, hogy fütyül rá, kint vannak-e vagy bent, amíg a részvényei hasznot hajtanak. Creedy nem rossz ember, Mr. Brandon. Eszébe se jusson ilyesmi. Nem állítom, hogy nem pénzsóvár alak, és kapni is akar valamit a pénzéért. Ha a gengszterek így felverik a részvényei értékét, nem tiltakozik. Amíg hasznot hajt a Kaszinó, a hazárdhajó, a különböző éjszakai mulatók, az öt mozi, a színház és az opera, amelyeket mind ő pénzel, Creedynek nem fáj a feje, ha a gengszterek, szélhámosok, csalók, kábítószer-kereskedők és egyéb bűnrészesek lecsípnek a nyereségéből, hanem békén hagyja őket, azok meg elég dörzsöltek ahhoz, hogy ezt tudják. Ezt a várost behálózza a bűn és a korrupció. Alig akad olyan hivatalnok a kormányzatban, aki nem szed sápot valahonnan.

– És Harrison bírónak az a terve, hogy itt rendet csinál? – kérdeztem.

Troy felhúzta széles vállát.

– Harrison bíró ezt ígéri, ha megválasztják, de természetesen nem fogja megtartani a szavát. Nem állítom, hogy nem lesz jelképes tisztogatás. Lesz. Néhány kisebb kaliberű bűnözőt rács mögé dugnak. Lesz itt bőven zászlólengetés, rengeteg szócséplés, aztán körülbelül egy hónap múlva a nagyfiúk megfeszítik az izmaikat, és minden ugyanúgy megy majd, mint eddig. A bíró rá fog jönni, hogy a bankbetétje rejtélyes módon hirtelen megnőtt. Valakitől majd kap egy Cadillacet. Megtanulja, hogy sokkal könnyebb ugyanúgy folytatni, beavatkozás nélkül. Creedy helyébe gondolja Harrisont: egyébként minden marad a régiben. A rendszer rossz, nem az emberek. Az ember eredetileg becsületes, de ha ott a pénz, meg lehet vásárolni. Nem állítom, hogy mindenki megvásárolható, de azt nagyon jól tudom, hogy Harrison igen.

– Azt hittem, Creedy áll a bűnszövetkezetek élén. Ha nem ő, akkor kicsoda?

Troy néhány percig pöfékelt, mielőtt megszólalt:

– Cordez, a Muskétás Klub tulajdonosa forgatja Creedy pénzét, és valójában ő vezeti ezt a várost. Ő bizony. Még akkor is itt lesz, ha Creedy már régen megbukott, és Harrison átvette a parancsnokságot. Túl sokat nem tudunk róla, csak annyit, hogy minden hájjal megkent dél-amerikai tőzsdespekuláns, aki egyik napról a másikra itt termett, és úgy látszik, istenadta tehetsége van hozzá, hogy bármilyen csalásból hasznot húzzon. Ha Creedy jelképezi a nagy üzletet, Cordez jelképezi a nagy szélhámosságot. De jól jegyezze meg: Creedy jámbor ökör Cordezhez képest, össze sem lehet hasonlítani őket. Ha valaki el tudná gáncsolni Cordezt, ez a város megszabadulna a bűnbandáktól. De senki nem elég erős hozzá.

– Ha jól értettem, ugye nem a Muskétás Klub Cordez egyetlen vagyona? – kérdeztem.

Troy a fejét rázta sötéten, zordan elmosolyodott.

– Persze hogy nem. Creedy vagyonát használja föl ahhoz, hogy maga is pénzt szerezzen. Nézzük például a Kaszinót. Creedy finanszírozta az építését, és az övé a bevétel, de Cordez is kap huszonöt százalékot. Creedy pénzelte a hazárdhajót is. Úgy vélte, ide fogja csalogatni a turistákat. Meg is teszi, de Cordez is ott van, hogy bezsebelje az újabb huszonöt százalékot. Ha nincs sáp, majd bomba robban a hajón. Ezt azok is tudják, akik a hajót, a Kaszinót meg a többi aranybányát irányítják, és inkább tejelnek.

Egy hosszú pillanatig csak üldögéltem, és átgondoltam, amit hallottam. Nem volt újdonság. Ugyanez történik mindenütt: New Yorkban, Los Angelesben, San Franciscóban… Úgy látszik, harminchat óra alatt hosszú utat tettem meg a forró strandkabinban meggyilkolt Sheppeytől idáig. Vajon olyasmire jött rá, ami rövid úton végezne Cordezzel? Sheppeynek jó orra volt. A tűhegyesre reszelt jégcsákány jutott eszembe: csak gengszter fegyvere lehetett.

– Azt akartam, hogy fogalma legyen a helyzetről – mondta Troy. – Ez van. És még valami: legyen óvatos ezzel a Holdinggal. Csak annyira bízhat benne, mint egy csörgőkígyóban: sem jobban, sem kevésbé. Amíg úgy táncol, ahogyan ő fütyül, a barátja lesz, de ha csak egyetlen lépésnyire eltér az ő elképzelésétől, majd csodálkozhat, hogy ki vágta kupán. Szóval legyen résen.

Ezt megígértem, aztán elmondtam neki a Creedy és Sheppey között lehetséges kapcsolatot. Minden tényt közöltem vele, sőt a rejtélyes levélgyufáról is beszámoltam.

– Fogadni mernék, hogy Creedy azért fogadta föl Sheppeyt, hogy figyeltesse a feleségét, vagy hasonló feladatot bízott rá, Jack meg rábukkant valami nagy botrányra, amelynek semmi köze sincs Creedyhez – mondtam. – Lehet, hogy tévedek, de nem tudom elképzelni, hogy az ilyen Creedy-féle ember bárkit is meggyilkoltatna.

Troy a fejét rázta.

– Igaza van. Nem tenné meg. Ha bárki az útjába kerül, ripityára vereti, de a gyilkosság ki van zárva. Hátradőlt a székén. – Ugye szép kis történet? De még semmi sincs, amit leközölhetnénk. Talán egy kis keresgéléssel rátalálhatunk az igazi nagyágyúra. – Az órájára nézett. – Dolgom van, Mr. Brandon. Mennem kell. Megmondom, mit teszek. Ráállítom erre az ügyre a fiatal Hepple-t. Az egyik legügyesebb emberem. Rángathatja, ahová, és amikor akarja. Különös tehetsége van hozzá, hogy mindent kiszimatoljon. Dolgoztassa csak meg jó keményen, ne sajnálja, meglesz az eredménye! Kezdetnek kifürkészheti Hahn múltját. Mindig gondoltam, hogy nincs rendben a fickó szénája.

– Holnap fölhívom a fiút, és elbeszélgetünk – feleltem. – Azt mondta, Hepple a neve?

– Igen. Frank Hepple.

– Föl fogom hívni. – Fölálltam. – Nem ismer valakit a Muskétás Klub tagjai közül?

– Én? – Troy nevetett. – Még véletlenül sem!

– Szeretnék bejutni és körülnézni.

– Reménytelen. Ne áltassa magát. Oda senki nem léphet be másképp, csak úgy, ha egy klubtag beviszi.

– Nos, rendben van. Majd beszélünk – mondtam. – Ha egy kis szerencsém van, egy-két napon belül hozok magának valamit.

– Creedyről csak a szilárd, megbízható tények felelnek meg, semmi más – közölte Troy, és az íróasztalon áthajolva rám nézett. – Nem engedhetem meg magamnak, hogy bepereljen rágalmazásért. Az állásomba kerülhet.

– Creedyről csak szilárd, megbízható tényeket hozok – ígértem.

Kezet ráztunk, és elindultam.

Most legalább úgy éreztem, számíthatok valakire. Nagyon megnyugtató gondolat volt.

Nyolcadik fejezet

I.

Egy közlekedési rendőrtől megtudtam, hogy a Muskétás Klub a Ritz-Plaza Hotel legfelső emeletén található. Ez meglepett. Úgy gondoltam, a klub gazdagon díszített palota, amely a saját telkén áll.

– Azt akarja mondani, hogy csak néhány szoba az egész egy szálloda tetején? – kérdeztem. – Azt hittem, hogy ez a helybeli Taj Mahal!

A zsaru levette a sapkáját, megtörölte a homlokát, és rám sandított.

– Taj… micsoda? Mit ad itt elő, apuskám?

– Biztos voltam benne, hogy a klubnak saját telke van, és úgy néz ki, mint egy palota.

– Semmi közöm hozzá, mit gondolt, nem igaz? A klub a huszonötödik emeleten van, és a tetőterasz is hozzá tartozik. De miért izgatja ez magát? Úgysem mehet föl, apuskám. Még én sem.

Megköszöntem az útbaigazítást, aztán visszamentem a Buickhoz. Beültem a volán mögé, és néhány percig gondolkoztam. Emlékeztem rá, hogy Greaves azt mondta, valamikor a Ritz-Plazában volt háziszimat. Arra gondoltam, ő talán tudja, miként juthatnék be a klubba.

A legközelebbi drug-store-hoz hajtottam, és fölhívtam Greavest.

– Ha van ideje, elkelne egy kis segítség – mondtam, miközben ziháló lélegzését hallgattam a vonalban. – Találkozhatnánk valahol? Meghívom egy sörre.

Megígérte, hogy félórán belül vár a Harmadik utcában, Al Bárjában.

Odahajtottam, a parkolóban hagytam a kocsit, megtaláltam a bárt, és bementem.

Meghitt kis hely volt, bokszokkal. Az utolsót választottam a fal mellett, a bejárattal szemben, és leültem. Sört rendeltem, aztán megkérdeztem a pincértől, van-e esti újságja.

Kihozta a sört meg az újságot.

Volt benne egy cikk a kihallgatásról, és Rankin fényképét is közölték; úgy nézett ki, mint Sherlock Holmes egy kupica pálinka után. A hátlapon Thelma Cousins fényképét találtam. A képaláírás szerint a rendőrség folytatja a nyomozást a Bay Beach-i strandon történt második rejtélyes gyilkosság ügyében.

Amíg a fényképet nézegettem, megérkezett Greaves, és kövér teste elnyúlt a szemben levő lócán.

Neki is rendeltem egy sört, aztán elmondtam a tervemet, hogy szeretnék bejutni a Muskétás Klubba. Megkérdeztem, mit gondol, hogyan csináljam.

Úgy nézett rám, mint az őrültre.

– Körülbelül annyi az esélye, mintha a Fehér Házat akarná megostromolni – mondta.

– Nem biztos. Hallom, a klub a Ritz-Plaza legfelső emeletén van. Maga dolgozott abban a szállodában, ismernie kell a klub alaprajzát.

Greaves felhörpintette a sör felét, letette a poharát, és a kézfejével megtörölte a száját.

– Azzal nem megy semmire. Az egész emelet az övék, és két magánliftjük van. Belép a szállodába, átvág a halion, aztán végigmegy a bal oldali folyosón. A túlsó végében rács van; két fickó őrzi, akiket nem lehet kijátszani. Ellenkező esetben öt percen belül kirúgják őket. Ha nem ismerik magát, nem nyitják ki a rácsot. Pofonegyszerű. Ha ismerik, beengedik, de be kell írnia a nevét a vendégkönyvbe. Utána fölviszik az egyik liften. Fogalmam sincs, hogy később mi történik, mert soha nem voltam odafönn. De magát nem ismerik, úgyhogy ki sem nyitják a rácsot. Szóval hagyja a fenébe. Csak az idejét fecsérli.

– Van odafönt étterem?

– Persze. Állítólag az ország legjobb étterme. Gőzöm sincs. Soha nem ettem ott. Mi köze ennek az ügyhöz?

– Csak azt ne mondja, hogy azt a sok marhaoldalast meg szardíniásdobozt a hotel hallján át szállítják a klubba. Egyszerűen nem hiszem el.

Vastag orrához nyomta a söröspoharat.

– Miért, ki mondta? Ők is a szálloda szolgálati bejáratát használják. Hátul nyílik, a mellékutca végében. A szálloda konyhái történetesen a tizedik emeleten vannak, mert ott az étterem is. Nem tudom, a klub hogyan szervezi meg az áruszállítást, de láttam, hogy a szállítók is fölmentek az áruval együtt.

Rámosolyogtam.

– Reméltem, hogy ezt fogja mondani. Ha fölvinnék egy csomagot, talán alkalmam lenne körülnézni. Nem ismer véletlenül valakit a személyzetből, akit rá lehetne beszélni, hogy segítsen? Ha kell, ötven dollárt is rászánnék.

Greaves egy hosszú pillanatig gondolkozott. Kiitta a sörét, mielőtt megszólalt:

– Az életét kockáztatja… de ismertem egy fickót, aki ott dolgozott. Henry Bennauernek hívják. Nem tudom, ott van-e még. Ő volt a negyedik bárpincér vagy valami hasonló. Mindig le volt égve: lóversenyezett. Nem ismertem még egy embert, aki olyan fogadásokat kötött volna, mint ő. Nem lepne meg, ha hajlandó lenne segíteni.

– Próbálja meg, jó? – kértem. – Nézzen utána, ott van-e még. Kérdezze meg, akar-e könnyen ötven dollárt keresni. Ha érdekli az ügy, mondja meg neki, hogy pontosan hét órakor fölmegyek a teherliften.

Greaves fontolóra vette a tervet. Láttam, hogy nem rajongott érte túlságosan.

– Sokat kockáztat. Bennauer be is köpheti. Lehet, hogy fogadóbizottság várja majd odafönn. Úgy hallom, a klubban dolgozó kidobófiúk nem vattából vannak. Alaposan elintézhetik.

– Az az én bajom. Menjen, keresse meg!

Greaves felhúzta széles vállát, fölállt, és a telefonfülkék felé indult. Amíg bent volt az egyikben, rendeltem még két sört.

Körülbelül öt percig beszélt, aztán visszajött és leült.

– Megtaláltam – kezdte. – Azt mondja, most úgy le van égve, hogy ötven dollárért a feleségét is eladná. Részéről áll az alku. Most már csak magán múlik. Csak annyira bízzon benne, amennyire nagyon muszáj, vagy még annyira sem. Lehet, hogy ötvenöt dollárért eladja magát a vezetőségnek.

– Tegyük fel, hogy megteszi. Nem ölhetnek meg. Legfeljebb kirúghatnak. Ez egyébként nem szokott könnyen menni. Megmondta neki, hogy hét órakor ott leszek?

Greaves bólintott.

– A liftnél fogja várni. Valószínűleg átveri, és maga nem jut tovább a liftajtónál. Amint Bennauer megkapja a pénzt, azt mondja, jó napot.

– De nem kapja meg, amíg nem láttam, amit akarok. – Az órámra néztem. Negyven percem volt hétig. – Nincs valami jó ötlete, hogy mit kellene fölvinnem, ha mégis gáz lesz?

Greaves törte a fejét. Meghányta-vetette a dolgot, aztán megszólalt:

– Várjon meg itt. Meglátom, mit tehetek. – Fölhajtotta a sörét, kipréselte magát a bokszból, és kiment a bárból.

A sörömet kortyolgatva vártam, közben az újságot nézegettem, és azon tűnődtem, mibe ugrom bele.

Félórán belül visszajött.

Barna papírba tekert csomagot hozott a hóna alatt. Amint leült velem szemben, felém nyújtotta széles tenyerét.

– Tartozik nekem húsz dollárral.

Elővettem a tárcámat, átadtam neki négy darab ötdollárost, és megkérdeztem:

– Mit kapok érte?

Az asztalra tette a csomagot.

– Ismerek egy italkereskedőt. El akarja adni ezt a konyakot a klubnak. Reménytelen eset, de úgy látszik, képtelen fölfogni. Bemeséltem neki, hogy maga be tudja juttatni ezt az egy üveg kóstolót a vezetőséghez. Itt van. – Megérintette a csomagot. – Az isten szerelmére, meg ne igya! Ha megteszi, paradicsom nagyságú tyúkszemei nőnek. – A mellényzsebében kotorászott, aztán névjegyet tett az asztalra. – Ez a fickó cégkártyája. Most már magán múlik a folytatás.

Fogtam a kártyát, és a tárcámba tettem.

– Éppen ilyesmire van szükségem. Nagyon köszönöm. Nos, ha rászánom magam, jobb, ha indulok.

– Maga lesz az a meglékelt koponyájú, laposra vert hústömeg, amelyet a Ritz-Plaza előtt fogok találni – mondta Greaves komolyan. – Van biztosítása?

– Nem kell izgulnia miattam – feleltem, és fogtam a csomagot. – Sokszor voltam már nehéz helyzetben, életemben.

– De ennél nehezebb helyzetben, testvér, még soha! – vágta rá Greaves hevesen. – Ne is áltassa magát.

II.

Idősebb, kövér férfi őrizte a szálloda szolgálati bejáratát. Mogorván nézett rám, amikor meglátott.

Lecövekeltem előtte, és megkérdeztem:

– Jó helyen járok? A Muskétás Klubot keresem.

– Lehet – felelte. – Mi keresnivalója van ott?

Az orra alá nyomtam a cégkártyát, és hagytam, hogy végigböngéssze.

– Randevúm van a borpincérrel. Nagy üzlet, papa! Akadályozza a kereskedelmet!

Gunyorosan vigyorogva, hüvelykujjával a liftre bökött.

– Ott a lift. A tetőig meg se álljon!

Tovább ábrándozott. Nem lehetett túl izgalmas, de ő valószínűleg jól mulatott.

Megnyomtam a Muskétás Klub gombját. A fülke falához támaszkodtam, amíg fölemelkedtem az égbe. Sokáig tartott. Teherlift volt, nem expressz.

Útközben benyúltam a zakóm alá, és megérintettem 38-as kaliberű revolverem markolatát. Akkor csatoltam föl, amikor elindultam a szállodából. A hideg acél kissé megvigasztalt, de nem nyugtatott meg túlságosan.

Mintha egy örökkévalóság telt volna el, mire a lift megállt, és kitárult az ajtó. A karórám szerint pontosan hét óra volt.

Faládákkal zsúfolt, szűk kis folyosó nyílt előttem, itt várt Henry Bennauer, az a fickó, akiről Greaves beszélt. Keskeny szájában cigaretta lógott. Az emberi faj e mély növésű példánya fehér zakót és fekete nadrágot viselt. Egy borneói fejvadász büszke lenne, ha ezzel a pofával gyarapíthatná a gyűjteményét. Érdekes volt a mélyen ülő szempár, a keskeny száj és a két széles orrlyuk, de bajosan lehetett a látványt szépnek nevezni.

Kiléptem a liftből, és rámosolyogtam.

– Lássuk a dohányt, pajtikám, aztán rajta! – mondta.

Elővettem öt darab ötdolláros bankót, és átnyújtottam.

Megkeményedett az arca.

– Mi ez? Greaves ötvenet mondott!

– Csakhogy Greaves azt is mondta, hogy ne bízzam benned, pajtikám – feleltem. – A felét most kapod meg, a másik felét majd később. Körül akarok nézni ebben a lebujban. Amikor elmegyek, odaadom a pénz másik felét is.

– Ha átléped azt a küszöböt, meggyűlik a bajod – figyelmeztetett, és gyorsan zsebre vágta a huszonöt dollárt.

– Te fogsz segíteni, fiam, hogy ne gyűljön meg – mondtam. – Mit gondolsz, miért kapod az ötvenest? Van odabent valaki?

– Pillanatnyilag nincs, de körülbelül tíz perc múlva itt lesznek. A főnök az irodájában van.

– Cordez?

Bólintott.

– A borpincér bejött már?

– Ő is a szobájában van.

– Oké, indulj előre, én, majd követlek! Ha bajba kerülünk, üzleti ügyben jöttem a borpincérhez. Italmintát hoztam neki.

Bennauer tétovázott. Láttam, hogy nincs ínyére a helyzet, de a másik huszonöt dollár is kellene neki. Úgy éreztem, a kapzsisága fog győzni. Nyertem.

Belépett az ajtón. Néhány másodperc előnyt adtam neki, aztán utána indultam. Végigmentünk egy folyosón, majd egy másik ajtón át a hatalmas koktélbárba jutottunk. Hét nyelven beszélt. Ilyen kifinomult ízléssel berendezett bárban még soha nem jártam. Körülbelül háromszáz ülőhely lehetett benne. Az S alakú bárpult két teljes falat foglalt el. A padló fekete üvegből készült. A terasz a tengerre és a tízmérföldes sétányra nézett. Óriási virágos dézsákban banán- és pálmafák pompáztak. A plafont meg a falakat piros, rózsaszín és narancssárga virágoktól izzó kúszónövény fedte.

Az egyik pálmafánál csatlakoztam Bennauerhez.

– Arra vannak az irodák – mondta a bárpult mögött nyíló ajtóra mutatva. – Az étterem meg erre. Mit akarsz még látni?

– Egy kis emléket szeretnék – feleltem. – Szerezz nekem néhány levélgyufát, amit a vendégeknek osztogatnak.

Úgy nézett rám, mint, aki azt hiszi, meghibbantam, de azért a bárpult mögé került, éj elővett egy marék levélgyufát.

– Ilyet akar?

Odamentem. Elvettem három levélgyufát, valamennyit kinyitottam, és megnéztem a gyufaszálak hátát. Nem voltak megszámozva.

– Csak ilyen van?

– Miért, milyet akarsz? Levélgyufa, vagy nem? Ezt akartad, igaz?

– Olyan nincs, amilyet a főnök osztogat?

– Ide figyelj, Joe, hagyd abba, jó? – Egyre jobban fénylett az arca az izzadságtól. – Kirúgnak az állásomból, ha téged itt találnak. Fogd az átkozott gyufádat, és kotródj innen!

– Nem kukkanthatnék be egy-két irodába? – kérdeztem. – Rászánnék még ötven dollárt.

Láttam, hogy egyre jobban begyullad.

– Elment az eszed? Indulás! Menj a pokolba!

Kinyílt a bárpult mögött az ajtó, amelyről Bennauer azt mondta, hogy az irodákhoz vezet. Kövér férfi lépett be a bárba. Fehér zakóján gyönyörűen hímzett, szőlőfürtöt ábrázoló jelvény hirdette, hogy ő a borpincér.

Latin fajta volt: sűrű, erősen olajozott haj, Charlie Chan-bajusz. Apró, fekete szeme Bennauerről rám villant, és arcizmai megfeszültek a zsírpárna alatt.

Bennauer nem vesztette el egészen a fejét.

– Itt van Mr. Gomez. Előzetes bejelentés nélkül nem alkalmatlankodhat itt – mondta nekem, aztán Gomezhez fordult. – Ez a fickó önnel akar beszélni.

Alázatosan rámosolyogtam a dagadt latinra.

– Szánna rám egy pillanatot, Mr. Gomez? O’Connor vagyok a Kaliforniai Bortársaságtól.

Gomez hozzám lépett. Elővettem a cégkártyát, és a bárpultra tettem. Kövér ujjai közé csippentve tanulmányozni kezdte. Olyan üres volt az arca, akár a falba vágott lyuk. Éreztem a hajára locsolt pomádé szagát: nem volt túl kellemes.

Elolvasta a névjegyet, aztán élére állította, és a bárpultot kopogtatva végigmért.

– Nem állok üzleti viszonyban önökkel – közölte.

– Éppen ezt szeretnénk helyrehozni, Mr. Gomez. Számtalan árucikkünk érdekelheti. Hoztam önnek egy üveg különleges konyakot kóstolóba.

Bennauerre nézett.

– Hogy jutott be ide ez az alak?

Bennauer már magához tért. Vállat vont.

– Éppen itt voltam, ő meg csak úgy besétált, és önt kereste.

– A teherliften jöttem föl. A földszinti ajtóban ácsorgó fickó mondta, hogy följöhetek. Rosszul tettem? – kérdeztem.

– Előzetes megbeszélés nélkül nem fogadok ügynököket.

– Elnézést kérek, Mr. Gomez. Esetleg holnap tudna fogadni? – A bárpultra tettem a csomagot. – Ha közben megkóstolná ezt az italt, megbeszélhetnénk az üzleti ügyeket.

– Most beszéljük meg – mondta mögöttem valaki.

Gomez és Bennauer márványszoborrá merevedett. Oké, bevallom, az én szívverésem is elállt egy pillanatra. Hátranéztem a vállam fölött.

Körülbelül húszlábnyira kreol bőrű férfi állt kifogástalan szmokingban, fehér kaméliával a gomblyukában. Keskeny sasképe volt, nagy, hajlott orra, vékony szája és nyugtalan, fekete szeme. Éppen az a bizonyos magas, sovány dél-amerikai típus, akiért rajonganak a nők, a férfiak meg szorongva figyelik ezt a rajongást.

Szinte biztos voltam benne, hogy ez Cordez, különben a másik két férfi nem viselkedne úgy, mint a nagyfejűek jelenlétében szokás.

A magas férfi odajött a bárpulthoz, keskeny, barna keze a Gomeznél levő névjegy után nyúlt. Gomez átadta a kártyát. A férfi rámeredt, majd szemrebbenés nélkül kettéhajtotta, és a bárpult mögé pöckölte.

– Azt! – A pulton álló, barna papírba tekert csomagra mutatott.

Gomez kapkodva letépte a csomagolópapírt, és úgy helyezte a pultra az üveget, hogy Cordez el tudja olvasni a címkét.

Elolvasta, aztán rám emelte álmos, fekete szemét.

– Egy hónappal ezelőtt megmondtam, hogy nem. Maga nem tudja, mit jelent ez?

– Elnézést kérek – feleltem. – Kezdő vagyok a szakmában. Fogalmam sem volt, hogy már más is ajánlotta önnek.

– Nos, most már van fogalma. Tűnjön el ebből a klubból, és vissza ne jöjjön még egyszer!

– Igen, természetesen. Elnézést kérek. – Úgy tettem, mintha nagyon zavarban lennék.

– Esetleg itt hagynám az üveget… egész jó konyak. Igen előnyös feltételekkel tudnánk szállítani.

Arrébb léptem a bárpult mellől, megfordultam, és elindultam a végtelen hosszú fekete üvegpadlón át. Még hat lépést sem tettem, amikor észrevettem, hogy belépett három szmokingos férfi. Félkörben állva elbarikádozták a kijáratot.

Kettőt még soha nem láttam. Nagydarab, tagbaszakadt, kemény, kifejezéstelen ábrázatú latin-amerikaiak voltak.

A közöttük álló harmadik férfi gúnyosan vigyorgó, összetört képe láttán kissé inamba szállt a bátorságom.

Hertz volt az.

III.

Hertz meg én egy pillanatig mereven néztük egymást. Megnyalta vastag száját, pontosan úgy, ahogy a kígyó ölti ki a nyelvét, mielőtt támad.

– Helló, kis kíváncsi – mondta halkan. – Emlékszik rám?

Nagyon jól emlékeztem rá.

Arra nem számítottam, hogy Hertz fog kirúgni. Fölkészültem rá, hogy egy kicsit helybenhagynak, és nadrágféken érkezem a kemény, hideg járdára, de nem gondoltam, hogy ő is benne lesz a buliban.

Úgy járt az agyam, mint a motolla. Arrébb léptem, hogy lássam Cordezt, ugyanakkor szemmel tarthassam Hertzet is.

– Ki ez? – kérdezte unott, vontatott hangon Cordez.

– Brandon a neve ennek a féregnek – felelte Hertz. – Magánszimat. Annak a hitvány Sheppeynek a haverja.

Cordez teljes közönnyel nézett rám, majd vállat vont, megkerülte a bárpultot, és az irodájába vezető ajtó felé indult. Ott megállt, Hertzre pillantott.

– Hajítsa ki innen.

– Természetesen – mondta Hertz. – Egy kis helyet, fiúk! Magam akarom elintézni ezt a fickót.

Egyetlen intéssel félreparancsolta a két izompacsirtát, és még mindig mosolyogva megindult felém az üvegpadlón. Egymáshoz közel ülő szemei csak úgy villogtak.

Öten voltak egy ellen, sőt hatan, ha Mr. Cordez is kegyeskedik beszállni, és ezt túl egyenlőtlen küzdelemnek találtam.

A zakóm alá csúsztattam a kezemet. Előrántottam a 38-as revolvert, hogy egyenlítsek.

– Nyugi – mondtam. Hirtelen félkört írtam le a fegyverrel, és ráfogtam Hertzre, a két izompacsirtára, Gomezre, Bennauerre meg Cordezre. – Ne hülyéskedjenek, még összetörhet a berendezés.

Hertz hirtelen fékezett, mintha téglafalba ütközött volna. Úgy bámult a revolverre, mint aki egyáltalán nem számított rá.

Cordez is megállt; a keze a kilincsen, a szeme az arcomon.

A két izompacsirta meg se moccant. Profik voltak; hamar rájöttek, hogy ha sarokba szorítanak, lövök.

Cordez visszament a bárpulthoz, és nekidőlt.

– Ugye megmondtam, hogy tűnjön el – szólt. – Nos, tűnjön el!

– Távolítsa el az utamból ezt a majmot, és már itt sem vagyok – mondtam Hertz felé biccentve.

Ekkor sötétbe borult a bár.

Talán Gomez járult így hozzá az eseményekhez. Soha nem fogom megtudni. Gyors lábdobogást hallottam, és meghúztam a ravaszt. A revolver narancssárga lángnyelvet lövellt, a golyó ripityára tört egy tükröt az orrom előtt. Ekkor egyszerre többen is rám ugrottak, és lerántottak a padlóra. Vaktában tapogatózó kezek keresték a torkomat, a karomat, a csuklómat. Éppen újra meghúztam a ravaszt, amikor kicsavarták a kezemből a revolvert. Nyersvasnál is keményebb ököl vágott halántékon. Cipővel oldalba rúgtak, valaki átesett rajtam. Vaktában behúztam egyet. Telibe találtam egy arcot, nyögést hallottam. Valami elsüvített az orrom mellett, majd tompa puffanással az üvegpadlóra zuhant. Kezek ragadtak meg. Küzdöttem, rúgtam, közben magamban káromkodtam; ekkor ököllel álion vágtak, de úgy, hogy kinyiffantam.

Újra égett a villany.

A hátamon fekve fölbámultam a két gengszterre meg Hertzre. Az egyik fickónál volt a revolverem; lefelé lógatta az oldala mellett.

Fájt az állam, és úgy éreztem, szétrobban a fejem. Kopogó lépteket hallottam az üvegpadlón. Cordez is csatlakozott a vidám társasághoz. Keskeny arca még mindig közönyös és kifejezéstelen volt.

Ülő helyzetbe tornásztam magam. A kezemet fájó államra szorítottam.

– Vigyék innen és dobják ki – mondta Cordez. – És intézkedjenek, hogy vissza ne jöjjön többet.

Megfordult és elment. Ekkor vettem észre, hogy nagyon magas sarkú cipőt hord: íme, még egy csaló, aki a valóságosnál különbnek akar látszani.

Sem Hertz, sem a két gengszter nem moccant, amíg Cordez ki nem ment a bárpult másik oldalán nyíló ajtón. Gomez és Bennauer már eltűnt.

Hertz kinyújtotta a kezét a fegyveremért. A gengszter, aki eddig szorongatta, átadta neki. Figyeltem, amint Hertz végigcsúsztatta a pisztolyt az ujjai között, míg végül a csövénél fogva markolta meg. Viharvert képére fagyott hülye, semmitmondó mosollyal mindvégig rám bámult.

Már kihevertem a tőle kapott pofont. A revolvert a csövénél fogva ragadta meg, és ez a mozdulat azt súgta, hogy a markolattal fog elverni. Le akart ütni. A szakértő tudja, hogyan kell a pisztoly agyával verekedni. Az ember mindenhova üt, csak a létfontosságú szerveket hagyja ki. Mire befejezi, az áldozat hónapokra harcképtelenné lesz. Ha egy ilyen Hertz-féle elvetemült orgyilkos forgatja a fegyvert, súlyos sérülést okozhat, de nem feltétlenül halálosat.

Öt évet húztam le nyomozóként a San Franciscó-i kerületi ügyész hivatalában. Ha ismernek félelmetesebb helyet a friscói dokknegyednél, szóljanak, mert nagy ívben elkerülöm. Öt évig Hertz-féle gengszterek közt forogtam. Amíg a fickó a hátam mögé nem kerül, nem félek tőle túlságosan.

De sikerült elhitetnem vele, hogy begyulladtam.

Amikor meglóbálta a revolvert, rémült pofát vágva arrébb vonaglottam.

– Engedjen ki innen – nyüszítettem. – Nem okozok több bajt, csak engedjen ki!

Hertz szélesen elmosolyodott.

– Mehetsz, pajtikám – mondta idétlen, halk hangján. – De úgy mész, ahogy én akarom.

Időt adott, hogy távolabb csúszhassak, sőt azt is megvárta, míg fölállok. Ekkor hozzám szökdelt, összeroncsolt képe csak úgy ragyogott a sátáni örömtől, amint a fejemre akart húzni a revolver markolatával.

Jól időzítettem. Éppen akkor mozdultam meg, amikor el kellett volna találnia. A pisztoly agyával a levegőbe sújtott, karja viszont a vállamra csapódott, így Hertz a közelembe került. Megragadtam a zakója hajtókáját, megroggyantott térddel nekidőltem a fickónak, megemeltem, és átdobtam a vállamon. Olyan kecsesen húzott el a fejem fölött, akár egy akrobata, majd pofára esve landolt az üvegpadlón, méghozzá akkora robajjal, hogy beleremegtek az üvegek a polcon, a bárpult fölött. Hertz ezután végigcsúszott a padlón, beverte a fejét a bárpultba, és megállt.

Úgy ugrottam neki az egyik gengszternek, ahogy a dühös bika támad rá a matadorra. Kigúvadt szemmel elhátrált. De nem is őt akartam elkapni, csak színleltem. A haverjára fájt a fogam. A közelemben állt, és teljesen készületlenül érte a támadás. Ököllel állon vágtam. Gyönyörű ütés volt, minden erőmet beleadtam, le is döntöttem a lábáról. Végigcsúszott az üvegpadlón, megpördült, és a feje a falhoz csapódott. Olyan kellemes, lágy hangot hallatott, hogy tudtam, sokáig harcképtelen lesz.

De még hátravolt a másik bandita.

Úgy támadt rám, mint egy felbőszült elefánt. Jólesett látni az arcán a döbbent rémületet. Elhajoltam ólomsúlyú balegyenese elől, és ököllel akkorát vágtam a bordáira, hogy hátratántorodott. Ekkor lehajoltam, megragadtam mindkét bokáját, és hirtelen fellöktem. Olyat koppant a koponyája a padlón, hogy még én is összerezzentem. Görcsös rándulással hirtelen megvonaglott a teste, aztán kinyúlt.

Megálltam és végigmértem Hertzet. Még mindig a bárpult mellett kuporgott; a csillagokat számolta. Odamentem, kivettem a revolveremet ernyedt markából, visszatettem a pisztolytáskámba, aztán Hertz fejét a fülénél fogva fölemeltem, és a padlóhoz csaptam. Egy kurta másodpercig jobbra-balra verdesett, mint a partra vetett pisztráng. Végül ő is kinyúlt.

Hátraléptem, és megszemléltem a roncsokat. Mindez nem tartott tovább nyolcvan másodpercnél. Nagyon meg voltam elégedve önmagammal. Négy-öt éve nem bunyóztam ilyen jót. Most legalább láttam, hogy még mindig formában vagyok.

Két lehetőségem volt: vagy gyorsan eltűnök, vagy elrejtőzve a helyszínen maradok, abban a reményben, hogy sikerül szert tennem néhány értékes információra.

Eddig még semmit nem találtam, ami megérte volna, hogy a nyakamat kockáztassam érte. Úgy döntöttem, jobb, ha nem tágítok, hiszen talán soha többé nem lesz rá alkalmam, hogy ripityára törjem ezt a klubot.

De hol bújjak el?

Az üvegpadlón át kirohantam a teraszra. Jobbra kivilágított ablaksort láttam. Ha a tájékozódóképességem nem mondta föl a szolgálatot, ezek a klubhoz tartozó irodák ablakai. Alattuk széles szegély húzódott. Fölnéztem. A nem túl meredek sátortető beleveszett a sötétségbe. Csak egy kis lapos padka derengett a tetején. Úgy éreztem, ha oda föl tudnék mászni, egy darabig nem kerülnék bajba, aztán, ha a klub kinyit, észrevétlenül körülnézhetnék.

Hallottam, hogy az egyik gengszter felnyög. Tudtam, nincs sok időm. Fölkapaszkodtam a terasz korlátjára, fölnyúltam, megragadtam a tető peremén végigfutó keskeny, díszítő téglasort, és fölhúzódzkodtam.

Nincs tériszonyom, de amíg a levegőben lógtam, mégis arra gondoltam, hogy a mélybe zuhanhatok.

Föltettem a lábamat a tetőre, nagy lendülettel fölfelé vetődtem, majd egész testemmel fölkúsztam. Egy végtelen pillanatig a cserepekbe kapaszkodva hasaltam, és azon töprengtem, hogy ha megmoccanok, talán újra lecsúszom, aztán nem fogok tudni megállni.

Mégis megmozdultam, négykézlábra álltam, majd nagyon óvatosan fölegyenesedtem. Gumitalpú cipőm jól tapadt a tetőn. Mélyen előredőlve fölóvakodtam a cserepeken a lapos padkához, és leültem.

Padlásablak nem volt. Ha valaki utánam jönne, ugyanígy kellene fölmásznia, tehát pisztollyal a kezemben pillanatnyilag bevehetetlen helyen voltam.

Gyönyörködve üldögéltem: pompás kilátás nyílt egész St. Raphael Cityre.

Nyolc óra körül hallottam, hogy a klub hirtelen életre kel. Messze a mélyben sok nagy Cadillac, Packard és Rolls-Royce állt meg a szálloda bejárata előtt. Kigyúltak a fények a teraszon, játszani kezdett a rendkívül elegáns szalonzenekar. Úgy éreztem, nyugodtan rágyújthatok. Elhatároztam, hogy egy órát várok, aztán megnézem, amit csak tudok.

Kilencre telt ház volt. A zenekar kifogástalanul elegáns játékán is áthallatszott a hangos zsibongás és nevetés. Elérkezett az idő. Fölálltam.

A meredek tetőn sokkal veszélyesebb volt leereszkedni, mint fölkapaszkodni: egyetlen elhibázott lépés, és úgy repülök át a párkányon a körülbelül háromszáz lábnyi mélységben levő járdára, mintha puskából lőttek volna ki. Egyszerre csak egy-egy hüvelyknyit haladtam előre, méghozzá guggolva: sarkamat a cserepekhez szorítottam, és a kezemre támaszkodtam. Elértem a tető szélét, megragadtam a díszkő peremet, lelógattam a lábamat a párkányon, hirtelen megfordultam, és a levegőbe ugrottam.

Jobbra lent láttam a ragyogóan kivilágított teraszt, az asztalokat, az elegáns férfiakat és nőket meg a körülöttük sürgő-forgó pincéreket. Éppen árnyékban voltam, nem vehettek észre, hacsak valaki el nem sétált a terasz legvégéig.

A lábam megérintette az irodák ablakai alatt húzódó széles szegélyt. Lehuppantam. Veszélyes mozdulat volt, mert amint földet értem, hátratántorodtam, és csaknem elvesztettem az egyensúlyomat. Előrehajtottam a fejemet, így épp hogy sikerült talpon maradnom. Beakasztottam ujjaimat a díszkő perembe, és addig kapaszkodtam, míg újra lélegzethez jutottam.

A többi már simán ment. Csak végig kellett sétálnom a szegélyen, hogy benézhessek az ablakokon, amelyek mellett elhaladtam.

Az első két szoba üres volt. Irodai bútor állt mindkettőben: íróasztalok, írógépek és iratszekrények. Minden luxuskivitelben. A harmadik ablak sokkal nagyobb volt. Megálltam és benéztem.

Cordez magas támlájú karosszékben ült nagy, üveglappal fedett íróasztala előtt. Hosszú szipkából barna cigarettát szívott, közben számokat ellenőrzött egy jegyzékben.

A tágas szobát szürkével és porcelánkékkel kárpitozták. Az íróasztal felszerelése krómozott acélból készült. A fal mellett három széles, szintén acél iratszekrény látszott. Cordez közelében állt a hatalmas páncélszekrény.

Előrehajoltam, hogy be tudjak lesni a szobába, de kikerültem a nyitott ablakból kiszűrődő fénysugarat.

Cordez gyorsan dolgozott. Aranyceruzáját végighúzva a sorok mellett, egy könyvelő szakavatott könnyedségével adta össze a számokat.

Körülbelül tíz percig maradtam ott, és figyeltem. Éppen arra gondoltam, hogy csak fecsérlem az időmet, amikor kopogtak az ajtaján.

Cordez fölnézett és kiszólt:

– Tessék! – aztán folytatta az összeadást.

Kinyílt az ajtó. Sápadt, kövér férfi lépett be. Jól szabott szmokingja gomblyukában vörös szegfű virított, és gyémántok csillogtak a mandzsettájában. Olyan óvatosan csukta be az ajtót, mintha rendkívül törékeny anyagból készült volna. A férfi mozdulatlanul állva, Cordezre szegezett szemmel várakozott.

Cordez összeadta a számoszlopot, leírta a végösszeget, aztán fölnézett.

Rideg és barátságtalan volt az arca.

– Ide figyeljen, Donaghue – mondta –, ha nincs pénze, tűnjön el. Torkig vagyok magával!

A férfi megérintette kifogástalanul megkötött nyakkendőjét. Mogorva gyűlölet tükröződött a tekintetében.

– Van pénzem, úgyhogy ne traktáljon az átkozott pimaszkodásával – felelte. Bankjegyköteget rántott elő a zsebéből, és az íróasztalra hajította. – Ezer. Most kettőt adjon!

Cordez fogta a köteget, kisimította, megszámolta a bankjegyeket, aztán kihúzta az íróasztal fiókját, és beledobta a pénzt. Fölállt, és a páncélszekrényhez lépett. Pontosan elé állt, így testével eltakarta a számkombinációt Donaghue elől, meg sajnos, előlem is. Megforgatta a tárcsát, és kinyitotta az ajtót. Benyúlt, kivett valamit, becsukta a széfet, és visszament az íróasztalhoz.

Átpöckölt két levélgyufát az asztal üveglapján: éppen Donaghue előtt álltak meg.

Donaghue hirtelen fölkapta a két levélgyufát, kinyitotta, és gondosan megvizsgálta, majd mindkettőt a mellényzsebébe csúsztatta. Szó nélkül távozott, Cordez meg visszaült az íróasztalához. Egy hosszú pillanatig a szemben levő falat bámulta, aztán fogta az aranyceruzát, és folytatta az összeadást.

A helyemen maradtam, és tovább figyeltem.

Negyven perc leforgása alatt még ketten jöttek: egy kövér, idősebb nő meg egy fiatal fiú, aki még egyetemistának látszott. Mindketten ötszáz dollártól váltak meg egy-egy levélgyufáért. Cordez úgy kezelte őket, mintha kegyet gyakorolna.

Tíz óra előtt tíz perccel eszembe jutott, hogy találkám van Margot Creedyvel.

Kihajoltam és lenéztem. Balra lent, tízlábnyira a szálloda egyik hálószobájának erkélyét láttam. Sötét volt az ablak. Úgy éreztem, erre jutok ki a legkönnyebben és legbiztonságosabban.

Guggolva kúsztam el Cordez ablaka alatt, és pontosan az erkély fölé értem. Leültem a szegélyre, leereszkedtem, aztán leugrottam.

Elég könnyen kifeszítettem a franciaablakot, így néhány másodperc alatt bejutottam a hálószobába. Vaktában tapogatózva az ajtóhoz botorkáltam, kinyitottam, és óvatosan kinéztem a széles, üres folyosóra.

Elindultam, hogy megkeressem a liftet.

Ilyen egyszerű volt az egész.

Kilencedik fejezet

I.

Tíz óra után öt perccel láttam, hogy Margot Creedy kilép a szálloda forgóajtaján, és megáll a ragyogóan kivilágított tető alatt.

Smaragdzöld, mélyen kivágott, aranycsatokkal díszített estélyi ruhát viselt. Úgy állt rajta, mintha ráöntötték volna. A nyaka körül óriási, kövér smaragdok. A lány úgy csillogott, hogy az lélegzetelállító volt.

Lassan a szálloda bejárata elé kanyarodtam. Nagyon jól tudtam, milyen viharvert a Buick. Megálltam, átcsúsztam a másik ülésen, és kiszálltam.

– Helló! – üdvözöltem. – Bizalmaskodni szeretnék: meg akarom mondani magának, hogy pompásan néz ki. Ez persze csak a szalonképes változat. A valódi véleményei el sem merem árulni.

Halványan rám mosolygott. Élénk szeme ragyogott.

– Ezt a ruhát éppen a maga kedvéért vettem föl – mondta. – Örülök, hogy tetszik.

– Ez nem fedi a valóságot. Egyszerűen hódító. Itt van a kocsija?

– Nincs. Megmutatom magának a nyaralót, aztán megkérem, legyen olyan kedves, és vigyen haza.

– Természetesen.

Kinyitottam előtte a kocsiajtót, és beszállt. Amíg becsuktam az ajtót, fél szemmel láttam karcsú bokáját. Megkerültem a Buickot, én is beültem, és végiggurultunk a kocsifeljárón.

– Forduljon jobbra, és hajtson a sétány másik végéig – mondta. Sok autó lézengett a korzó mentén. Nem lehetett húsz mérföldnél nagyobb sebességgel haladni, azt is csak rövid nekirugaszkodásokkal.

Feljött a hold, forró volt az éjszaka. Nem siettem a tenger és a pálmafák kellemes díszletében.

– Úgy hallom, remek hely ez a Muskétás Klub – mondtam. – Gyakran jár oda?

– Igen, elég gyakran. Ez az egyetlen hely, ahol nem hemzsegnek a turisták. A klub fele az apámé, úgyhogy nem kell kifizetnem a számlákat. Másképp nem mennék oda olyan sokszor.

– Csak zálogba kellene csapnia az egyik smaragdot, és akár örökre be is költözhetne.

Nevetett.

– Csakhogy a smaragdok sajnos, nem az enyémek. Apu megengedi, hogy viseljem a nyakékeket, de valójában az övé. Ha új ékszert akarok, akkor ezt visszaviszem, és apu kölcsönad valami mást. Nekem semmim sincs. Még ez a ruha sem igazán az enyém.

– Ott a nyaraló, amit kibérelt – feleltem, és a szemem sarkából rásandítottam.

– Nem én bérlem. Apu vette ki.

– El lesz ragadtatva az új lakótól. Azt hiszem, jobban tesszük, ha elfelejtjük ezt az ötletet, és mégsem költözöm be.

– Nem fogja megtudni. Még mindig azt hiszi, hogy én lakom ott.

– Meg fog lepődni, ha benéz egy csésze teára, igaz?

– Soha semmiért nem néz be.

– Hát jó. Ha ilyen biztos benne… Szóval maga volna a hamisítatlan szegény kis gazdag lányka?

Felhúzta pompás vállát.

– Apu szeret mindent kézben tartani. Nekem soha nem volt pénzem. El kell küldenem neki a számláimat, ő meg kifizeti.

– Az én számláimat soha senki nem fizeti ki.

– De ugye, azt sem mondja magának senki, hogy nem kellett volna megvennie ezt vagy azt, és hogy igazán nincs szüksége erre vagy arra?

– Tudja, ha így folytatja, még megsajnálom… Ezt pedig nem akarja, igaz?

– Nem értem, miért ne. Jólesik az együttérzés. Senkitől nem kapom meg.

– Ha hegyezi a fülét, hallhatja: csöpp, csöpp, csöpp… Vérzik a szívem magáért – mondtam.

Elértük a sétány csöndesebb részét; gyorsíthattam. Hármasba kapcsoltam, és negyvenmérföldes sebességgel hajtottam.

– Ugye, nem hisz nekem? – kérdezte. – Néha szinte beleőrülök, hogy nincs pénzem.

– Én is. De ide hallgasson: magának aztán igazán nem kell megőrülnie a pénz miatt. Egy ilyen lány egész kis vagyont kereshet, mint modell. Gondolkozott már ezen?

– Apu soha nem engedné meg. Nagyon vigyáz a hírnevére. Senki nem szerződtetne, ha ő nem akarja.

– Csak húzza az időt. Hiszen nem muszáj itt élnie. New York imádná magát.

– Gondolja? Itt forduljon balra, arra az útra.

A fényszóró hepehupás földútra világított, amely mintha egyenesen a tengerbe vezetett volna. Hirtelen lekanyarodtam a sétányról, és lassítottam. A földúton belehajtottunk a koromsötétbe. A reflektor fehér ösvényt hasított előttünk.

– Csak a szám jár: ez a legkönnyebb – mondtam. – Az ember nem befolyásolhatja mások életét. Eddig is boldogult valahogy. Ezután is boldogulni fog.

– Azt hiszem, igen.

– Itt mintha vége szakadna a járt útnak, nem? – kérdeztem, amíg a kocsi végigdöcögött a göröngyökön. Mindkét oldalról pálmafák takarták el a holdat, és a fénykévék mellett csak sötétség volt, semmi más.

A lány kinyitotta a táskáját, cigarettát vett elő, és rágyújtott.

– Éppen ezért akartam ezt a nyaralót. Ha olyan régen élne ebben a városban, mint én, maga is örülne egy kis magánynak. Szeret egyedül lenni?

– Módjával – feleltem tartózkodóan, mert arra gondoltam, hogy Hertz és a gengszterei esetleg meglátogathatnak.

Negyedmérföldnyit csöndben haladtunk, aztán nem egészen húszyardnyira a tengertől a fényszórók zömök kis nyaralóra világítottak rá.

– Megérkeztünk.

Megálltam.

– Van zseblámpája? – kérdezte a lány. – Szükségünk lesz rá, amíg megtalálom a villanykapcsolót.

Az ajtózsebből elővettem a zseblámpát. Mindketten kiszálltunk, és együtt sétáltunk föl az ösvényen a nyaraló ajtajáig.

A ragyogó holdfényben mérföldnyi kopár homoksávot, pálmafákat és a tengert láttam. Tengerbe nyúló, sziklás dombra épült ház lámpái világítottak a távolban.

– Mi az ott? – kérdeztem, miközben Margót kinyitotta a táskáját, és a kulcsot kereste.

– Arrow Point.

– Hahn házában ég a villany?

– Igen.

Megtalálta a kulcsot, bedugta a zárba, és elfordította.

Kinyílt az ajtó. A lány előbb vaktában tapogatózott, aztán a fény hirtelen megvilágította a hatalmas, fényűzően berendezett hallt, a kék-fehér mozaikpadlót, a túlsó sarokban a kis koktélbárt, a beépített, kombinált rádiót, lemezjátszót és televíziót, a sok kényelmes klubfotelt, meg az egyik fal teljes hosszában végigfutó kárpitozott padkát az ablak alatt.

– Ez igen – mondtam. Beljebb mentem, megálltam a tágas szoba közepén, és körülnéztem. – Komolyan gondolja, hogy ideköltözzem?

A lány a kettős franciaablakhoz sétált, és kitárta. Megérintette a villanykapcsolót. Meggyulladtak a lámpák a harminc láb hosszú teraszon, ahonnan pompás kilátás nyílt a tengerre és St. Raphael City távoli fényeire.

– Tetszik? – kérdezte.

Visszajött, megállt az ajtónyílásban, és újra rám villantotta elbűvölő, halvány kis mosolyát. Csak ránéztem, máris úgy meglódult a vér az ereimben, akár a hullámvasút.

– Fantasztikus!

Szemügyre vettem a bárt. Valóságos üveggyűjtemény sorakozott a polcokon. Azt hiszem, itt aztán minden elképzelhető italfélét meg lehetett találni.

– Az a sok üveg az apjáé vagy a magáé?

– Az apámé. A házból csempésztem ki négyesével. – Mosolygott. – Neki mindene megvan. Nem tudom, miért ne dézsmálhatnám meg néhanapján a készletét, nem igaz?

Bement a bárpult mögé, kinyitotta a hűtőt, és kiemelt egy üveg pezsgőt.

– Ünnepeljünk – mondta. – Fogja, nyissa ki! Hozom a poharakat.

Kiment a hallból. Lefeszítettem a drótot az üveg dugójáról, majd amikor a lány visszatért a tálcára tett két pezsgőspohárral, óvatosan kihúztam a dugót. Töltöttem, és koccintottunk.

– Mire iszunk? – kérdeztem.

– A találkozásunkra – felelte, és rám villant a szeme. – Maga az első férfi, akit nem érdekel, gazdag vagyok-e vagy szegény.

– Várjon csak… miből gondolja ezt?

Megitta a pezsgőt, és az üres poharat forgatta.

– Érzem. Most menjen, nézze meg az új otthonát, aztán mondja meg, mi a véleménye róla.

Letettem a poharamat.

– Hol kezdjem?

– A hálószoba balra van.

Egymásra néztünk. Bármit jelenthetett a pillantása.

Elindultam, hogy szemügyre vegyem a hálószobát, de közben úgy éreztem, kissé elakadt a lélegzetem. Győzködtem magam, hogy csak a képzeletem játszik velem, de nem tudtam szabadulni attól az érzéstől, hogy ez a lány nemcsak a nyaralót akarja megmutatni nekem.

A hálószoba igazán szép volt: kétszemélyes ágy, szekrények és mozaikpadló. A szekrények zsúfolva voltak a lány ruháival. A szobát halványzöld és őzbarna színekkel kárpitozták.

A fürdőszoba közvetlenül mellette nyílt. A halványkék és fekete zuhanyzófülke meg a süllyesztett kád úgy nézett ki, mintha egy hollywoodi filmhez építették volna.

Visszamentem a hallba.

Margot az ablak alatti padkán feküdt, a feje a párnán nyugodott. A holdfényben fürdő, végtelen tengert nézte.

– Tetszik? – kérdezte, de nem pillantott rám.

– Igen. Tényleg azt akarja, hogy ideköltözzem?

– Miért ne? Nekem most nem kell a nyaraló.

– Még mindig itt vannak a ruhái.

– Pillanatnyilag egyikre sincs szükségem. Kissé unom őket. Később majd újra hordom. Szeretem pihentetni a ruhákat. Bőven van hely a holmijának.

Leültem mellé egy klubfotelba. Nagyon felizgatott, hogy kettesben voltam vele ebben a nyaralóban. Elfordította a fejét, rám nézett és megszólalt:

– Jól halad a nyomozással?

– Nem nagyon, de igazán nem várhatja el tőlem, hogy a munkámon járjon az eszem, amikor ilyesmi történik velem. Nem igaz?

– Mi történik magával?

– Ez… a nyaraló. És persze maga…

– Fölizgattam?

– Lehet. Igen.

– Maga is engem.

Hosszú hallgatás után hirtelen a padlóra lendítette a lábát.

– Úszom egyet. Jön?

– Persze. – Fölálltam. – Behozom a bőröndömet. A kocsiban van.

Magára hagytam, kisiettem a sötétbe, kivettem a bőröndöt a kocsiból, és visszamentem.

A bőröndöt a hálószobába vittem. Ott találtam a lányt a nagy tükör előtt. Levette a ruháját, fehér hálóköntösbe bújt. Nézegette magát, közben fölemelte a haját a válláról.

– Ne – mondtam, és letettem a bőröndöt. – Majd én.

Lassan megfordult. Ugyanúgy nézett rám, mint azok a nők, akik néhanapján el akartak csábítani.

– Szép vagyok?

– Több mint szép.

Éreztem, hogy kicsúszik a lábam alól a talaj.

Tettem egy szerény kísérletet, hátha meg tudom akadályozni, hogy az ügy olyasmivé fajuljon, amit reggelre megbánhatok.

– Talán jobb lenne, ha kihagynánk az úszást, és hazavinném – mondtam, de éreztem, hogy hirtelen elakad a lélegzetem. – Megbánhatjuk…

Megrázta a fejét.

– Ne mondjon ilyet. Soha semmit nem szoktam megbánni.

Még mindig rám nézett, és lassan elindult felém.

II.

– Kérek egy cigarettát – mondta Margot a sötétben. Az éjjeliszekrényre készített cigarettásdobozom után nyúltam, kiráztam egy szálat, odaadtam a lánynak, és meggyújtottam az öngyújtómat.

A parányi láng fényénél láttam a párnán nyugvó aranyfürtös fejét. Nyugodt, szelíd tekintettel nézett rám, a láng fölött találkozott a pillantásunk. Elmosolyodott.

Eloltottam az öngyújtót. Most csak az orra halvány körvonalát láttam, amikor a cigarettából szippantott, és vörösen felizzott a parázs.

– Kíváncsi vagyok, mit gondolsz rólam – mondta a sötétben. – Nem akarok mentegetőzni. Egyáltalán nem vagyok léha és könnyelmű, de néha előfordul, és akkor egyszerűen meg kell történnie. Hónapok óta nem éreztem olyasmit, mint abban a pillanatban, amikor megláttalak, és ez lett a vége. Nem kell elhinned, de ez az igazság. Őrült, féktelen vágy. Szemérmetlenül boldog vagyok. – Megfogta a kezemet. – Csak azt akarom mondani, hogy kedvesebb vagy, mint reméltem, és sokkal jobb szerető, mint álmodtam.

Olyan váratlanul történt mindez. Még mindig elég zavart és meglepett voltam. A szavai hízelegtek, ugyanakkor tudtam: túl gyorsan beleestem. Azt hittem, már kinőttem belőle, hogy így levegyenek a lábamról. Nyugtalanított a tudat, hogy tévedtem.

Felkönyököltem, fölé hajoltam és megcsókoltam.

– Csodálatos voltál – mondtam. Ajkammal végigsimogattam az arcát. – És csodálatos vagy.

Beletúrt a hajamba.

– Most megyek el, amíg ilyen jól érezzük magunkat.

Elhúzódott, fölkelt az ágyból, és kisuhant a szobából.

Fogtam a köntösömet, belebújtam, és utána mentem.

A nyitott franciaablaknál állva az ezüstös partot és a tengert nézte. Pompás látvány volt a holdfényben, akár egy vérbeli művész szobra.

Mellé léptem.

– Most mit forgatsz abban a szép kis fejedben? – kérdeztem.

– Ússzunk egyet – mondta, és megfogta a kezemet. – Aztán mennem kell. Hány óra?

Kivezettem a lányt a teraszra, hogy láthassam az órámat a holdfényben.

– Két óra múlt.

– Egy gyors úszás, és tényleg indulnom kell.

Leszaladt a tengerhez, én meg utánaeredtem, közben ledobtam a köntösömet. Körülbelül kétszáz yardnyit úsztunk, aztán visszafordultunk a part felé. Meleg volt a víz, teljes csend vett körül bennünket, mintha csak ketten lettünk volna az egész világon.

Kéz a kézben sétáltunk át a homokon a nyaralóhoz.

Margot a lépcsőnél hirtelen megállt és fölnézett. Végigsimítottam hosszú, karcsú hátát, gömbölyű csípőjét, és magamhoz húztam. Így álltunk egy végtelen pillanatig, aztán ellökött magától.

– Ez remek volt, Lew – mondta. – Máskor is eljövök, ha nem zavarlak.

– Micsoda ötlet! Csak nem képzeled, hogy zavarsz?

– Felöltözöm. Nem baj, hogy haza kell vinned?

– Jobban szeretném, ha itt töltenéd az éjszakát. Miért nem akarod?

Megrázta a fejét.

– Nem lehet. Ne hidd, hogy nem maradnék szívesen, de a szobalányomat apu fizeti. Ha egész éjszaka nem mennék haza, apu megtudná.

– Úgy látszik, elég sok bajod van az apáddal – mondtam. – Nos, jól van. Menjünk be.

Néhány perc alatt felöltöztem. Az ágyra telepedve vártam, amíg Margot az öltözőasztal tükre előtt ülve megfésülködött.

– Azt hiszem, lakbért kellene fizetnem neked – mondtam. – Hetenként harminc dollárt tudnék rászánni. Legalább lenne egy kis zsebpénzed.

Nevetve rázta a fejét.

– Nagyon kedves vagy, de nekem nem zsebpénz kell; én sok pénzt akarok. Nem. Nagyon örülök, hogy itt laksz, és egy árva centet se kérek érte. – Fölállt, lesimította csillogó ruháját a csípőjén, megnézte magát a tükörben, és megfordult. – Most már indulnunk kell.

– Rendben van, ha biztos, hogy így akarod.

Hozzám lépett, és ujjai hegyével megérintette az arcomat.

– Igen. Egész biztos.

Végigmentünk a szobákon, leoltottuk a villanyt, aztán bezártam a bejárati ajtót, és zsebre vágtam a kulcsot. Lesétáltunk a kocsihoz.

Amíg visszazötyögtünk a hepehupás úton, gondolkoztam. Tudtam, itt a jó alkalom, hogy föltegyek néhány kérdést. Éreztem, hogy Margot engedékeny hangulatban van, és motoszkált bennem egy kérdés, amelyre mindenképpen választ akartam kapni.

Csak úgy mellékesen megkérdeztem:

– Nem tudod véletlenül, miért van szüksége apádnak magándetektívre?

Lecsúszott az ülésen, a feje a támla szélén nyugodott. Kissé megmerevedett; felém fordult, és rám nézett.

– Most, hogy megkaptál, abban reménykedsz, hogy segíteni fogok?

– Nem. Nem kell válaszolnod. Nem teszek érte szemrehányást.

Egy hosszú pillanatig hallgatott, aztán megszólalt:

– Nem tudom, csak feltételezem. Ha apám tényleg fölfogadta a társadat, azért tette, mert figyeltetni akarta a feleségét.

– Van rá oka?

– Azt hiszem, minden oka megvan rá. Csodálom, hogy már régen nem tette meg. Bridgette körül mindig lebzsel néhány selyemfiú. Pillanatnyilag az a szörnyű alak: Thrisby. Talán apámnak kezd elege lenni. Bárcsak elválna! Akkor hazamehetnék.

– Szeretnél hazamenni?

– Senki nem örül, ha kitúrják az otthonából, de Bridgette és én egyszerűen nem fértünk meg egymással.

– Mi a baj Thrisbyvel?

– Minden. Teljesen földúlja mások otthonát: rémes alak!

Néhány pillanatig függőben hagytam a témát, de amikor a part menti útról behajtottam a sétányra, megkérdeztem:

– Ugye apád nem azért bérelte föl Sheppeyt, hogy téged figyeltessen?

Kipöckölte a cigarettát az ablakon.

– Ahhoz nem kell detektívet fogadni. A szobalányom minden szükséges kémkedést elvégez. Mikor apu megengedte, hogy saját lakásom legyen, az volt a feltétele, hogy ezt a nőt magammal kell vinnem. Mérget vehetsz rá, Bridgette-et akarta figyeltetni, ezért fogadta föl a társadat. Kivéve persze, ha olyan ügyről van szó, amelyről nem tudok.

– Igen, én is azt hiszem.

Körülbelül egy mérföldet csendben tettünk meg, aztán megkérdezte:

– Figyelni akarod Bridgette-et?

– Nem. Nincs sok értelme. Nem hiszem, hogy bármi köze lett volna Sheppey halálához. Szerintem, amíg Jack Bridgette-et figyelte, véletlenül olyasmire bukkant, ami nem függ össze az asszonnyal. Fontos dolog lehetett, és Sheppey elég okos volt hozzá, hogy megértse, tehát megölték. Ez a bűnözők városa. Például itt van a Muskétás Klub. Sheppey rájöhetett valami botrányra. Igaz, hogy csak kékvérűek járnak oda, de gengszterek vezetik.

– Tényleg ez a véleményed?

– Csak találgatok. Lehet, hogy tévedek, de amíg nem tudok meg ennél többet, kitartok az elképzelésem mellett.

– Ha Sheppey olyan bizonyítékot szerzett, amely miatt apu elválhat, Bridgette fillér nélkül marad. Nincs saját pénze, illetve gyakorlatilag szinte semmi. Ha apu elválna tőle, egyedül maradna egy árva cent nélkül, és ez aligha lenne ínyére.

– Csak nem arra gondolsz, hogy ő ölte meg Sheppeyt?

– Persze hogy nem, de Thrisby megtehette. Én már láttam azt az embert, te viszont még nem. A végletekig könyörtelen, és ha úgy érezte, azért nem tud több pénzt kicsikarni Bridgette-től, mert Sheppey kiderített valamit, meg is ölhette a barátodat.

Erre nem gondoltam.

– Azt hiszem, megnézem magamnak a fickót. Hol lakik?

– Van egy kis villája a hegyen, a város túlsó végén. White Château a neve. Persze nem kastély, csak amolyan csiricsáré, undorító kis kéjlak.

Úgy megkeseredett a lány hangja, hogy gyorsan rá kellett néznem.

– Nem Bridgette az egyetlen, akivel ott szórakozik – folytatta. – Minden gazdag nőt szívesen lát.

– Nos, ez legalább nemcsak rá jellemző. Az egész partvidék tele van ilyen alakokkal.

– Igen. Fordulj be az első utcán jobbra. – Margot az utat mutatta. – Egyenesen a Franklyn Armshoz vezet.

A sétányról lekanyarodva megláttam azt a kivilágított épülettömböt, amelyben a lány lakott.

A bejárathoz hajtottam, és megálltam a forgóajtók előtt.

– Jó éjszakát – mondta, és megsimogatta a kezemet. – Majd fölhívlak. Légy óvatos ezzel a Thrisbyvel!

– Ne aggódj miattam – feleltem. – Elbánok vele. Várom, hogy jelentkezz.

Én is ki akartam szállni, de Margot megszólalt:

– Ne! A szobalányom valószínűleg figyel az ablakból. Jó éjszakát, Lew. – Hozzám hajolt, éreztem, hogy az ajka megérintette az arcomat, aztán kinyitotta a kocsiajtót, észrevétlenül kiszállt, a kivilágított kapualjhoz sietett, és eltűnt a forgóajtók mögött.

Elhajtottam.

A korzóhoz érve megálltam a járda mellett, rágyújtottam, majd újra elindultam, és lassan visszagurultam a nyaralóhoz.

Útközben eltöprengtem. Szándékosan nem gondoltam Margot-ra. Cordezre összpontosítottam. Ki tudja, miért, a Sheppey bőröndjében talált levélgyufa, úgy látszik, ötszáz dollárt ér. Cordez négy darabot adott három különböző személynek, és minden alkalommal ugyanennyit fizettek érte. Biztosra Vehetjük, hogy Sheppey vagy találta azt a levélgyufát, vagy szerezte valakitől. Az illető a szállodában átkutatta Sheppey szobáját is meg az enyémet is. Jacknél nem találta meg a gyufát, nálam viszont igen, és kicserélte egy másikra, mert valószínűleg azt remélte, nem vettem észre a sorszámot a gyufaszálak hátán. Tehát bátran feltételezhetjük: a számok jeleznek valamit. Mindebből az is következhet, hogy a rejtélyes levélgyufa okozta Sheppey halálát.

Úgy éreztem, jó nyomon járok, de még adatokat kell gyűjtenem ahhoz, hogy a puszta találgatásnál előbbre jussak.

Háromnegyed háromra értem vissza a nyaralóhoz. Eléggé elfáradtam. Kinyitottam a bejárati ajtót, meggyújtottam a villanyt, és beléptem a hallba.

Egy korty szódás whiskyt akartam inni lefekvés előtt, és éppen a bár felé indultam, amikor az egyik kis asztalon megpillantottam valamit. Megálltam.

Margot szép, fekete, kagylóhéj formájú antilop estélyi táskája volt. Fölemeltem, szórakozottan kikapcsoltam a csatot, és kinyitottam a táskát. Beépített arany púderkompakt volt benne. Az egyik selyemrekeszben zsebkendő. Félretoltam, és alatta megláttam egy vörös selyemborítású levélgyufát.

Egy hosszú pillanatig csak bámultam rá, aztán kivettem, letettem a táskát, és az ujjaim között forgattam a levélgyufát.

Kinyitottam. Csak tizenhárom gyufa maradt benne, a többit már letörték. Visszahajtottam a gyufaszálakat, és megláttam a hátukra nyomtatott sorszámot C 451 148-tól C 451 160-ig.

Tudtam, hogy ez volt az a levélgyufa, amelyet Sheppey bőröndjében találtam, aztán szállodai szobámban a padlószőnyeg alá rejtettem; ugyanaz, amelyet elloptak.

Amíg a gyufát bámultam, megszólalt a telefon. Éles, fülsiketítő hangja fölverte a nyaraló csöndjét.

Zsebre vágtam a levélgyufát, a telefonhoz mentem, és fölemeltem a kagylót.

– Halló, tessék – mondtam. Biztosan tudtam, ki hív.

– Te vagy az, Lew?

Margot hangja. Kissé izgatottan zihált.

– Helló! Ne mondj semmit, úgyis tudom. Elvesztettél valamit?

– A táskámat. Megtaláltad?

– Itt van az egyik asztalon.

– Jaj de jó! Nem tudtam, hogy a klubban hagytam-e, vagy a kocsidban. Mindig mindent elveszítek. Holnap délelőtt beugrom érte, hacsak nem jársz erre, és nem tudod leadni. Megtennéd?

– Rendben van. A délelőtt folyamán elviszem.

– Köszönöm, drágám. – Néhány másodpercig hallgatott, majd újra megszólalt: – Lew…

– Tessék.

– Sokat gondolok rád.

A zsebembe nyúltam, és megérintettem a levélgyufát.

– Én is rád.

– Jó éjszakát, Lew.

– Jó éjt, gyönyörűségem.

Megvártam, míg letette a kagylót, aztán én is helyre raktam a hallgatót.

III.

Másnap reggel tíz óra körül ébredtem. Néhány percig heverésztem a nagy dupla ágyban, és a napfény rajzolta mintákat bámultam a plafonon, aztán a hajamba túrtam, ásítottam, ledobtam a takarót, és fölkeltem.

A hosszú, hideg zuhany teljesen fölébresztett.

Pizsamában mentem ki a konyhába, és kávét főztem. Kivittem a teraszra, ott ittam meg.

Ültömben ráláttam a sziklás félsziget csúcsán épült Kerámiaiskolára. Alacsony, zegzugos, kék cserepes, fehér falú ház volt.

Úgy döntöttem, felöltözöm, odamegyek, aztán a turisták közé vegyülve megnézem a látnivalókat.

Megittam a kávét, visszaballagtam a hálószobába, fürdőnadrágba bújtam, és leszaladtam a tengerhez. Félórán át próbáltam bebizonyítani, hogy még mindig olyan erős és kisportolt fickó vagyok, mint amilyennek szívesen képzeltem magam. Már körülbelül negyedmérföldnyire úsztam ki, amikor úgy éreztem, kissé kifulladtam. Megfordultam, és lassúbb, hosszabb kartempókkal tartottam a part felé.

Visszamentem a nyaralóba, megtörülköztem, nyitott nyakú ingbe bújtam, nadrágot húztam, bezártam a házat, beültem a Buickba, és elindultam Arrow Point felé.

Tizenegy óra húsz perc volt. Ha jönnek a turisták, épp most kezdik a bámészkodást.

Vissza kellett kanyarodnom a sétányra, öt perc múlva rátaláltam az útelágazásra. A jelzőtáblán a következő szöveg állt: Út a Kerámiaiskolához, a különleges műalkotások kincstárához.

Amint bekanyarodtam az útra, a visszapillantó tükrömben azonnal megláttam egy behemót városnéző turistabuszt. Zsúfolásig tömve volt a jól ismert, téglavörös képű, szörnyű kalapokban feszítő, elragadtatott hangon visítozó kíváncsiakkal.

Félrehúzódtam, és előreengedtem őket. A busz eldübörgött mellettem, közben akkora porfelhőt kavart, hogy ki se láttam belőle a hosszú úton, míg áthajtottam a kék cserepes épülethez vezető kétszárnyú kapun.

Már hat kocsi állt a parkolóban, amikor lefékeztem. Idősebb férfi jött oda fehér zakóban, amelynek a zsebére borvörös tengerben lubickoló két halat hímeztek. Átadta a parkolójegyet.

– Egy dollár – mondta bocsánatkérő mosollyal, mint aki tudja, hogy ez rablás, de semmit nem tehet ellene.

– Fogadok, hogy itt utálják a gyalogosokat – mondtam, és átadtam a dollárt.

A férfi szerint senki nem jött ide gyalog.

Beszélgetni kezdtem vele, hogy húzzam az időt. Azt akartam, hogy a busszal érkezett csorda csoportba verődjön. Úgy terveztem, velük megyek be.

Mire átvágtam a parkolón, amazok lekászálódtak a buszból, és az épület bejárata felé igyekeztek. Szorosan a sarkukban maradtam.

A buzgó, gondterhelt kis idegenvezető megvette a jegyeket, és a forgóajtón át a tágas előcsarnokba terelte nyáját. Jómagam még egy dollárt fizettem: belépőjegyet kaptam érte egy szúrós szemű, fehér zakós férfitól, akinek a zsebére szintén ráhímezték a halakat.

Azt mondta, ha vásárolok valamit, visszafizetik a jegy árát.

– Ha fej, maga győz, ha írás, én veszítek – feleltem.

Vállat vont.

– Csodálkozna, ha tudná, hogy mielőtt belépti díjat kezdtünk szedni, hány semmirekellő fráter jött ide az isten tudja, honnan, és ezek aztán az égvilágon semmit nem vettek.

Megértettem az álláspontját.

Átmentem a forgóajtón, és épp jókor érkeztem, hogy csatlakozzam az utolsó lemaradt nézelődőhöz, aki a csoportja után igyekezett egy tágas, mindenféle formájú, méretű és színű kerámiával zsúfolásig tömött terembe. Az összhatás elég szörnyű volt.

A körülbelül ötven láb hosszú, húsz láb széles terem mindkét oldalán keskeny, alacsony tárlókban további kerámiatárgyakat állítottak ki. A tárlók mögött fehér blézeres lányok álltak, az ő zsebüket is a halszimbólum díszítette. Bávatag pillantással figyelték a beözönlő csordát. Arra gondoltam, hogy néhány nappal ezelőtt valószínűleg még Thelma Cousins is a tárlók mögött álldogált, és ugyanilyen unott tekintettel szemlélt egy hasonló turistacsoportot.

A tágas teremben körülbelül húsz egyenruhás, egyforma alakú lányt láttam. Valamennyi készen állt, hogy abban a pillanatban eladjon egy kerámiát, amint bárki megáll, vagy elég bolond, és kézbe veszi a kiállított rondaságokat.

A terem túlsó végébe vágott ajtónyílást borvörös függöny takarta. Durva arcú szőkeség ült előtte egy széken, keresztbe vetett lábbal, ölében összekulcsolt kézzel. Úgy nézett ki, mint aki már időtlen idők óta mereszti így a fenekét.

Sereghajtóként követtem a csoportot; velük együtt álltam meg vagy csoszogtam tovább. Meglepett, mennyi mindent vásároltak, mert az árak magasak voltak, a kiállított anyag pedig csupa bóvli.

Szemmel tartottam az eltakart ajtónyílást. Úgy éreztem, a lényeg a függöny mögött zajlik. Hirtelen kövér, öreg nő lépett ki mögüle, ráncos ujjain számtalan gyémántgyűrű csillogott. Asztmás pincsit tartott a karján. Biccentett a durva arcú szőkeségnek; amaz közönyösen bámult vissza rá. Az öreg nő végigballagott a főfolyosón, és távozott. Az egyik nagy ablakból láttam, hogy egy Cadillac felé igyekezett, amely mellett sofőr várta.

Elkaptam az egyik hosszú tárló mögött álló csinos, pisze orrú, huncut szemű lány pillantását.

– Nincs más árujuk, csak ez a vacak? – kérdeztem. – Nászajándékot keresek.

Úgy tett, mintha csodálkozna.

– Ezek közül egyik sem tetszik?

– Nézzen körül – feleltem. – Lát itt olyasmit, amit elfogadna nászajándékba?

Körülpillantott a teremben, és apró fintort vágott.

– Igaza lehet. Várna egy pillanatig?

Otthagyta a tárlót, odament a durva arcú szőkeséghez, és súgott neki valamit. Amaz tetőtől talpig végigmért. Látszott rajta, hogy nincs elragadtatva tőlem. Nem volt sem gyémántgyűrűm, sem pincsikutyám, tehát csak léhűtő nyaraló lehettem, semmi más.

A lány visszajött.

– Miss Maddox a segítségére lesz – mondta a durva arcú szőkeségre mutatva.

Amint odaértem, a nő felállt. Amolyan bögyös-faros töltött galamb volt; a fehérneműreklámokon lát ilyet az ember, a valóságban csak ritkán.

– Mi a baj? – kérdezte unott hangon, közben újra végigmért, és nem volt elbűvölve a látványtól.

– Nászajándékot keresek – feleltem. – Ugye nem ezt a zsibvásárt nevezik a különleges műalkotások kincstárának?

Felvonta kitépett szemöldöke helyét.

– Vannak más mintadarabjaink is, de azok kissé többe kerülnek.

– Igazán? Nos, az ember egyszer házasodik életében. Hadd lássam őket!

Elhúzta a függönyt.

– Fáradjon be.

Elhaladtam mellette, és az ajtónyíláson át az előzőnél valamivel kisebb terembe léptem. Itt már csak körülbelül hatvan kiállított tárgy képviselte Mr. Hahn művészetét: mindegyik a saját talapzatán állt, és a legelőnyösebb szögből látszott. Egyetlen gyors pillantással fölmértem, hogy Margot bizonyára ezekért a művekért rajongott annyira. Úgy különböztek a másik teremben mutogatott vackoktól, akár a gyémánt a kristálytól.

Miss Maddox csettintett hosszú ujjaival, és a kiállított tárgyakra mutatott.

– Talán ezekből óhajt valamit?

– Ez már jobb – feleltem és körülnéztem. A terem túlsó végében lógó második vörös függöny újabb ajtónyílást takart. Vörös hajú nő őrizte. – Körülsétálhatok? – kérdeztem.

Miss Maddox néhány lépésnyire félrehúzódott, és elegáns csípőjével az egyik tárlóhoz támaszkodott. Bávatag szeme elárulta, hogy egy pillanatig se tudtam átverni.

Az itt kiállított művek valóban szépek voltak. Elbűvölt egy tíz hüvelyk magas bronzszobrocska: meztelen lányt ábrázolt, mellén összefont karokkal. Csak úgy sugárzott belőle az élet. Azon sem csodálkoztam volna, ha hirtelen leugrik a talapzatról, és kiszalad a szobából.

– Ez nagyon szép – mondtam Miss Maddoxnak. – Mibe kerül?

– Kétezer dollár – felelte olyan közönnyel, ahogy egy autóügynök közli a Rolls-Royce árát.

– Olyan sokba? Annyit nem tudok adni érte.

Gunyorosan elmosolyodott, és néhány lépéssel még távolabb húzódott.

Félrebillent annak az ajtónyílásnak a függönye, amelyen én is beléptem. Kövér, sápadt képű férfi osont be rajta. Fehér flanelnadrágot viselt, elegáns, könnyű sportzakóval, a felső zsebét szépen hímzett címer díszítette, kövér ujjai között hat hüvelyk hosszú szivart tartott.

Azonnal ráismertem.

Az a férfi volt, akit Cordez Donaghue-nak szólított; ugyanaz, aki ezer dollárt adott két levélgyufáért tegnap este, amikor benéztem Cordez ablakán.

Tizedik fejezet

I.

Átvágtam a termen, és megálltam egy matadorfigura előtt, amely szélesre tárta a köpenyét, és kardot tartott a kezében. Lassan megkerültem, közben a szemem sarkából láttam, hogy Donaghue észrevett, és hirtelen megtorpant.

Olyan izgatott volt, akár egy tüzes tyúk. Két gyors lépéssel visszahátrált az ajtónyíláshoz, aztán meggondolta magát, és előreiramodott, majd újra megállt, rám nézett, végül hármat lépett oldalra. Látszott, hogy nem tudja eldönteni, megfutamodjon-e vagy maradjon.

– Ez a szobor nem olcsóbb egy kicsit? – kérdeztem Miss Maddoxtól.

– Háromezer-ötszáz dollár – felelte rám se nézve.

Donaghue is átvágott a termen, és a vörös hajú nő felé tartott, aki közönyös arccal figyelte közeledését.

Gyerekeket ábrázoló szoborcsoport elé léptem, amely még szebb volt, mint a matador.

Donaghue megállt a vörös hajú mellett, a zsebében kotorászott, elővett valamit, és megmutatta a nőnek. Kis vörös tárgyat láttam a kezében. Nem kellett hozzá detektívnek lennem, hogy kitaláljam: a Muskétás Klub levélgyufája volt.

A vörös hajú elhúzta a függönyt, Donaghue eltűnt az ajtónyílásban. Mielőtt a függöny a helyére libbent, fél szemmel megpillantottam egy folyosót.

Körözni kezdtem a teremben, hogy egy kisebb, szerényebb darabot találjak, de hiába. Magamon éreztem a szőke és a vörös nő figyelő tekintetét. Végül megálltam egy uszkár szobra előtt; ugyanolyan remekbe készült alkotás volt, akár a többi figura. így a lefüggönyözött ajtó közelébe kerültem, ahol a vörös hajú üldögélt. Lassan, kényelmesen szemléltem az uszkárt.

Körülbelül öt perc múlva Miss Maddox csípős hangon megjegyezte:

– Ezerhétszáz dollár.

– Ilyen olcsó? – kérdeztem mosolyogva. – Az ugatásig hű. Meg kell fontolnom. Ezerhétszáz dollár: szinte ingyen adják, nem igaz?

Most már az ajkát biggyesztve, nyíltan ellenséges tekintettel bámult rám.

Félrelibbent a függöny, Donaghue kióvakodott. Kiguvadt szemmel, riadtan meredt rám, aztán végignyargalt a termen, és kisietett az ajtón.

Úgy döntöttem, nem csellenghetek itt tovább, mint egy terepszemlét tartó betörő. Gondoltam, jobb lesz, ha a végére járok, mit érek a levélgyufával, amelyet Margot táskájában találtam. Reménykedtem, hogy nem kerülök pácba miatta.

A vörös hajúra sandítottam. Rajtakaptam, amint éppen rám bámult. Rávillantottam mind a harminckét fogamat, és elindultam felé.

Gyanakodva figyelte közeledésemet. A nadrágzsebembe mélyesztettem a kezemet, aztán előhúztam a levélgyufát, hogy lássa. Feszes szájjal, ingerülten nézett Miss Maddoxra, miközben előrehajolva elhúzta a függönyt.

– Köszönöm – mondtam. – Csak meg akartam győződni róla, hogy senki nem figyel.

Kifejezéstelen, fagyos pillantása elárulta, hogy marhaságot mondtam, de nem eresztette vissza a függönyt, így sem rontani, sem javítani nem próbáltam a helyzeten. Az ajtónyíláson át beléptem a fénycsövekkel megvilágított, borvörössel és kékkel tapétázott hosszú folyosóra.

Óvatosan végigmentem a folyosón. Működésbe lépett a hatodik érzékem, amely mindig túlórázik, ha a vesztembe rohanok; most is bekapcsolta az agyamban a riasztócsengőt. Nem bántam volna, ha nálam van a revolverem.

Szemben, a folyosó végén ajtót láttam, benne elhúzható fatáblát, amely most zárva volt. Előtte polc, mellette csengőgomb. A polcon Marcus Hahn egyik jelentéktelen műve: óriási, rózsaszín-zöld mázas cseréptál.

Gumitalpú cipőmben nesztelenül az ajtóhoz lépkedtem, és belenéztem a tálba. A fenekén körülbelül tucatnyi vörös gyufaszál hevert. Az én levélgyufámban levők ikertestvérei. Valamennyinek sorszám volt a hátán; mindet levélgyufáról törték le, és a hegyük kivétel nélkül elégett. Ezeket a gyufaszálakat megnyújtották, de nyomban el is oltották.

Úgy éreztem, valószínűleg fontos felfedezés lenne, ha tudnám, mit jelent ez. A vállam fölött hátranéztem. A folyosó végén, a helyén volt a függöny; sem Miss Maddox, sem a vörös hajú nem leskelődött.

Nem mertem tovább kísérteni a szerencsét. Nagyon szerettem volna megnyomni az ajtó melletti csengőt, hogy kiderítsem, mi történik utána, de pillanatnyilag nem voltam felkészülve az esetleges kellemetlenségekre, így lemondtam róla. Legalább arra rájöttem, hogy a Muskétás Klub és Marcus Hahn úgynevezett kincstára minden bizonnyal kapcsolatban áll egymással. Némelyek hatalmas összeget fizetnek Cordeznek a levélgyufáért, aztán idejönnek, és alkalmanként itt hagynak egy-egy gyufaszálat. Vajon miért?

Megfordultam, hangtalanul visszaosontam a folyosón, elhúztam a függönyt, kiléptem, és igyekeztem ugyanolyan zavart és bűntudatos képet vágni, mint Donaghue.

A vörös hajú a körmét reszelte, rám se nézett, amikor elmentem mellette. Átsétáltam a külső terembe.

A turisták már minden pénzüket elköltötték; éppen a kijárat felé terelték őket. A legtöbben ízlésesen becsomagolt kerámiákat szorongattak.

Szorosan a sarkukban maradtam, de a forgón kilépve azonnal faképnél hagytam őket, és a Buick felé indultam.

Elhagytam a Kerámiaiskolát, és gyorsan végighajtottam a korzón a Franklyn Armshoz. A kesztyűtartóból elővettem Margot táskáját, beletettem a levélgyufát, aztán kiszálltam a kocsiból, és beléptem az épület előcsarnokába.

Megkértem a portást, szóljon föl Margot-nak, és mondja meg, hogy szeretnék találkozni vele. A portás telefonált, majd közölte: Margot öt perc múlva vár a bárban. Megmutatta, merre találom, én meg bementem, és leültem egy sarokasztalhoz.

Tíz perc is beletelt, mire Margot lejött. Már negyed egy volt. A bár jócskán megtelt, de senki nem ült az asztalom közelében.

Margot felém tartott. A lábán szandál, a fürdőruhája fölött rövid strandkabát. Piros szalaggal kötötte hátra a haját, hatalmas strandszatyrát a kezében lóbálta.

A legtöbb férfi megfordult, és kiguvadt szemmel meredt rá. Meg is érdemelte: én is megbámultam.

Amint az asztalhoz ért, fölálltam, és kihúztam neki egy széket.

– Lew, tíz percnél tovább nem maradhatok – mondta, és rám mosolygott. – Együtt ebédelek valakivel a város másik végében.

Megkérdeztem, mit iszik. Gin gimletet kért, így én is azt rendeltem.

– Csak azt szeretném mondani, hogy gyönyörű vagy – kezdtem, amikor a pincér elment. – De ezt már nyilván unod.

Nevetett.

– Attól függ, ki mondja. Elhoztad a táskámat?

A táska a mellettem levő széken hevert. Fölemeltem, és az asztalra tettem.

– A jutalmat majd később hajtom be – mondtam.

Ragyogott a szeme.

– Szívesen megadom… Köszönöm, Lew. Szörnyű, milyen rendetlen vagyok! – Fogta a táskát, és a strandszatyrába akarta dobni.

– Várj egy pillanatig. Jobb lesz, ha ellenőrződ, nem hiányzik-e valami.

Kíváncsian nézett rám.

– Mi hiányozhatna?

Örültem, hogy mályvafekete szemében nem látszott még a ravaszság árnyéka sem.

– Margot, ebben a táskában van egy levélgyufa. Érdekelne.

Csodálkozott.

– Igazán? Egy levélgyufa? Miért érdekel? – Kinyitotta a táskát, félrelökte a zsebkendőt, és elővette a gyufát. – Erre gondolsz?

– Igen. Hol szerezted?

– Fogalmam sincs. Azt sem tudtam, hogy itt van. Miért, Lew? Miért érdekel ennyire?

– Tudom, hogy ez az a levélgyufa, amelyet Sheppey poggyászában találtam. Később valaki átkutatta a szobámat, megtalálta a gyufát, és kicserélte egy másikra. Most meg a te táskádból kerül elő…

– Biztos, hogy ugyanaz? Több tucatot láttam a klubban.

– Nézd meg. A gyufaszálak hátán sorszám van. Ugyanazok a számok, amelyeket Sheppey levélgyufájában láttam.

Margot kinyitotta a levélgyufát, hátrahajtotta a gyufaszálakat, és összehúzott szemöldökkel nézte a számokat.

– Különös, nem? Talán valamennyi levélgyufában ugyanezt a sorszámot nyomták a gyufaszálak hátára.

– Nem. Ellenőriztem. Hol szerezted ezt a gyufát?

– Biztosan a klubban kaptam tegnap éjjel. Ott vacsoráztam. – Egy pillanatig homlokráncolva gondolkodott. – Igen, így volt. Emlékszem, otthon felejtettem az öngyújtómat. Csak akkor használok gyufát, ha nincs nálam öngyújtó. Biztosan a ruhatári pulton levő tálcáról kaptam föl ezt a gyufát.

Megráztam a fejemet.

– Lehetetlen. Ez különleges levélgyufa, Margot. Már gyilkoltak miatta. Ilyesmit nem talál az ember akármilyen tálcán.

Egyre idegesebbnek látszott.

– Akkor nem tudom. Talán tüzet kértem, és a kezembe nyomták.

– Nem hinném, hogy így történt. Kivel vacsoráztál?

– Társasággal: velem együtt hatan voltunk. Bridgette és Thrisby, egy Donaghue nevű férfi, Harry Lucas, a teniszpartnerem, meg az egyik barátnőm, Doris Little.

– Elképzelhető, hogy bármelyikük csak úgy szórakozottan az asztalra dobta a levélgyufát, te meg eltetted?

– Azt hiszem, igen. Nem is emlékszem rá, hogy elraktam, de ilyesmit önkéntelenül csinál az ember.

– Nem nagyon tetszik ez nekem. Ez a gyufa sok pénzt ér. Nem tudom elképzelni, hogy bárki az asztalon hagyta volna.

– Talán azt hitték, olyan, mint a többi. A pincérek minden asztalra ilyet tesznek.

– Lehet. Nos, jól van. Szükségem van a gyufára, Margot. Meg kell mutatnom Rankin hadnagynak.

Tágra nyílt a szeme.

– De Lew, ha megteszed, belekeversz ebbe az ügybe – mondta. – Nekem nem lehet dolgom a rendőrséggel, drágám. Apu szörnyen megharagudna.

– El kell mondanom Rankinnek, ő meg majd tudni akarja, hol szereztem. Ne aggódj. Sokkal jobban fél az apádtól, semhogy belekeverjen.

– De drágám, mi lesz, ha mégis? Nem teheted meg. Arra is kíváncsi lesz, hogyan találtad meg a gyufát a táskámban. Az isten szerelmére, csak nem akarod elmesélni neki, mi történt tegnap éjjel?

Egy pillanatig gondolkoztam.

– Oké, majd magam intézem el. Mielőtt Rankinnel találkozom, beszélek Thrisbyvel. Talán tőle megtudok valamit.

Margot odaadta a levélgyufát.

– Kérlek, ne keverj bele, Lew. Ha az újságok rájönnek, hogy közöm van az ügyhöz…

Megsimogattam a kezét.

– Nyugi. Nem keverlek bele. Amíg újra találkozunk, légy szíves, törd a fejed, hol szerezted azt a gyufát. Kérlek, Margot, hívj fel, ha eszedbe jut. Nagyon fontos.

– Természetesen. – Az órájára nézett. – Rohannom kell. Már el is késtem. – Fölállt. – Most mész el Thrisbyhez?

– Azt hiszem, igen. Talán elcsípem otthon.

– Ismered az utat? Menj végig a Franklyn Boulevard-on, és fordulj be a hegyi útra. Körülbelül öt mérföld fölfelé. Ott meglátod a hegygerincet jelző táblát. – Halványan rám mosolygott. – Hamarosan találkozunk, Lew.

– Meghiszem azt!

Figyeltem, amíg átsietett a hallon. Nem én voltam az egyetlen, aki utána bámult. A bárban minden férfiszem Margot hosszú, barna lábára tapadt.

Csettintettem a pincérnek. Természetesen kissé megvárakoztatott, de aztán odajött, és átadta a számlát. Fizettem, megvártam, míg visszaad, majd fölálltam, és kimentem a napfénybe a Buickhoz.

Komótosan végighajtottam a Franklyn Boulevard-on, élveztem a forró napsütést, közben végiggondoltam az összegyűjtött apró-cseprő értesüléseket. Pillanatnyilag mindenféle megoldás elképzelhető volt. Mintha mozaikjátékot raknék össze. Most még nem láttam tisztán a helyzetet, de számos mozaiktöredék volt a kezemben, és biztosan tudtam, hogy belátható időn belül összeáll a kép.

A széles főút végén jobbra kanyarodva máris kilyukadtam az igen meredek hegyi útra. Egymérföldnyire ráakadtam a jelzőtáblára, amely biztatóan mutatta az irányt a hegygerinc felé.

A végig meredeken emelkedő út közepén félreálltam a padkára, hogy a kilátásban gyönyörködjem.

Messze a mélyben föltárult St. Raphael City. Jobbra a nagy Kaszinó, a többmérföldnyi csillogó homok, a pálmafák, a luxusszállodák és a tengerparton nyüzsgő tömeg. Láttam Creedy birtokát, a rózsaágyások vörös, sárga és fehér foltjait. A kocsiúton egy Rolls-Royce igyekezett a sorompó felé, ahol két, hangyányi alak őrködött.

Lenéztem az alattam kígyózó szerpentinre, amelyen a Franklyn Boulevard-ról feljöttem.

A déli hőségben néptelen volt az út. Úgy látszott, csak én járok erre; egyedül éreztem magam idefönt, amint letekintettem a gengszterek markában szorongó, gazdag városra.

Vállat vontam, aztán indítottam, sebességbe kapcsoltam, és folytattam az utat a kanyargós úton fölfelé.

II.

A White Château a keresztút végében állt, amely éles kanyarral vágta el a szerpentintől, és háromszáz yardnyit lejtett egy üres, kátrányburkolatú sávig. Csak annyi hely volt, hogy egyetlen kocsi megfordulhasson rajta. Az út elején frissen festett tábla hirdette: magánterület, megállni tilos!

A kátránysávon lehajtható fedelű Cadillac parkolt; tükörfényes, halványkék kocsi, csillogó krómozással és sötétkék műbőr ülésekkel. Beálltam a Buickkal, kiszálltam, és a ház felé pillantottam. Eltakarták a virágzó bokrok meg a pálmafák. Csak a kiszögellő zöld palatetőt láttam, semmi mást.

Odaballagtam a ház nevét hirdető fakapuhoz. Belöktem, és fölsétáltam a mindkét oldalán takarosan nyesett élő sövénnyel szegélyezett ösvényen, végül egy füves sávnál és a mögötte álló háznál lyukadtam ki.

Kicsiny svájci nyári lakhoz hasonló épület volt. Zöld zsaluk, fehér falak, széles veranda, minden ablakban begóniával teli virágosláda, a bejárati ajtó fölött meg élénk, piros-fehér harangvirágos kúszónövény, amilyet még soha nem láttam.

A verandára nyíló franciaablak nyitva volt. Az oszlopos kőkorláton sziámi macska hevert a napon. Fölemelte a fejét, kék szeme közönyösen tekintett rám, aztán a forró kövön elnyúlva újra álomba merült.

Átvágtam a gyepen, és, fölmentem a verandára. Balra nyílt a szép, zöldre festett, krómdíszes bejárati ajtó, mellette húzós csengő.

Éppen arra indultam, amikor a nyitott franciaablak mögül férfihangot hallottam:

– Lehet, hogy te nem iszol, én viszont. igen.

Megálltam.

– Az isten szerelmére, Jacques, most ne igyál! – mondta egy nő. – Beszélni akarok veled.

– Éppen ezért kell innom, drágám. El tudod képzelni, hogy csak ülök itt, és kiszáradt torokkal hallgatlak? Észnél légy!

– Milyen disznó vagy, Jacques!

Rossz volt hallgatni a nő hangját. Nesztelenül végigosontam a forró verandán, és közvetlenül a franciaablak mellett álltam meg.

– Azt hiszem, így is lehet mondani, de ne is törődj vele, aranyom – felelte könnyedén a férfi – Ennyi idő alatt már igazán hozzászokhattál egy ilyen disznóhoz.

A szifonsziszegés elárulta, hogy italt kever. Néhány centivel még közelebb húzódtam, így benézhettem a szobába. Túl nagynak látszott a leshelyemről. Halványkék padlószőnyeg, világos tölgyfa bútor, sok klubfotel és két hatalmas heverő volt benne.

Az egyik klubfotelban körülbelül harminchat-harminchét éves nő ült. Meleg fényű, sárgabarackszínűre festett hajával olyan szép volt, amilyen csak egy színésznő lehet: ez a tökéletes, jellegtelen filmcsillagarc senkit nem érdekel. A bikini sokat megmutatott napbarnított testéből. Már kissé elpuhult, elvesztette az ifjúság ruganyosságát.

Jól tartotta magát, mégsem volt már olyan vonzó, hogy megfordultam volna utána. Talán tíz évvel ezelőtt…

A lyukacsos szandálból kilátszott ezüstre festett lábkörme. A fülében fehér korall fülbevaló, a nyakán ugyanolyan rövid gyöngysor.

Nem kellett találgatnom, ki lehet. Azonnal fölismertem. Bridgette Creedy, a hajdani filmcsillag, Lee Creedy felesége.

Most megpillantottam Jacques Thrisbyt is. Éppen ilyennek képzeltem. Nagydarab, pompás példány: napbarnított, jóképű izomkolosszus. Sötét, göndör haj, kék szem, hajszálvékony bajusz. Fehér trikó, mélyvörös sort és szandál volt rajta. Jobb kezében egy pohár szódás whisky, telt, érzéki ajkai között cigaretta.

Bridgette a férfira nézett.

– Hol voltál tegnap éjjel, Jacques? – kérdezte feszült, ellenséges arccal.

– Hányszor mondjam még, aranyom? Itthon voltam, és a bokszmeccset néztem a tévében.

– Két óra hosszat vártalak a klubban.

– Tudom. Ezt már legalább ötször hallottam. Mondtam, hogy sajnálom. Azt akarod, hogy hamut szórjak a fejemre? Nem beszéltük meg határozottan. Egyszerűen elfelejtettem.

– De megbeszéltük, Jacques. Fölhívtalak, és azt ígérted, ott leszel.

A férfi ivott, majd letette a poharát egy kis asztalra.

– Igen, teljesen igazad van. Fölhívtál, és én mégis elfelejtettem. Egyfolytában sajnálom. – Kezével eltakarta a száját, ásított. – Muszáj újra elismételned?

– Nem nézted a bokszmeccset, Jacques. Ideszóltam, de nem vetted föl a telefont.

– Nem mindig veszem föl, Bridgette, drágám. Olyan könnyen elcsíphet telefonon valami lerázhatatlan kullancs. Hallottam, hogy csöng, de rá se hederítettem.

A nő orrlyuka kitágult.

– Tehát én kullancs vagyok?

A férfi mosolygott.

– Ne vonj le elhamarkodott következtetéseket. Ugyanolyan jól tudod, mint én, milyen könnyen elcsípik az embert a lerázhatatlan kullancsok.

– Ez nem válasz a kérdésemre.

A férfi változatlanul merev, semmitmondó mosollyal, figyelmesen nézte a nőt.

– Most például éppen kullancs vagy, drágám – felelte végül. – Mondtam már, mi történt tegnap éjjel. Itthon voltam, és a bokszmeccset néztem. Hallottam, hogy csöng a telefon, de fütyültem rá, a meccs után meg lefeküdtem. Egyszerűen megfeledkeztem a randevúnkról. Nagyon-nagyon-nagyon sajnálom.

A nő szikrázó szemmel hirtelen kiegyenesedett a fotelban.

– Hazudsz! Nem voltál itthon! Idejöttem, sötét volt a ház, és a kocsid sem állt a garázsban. Hogy mersz nekem hazudni? Mit csináltál?

A férfi merev mosolya hirtelen elillant, megkeményedett az arca. Már nem volt jóképű zsúrfiú. Eltűnt a behízelgő, lakkozott álarc, és megmutatkozott a felszín alatt rejtőző rideg, gátlástalan ember.

– Szóval idejöttél? Még milyen mélyre fogsz süllyedni, drágaságom? Először fölbérelsz egy magándetektívet, hogy figyeltess, és amikor, meggyilkolják, magad kémkedsz tovább? Ebből elegem volt! Hagyjuk abba, jó? Ha szabad ezt mondanom, torkig vagyok az egésszel.

A nő karmokra hasonlító ezüstkörmű ujjaival megszorította a saját térdét.

– Ki volt az a lány?

A férfi kiitta a whiskyt, és elnyomta a cigarettáját.

– Azt hiszem, mára elég volt – mondta. – Lehet, hogy neked nincs semmi dolgod, nekem viszont van. Szóval fejezzük be, jó?

– Margot volt az? – Undorító volt hallgatni a nő hangjából fröcskölő gyűlöletet. – Már megint vele járkálsz?

– Margot ugyan szebb, mint te, és legalább tíz évvel fiatalabb, de ebből még nem következik, hogy engem érdekel – felelte Thrisby. – Köztünk maradjon, szerintem a Creedy hölgyek már kissé túltengenek. – Szélesen elmosolyodott. – Őszintén szólva, mind a ketten nimfomániásak, önzők és határtalanul unalmasak vagytok. És most, drágaságom, nagyon nehezedre esne eltűnni? Várnak ebédre.

– Ugye Margot volt az? Még mindig szerelmes beléd, igaz? Elhatározta, hogy elvesz tőlem – mondta Bridgette remegő hangon.

– Ide figyelj, ne rendezzünk jelenetet – felelte Thrisby, és kilépett a látószögemből. Hallottam az üvegből kihúzott dugó pukkanását. – Légy szíves, menj most el, Bridgette.

– Addig egy tapodtat se, amíg meg nem tudom, ki az a nő, akivel tegnap éjjel voltál.

– Rendben van. Ha mindenáron tudni akarod, nagyon csinos, fiatal, üde szőke kislány. A korzón akadtam rá, történetesen egyedül volt. Tudhatnád már, Bridgette, hogy a magányos nőknek egyszerűen képtelen vagyok ellenállni. – Ismét megpillantottam Thrisbyt; újabb pohár whisky volt a kezében. Újra a sima, lakkozott álarc csillogott a képén. – És olyan jó szívem van, hogy meg kellett vigasztalnom. Kellemesen lepett meg, milyen lelkesen fogadta.

– Nyomorult gazember! – vágta oda durván Bridgette. Mintha hirtelen megnyúlt volna az arca. Ragyogó szeme szinte belesüppedt az üregébe. – Hazudsz! Margot volt az!

– Nos, ha te itt maradsz, majd én elmegyek. – Thrisby mosolygott. – Ne mondhassa rólam senki, hogy kidobom a házamból a régi barátnőimet. Erezd otthon magad, drágaságom. Ne vedelj túl sokat a piámból. Remélem, mire visszajövök, csak a hűlt helyedet találom.

– Tehát örökre befejeztük, igaz? – kérdezte Bridgette.

– Drágám, csodálatos vagy. Tíz perce hajtogatom, és most te magyarázod nekem ugyanezt. Igen, Bridgette, örökre befejeztük. Mindketten remekül szórakoztunk, de most jobb, ha elválnak útjaink.

A nő hátradőlt a fotelban. Olyan képet vágott, hogy rossz volt ránézni. Mintha megöregedett volna az elmúlt néhány percben: feszélyezett a meztelensége.

– Rendben van, Jacques. Ha örökre elválunk, jó lenne, ha kifizetnéd az adósságodat – mondta rideg, színtelen hangon. – Ugye nem felejtetted el, hogy tartozol nekem néhány dollárral? Pontosan tizenháromezerrel.

A férfi szélesen elmosolyodott.

– Olyan sokkal? – Fogta a poharát, felhúzott szemöldökkel belenézett, és ivott egy korty whiskyt. – Talán föl is írtad egy bőrkötéses könyvbe?

– Fölírtam. A pénzemet akarom!

– Meghiszem azt! Öregecske férjed nem túl bőkezű, ugye? De attól tartok, várnod kell. Nincs tizenháromezer dollárom: még a töredéke sem. Elég sokba került téged szórakoztatni és veled járkálni. Visszaadom, amikor tudom, de föl kell készülnöd a szomorú tényre, hogy ez nagyon-nagyon soká lesz.

– Most akarom – mondta halkan a nő.

– Jaj de sajnálom! Nos, rohannom kell. Kikísérjelek a kocsidhoz?

– Azt mondtam, most akarom a pénzt – felelte Bridgette ezúttal már hangosabban.

– Természetesen, ha ragaszkodsz hozzá, be kell perelned. – Thrisby még szélesebb mosolyra húzta a száját. – A férjed majd biztosan ad néhány tanácsot, hogyan fogj hozzá. Persze valószínűleg elválik tőled, ha megtudja, milyen sok pénzt adtál nekem. Hiszen társasági ember, és rá fog jönni, hogy a magamfajta férfi, viszonzás nélkül aligha szedte volna el a pénzedet. De sebaj, drága gyönyörűségem, te valószínűleg ugyanúgy unod őt, mint én téged.

A nő egy hosszú pillanatig figyelmesen nézte a férfit. Engem határozottan nyugtalanított volna a tekintete, de úgy látszik, Thrisbyt nem izgatta.

– Azt hiszem, te nem is érdemled meg, hogy élj! – mondta végül a nő. – Őrült voltam, hogy valaha is szóba álltam veled.

– Én azért nem túloznám el ennyire – vágott vissza a férfi. – Kielégítetlen nő voltál, és tőlem megkaptad, amire szükséged volt. Számítanod kellett rá, hogy ez nem megy ingyen. Jól szórakoztunk, de most itt az ideje, hogy befejezzük. Legyen eszed, Bridgette! Ne váljunk el ilyen csúnyán. Jócskán akad hozzám hasonló jóképű, izmos, erős fickó. Nem lesz nehéz újat fognod helyettem. Gondolj arra, milyen remekül fogsz mulatni, amíg beidomítasz egy új szeretőt, ahogy engem próbáltál. Én soha nem táncoltam pontosan úgy, ahogy te fütyültél. Igaz? De sebaj, talán találsz valakit, aki megteszi. Néhány hét alatt teljesen elfelejtesz.

A nő egy pillanatig mereven nézte a férfit, aztán fölemelte nagy strandszatyrát, amely kissé hasonlított Margot-éhoz. Kinyitotta, és kotorászni kezdett benne. Eszembe jutott, hogy Margot is ugyanígy turkál a saját táskájában.

Thrisby fölhúzott szemöldökkel, merev mosollyal figyelte.

A nő fölnézett. A keze még mindig a táskában volt, nem is látszott, amikor megszólalt:

– Komolyan mondod, Jacques? Tényleg vége?

A férfi dühösen a hajába túrt.

– Igen – felelte hirtelen rendkívül durva hangon. – Még hányszor mondjam?

– Többé nem találkozunk? – kérdezte a nő, és villogó szemmel figyelte Thrisbyt.

– Rendben van. Ha gorombaságot akarsz, azt is megkaphatod – mondta a férfi, és előrehajolva mérgesen Bridgette-re meredt: – Takarodj innen! Halálosan unlak, rád se tudok nézni! Ki innen, vagy a fenébe is, kihajítalak!

A nő mosolya feszes, hátborzongató fintor volt, amikor megszólalt:

– Megöllek, Jacques! Ha nem vagy az enyém, másé se legyél.

A szatyorból .38-as automata revolvert húzott elő, és Thrisbyre fogta.

Tizenegyedik fejezet

I.

Hirtelen halálos csönd szállt a verandára. Forrón tűzött a nap. Idehallatszott a hullámtörés halk moraja a távoli tengerpartról: még ezt a susogást is hangosnak találtam a némaságban, amely körülölelt.

Hirtelen elcsöndesült a tágas hall is. Thrisbyre néztem. Mozdulatlanná merevedve, rémülten bámulta a pisztolyt. Lehervadt a mosoly az arcáról.

Bridgette lassan fölállt. A kezében szorongatott revolver egyáltalán nem illett parányi bikinijéhez. Az arcát barnára égette a nap, most mégis márványfehérnek és foltosnak látszott a bőre. Ezüstkörmű mutatóujja a fegyver ravaszára görbült.

– Igen, Jacques – mondta halkan –, megöllek. Eleget szenvedtem miattad: most rajtad a sor hogy osztozz a gyötrelemben, amit nekem okoztál.

– Ne légy őrült – nyögte Thrisby. Lassan, lélegzet-visszafojtva ejtette ki a szavakat. – Tedd le azt a pisztolyt. Az sem segít. A rendőrség letartóztat. Mindenki tudja, hogy a szeretőd vagyok. Te leszel az első, akit gyanúsítani fognak.

– Azt hiszed, érdekel, Jacques? Gondolod, hogy tovább akarok élni, ha megöltelek? Nem. Ha lelőttelek, magammal is végzek, így állunk. Nem félek ugyanúgy meghalni, mint te.

Thrisby megnyalta a szája szélét.

– Tedd le azt a pisztolyt, Bridgette, és beszéljük meg a dolgot. Talán kissé meggondolatlan voltam. Még újrakezdhetjük. Csak hülyéskedtem, amikor azt mondtam, hogy…

– Te jellemtelen, gyáva alak! – vágott közbe a nő megvetően. – Gondoltam, hogy ezt válaszolod, ha sarokba szorítalak. Most már késő. Csak annyira szánlak, mint te engem.

A férfi kiguvadt szemmel, verejtékező arccal, nagyon lassan hátrálni kezdett. A nő ugyanolyan lassan lépkedett előre: követte Thrisbyt a tágas hallon át.

A franciaablakon át halkan beléptem.

Thrisby szemben állt a nővel, így azonnal észrevett. A nő a hátát fordította felém. Thrisby mindkét kezét fölemelve félrefordult. Láttam rajta, halálra rémült, hogy megijesztem a nőt, az meg majd rálő. Előreugrottam, rácsaptam a nő csuklójára, és a pisztoly csövét a padló felé nyomtam.

A fegyver akkorát durrant, hogy beleremegtek az ablakok, és a töltény takaros lyukat fúrt a szőnyegpadlóba.

A nő tágra nyílt zöld szemmel megfordult, én meg kicsavartam a kezéből a pisztolyt. Egy végtelennek tetsző pillanatig öreg, fáradt, rémült arccal meredt rám, aztán félreugrott, elhúzott mellettem, fölkapta a szatyrát. és kirohant a verandára.

Thrisby hirtelen lerogyott a heverőre. A kezébe temette az arcát.

Letettem a pisztolyt az egyik koktélasztalra, elővettem a zsebkendőmet, és megtöröltem az arcomat meg a csuklómat.

Induló kocsi zúgása verte föl a hall csendjét.

Egy pillanatig némán álltam, és Thrisbyt néztem.

– Nem hiszem, hogy a hölgy meg akarta ölni – mondtam. – Szerintem csak lábszáron lőtte volna.

Thrisby iszonyú erőfeszítéssel igyekezett összeszedni magát. Hirtelen fölállt, mozgott a szája, a szeme még mindig fekete volt a rémülettől.

– Ezek az átkozott idegroncsok – hebegte. – Honnan a fenéből szerezte azt a pisztolyt?

– A nők igen gyakran csak így tudják kiegyenlíteni a számlát – feleltem. – Nap, mint nap sok férfit puffantanak le az egész világon azok a hölgyek, akik másképp nem tudnak megbirkózni bizonyos helyzetekkel. Erre is gondolnia kellett volna, amikor elhatározta, hogy kiadja az útját.

Thrisby rám meredt.

– Tulajdonképpen ki maga, és hogy került ide? – kérdezte.

Előástam egy cégkártyát, és felé nyújtottam. Nem fogta meg, de gondosan elolvasta. Biztosan nem akarta, hogy lássam, mennyire remeg a keze.

– Megáll az eszem! – nyögte, miután megnézte a névjegyet. – A Star Ügynökség… Onnan jött az a fickó is, akit… – Hirtelen elhallgatott, és rémült, tanácstalan tekintettel félrehúzódott.

– Így van – mondtam. – Sheppey az üzlettársam volt.

– Bridgette bérelte föl magát, hogy szemmel tartson? – kérdezte, de nem nézett rám.

– Nem. Csak éppen erre jártam. Beszélni akartam magával.

Zsebkendőt vett elő, és az arcát törölgetve a bárszekrényhez vitte a poharát.

– Iszik valamit?

– Köszönöm, igen.

Nagyokat kortyolva fölhajtotta, ami még a poharában maradt, aztán két pokoli erős szódás whiskyt töltött, odahozta az asztalhoz, letette, és lerogyott egy klubfotelba. Cigarettát vett ki egy ébenfa dobozból, rágyújtott, mélyen leszívta a füstöt.

– Ez a nő kissé kihozott a sodromból. Látta a szemét? Tényleg meg akart ölni. – Fölkapta a poharát, és nagyot húzott a whiskyből. – Ha maga, akkor nem sétál be… – Nem fejezte be a mondatot, csak elfintorodott.

– Ó, nem is tudom. Lehet, hogy csak meg akarta ijeszteni – nyugtattam, bár tudtam, hogy a nő valóban meg akarta ölni. – Magának mozgalmas élete lehet.

Alattomosan mosolygott.

– Most megtanultam a leckét: nekem ugyan nem kell több középkorú idegroncs. A jövőben inkább a fiatalokat választom. Ők nem szívják mellre az ilyesmit. – Előrehajolva, mereven nézte a .38-as revolvert, amelyet az asztalra tettem. – Mit gondol, honnan szerezte?

– Manapság bárkinek lehet fegyvere. – Fogtam a pisztolyt, és a farzsebembe dugtam. – Tényleg ez a nő fogadta föl Sheppeyt, hogy magát figyelje?

Thrisby hirtelen fapofát vágott.

– Lehet. Mit tudom én! Kinéztem belőle, hogy fölbérel egy falkára való magánszimatot, mért figyeltetni akar. Magántulajdonnak tekintett.

– Elég drága mulatság volt, ha tizenháromezer dollárral tartozik neki.

Széles vállát vonogatta.

– Őrült ez a tyúk. Még a töredékét se kértem kölcsön annak a pénznek. Kétségtelen, hogy a hat hónap, amíg együtt jártunk, sokba került neki, de ráköltöttem a pénzt, és ez nem egészen ugyanaz, mint ha az adósa lennék. Igaz?

– Maga azt mondta, hogy Bridgette fölbérelt egy magándetektívet, és figyeltette. Sheppey volt az, ugye?

– Azt mondtam? Nem tudom, ki volt az.

– Ha attól fél, hogy baja lesz a rendőrséggel, nyugodjon meg – folytattam. – Én a saját szakállamra nyomozok. Elmondja nekem, amit tudni akarok, és nem kötöm a rendőrség orrára.

Egy hosszú pillanatig gondolkozott, aztán megkérdezte:

– És pontosan mit akar tudni?

– Mrs. Creedy bérelte föl Sheppeyt, hogy figyeltesse magát?

Tétovázott.

– Nem szabadítja rám a zsarukat?

– Nem.

– Oké. Igen, ő volt.

– Miért?

– Mert azt hitte, hogy a mostohalányával járok.

– Igaz ez?

– Isten ments! Elegem volt belőle néhány hónappal ezelőtt.

Nagyot húztam a whiskyből, aztán cigarettára gyújtottam.

– Akkor ki volt az a lány, akivel járt? – kérdeztem, közben mereven néztem a fickót.

Vigyorgott. Már teljesen összeszedte magát, sőt egy kicsit be is csípett.

– Ez magánügy. Csak egy lány.

– Sheppey felkutatta?

Thrisby bólintott.

– Igen. Megmondta Bridgette-nek, ő meg elment a lányhoz, és megpróbált jól ráijeszteni.

– Sikerült neki?

– Biztosan. Többé nem láttam azt a lányt.

– Aztán mi történt?

– Hagytam, hogy Bridgette visszarakja rám a zablát, és újra az orromnál fogva vezessen. De néhány éjszakával ezelőtt úgy éreztem, torkig vagyok. A többit már tudja.

Valami azt súgta, hogy biztosan nem a teljes igazságot hallottam, csak a felét.

– Ez fontos, Thrisby – mondtam. – Thelma Cousins volt az a lány, akit Sheppey figyelt?

Láttam, hogy megrebbent a szeme; szinte tőrdöfésként érték a szavaim, úgy meglepődött.

– Ide figyeljen, barátom. Nem akarok belegabalyodni a rendőrség dolgába. Már megmondtam: csak egy lány volt.

– Jobban is hazudhatna – feleltem. – Már túl sokat elárult. Thelma Cousins volt az?

– Oké, ő volt – ismerte be ingerülten. Most boldog?

Rámeredtem és éreztem, hogy libabőrös leszek az izgalomtól. Végre valóban találtam valamit.

– Úgy hallottam, soha nem járt férfiakkal.

Szélesen elmosolyodott.

– Az ilyen lány a legkönnyebb préda. Ha elbukik, jó nagyot koppan. Néhány nap alatt a tenyeremből evett. Már éppen készen álltunk a nagy éjszakára, amikor a maga Sheppey barátja beleütötte az orrát a dolgunkba.

– Hol ismerkedett meg a lánnyal?

– A fazekas iskolában. Bridgette cipelt el oda, én meg kiszúrtam a kicsikét. Láttam, hogy belém esett, és ha egy lányt ilyen baleset ér, szeretek a rendelkezésére állni.

Lassan felfordult a gyomrom a pasastól. Erőt kellett vennem magamon, hogy leplezni tudjam.

– Miből jött rá, hogy Sheppey figyeli magukat? – kérdeztem.

– Thelmától hallottam. Fölhívott, és azt mondta, Sheppey fölkereste a lakásán. Figyelmeztette, hogy szálljon le rólam. Gyanítottam, hogy Bridgette uszította rám a fickót, így aztán közöltem Thelmával: végeztünk. Tudtam, Bridgette botrányt csinál, ha nem mondok le a lányról.

– Úgy emlékszem, azt állította, Bridgette látogatta meg a lányt.

Thrisby rágyújtott.

– Csak később ment el hozzá, miután Sheppey meglátogatta Thelmát. Legalábbis nekem ezt mondta.

Eddig tetszett a mese, de most kételkedni kezdtem. Valami baj volt ezzel a történettel.

Nem tudtam pontosan, micsoda, de egyre inkább úgy éreztem, nem a teljes igazságot hallom.

– Ki ölte meg őket, Thrisby? – kérdeztem, és nagyon figyeltem.

– Fogalmam sincs – felelte a szemembe nézve. – Sokat töprengtem, miiért ment el a lány Sheppeyvel abba a strandkabinba. Csak arra tudok gondolni, hogy összeállt vele, miután én dobtam.

Úgy éreztem, ez előfordulhatott. Sheppey értett a nők nyelvén. Ha ez a lány azt hitte, Thrisby lesz az első férfi az életében, az meg faképnél hagyta, könnyen lehet, hogy Sheppey karjában keresett vigaszt.

– Tényleg fogalma sincs, ki ölte meg a lányt?

Tétovázott, mielőtt megszólalt:

– Nos, ezen is gondolkoztam. Szerintem az is lehet, hogy a gyilkos nem Sheppeyre vadászott, hanem a lányra. Sheppey talán megpróbálta megvédeni, és őt ölték meg helyette. Ez megmagyarázná, miért hagyta ott a ruháit a lány. Valószínűleg megijedt és elfutott, hogy mentse a bőrét.

– De miért nem értesítette a rendőrséget?

– Legyen esze! Az újságok szerint vallásos kislány volt. Hogyan magyarázza meg, mit keresett egy férfival a házaspároknak szánt kabinban? Azt hiszem, lerohant a homokdűnékhez, és elbújt. A gyilkos, miután Sheppeyt elintézte, a lány után eredt, elkapta, és elcipelte valahová. Később megölte, a holttestet meg visszahozta a kabinba. Szerintem így történt, de tévedhetek.

– És azt hiszi, Bridgette ölte meg Sheppeyt és a lányt? – kérdeztem.

Szinte megmerevedett, összehúzott szemöldökkel nézett rám.

– Ezt nem mondtam. Nem tudom elképzelni Bridgette-et, amint jégcsákányt döf Sheppeybe. Maga igen?

Megfontoltam, és úgy döntöttem, én sem tudom elképzelni.

– De fölbérelhetett valakit a gyilkosságra. Mondjuk a férje egyik gengszterét. Például Hertzet.

Thrisby fintorgott.

– Azt az orgyilkost! Igen, ezt Bridgette valóban megtehette. Nem csodálkoznék, ha rám uszítaná Hertzet. Szerinte így kell törleszteni. – Thrisby egyre idegesebbnek látszott. – Talán jobb lesz, ha elmegyek ebből a városból. Lehet, hogy itt nem vagyok biztonságban.

Ekkor hirtelen eszembe jutott valami.

Elővettem egy szál cigarettát a dobozomból, a számba dugtam, aztán a farzsebemből előhúztam a Muskétás Klub levélgyufáját. Úgy tartottam az ujjaim között, hogy Thrisby jól láthassa, közben megkérdeztem:

– Mit tud Hertzről? – Meghajlítottam az egyik gyufaszálat, letörtem, és a foszforcsíkhoz nyomtam a fejét.

Nem vettem le a szememet Thrisbyről.

Azonnal reagált. Olyan mozdulatot tett, mintha meg akarná akadályozni, hogy meggyújtsam a gyufát, de rögtön fékezte magát.

Hirtelen izgalom rántotta görcsbe az arcát. Mereven nézte a levélgyufát.

Meggyújtottam a gyufát, a gyufával a cigarettát, elfújtam a lángot, a hamutartóba tettem a gyufát, és gondom volt rá, hogy a számozott oldala kerüljön fölülre.

Thrisby pillantása a sorszámra tévedt. Gyorsan, zihálva kapkodta a levegőt.

– Valami baj van? – kérdeztem, közben a farzsebembe dugtam a levélgyufát.

Összeszedte magát.

– Nincs. Csak nem tudtam, hogy maga is a Muskétás Klub tagja.

– Nem vagyok az. A levélgyufára gondol? Csak úgy fölkaptam valahol.

– Értem. – Elővette a zsebkendőjét, megtörölte az arcát. – Mennem kell. Ebédre várnak – mondta és fölállt.

– Nem válaszolt a kérdésemre. Mit tud Hertzről?

– Csak annyit, hogy Creedy vele végezteti a piszkos munkát. Semmi mást. Nos, köszönöm, hogy akkor besétált. Igazán mennem kell. Nem haragszik, ha nem kísérem ki? Már így is elkéstem.

– Oké! – Fölálltam. – Még találkozunk.

Biccentettem, átvágtam a hallon, és a franciaablakon át kiléptem a verandára.

Elindultam, közben arra gondoltam, hogy a mozaikjáték elemei lassacskán a helyükre kerülnek.

A sziámi macska fölemelte a fejét, és rám bámult. Megálltam, megcsiklandoztam a hasát. Kimeresztett körmökkel a kezem után kapott, de idejében visszarántottam, nem érte el.

– Nyugi – mondtam. – Semmi értelme, hogy te is idegroncs legyél.

Nekivágtam a pázsitnak. Tudtam, hogy Thrisby a függöny mögül figyel.

II.

Lassan, töprengve hajtottam vissza St. Raphael Citybe. Nagyon is elképzelhetőnek látszott, hogy két különböző ügyben kell nyomoznom: az egyik Sheppey meggyilkolása, a másik a levélgyufa rejtélye. Lehet, hogy nincs is közvetlen közük egymáshoz.

Thrisby elméletét, amely szerint Sheppeyt tévedésből ölték meg, én is elfogadhatónak találtam. Láttam Bridgette Creedy gátlástalan, vérengző arcát, így már nem zárhattam ki azt a lehetőséget sem, hogy fölbérelt valakit, és meggyilkoltatta a lányt, aki elvette tőle Thrisbyt. Sheppey talán megpróbálta megvédeni Thelmát, és őt ölték meg helyette.

Úgy döntöttem, itt az ideje, hogy elbeszélgessek Bridgette Creedyvel, de előbb ki kellett találnom, miként fogjak hozzá.

Fél kettőre járt. Megéheztem. Megálltam egy tengeri csemegékkel csábító kis étterem előtt, kiszálltam a kocsiból, és bementem.

Sietség nélkül jól megebédeltem. Az étel remek volt, de amikor a számlát kihozták, háromszor is megnéztem, hogy meggyőződjem róla, nem adta-e hozzá véletlenül a pincér a dátumot is. Majdnem fél három volt, mire kiléptem az étteremből. Egy drug-store-hoz hajtottam, bezárkóztam a telefonfülkébe, és föl tárcsáztam a Creedy-birtokot.

A főkomornyik vette föl a telefont. A polipja az óta sem javult, de ha belegondolok, nem is romlott. Megmondtam, hogy Mrs. Creedyvel szeretnék beszélni.

– Kapcsolom a titkárnőjét – felelte. Néhány kattanás és reccsenés után hűvös, gyakorlatias hang jelentkezett, és közölte, hogy Mrs. Creedy titkárnőjével beszélek.

– Szeretnék bejelentkezni Mrs. Creedyhez – mondtam. – Ma délelőtt találkoztam vele, és nálam maradt valami, ami az övé. Megkérdezné, mikor tudna fogadni?

– Hogy hívják, kérem?

– A név nem fontos: csak közölje vele, amit mondtam.

Elég sokáig vártam, közben kinéztem a telefonfülke üvegajtaján. Megcsodáltam egy francia fürdőruhás, szőke lányt, aki bejött az üzletbe, fölkapaszkodott egy magas székre, és hagymás hamburgert rendelt, örültem, hogy nem én viszem szórakozni ma éjjel.

A hűvös, gyakorlatias hang ismét megszólalt:

– Mrs. Creedy ma délután három órakor fogadja önt, ha megfelel.

Belemosolyogtam a telefonba.

– Ott leszek – feleltem, és letettem a kagylót.

Kiléptem a drug-store-ból, beültem a Buickba, és végiggurultam a sok csillogó Cadillackel meg Clipperrel zsúfolt sétányon, amíg fel nem tűnt a láthatáron a Creedy-rezidencia. Beálltam két kocsi közé, rágyújtottam, és hagytam, hogy a nyitott ablakon át besütő nap még barnábbra égesse az arcomat.

Három óra előtt öt perccel beindítottam a motort, és végighajtottam a Creedy-birtokhoz vezető magánúton.

A két őr odajött, amint megálltam a sorompó előtt.

– Mrs. Creedy – mondtam az egyiknek.

Végigmért; láttam, hogy fennakadt felgyűrt ingujjamon, de nem tett rá megjegyzést. A sorompóhoz ballagott és fölemelte. Most nem ellenőrizték a névjegyzéket, a házba sem telefonáltak, mellőzték a felhajtást. Mrs. Creedy nem volt fontos, de próbálja csak az ember a férjét keresni, akkor megnézheti magát.

Végiggördültem a már ismerős kocsiúton, elhaladtam a rózsakert meg a kínai kertészek mellett, akik éppen most fejezték be a harmadik begóniaágyást, és előtte guggolva mereven nézték, szinte hipnotizálták a növényeket, hogy továbbra is jól viselkedjenek, és mindig szép nagy virágokat hajtsanak.

Beálltam egy nagy, fekete Rolls-Royce mellé, kiszálltam a Buickból, fölmentem a lépcsőn, és a teraszon át a bejárathoz sétáltam.

Becsöngettem. A főkomornyik két perc múlva nyitott ajtót. Merev, átható pillantással nézett rám.

– Ön az, Mr. Brandon? – kérdezte, de nem úgy, ahogy régi jó barátját köszönt az ember.

– Igen – feleltem. Mrs. Creedy három órára vár.

Végigvezetett a folyosón, beléptünk egy ajtón, fölmentünk néhány lépcsőn, majd újabb folyosó következett, amelynek a másik végén a főkomornyik kinyitott még egy ajtót, és félreállt.

– Vegyen egy robogót – mondtam, amint elhaladtam mellette. – Kímélné a lábát.

Olyan egyenletes léptekkel távozott, mintha kerekeken gurulna; vissza se nézett, arcizma se rándult. Az efféle könnyelmű megjegyzés csak annyit jelentett neki, mint néhány csöpp eső a sivatagnak.

Irodának használt, iratszekrénnyel és íróasztallal berendezett kis szobába léptem. Az asztalnál az a lány ült, akit a törvényszéki kihallgatáson láttam. Ugyanaz a szürke vászonruha volt rajta fehér mandzsettával és gallérral, no meg természetesen a keret nélküli szemüveg.

– Mr. Brandon?

– Hogy találta ki?

– Megismertem.

– Ó, igen. Együtt voltunk a kihallgatáson.

Kissé elpirult; enyhe zavarában igazán csinos volt.

– Foglaljon helyet. Mrs. Creedy rövidesen fogadja.

Leültem az egyik egyenes hátú székre. Tudtam, hogy jöttment turistának látszom, és igyekeztem minél jobb benyomást kelteni. Rájöttem, hogy vissza kellett volna mennem a nyaralóba, és fölvennem a legjobb öltönyömet. Ilyen elegáns helyen a nadrág egy szál inggel aligha lehetett megfelelő viselet. A lány az írógépet verte. Hébe-hóba rám pillantott a szemüvege fölött, mintha meg akarna győződni róla, hogy nemcsak képzelődik, valóban ingujjban és nadrágban ül előtte egy férfi.

Negyed négykor úgy döntöttem, nem várok tovább.

Fölálltam.

– Köszönöm az ülőhelyet – mondtam széles, barátságos mosollyal. – Kellemes volt egy levegőt szívni magával és nézni, milyen gyorsan gépel. Mondja meg Mrs. Creedynek, ha bármikor beszélni óhajt velem, az Arrow Point-i nyaralóban megtalál. – Az ajtó felé indultam.

Gondoltam, majd csak történik valami. Nyertem.

– Mr. Brandon…

Megálltam, megfordultam, és kedvesen érdeklődő képet vágtam.

– Tessék?

– Azt hiszem, Mrs. Creedy azonnal fogadja önt. Kérem, engedje meg, hogy bemenjek és megkérdezzem.

A lány zavartnak és nyugtalannak látszott. A keret nélküli szemüveg ellenére is csinos volt. Nem akartam megbántani.

– Persze, menjen csak! – mondtam az órámra pillantva. – Két percen belül eltűnök innen, úgyhogy minél előbb intézzük el.

Átvágott az irodán, belépett a szomszéd szobába, és becsukta maga után az ajtót.

Az órám szerint ötvenöt másodpercig volt távol, majd megjelent, és kitárta előttem az ajtót.

– Mrs. Creedy várja önt.

Elmentem mellette, gyorsan rákacsintottam, aztán beléptem a szobába. Lehet, hogy csak képzelődöm, de azt hiszem, válaszként visszakacsintott.

Bridgette Creedy a rózsakertre néző ablakfülkében állt. Halványzöld ingblúzt és sárga nadrágot viselt. Tudta, mitől döglik a légy.

Lassan megfordult, pontosan úgy, ahogyan Hollywoodban tanítják, és fagyos pillantást vetett rám. Mintha Cecil B. de Mille egyik szívdöglesztő filmjének 234. jelenete kelt volna életre: nem hiányzott sem a választékos ízléssel berendezett szoba, sem az ablakból látszó rózsaágyak, sem a már kissé hervadt filmcsillag, aki régen számos Oscar-díjat nyert, és sokan még mindig élvonalbeli színésznőnek tartották.

– Beszélni akart velem? – kérdezte, és magasba rándult a szemöldöke, amikor meglátta a felgyűrt ingujjat meg a nadrágot. – Nincs itt valami tévedés?

Az egyik klubfotelhoz léptem és leültem. Kissé már untam az idegbajos libákat. Épp elég bajom volt velük annak idején. Egy kaptafára készültek. Egyrészt szánalmasak, másrészt egyszerűen kibírhatatlanok. Ma délután kifejezetten ellenszenvesnek találtam őket, és ez Mrs. Creedyre is vonatkozott.

– Nem mondtam, hogy leülhet – szólt rám. Kihúzta magát, és szabványos, fagyos hollywoodi pillantást lövellt felém.

– Tudom – feleltem –, de fáradt vagyok. Túl sok izgalomban volt részem egyetlen nap alatt, és az izgalom mindig kimerít. Visszahoztam a revolverét. – Kihalásztam a zsebemből a .38-ast, kihúztam a tölténytárat, a tenyerembe ráztam a töltényeket, visszatoltam a tárat, és felé nyújtottam a fegyvert.

Egy kurta pillanatig tétovázott, aztán elvette a pisztolyt.

– Ha jól sejtem, most pénzt akar – mondta megvetően.

– Maga mást nem nagyon tud felajánlani, igaz? – kérdeztem és rámosolyogtam.

Ettől aztán tényleg megvadult, pontosan úgy, ahogy terveztem, örültem, hogy kiszedtem a töltényeket, különben alighanem lelőtt volna.

– Hogy mer így beszélni velem? – kiáltotta. Szinte fújt mérgében. – Ha azt hiszi, zsarolhat…

– Már hogyne zsarolhatnám – vágtam rá. – Ne áltassa magát, és főleg ne játssza meg nekem az Oscar-díjas színésznőt. Üljön le és hallgasson végig.

Úgy bámult rám, mintha nem hinne a fülének.

– A férjem… – kezdte, de egy legyintéssel félbeszakítottam.

– Ne fenyegessen a férjével – mondtam. – Lehet, hogy ő a legnagyobb kutya ebben a városban, de ez a sztori akkor is meg fog jelenni a Courier-ban.

Az asztalra tette a revolvert, egy távolabbi fotelhoz ment és leült.

– Pontosan mire céloz? – kérdezte keményen.

– Azt maga nagyon jól tudja. Ha ma délelőtt történetesen nem akkor járok arra, Thrisby már nem élne. Az egész ország valamennyi újságja címlapon hozná, ha Creedy feleségét gyilkossággal vádolnák.

– Nem mernék leközölni – sziszegte dühösen.

– Ne legyen olyan biztos benne.

Visszafojtotta a mérgét, és egy hosszú pillanatig figyelmesen nézett rám.

– Rendben van; mennyit akar?

– Ne tévesszen össze a fiújával, Mrs. Creedy. Én nem pénzt akarok, csak némi felvilágosítást.

A szeme résnyire szűkült.

– Miféle felvilágosítást?

– Úgy tudom, maga bérelte föl a társamat, hogy figyeltesse Thrisbyt.

Megmerevedett. Ezüst körmei akár a karmok csillogtak térdét markoló kezén.

– Jacques hazudik, ha ezt mondta. Semmi ilyesmit nem tettem.

– Pedig ő ezt állítja.

– Mindig hazug fráter volt, most is az – mondta hevesen. – Hazugság! Senkit nem béreltem föl, hogy Jacques-ot figyeltessem.

– Netán azért alkalmazta Sheppeyt, hogy valaki másról szerezzen híreket?

– Nem!

– Tudja, hogy Thrisby egy Thelma Cousins nevű lánnyal járt?

A szája megfeszült, megrebbent a szeme.

– Nem.

– Fölkereste Thelma Cousinst, és figyelmeztette, hogy szálljon le Thrisbyről?

– Nem. Soha nem hallottam arról a nőről.

– Nem tud átverni; ezt úgysem hiszem el. Tegnap holtan találták a lányt. Meggyilkolták. Benne volt a lapokban a fényképével együtt.

– Mondom, hogy soha nem láttam, és nem is tudtam róla – felelte. Dühösen meredt rám, szinte hallottam a szívverését.

Egy hosszú pillanatig farkasszemet néztünk: villámló szemmel állta a pillantásomat. Éreztem, hogy áthatolhatatlan falba ütköztem. Rendkívül elszánt és magabiztos volt. Nyilván rájött, hogy Thrisby szavain kívül nincs más bizonyítékom.

– Nem lenne kifogása ellene, ha elmondanám Rankin hadnagynak, amit Thrisbytől megtudtam? – kérdeztem. – Ha nem maga bérelte föl Sheppeyt, és nem is tud arról a lányról, igazán nincs miért aggódnia, ha mindezt közlöm a hadnaggyal, igaz?

Megrebbent a szeme, és egy pillanatig azt hittem, elveszti a fejét, de végül ingerülten rám förmedt:

– Azt mond neki, amit akar, de figyelmeztetem, ha bajba kever, pert indítok maga ellen, és kiüldözöm a világból! Ne gondolja, hogy nem tudom megtenni! Nem vagyok hajlandó tovább hallgatni ezt a hülyeséget, úgyhogy menjen innen!

Kijátszottam az utolsó kártyámat. Elővettem a levélgyufát.

– Ez az öné, Mrs. Creedy?

Árgus szemekkel figyeltem, de nyoma sem látszott rajta annak a meglepetésnek és izgalomnak, amelyet Thrisby elárult.

– Azt hiszem, ez a gyufa az öné. Visszaadjam?

Úgy nézett rám, mint az őrültre.

– Szerintem jobb, ha most eltűnik – mondta.

Fölállt, a csengőhöz ment és megnyomta.

Megjelent a titkárnő. Keret nélküli szemüvege megcsillant, amint kinyitotta előttem az ajtót.

– Valószínűleg még találkozunk, Mrs. Creedy – búcsúztam.

Hátat fordított.

Kiléptem a másik szobába, a titkárnő becsukta az ajtót, és rám nézett.

– Úgy látszik, nem volt túl nagy sikerem odabent, igaz? – kérdeztem.

Átvágott a szobán, és kinyitotta a másik ajtót.

– Ha végigmegy a folyosón, Hilton majd megmutatja, merre van a kijárat.

– Köszönöm – feleltem, aztán megálltam és ránéztem. – Muszáj ezt a szemüveget hordania?

Elpirult, és gyorsan hátralépett.

– Á, dehogy. Én… én…

– A maga helyében kidobnám. Üvegfal mögé zárja az egyéniségét. Igazán kár.

Zavartan bámult utánam, amikor otthagytam, és végigsétáltam a folyosón. A másik végén kinyitottam az ajtót; ott találtam Hiltont, a főkomornyikot. Egyenes támlájú székén üldögélve várt rám.

Úgy állt föl, ahogy egy öreg gólya kászálódik ki a fészkéből.

– Mr. Creedy hívatja, Mr. Brandon – mondta.

– Engem? – kérdeztem döbbenten. – Biztos?

– Biztos, Mr. Brandon.

– Megmondta, mit akar?

– Nem, Mr. Brandon. Csak megparancsolta, hogy közöljem, találkozni óhajt önnel, ha befejezte a beszélgetést Mrs. Creedyvel.

– Egyenesen bemehetek, vagy várnom kell négy-öt óra hosszat?

– Úgy tudom, Mr. Creedy várja önt.

– Így mindjárt más. Oké, induljunk!

Hilton elindult a folyosón, befordult a zárt belső udvarra, majd a nyitott franciaablakon át belépett egy másik folyosóra, elhaladt a kis előszoba mellett, és a zöld párnázott ajtón át végül elérte a nagy, fényesre csiszolj mahagóniajtót. Egész úton a sarkában voltam, úgy követtem.

Megállt, bekopogott, lenyomta a kilincset, majd kissé meglökte és kitárta az ajtót.

– Mr. Brandon, uram – mondta, aztán arrébb lépett.

Elindultam a Creedyhez vezető hatvanlábnyi úton.

Creedy a szemüvegét törölgetve ült az íróasztalnál, és figyelte közeledésemet. Olyan üres volt az arca, akár egy tűzfal. Fürge ujjait kivéve teljesen mozdulatlan volt a teste, sőt majdnem olyan lenyűgöző, mint a nagy szfinx.

Az íróasztalhoz érve bárgyún rámosolyogtam, jelezve, hogy már nem hat meg ez a cirkusz. Meg sem vártam, míg hellyel kínál, csak úgy lehuppantam az egyik közeli fotelba, és vártam.

Kedvére megtisztogatta a szemüvegét, alaposan szemügyre vette és föltette. Rám bámult szemüveggel is, majd föltolta a homlokára.

– Mit keres a házamban, Mr. Brandon? – kérdezte szelíden.

– Udvariassági látogatásra jöttem – feleltem.

– Kihez?

– Nem akarom megsérteni, Mr. Creedy, de úgy vélem, ez nem tartozik önre.

Elhúzta a száját. Nem hiszem, hogy valaha is ilyen hangon beszéltek volna vele.

– A feleségemnél volt?

– Ha ennyire érdekli, én az ön helyében inkább tőle kérdezném meg. Csak ezért akart beszélni velem? Ha igen, akkor rohannom kell. Muszáj pénzt keresnem, és az idő sürget.

Néhány másodpercig figyelmesen nézett, aztán fogott egy éles papírvágó kést, fölhúzott szemöldökkel tanulmányozni kezdte, mintha még soha nem látta volna.

– Érdeklődtem az irodája felől – mondta, de rám se nézett. – Megtudtam, hogy hitelképes, mérsékelten nyereséges vállalkozás, és háromezer dollárnyi tőkéje van.

– Jóval több – feleltem mosolyogva. – Csak papíron annyi. Az ilyen üzlet lényege az egyéniség varázsa és a jó szándék. A jó szándék megvan bennem, az egyéniségemet pedig pallérozom. Háromezer dollár nem méltányos becslés.

– Megvásárolnék egy ilyen jól menő céget. – Creedy hirtelen rám nézett. Szinte átlyukasztott a pillantása, akár a puskagolyó a lepedőt. – Hajlandó vagyok saját kezelésbe venni az irodáját. Megfelelne, mondjak, tízezer dollár, beleértve a jó szándékot, meg ami az egyéniség varázsából érzékelhető?

– És velem mi lesz, ha eladom önnek a céget? – kérdeztem.

– Folytatja a munkát, de természetesen az ellenőrzésem mellett.

– Engem nem lehet olyan könnyen ellenőrizni, Mr. Creedy; tízezer dollárért pedig egyáltalán nem.

– Kész vagyok tizenötezer dollárra emelni a vételárat – mondta, miközben hófehér itatósát döfködte a papírvágó késsel.

– Azt hiszem, nem nagyon támogatna, hogy folytassam a nyomozást a társam halálával kapcsolatban…

Az ajkát biggyesztve még jobban összekaszabolta az itatóst.

– Ez a rendőrség dolga, Mr. Brandon. Magát nem fizetik meg azért, hogy kinyomozza a társa halálát. Azt hiszem, ha megvásárolnám a céget, méltányos lenne, ha elvárhatnám, hogy nyereséges ügyekben kamatoztassa a tehetségét.

– Igen. – Megvakartam a tarkómat. – Sajnálom. Köszönöm az ajánlatot. Nagyra becsülöm, de én megoldom ezt az ügyet, akár nyereséges, akár nem.

Letette a papírvágó kést, és egymáshoz illesztett ujjai hegyére támasztotta az állát. Úgy bámult rám, ahogy a fürdőkádjába pottyant pókot szemléli az ember.

– Feltett szándékom, hogy megvásároljam a cégét, Mr. Brandon. Talán mondja meg ön az árát.

– Azon az alapon, hogy mindenki megvásárolható, ha a vételár elég magas?

– Ez közismert tény. Minden embernek ára van. Ne fecséreljük az időt, ma sok a dolgom. Mennyit kér?

– A cégemért, vagy azért, hogy ne folytassam a nyomozást?

– A cégéért.

– A kettő egy és ugyanaz, nem?

– Mi az ára?

– Nem eladó – feleltem. Fölálltam. – Folytatom ezt a nyomozást, és senki nem akadályozhatja meg.

Hátradőlt a karosszékében, és ujjai hegyével halkan dobolni kezdett az íróasztalon.

– Ne hamarkodja el a döntést – mondta. – Érdeklődtem a barátja felől. Megtudtam, hogy hitvány alak volt. Ha nem magával társul, a cég nem bírta volna sokáig. Azt mondják, nőcsábász volt, ha használhatom ezt a kifejezést. Ráadásul nem is volt jó nyomozó. Maga bizonyára nem szalasztja el ezt a kitűnő lehetőséget egy ilyen alak miatt.

Úgy bámultam rá, mintha nem hinnék a fülemnek.

– Nem – mondtam. – Az üzlet nem eladó.

– Százezer – közölte elszánt arccal.

– Nem – feleltem. Éreztem, hogy izzad a tenyerem.

– Százötvenezer?

– Elég volt! – kiáltottam. Az íróasztalra támaszkodva előrehajoltam, és üres szemébe néztem. – Túl keveset ígér, Mr. Creedy. Százötvenezer igazán nem sok azért, hogy ne keveredjen bele a partvidék legnagyobb botrányába, igaz? Egymillió sokkal jobban hangzana, de ne is kínáljon annyit, mert azt sem fogadom el. Végigcsinálom ezt a nyomozást, és sem maga, sem a pénze nem tarthat vissza. Ha ennyire igyekszik, hogy eltitkolja előlem az igazságot, miért nem ad inkább pár száz dollárt a lakájának, Hertznek, hogy végezzen velem? Valószínűleg kevesebbért is megtenné. Sheppey az üzlettársam volt. Egyáltalán nem érdekel, jó ember volt-e vagy rossz. Az én szakmámban senki nem ússza meg, ha megöl egy nyomozót. Mi is ugyanúgy érzünk, mint a rendőrség, ha egy zsarut meggyilkolnak. Ezt jól vésse be abba a hibbant, pénzsóvár fejébe, és ne próbáljon engem megvásárolni!

Megfordultam, és nekivágtam az ajtóhoz vezető hosszú útnak. Kínos csönd maradt utánam.

Tizenkettedik fejezet

I.

Volt min gondolkodnom, amíg hazahajtottam a nyaralóhoz. Beállítottam a kocsit a garázsba, hogy ne tűzzön rá a nap, kinyitottam a ház bejárati ajtaját, és a hálószobába mentem.

Levetkőztem, fürdőnadrágba bújtam, fogtam egy törülközőt, és leballagtam a tengerhez.

Húsz percet úsztam, aztán visszamentem, leültem az árnyékos verandán, föltettem a lábamat a korlátra, és mérlegeltem mindazt, amit kiderítettem.

Rá kellett végre jönnöm, hogy Thrisby hazudott-e, vagy Bridgette Creedy. Thrisby meséjét elfogadhatónak találtam, és Bridgette-nek minden oka megvolt a hazugságra, de mégsem voltam egészen biztos benne, hogy nem mondott-e igazat.

El kellett döntenem, vajon azért hívták-e fel a figyelmemet Thelma Cousinsra, hogy ugyanakkor valami másról eltereljék. Meg voltam győződve róla, hogy Bridgette-nek egyáltalán nem fontos a levélgyufa, Thrisbynek viszont rendkívül sokat jelent.

Jó lett volna tudni, érdemes-e kimenni a férfi lakására, megvárni, míg távozik otthonról, aztán átkutatni a házat. Lehet, hogy megtalálnám a rejtély kulcsát. Nem tudtam, vajon lakik-e a házban inas. Úgy véltem, megérné körülnézni ma éjjel.

Éppen rágyújtottam, amikor megcsörrent a telefon. Fölálltam, kisiettem a hallba, fölemeltem a kagylót, és beleszóltam:

– Helló!

– Te vagy az, Lew?

Margot hangja volt.

– Nahát, nem is gondoltam, hogy felhívsz – mondtam. – Honnan beszélsz?

– Itthonról. Gondolkoztam a levélgyufán.

Leültem egy fotel karfájára, és a térdemre tettem a telefont.

– Szinte biztos, hogy Jacques Thrisbyé – folytatta.

Nem mondtam meg neki, hogy ez szerintem is könnyen lehetséges.

– Miből gondolod, Margot?

– Most jutott eszembe, hogy szemben ült velem az asztalnál. Emlékszem, elővette a cigarettatárcáját. Volt rajta beépített öngyújtó is, de elromlott. Erre előhúzta a zsebéből azt a levélgyufát, de aztán odajött egy pincér, és tőle kértem tüzet. A cigarettatárca és a levélgyufa Thrisby mellett feküdt az asztalon. Ott is hagyta, amikor Dorisszal táncolni ment. Biztosan tudom, hogy később elvettem a gyufát, és azzal gyújtottam rá. Lehet, hogy önkéntelenül a táskámba raktam. Ezt nem állítom határozottan, de az biztos, hogy Jacques az asztalra tette a gyufáját.

– Így történhetett – feleltem. – Megmutattam Thrisbynek a gyufát, amikor kint jártam ma délután. Úgy viselkedett, mintha tűkön ülne.

– Beszéltél vele, Lew?

– Bridgette is ott volt. Éppen abban a drámai pillanatban érkeztem, amikor le akarta lőni Thrisbyt.

– Le akarta lőni? – kiáltott fel Margot. – Lew, ez nem létezik!

– Lehet, hogy csak rá akart ijeszteni, de szerintem meg akarta ölni. Thrisby elég durván éppen kiadta az útját.

– Bridgette megőrült! Mit akarsz tenni, Lew? Ugye nem értesítetted a rendőrséget?

– Nem. Thrisby nyilván nem vallaná be, hogy Bridgette megpróbálta megölni. Csak még nagyobb bajba kerülnék, és kötve hiszem, hogy a rendőrség vádat emelne Bridgette ellen. Tudtad, hogy van fegyvere?

– Nem.

– Azt hiszem, ő bérelte föl Sheppeyt. Thrisby ezt mondta. Beszéltem Bridgette-tel ma délután, de szerinte a pasas hazudik! Thrisby azt állítja, hogy Thelma Cousinsszal járt, azzal a lánnyal, akit meggyilkoltak. Bridgette rájött, és fölfogadta Sheppeyt; figyeltette őket. Thrisby szerint így történt, de Bridgette tagadja.

– Fantasztikus! Rá fog jönni a rendőrség?

– Lehet. Föl kell készülnöd rá, Margot. Ez gyilkossági ügy.

– Gondolod, hogy Bridgette-nek köze volt Sheppey halálához?

– Pillanatnyilag nem tudom, mit mondjak.

– Mit akarsz tenni?

Hallottam a hangjából kicsengő félelmet.

– Újra kifaggatom Thrisbyt. Margot, nem tudod, van-e inas a házában?

– Igen; egy filippínó, de az nem alszik ott. Korán reggel jön, és este nyolc körül megy el.

– Ma éjjel körülnézek odafönt.

– Mit gondolsz, Lew, mit találsz?

– Fogalmam sincs, de meglepő, mennyi minden előkerül, ha az ember veszi a fáradságot, hogy keresgéljen. Mikor látlak újra, Margot?

– Látni akarsz?

– Ne kérdezz butaságokat. Nincs kedved idejönni fél tizenegy után? Akkor talán már elmondhatom, mit találtam Thrisby lakásán.

Tétovázott, végül azt mondta:

– Lehet, hogy oda tudok menni.

Elöntött a lázas izgalom a gondolatra, hogy ma éjjel újra láthatom.

– Tehát fél tizenegy körül várlak.

– Rendben van. Vigyázz magadra, Lew! Csak akkor menj a ház közelébe, ha meggyőződtél róla, hogy Thrisby nincs otthon. Ne felejtsd el, mit mondtam: veszélyes és könyörtelen!

Megígértem, hogy nem felejtem el. Margot letette a kagylót.

Néhány percig töprengve üldögéltem, majd föltárcsáztam a St. Raphael-i rendőrkapitányságot. Amikor kapcsolták, megkérdeztem bent van-e Rankin hadnagy.

Rövid várakozás után megszólalt Rankin:

– Mit akar? – mordult rám, amint megmondtam a nevem.

– Tud már valamit a jégcsákányról? – kérdeztem.

– Mit gondol, mi vagyok én? Varázsló? A városban bárhol vásárolhat olyan jégcsákányt. Több száz is lehet belőle.

– Ez úgy hangzik, mintha nem haladna.

– Nem hát, de még csak most kezdtük a nyomozást. Nem fog gyorsan menni. Maga megtudott valamit?

– Csak egy kellemetlen hírem van – feleltem. – Kezdem azt hinni, hogy nem Creedy bérelte föl Sheppeyt. Úgy látszik, inkább a felesége szerződtette.

– Miből gondolja?

– Furcsa dolgokat hallottam. Nem tudja, van-e a nőnek fegyverviselési engedélye?

– Hova akar kilyukadni, Brandon? – recsegett a hangja. – Nem tudja, hogy dinamittal játszadozik, ha Creedyéket piszkálja?

– Tudom, de nem félek a dinamittól. Van az asszonynak fegyverviselési engedélye? Ez fontos, hadnagy!

Megkért, hogy várjak. Hosszas hallgatás után újra jelentkezett.

– 38-as automata revolvere van: 455 7993 a sorozatszáma. Három éve kapta az engedélyt – mondta.

Fogtam a jegyzettömböt, és fölírtam a számot.

– Köszönöm, hadnagy. Még egy kérdés: megtudott már valamit Thelma Cousins múltjáról?

– Nem. Úgy látszik, nincs is múltja. Mindenfelé kérdezősködtünk. Valószínűleg Hahnnak igaza van. Nem járkált férfiakkal. Rejtély, mi köze lehetett Sheppeyhez.

– Tudja a címét, hadnagy?

– A Maryland Road 370-ben bérelt szobát. A szállásadónőjét Mrs. Beechamnek hívják. Semmit nem fog kiszedni belőle. Candy egy órán át ült nála. A nő egyszerűen nem tudott mit mondani.

– Köszönöm – feleltem. – Ha lesz valami újság, felhívom. – Letette a kagylót.

A hálószobába mentem, öltönyt vettem föl, a .38-ást a pisztolytáskámba dugtam, kiléptem a nyaralóból, bezártam az ajtót, és kihoztam a Buickot a garázsból.

Negyed hat volt. Még mindig igen melegen sütött a nap, és a sétányon végighajtva láttam, hogy a hosszú partszakaszon hemzsegnek az emberek. A járda peremén álldogáló zsaru mellett fékeztem, és megkérdeztem tőle, merre van a Maryland Road. Útbaigazított. Húsz percig viaskodtam a forgalomban, míg elértem a külvárosi utcát.

Mrs. Beecham kövér, barátságos mosolyú, szívesen pletykázó, idősebb asszony volt.

Azt mondtam neki, hogy a St. Raphael Courier-tól jöttem, és megkérdeztem, tud-e felvilágosítást adni Thelma Cousinsról.

Betessékelt a plüssbútorokkal zsúfolt szobába, egy kalitkába zárt kanári, három macska meg a fényképgyűjtemény közé; ez utóbbi úgy nézett ki, mintha a felvételek ötven éve készültek volna.

Leültünk. Bemeséltem az asszonynak, hogy cikket írok Thelmáról, és szeretném tudni, volt-e szeretője.

Mrs. Beechman kövér arca elborult.

– Az a rendőrtiszt is ugyanezt kérdezte. Thelmának nem volt szeretője. Gyakran mondtam, hogy kellene neki egy kedves fiatalember, de úgy belemerült a templomi ügyekbe…

– Nem gondolja, Mrs. Beecham, hogy titokban azért mégis volt szeretője? – kérdeztem. – Tudja, hogy van ez. Akadnak szemérmes lányok is, akik nem árulják el, ha van valakijük.

Mrs. Beecham határozottan rázta a fejét.

– Öt éve ismertem Thelmát. Ha lett volna valakije, nekem biztosan elmondja. Azon kívül nagyon ritkán járt szórakozni. Csak kedden és pénteken ment el munka után, de akkor is csak a templomba, hogy Matthews atyának segítsen.

– Talán csak magának mondta, hogy a templomba megy, de közben a szeretőjénél volt. Ez lehetséges, nem?

– Ó, dehogy! – felelte Mrs. Beecham felháborodva. – Thelma egyáltalán nem volt olyan lány! Soha nem tett volna ilyesmit.

– Meglátogatta itt valaki Thelmát, Mrs. Beecham?

– Időnként eljöttek a barátnői. Két lány a Kerámiaiskolából meg egy harmadik az egyházközségből.

– Férfiak soha?

– Soha.

– Soha nem volt férfilátogatója?

– Nem. Nem is engedtem volna. Nem szeretem, ha fiatal lányok férfiakat fogadnak a szobájukban. Thelma egyébként se tett volna ilyet.

Elővettem a tárcámat, és megmutattam Sheppey fényképét.

– Felkereste ez a férfi Miss Cousinst?

Az asszony figyelmesen megnézte a fényképet, aztán megrázta a fejét.

– Soha nem láttam. Semmiféle férfi nem látogatta meg.

– És egy elegáns szőke nő? Harminchat év körüli, gazdag…

Mrs. Beecham egy kicsit zavartnak látszott.

– Az sem. Csak a három barátnője és Matthews atya. Senki más.

Most mégis úgy éreztem, Thrisby hazudott, amikor azt állította, hogy Sheppey és Bridgette eljött Thelma lakására.

– Aznap, amikor a lány meghalt, történt valami szokatlan esemény? Meglátogatta-e valaki, kapott-e levelet, vagy keresték-e telefonon?

– Az a rendőrtiszt is ezt kérdezte. Semmi rendkívüli nem történt. Thelma szokás szerint fél kilenckor indult el, hogy kilencre a Kerámiaiskolába érjen. Mindig hazajött ebédelni, de aznap nem, és aggódni kezdtem. Amikor munka után sem érkezett meg a szokásos időben, először felhívtam Matthews atyát, aztán a rendőrséget.

Rankin nyert. Mintha betonba ütköztem volna. Megköszöntem az öreglány fáradozását, sokat segített, lódítottam, és nagy nehezen leléceltem.

Kissé leverten baktattam a Buick felé. Tudtam, hogy nem értem el a célomat. Most már szinte biztosra vettem, hogy Thrisby hazudott.

II.

Kilenc óra körül kihajtottam a White Château-hoz. Egyre sűrűsödött a sötétség. Alkonyodott, mire a hegyi úthoz értem. Amint lement a nap, az ég és a tenger narancsvörösbe borult. A magasban kanyargó útról pompás kilátás nyílt St. Raphael Cityre.

Ma azonban nem szottyant kedvem gyönyörködni benne. Gondok gyötörtek, és nem tehetek róla, de minduntalan arra kellett gondolnom, hogy másfél óra múlva Margót megosztja velem a nyaraló magányát.

Gyorsan hajtottam, a reflektorommal figyelmeztettem a szembejövőket.

Néhány perccel fél tíz után értem el a White Château felé elágazó utat. Az útpadkán állítottam meg a Buickot, es lesétáltam a fakapuhoz. Belöktem, aztán nesztelenül végigosontam az ösvényen. Alighogy lement a nap, hirtelen koromsötét lett.

Nálam volt a zseblámpám és néhány szerszám, hogy ki tudjak nyitni egy ablakot vagy egy bezárt fiókot. A gyep szélén lecövekelve a sötétbe borult házat kémleltem.

Később átvágtam a gyepen, és halk léptekkel körüljártam a házat. Sehol nem égett a villany, de mielőtt betörtem volna a lakásba, a kettős garázshoz óvakodva megpróbáltam kinyitni az egyik ajtót. Érintésemre azonnal kitárult, és csodálkozva láttam egy Packard Clippert odabent.

Megtapogattam a tetejét. Hideg volt. Nyilván egész nap itt állt.

Még óvatosabb léptekkel újra átvágtam a gyepen, és föllopóztam a teraszra. A bejárati ajtóhoz settenkedtem, és becsöngettem.

Három percig vártam. Nem történt semmi. Nem nyitottak ajtót. Továbbmentem a franciaablakhoz. A sötétben hirtelen felbukkant a sziámi macska. Elsurrant mellettem. Megálltam a franciaablak előtt, lenyomtam a kilincset, de zárva találtam. A macska kihasználta az alkalmat, a lábam köré tekeredett. Lehajoltam, hogy megsimogassam a fejét, de gyorsan félrehúzódott, fölugrott a terasz korlátjára, és figyelmesen nézett rám.

Lajos tolvajkulcsot vettem elő a zsebemből, a franciaablak két szárnya közé illesztve megnyomtam, közben a kilincset rángattam. Hirtelen kattanással kinyílt az ablak.

Kissé szélesebbre tártam, megálltam és füleltem, de nem hallottam semmit. A szobában sötét volt. Bevilágítottam a zseblámpámmal.

Idegesített a garázsban álló Packard. Lehet, hogy Thrisby el sem ment. De akkor miért volt ilyen sötét? Több mint valószínű, biztattam magam, hogy érte jöttek kocsival, ezért találtam a Packardját a garázsban.

Besurrantam, a kapcsolóhoz mentem, és villanyt gyújtottam. Megfagyott bennem a vér. A tágas szoba egyik sarkában íróasztal állt. Minden fiókját kirángatták; papírok, levelek és számlák hevertek szétszórva az asztallapon és a padlón. A szemben levő szekrény fiókjait is kihuzigálták. Itt is nagy halom papírt hajigáltak szét.

Halkan káromkodtam. Valaki lekörözött.

Átvágtam a szobán, kinyitottam az ajtót, és beléptem a tágas hallba. Szemben lépcső vezetett föl az emeleti szobákba. Rézsűt még két ajtót találtam. Kinyitottam az egyiket. Hatalmas ebédlőt láttam. A pohárszék fiókjait kicibálták, és a padlóra dobálták az evőeszközt meg a tányérokat.

A másik ajtó a pompásan felszerelt konyhába nyílt. Ezt nem dúlták föl.

Visszamentem a hallba; a lépcső aljánál mozdulatlanul füleltem, közben a fénykévét a lépcsőre irányítottam. Valahol serényen ketyegett egy óra, egyébként nyomasztó csönd borult a villára.

Csak álldogáltam és töprengtem, vajon mit keresett a betörő, és eredménnyel járt-e. Az is eszembe jutott, mit fog szólni Thrisby, ha hazatérve meglátja ezt a csatateret. Jó lenne tudni, kihívja-e a rendőrséget, vagy eltitkolja a történteket.

Kellemetlen helyzetbe kerülnék, ha hirtelen rám nyitná az ajtót, így egy pillanatig tétováztam, fölmenjek-e a lépcsőn. Szinte biztosan tudtam, hogy már elvitték, ami itt érdekelt volna.

Végül úgy döntöttem, gyorsan körülnézek a ház többi részében is, aztán pánikszerűen eltűnök. Kettesével szedve a fokokat, széles, sötét lépcsőfordulóhoz értem.

A rémülettől csaknem a plafonig ugrottam.

Körbepásztáztam a zseblámpa fénysugarával; a lépcsőforduló túlsó sarkában guggoló férfit láttam. Úgy nézett ki, mintha éppen rám akarná vetni magát.

Szaltózott egyet a szívem. Hátraugrottam, és elejtettem a zseblámpát. Végiggurult a padlón, majd lekopogott a lépcsőn, közben a fény előbb a falra villant, utána a plafonra, míg végül a lámpa a földszinti hallban kötött ki, én meg koromsötétben maradtam.

Földbe gyökerezett a lábam, vacogott a fogam, a bordáimon dörömbölt a szívem.

Nem történt semmi. Lent még mindig szorgalmasan járt az óra. A szörnyű ketyegés szinte fölverte a ház síri csendjét.

Benyúltam a zakóm alá, ujjaim ráfonódtak a .38-as markolatára. Kihúztam a pisztolytokból, majd hüvelykujjammal előretoltam a biztonsági zárat.

– Ki van ott? – kérdeztem. Bosszantott, hogy olyan a hangom, akár egy ideges vénlányé, aki férfit talált az ágya alatt.

Egyre nyomasztóbban nehezedett rám a csönd. Mozdulatlanná merevedve hegyeztem a fülemet, és a sötétségbe bámultam, oda, ahol az előbb a guggoló férfit láttam.

Vajon felém lopakodik? Talán váratlanul rám ugrik, és ujjai a nyakamat keresik? Hirtelen eszembe jutott, hogyan halt meg Sheppey, jégcsákánnyal a torkában. A gyilkosával állok szemben? Lehet, hogy most is jégcsákányt szorongat a markában?

Ekkor valami átbújt a lábam között. Majdnem kiugrottam a bőrömből. Akkora dörrenéssel sült el a revolverem, hogy beleremegtek az ajtók, én meg hátratántorodtam, és kiverte az izzadság az arcomat.

Halk morgást, surranó lépteket hallottam.

Ekkor jöttem rá, hogy csak a macska lopózott föl a sötétben, és a lábamhoz dörgölőzött.

Hátamat a lépcsőkorlátnak vetve, sóbálvánnyá válva álltam. Csurgott rólam a hideg veríték, csak úgy kalapált a szívem.

A zsebembe nyúltam az öngyújtómért.

– Állj! – kiáltottam a sötétbe. – Egyetlen lépés, és lövök!

A .38-ast jobbommal magam elé tartottam, fölemeltem a bal kezemet, és a fejem fölött meggyújtottam az öngyújtót.

A parányi láng eléggé megvilágította a sarkot ahhoz, hogy lássam: a férfi még mindig ott guggolt, meg se moccant. Alacsony, sötét bőrű, ráncos arcú, ferde szemű ember volt. Fintorba torzult szájából kivillant néhány foga.

Olyan-mély csönd vette körül, hogy végigfutott a hideg a hátamon. Csak a halott lehet ilyen néma.

Az öngyújtó lángja egyre halványodott.

Megkerestem a legfelső lépcsőfokot, és lebotorkáltam a zseblámpámért. A fénykéve a hallon át a bejárati ajtóra világított.

Fölkaptam a lámpát, megfordultam, összeszedtem magam, és újra fölkapaszkodtam a lépcsőn. A legfelső fokról hirtelen rávilágítottam a guggoló férfira.

Gyanítottam, hogy Thrisby inasa lehetett. Mellbe lőtték, és négykézláb a sarokba mászott meghalni.

A lábánál vértócsa, fekete vászonruháján vérfolt sötétlett.

Visszadugtam pisztolyomat a tokba, majd lassan odamentem a férfihoz. Ujjam hegyével megérintettem az arcát. A jéghideg bőr alatt a merev, kőkemény izmok elárulták, hogy már néhány órája halott.

Mély lélegzetet vettem, és elfordítottam a zseblámpa fényét a halott arcról. A fénysugárban hirtelen megvillant két óriási, elevenen szikrázó pont: a macska a legfelső lépcsőfokon állva, felpúpozott háttal morgott, mint minden sziámi, ha valami nincs ínyére.

Figyeltem, amint lesunyt fejjel, vészjósló vadmacskaléptekkel, földet söprő farokkal átvágott a lépcsőfordulón.

Az inas mellett meg sem állt. Lecövekelt a szemből nyíló ajtó előtt, fölágaskodott, mellső lábával háromszor megérintette a kilincset, majd’ panaszos morgást hallatva újra a kilincs után kapott.

Lassan előreléptem, lenyomtam a kilincset, kissé meglöktem az ajtót, majd szélesre tártam.

Sötétség és csend áradt a szobából. A macska a küszöbön állva, félrehajtott fejjel fülelt, aztán besurrant.

Földbe gyökerezett a lábam. Kalapált a szívem, kiszáradt a torkom.

A macskára világítottam a zseblámpával. Az éles fénykör a szobán át az ágy lábáig követte.

Fölugrott az ágyra.

Magasabbra emeltem a lámpát, és elállt a szívverésem.

Thrisby keresztben feküdt az ágyon. Még mindig a fehér trikó, a sötétvörös sort meg a szandál volt rajta.

A macska odasompolygott hozzá, kíváncsian szaglászni kezdte gazdája arcát.

A zseblámpa fényénél jól láttam a Thrisby képére merevedett rémült fintort, ökölbe szorított kezét és a véres lepedőt.

A fehér trikón nem volt sebhely vagy vérfolt, de biztosan tudtam, ha megfordítanám Thrisbyt, megtalálnám a golyó ütötte lyukat.

Menekülés közben, hátulról lőtték le. Holtan zuhant rá az ágyra.

III.

Körbepásztáztam a zseblámpával. Végre megtaláltam a kapcsolót, és villanyt gyújtottam.

Újra az ágyra néztem.

Az árnyalt fényben sokkal jobban látszott Thrisbyn, hogy halott, mint a zseblámpa világánál.

A macska lesunyt fejjel, merev farokkal, hátracsapott füllel lassan körüljárta gazdája fejét. Mérgesen meredt, fám a halott arc fölött.

Körülpillantottam a szobában.

Rendetlenség volt. Az öltözőfülke ajtaja tárva-nyitva állt. A padlón szétszórt ruhák hevertek. A kirángatott szekrényfiókokból kizuhantak az ingek, zoknik, nyakkendők, gallérok és sálak.

Zsibbadt lábbal az ágyhoz léptem.

Közeledtemre a macska meglapult, és tágra nyílt szemmel fújt rám. Thrisby keze után nyúltam. Megérintettem. Merev volt és hideg: becslésem szerint öt-hat órája halt meg.

Fölé hajoltam, közben belerúgtam az ágy alatt heverő, kemény tárgyba. Lehajoltam, félrehúztam a lepedőt, és fölemeltem egy .38-as automata revolvert.

Ugyanaz a fegyver volt, amelyet visszavittem Bridgette Creedynek. Ezt biztosan tudtam, de azért odavittem az egyik lámpához. hogy kétséget kizáróan meggyőződjem róla. Megkerestem a sorozatszámot. A cső alá vésték be: 4 557 993.

Kihúztam a tölténytárat. Négy lövést adtak le belőle, és legalább kettő halálos volt.

Egy pillanatig töprengve álltam. A jelenet túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen. Miért maradt itt a fegyver, ahol a rendőrség megtalálhatja? Bridgette tudja, hogy nyilvántartják a sorozatszámot, összehúzott szemöldökkel egyik kezemből a másikba tettem a revolvert. Egyre csak az járt az eszemben, hogy túl jó volt a rendezés. Hirtelen ötlettel a zsebembe süllyesztettem a pisztolyt, átvágtam a szobán, leoltottam a villanyt, és leszaladtam a lépcsőn.

Beléptem a hallba, a bárszekrényen álló telefonhoz ugorva Creedy számát tárcsáztam.

Amíg a kapcsolásra vártam, az órámra pillantottam. Háromnegyed tizet mutatott.

Hilton jelentkezett.

– Mr. Creedy rezidenciája.

– Mrs. Creedyvel szeretnék beszélni.

– Egy kis türelmet kérek, uram, kapcsolom a titkárnőjét.

Néhány kattanás után megszólalt a jól ismert hűvös, gyakorlatias hang:

– Ki beszél, kérem?

– Lew Brandon. Otthon van Mrs. Creedy?

– Igen, de nem hiszem, hogy beszélni óhajt önnel, Mr. Brandon.

– Kénytelen lesz. Most nem tréfálok. Legyen szíves, kapcsolja.

– Nem tehetem. Várna egy percet? Megkérdezem, hajlandó-e a telefonhoz jönni.

Elment, mielőtt megállíthattam volna. Várakozás közben a kelleténél jóval erősebben szorítottam a fülemhez a hallgatót.

A titkárnő hosszú szünet után végre újra jelentkezett.

– Sajnálom, Mr. Brandon, de Mrs. Creedy nem óhajt beszélni önnel.

Mogorván elmosolyodtam.

– Lehet, hogy nem óhajt, mégis kénytelen lesz. Mondja meg neki, hogy egy kedves, régi barátja meghalt. Hátulról lőtték le, és a rendőrség már úton van, hogy beszéljen Mrs. Creedyvel.

A lány halkan levegő után kapkodott.

– Mi történt?

– Ide hallgasson! Azonnal kapcsolja Mrs. Creedyt! Nincs abban a helyzetben, hogy lerázhasson.

Újabb hosszú várakozás után kattanást hallottam, majd megszólalt Bridgette Creedy:

– Ha megint felbosszant, beszélek a férjemmel.

– Remek! – feleltem. – El lesz bűvölve. Talán jobb, ha máris beszél vele, mert rengeteg bosszúság vár magára, és nem én tehetek róla. Ebben a pillanatban Jacques Thrisby az ágyán fekszik, méghozzá .38-as automata revolverből kilőtt tölténnyel a hátában. Olyan halott, mint egy darab fa, és a maga .38-as pisztolya hever mellette.

Hallottam, hogy reszketve mély lélegzetet vesz.

– Hazudik!

– Oké, ha így gondolja, csak lapítson, és várja meg, míg a zsaruk odaérnek – feleltem. – Fütyülök rá! Az életemet kockáztatom maga miatt. Inkább ki kellene hívnom a rendőrséget.

Sokáig hallgatott. Némán figyeltem a vonal bugását és az asszony szapora, rémült zihálását. Végül mégis megszólalt:

– Tényleg meghalt?

– De meg ám! Ide hallgasson! Hol volt ma délután öttől hatig?

– Itthon, a szobámban.

– Látta valaki?

– Nem. Egyedül voltam.

– És a titkárnője?

– Nem volt itt.

– Mit csinált a pisztollyal, amikor visszavittem?

– Betettem egy fiókba a hálószobámban.

– Ki lophatta el?

– Fogalmam sincs. Én csak úgy a fiókban hagytam.

– Járt magánál valaki?

– Nem.

Homlokráncolva bámultam a falat, míg tovább beszéltem:

– Nem tudom, miért segítek magán, de elviszem innen a revolverét. Lehet, hogy a töltény alapján is azonosítani tudják, de előfordulhat, hogy nem mennek semmire. Azt hiszem, valaki a maga nyakába akarja varrni Thrisby meggyilkolását. Nem biztos. Lapítson és imádkozzon. Van némi esélye, hogy kimásszon a csávából, de nem sok.

Mielőtt bármit felelhetett volna, letettem a kagylót.

Leoltottam a villanyt a hallban, a zseblámpa fényénél a franciaablakhoz botorkáltam, behúztam magam után, és gyorsan végigügettem az ösvényen, majd a kapun kilépve fölkapaszkodtam a kocsiútra, a Buickhoz.

Egyetlen autót se láttam, amikor lefelé indultam a hegyi úton. Minden kanyarban újra meg újra megpillantottam St. Raphael City, ragyogó fényeit: megtévesztően gyönyörű volt a város.

Már negyed tizenegyre járt, amikor fékeztem a sötét, csöndes nyaraló előtt. Kiszálltam a kocsiból. A pálmafák alatt lehajtható fedelű Cadillac állt leoltott lámpákkal. Egy pillanatig figyelmesen néztem, aztán fölszaladtam a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőn, elővettem a kulcsaimat, majd hirtelen ötlettel előbb lenyomtam a kilincset. Az ajtó kinyílt, beléptem a sötét előszobába.

Hüvelykujjammal megpöcköltem a villanykapcsolót, és kezemet a revolverem markolatán tartva füleltem.

Egy hosszú pillanatig csönd volt, aztán Margot megszólalt:

– Te vagy az, Lew?

A nyitott ajtóhoz siettem.

– Mit csinálsz ott a sötétben? – kérdeztem.

A hallból beszűrődő fényben láttam alakja homályos körvonalát. Az ablakfülke hosszú padkáján feküdt, a holdfényes ablak előtt kirajzolódott a profilja.

– Korán érkeztem – mondta. – Szeretek a holdfényben feküdni. Ne gyújts villanyt, Lew.

Hátraléptem az ajtóból, hogy eltüntessem a revolvereket. Mindkettőt a bejárat mellett álló beépített szekrény fiókjába rejtettem, aztán levettem a kalapomat, és egy székre dobtam az előszobában.

A hall bútorai között óvatosan a lányhoz lépkedtem.

Úgy láttam, csak egy sötét selyemköntös volt rajta, semmi más. Hasítékából kivillant meztelen térde. Margot felém nyújtotta a kezét.

– Gyere, ülj mellém, Lew – mondta. – Ugye szép itt? Nézd, hogy reszket a holdfény a tengeren!

Leültem, de nem fogtam meg a kezét. Még mindig kísértett Thrisby halott arca. Elvette a kedvemet a bizalmas együttléttől. Margot gyorsan megkérdezte:

– Mi történt, drágám? Valami baj van?

– Margot… – Egy-két másodpercig tétováztam, csak aztán folytattam: – Ugye te valaha szerelmes voltál Thrisbybe?

Éreztem, hogy megmerevedik. A keze az oldalához hanyatlott.

– Igen – mondta hosszas vívódás után. – Valaha igen. Még ma sem értem. Azt hiszem, az életerejébe meg az elképesztő önbizalmába bolondultam bele. Hála istennek, nem tartott sokáig. Soha nem bocsátom meg magamnak, hogy ilyen ostoba voltam.

– Utólag sok mindent megbánunk – mondtam, közben vaktában tapogatózva cigarettát kerestem és rágyújtottam. Az öngyújtóm lángjánál láttam, hogy Margot fölemelte a fejét a párnáról, és tágra nyílt szemmel nézett rám.

– Ott voltál? Jacques-kal történt valami?

– Igen. Meghalt. Lelőtték.

Visszahanyatlott a párnára, és a kezébe temette az arcát.

– Meghalt? – Fojtottan felnyögött. – Ó, Lew! Tudom, hogy gyalázatosan elbánt velem, de azért volt benne valami… – Mozdulatlanul fekve, szaporán kapkodta a levegőt. Kibámultam az ablakon. Csak a cigarettám vörös parazsa világított. Margot újra megszólalt: – Nyilván Bridgette ölte meg.

– Nem tudom, ki tette.

Hirtelen felült.

– Biztos, hogy Bridgette volt az. Hiszen már délután is megpróbálta lelőni, nem? Megölte volna, ha nem akadályozod meg. Te mondtad. Visszaadtad neki a pisztolyt?

Letette a lábát a padlóra.

– Odament és megölte! Most nem ússza meg szárazon!

– De hát mit akarsz tenni?

– Természetesen megmondom apámnak. Ő majd kiszedi belőle az igazságot!

– Tegyük fel, hogy így lesz… és aztán?

Elfordította a fejét. Bár a sötétben nem láthattam az arcát, tudtam, hogy rám mered.

– Ki fogja dobni! Elválik tőle!

– Azt hittem, nem akarod belekeverni a rendőrséget – jegyeztem meg halkan.

– A rendőrséget? Persze hogy nem. Nem tudhatják meg. Apu nem fogja értesíteni őket. Kidobja Bridgette-et, és elválik tőle.

Az ablakból láttam, hogy a göröngyös part menti úton vakító fényszórókkal, gyorsan közeledik egy kocsi. Észrevettem a tetején villogó vörös lámpát.

– Nem hagyhatod ki őket, Margot. – Fölálltam. – Már itt is vannak.

Tizenharmadik fejezet

I.

A ragyogó holdfényben előbb Rankin hadnagy, majd Candy őrmester kászálódott ki a rendőrségi autóból. Az egyenruhás sofőr a volánnál maradt.

Kisétáltam a verandára, és eléjük mentem, amint a lépcső felé igyekeztek.

Éppen eltorlaszoltam Rankin útját: felülről a második lépcsőfokon meg kellett állnia.

– Beszélni akarok magával – mondta. – Bemegyünk.

– Nézzen hátra, hadnagy, és jól gondolja meg – feleltem halkan, hogy Candy meg ne hallja.

Rankin hátrafordult, és meglátta a lehajtható fedelű Cadillacet. Jobbra nézett, észrevette a Buickot is, aztán visszafordult, és rám meredt.

– Mit jelentsen ez?

– Egyet találhat, kié az a Caddy – mondtam. – Még nem léptették elő, hadnagy… Ha beteszi ide a lábát, fogadni merek, hogy nem is fogják.

Levette a kalapját, belebámult, türelmetlenül a hajába túrt, majd újra föltette a kalapot, és három lépcsőfokot hátrált.

– Gyerünk – mondta. – Majd a kocsiban beszélgetünk. Kimegyünk Thrisby lakására.

– Egyedül megy, hadnagy, nekem dolgom van. Nem vagyok úgy oda Thrisbyért. A Cadillac tulajdonosával kell foglalkoznom – feleltem.

Harapós hangon hirtelen megkérdezte:

– Velünk jön szépszerével, vagy erőszakkal vigyük el?

Candy előrelépett, benyúlt a zakója alá.

– Oké, ha így áll a helyzet – mondtam, és lefelé indultam a lépcsőn. – Miben sántikál, hadnagy?

Rankin dühösen rám förmedt:

– Hagyja ezt a süket dumát! Éppen most tért vissza Thrisby házából, igaz?

– Ezt nehéz lenne bebizonyítani – feleltem. Beszálltam a járőrkocsi hátsó ülésére. Rankin mellém ült, Candy a sofőr mellé.

– Mehetünk – mondta Rankin.

A kocsi elindult.

Hátrapillantottam a nyaralóra, és azon tűnődtem, mit gondolhat Margot. Nem mutatkozott. Pillanatokon belül felöltözik, és eltűnik a házból. Bárcsak föl se mentem volna a White Château-ba!

– Adja ide a fegyverét – szólalt meg váratlanul Rankin.

– Nincs nálam.

Rankin utasította a sofőrt, hogy álljon meg aztán megkérdezte:

– Hol van a revolvere?

– A nyaralóban.

– Forduljunk vissza! – mondta ingerülten.

A sofőr megfordult, és visszaszáguldott a nyaralóhoz vezető úton.

– Menjen vele – parancsolta Rankin Candynek. – A fickó fegyverét akarom!

Kiszálltam a kocsiból, a sarkamban loholó Candyvel fölszaladtam a lépcsőn, belöktem az ajtót, villanyt gyújtottam, és a beépített szekrényhez ugrottam.

Megpróbáltam megakadályozni, hogy Candy hozzáférjen a fiókhoz, de félrelökött, kihúzta, és kivette a pisztolyomat.

– Ez az? – kérdezte.

– Igen.

Belenéztem az üres fiókba, és libabőrös lett a hátam: Bridgette revolvere eltűnt!

Candy szétnyitotta a fegyvert, belebámult a csőbe, megszagolta, majd morogva zsebre vágta a pisztolyt.

– Kié az a Caddy odakint? – kíváncsiskodott.

– Inkább a hadnagytól kérdezze meg.

Fintorogva nézett rám, aztán vállat vont.

– Gyerünk!

– Mi ez a cirkusz? – kérdeztem. Kíváncsi voltam, vajon hallgatózik-e Margot.

– Azt hiszi, bolonddá tesz? – méltatlankodott Candy. – Láttuk bemenni Thrisby házába, és azt is láttuk, amikor kijött.

– Igazán? Akkor miért nem tartóztattak le, őrmester?

– Nem volt letartóztatási parancsunk – felelte Candy –, de most már van.

– Kitől?

– A kapitánytól.

– Holding tud róla?

Candy megforgatta a szájában a rágógumit.

– Holdingot akár el is felejtheti. Ebben a városban óráról órára változik a helyzet. Gyerünk, ne várakoztassuk a kapitányt!

Visszamentünk a kocsihoz.

– Megvan? – kérdezte Rankin, amint beszálltunk.

– Igen. – Candy Rankin kezébe nyomta a revolveremet. – Nemrég lőttek vele.

– Meg tudom magyarázni – mondtam. – Ugye nem azt akarják kisütni, hogy én öltem meg azt a két embert?

– Semmit nem próbálok kisütni – felelte Rankin fáradt, fakó hangon. – Fogja be a száját, jó? Parancsot kaptam, hogy vigyem be, és beviszem.

– És mi történt Holdinggal?

Rankin behúzódott a kocsi sarkába.

– Majd megtudja. Csak fogja be a száját.

Egy árva szó sem hangzott el, amíg sebesen fölhajtottunk a hegygerincre.

Útközben törtem a fejemet. Hirtelen úgy éreztem, talán megtaláltam a rejtély kulcsát. Nem tudhattam egészen biztosan, de a mozaikjáték elemei, amelyek eddig nem jelentettek semmit, most váratlanul értelmet kaptak. Hirtelen megszállt az ihlet: ilyesmit akkor él át az ember, ha gondolatban hátralép, kívülről szemléli az apró-cseprő eseményeket, és. meglátja köztük az összefüggést, amelyről eddig fogalma sem volt.

Nem volt időm az új felfedezés miatt izgulni, mert megérkeztünk a White Château-hoz.

Kiszálltunk.

Rankin odaszólt Candynek:

– Menjen vissza a kocsival a nyaralóhoz. Vigye magával Jacksont. Kutassák át a házat. Hozzák ide, amit találnak. Indulás!

Candy meglepetten ült vissza a kocsiba, a sofőr meg a volán mögé.

– Mit gondol, elment már a lány? – kérdezte Rankin, amint a járőrautó elindult.

– Igen. Mi történt Holdinggal?

– Maga elég veszélyes helyzetbe került, Brandon. Creedy pánikszerűen lepaktált Harrison bíróval. Holding visszatért a kormányzatba. Pillanatnyilag nincs ellenzék.

Ez valóban kínos volt.

– Gyerünk – mondta Rankin. – Ne várakoztassuk a kapitányt. Aztán nehogy baj legyen! Megmondták magának, hogy ne erőltesse ezt az ügyet. Nem panaszkodhat, hogy nem figyelmeztették.

– Holding azt mondta, folytassam.

– És maga nem vette észre, miféle patkány Holding? – kérdezte Rankin türelmetlenül. – Gyerünk!

Végigmentünk az ösvényen, és a gyepen átvágva a házhoz siettünk. Minden villany égett. A teraszon három egyenruhás rendőr sétált fel-alá.

A nyitott franciaablakon át beléptünk a hallba. Az ujjlenyomatosok és a fényképészek szorgalmasan dolgoztak, rám se néztek.

Rankin megkérdezte az egyiktől:

– Itt van a kapitány?

– Az emeleten, hadnagy – felelte a detektív a koktélasztal szélén frissen fölfedezett ujjlenyomatot vizsgálgatva.

Kimentünk az előszobába.

Két fehér köpenyes férfi hordágyon lepedővel letakart holttestet cipelt le az emeletről. Magasságából ítélve az inas lehetett.

Félrehúzódva figyeltük, hogy az előszobán végigtrappolva, a franciaablakon át távoztak.

– Gyerünk! – szólt rám Rankin. – Menjen előre!

Fölcaplattam a lépcsőn. Rankin a fejével intett, hogy lépjek be Thrisby hálószobájába.

Thrisby még mindig keresztben feküdt az ágyon. A behemót Katchen kapitány az ablaknál állva kifelé bámult. Két civil ruhás nyomozó éppen átvizsgálta a szobában található számtalan fiókot. A sziámi macskának híre-hamva sem volt.

Beléptem a szobába, és megálltam az ágy lábánál. Nem néztem Thrisbyre.

Rankin zsebre vágott kézzel, az ajtófélfának támaszkodva Katchen széles vállára meredt.

A kapitány nem fordult meg, továbbra is kibámult az ablakon. A szájából gomolygó szivarfüst szürke kis felhője átúszott a szobán, és megcsapta az orromat. Csípős volt és büdös.

Két kínosan hosszú percig nem történt semmi, aztán Katchen felmordult:

– Megvan a fegyver? – Még mindig hátat fordított. Jól bevált módszer: így szokták felőrölni az idegeket és megtörni az ellenállást.

Rankin beljebb lépett az ajtóból, de az egyik detektív azonnal a helyére állt. Ezzel a gyöngéd célzással jelezték, hogy remélik, nem rugaszkodom neki hirtelen a lépcsőnek.

Rankin Katchen kezébe nyomta a revolveremet. A kapitánynak akkora marka volt, hogy gyermekjátéknak látszott benne a fegyver. Katchen megragadta, megszagolta a csövet, szétnyitotta a pisztolyt, belenézett a csőbe, kivette a tárat, és megszámolta a töltényeket. Vállat vonva Rankin felé nyújtotta a revolvert.

Rankin átvette, közben Katchen megszólalt:

– Rajta van a bilincs?

Láttam, hogy Rankin arcizmai megfeszülnek.

– Nincs, kapitány.

– Miért? – A dühös morgás hallatára bárkiben meghűlt volna a vér. Az enyém sem lett melegebb.

– Úgy gondoltam, nem szükséges.

– Nem azért fizetik, hogy gondolkodjon! Bilincset rá!

Rankin elővette a bilincset a farzsebéből, és közönyös arccal hozzám lépett. Odatartottam a csuklómat, ő meg rákattintotta a karperecet.

– Rajta van, kapitány – mondta és félrehúzódott.

Katchen lassan megfordult. Széles, durva képe vöröslött a vértolulástól. Apró szeme izgatottan, ádázul villogott: olyan dühös volt, akár egy megvadult, kóbor elefánt.

– Szóval azt hitted, szimat, hogy megúszod szárazon – mondta, és haragosan bámult rám. – Azt hitted, Holding barátod távol tart tőled. Majd én megmutatom, mekkorát tévedtél! – Beszéd közben lassan közeledett felém. Apró, vörös pontokat láttam a szemében. – Már vártam, hogy újra találkozzunk, szimat – folytatta –, de itt süllyedjek el, ha sejtettem, hogy kettős gyilkosságért foglak elkapni.

– Nem varrhatják a nyakamba – mondtam, közben figyeltem a fickót. – Nagyon jól tudja, hogy legalább öt-hat órája halott mind a kettő.

Ahhoz képest, amilyen behemót alak volt, igen gyorsan behúzott egyet. Láttam, hogy a bal keze a fejemet vette célba, és az utolsó pillanatban elhajoltam. Acélos ujjai csak a fülemet súrolták, de a jobbját a bilincs miatt már nem tudtam elhárítani. Akkora pofont kaptam, mint egy öszvérrúgás.

Összeestem. Fölhúzott térddel fekve próbáltam levegőt pumpálni a tüdőmbe. Egy hosszú percig hevertem így, és igyekeztem lélegzethez jutni. Hallottam, hogy Katchen fölmordul:

– Állítsák talpra!

Az egyik detektív megragadott és fölrángatott. Nekitántorodtam, ő meg ellökött, és arrébb ment.

Nyomasztó csend vett körül, míg magamhoz tértem. Nemsokára sikerült kiegyenesednem. Katchen csúfondáros vigyorral farkasszemet nézett velem.

– A kapitányságra visznek, szimat. – Minden szót elharapott. – Bezárnak egy cellába, de nem leszel egyedül. Három-négy emberem is akad, aki szívesen megpuhítja az ilyen férgeket. Ha befejezték, akár négy gyilkosságot is boldogan beismersz, nemhogy kettőt.

Tudtam, ha megszólalok, újra megüt, és nekem már más se hiányzott, mint ha egy telivér szájbarúg. Csak álltam, és a szemébe néztem.

– És ha nem tudom a nyakadba varrni a gyilkosságot – folytatta –, lecsukatlak betörésért. Három hónapot kapsz, és mindennap megkalapál néhány emberem. Megmondtam, hogy ne üsd bele az orrodat ebbe az ügybe, most aztán majd jól megbánod, hogy nem hallgattál rám.

Rankinhez fordult.

– Oké, vigye be a kapitányságra, és csukássá le Thrisby meg az inas meggyilkolásáért. Előzetes letartóztatásban marad, amíg megvizsgálom a bizonyítékokat. Jó lenne, ha rá tudnánk kenni az emberölést.

Rankin közönyös képpel hozzám lépett, és megfogta a karomat.

– Indulás! – mondta.

Katchen is odajött. Mellbe bökött banán nagyságú mutatóujjával.

Rám förmedt:

– Gondoskodtam róla, te féreg, hogy azt kívánd, bárcsak meghaltál volna! – Lendült a keze, és olyan erővel törölt képen, hogy nekitántorodtam Rankinnek. – Vigye a szemem elől ezt a pocsék alakot, és dugja be egy cellába – morogta.

Rankin karon ragadott, és kirángatott a szobából. Lementünk a lépcsőn, kiléptünk a teraszra. Az ösvény végében álló járőrkocsi felé ballagtunk. Nem szóltunk egy szót sem. Amint kiléptünk a kapun, az a kocsi, amelyik a nyaralóból idehozott, legördült az úton, és megállt.

Candy kiszállt, és csatlakozott hozzánk.

– Talált valamit? – kérdezte Rankin.

– Egy másik revolvert. Ez is .38-as, nemrég használták. Négy töltény hiányzik a tárból – felelte, és kihalászta a zsebéből Bridgette pisztolyát.

– Hol találta? – kérdeztem.

– Az ágya alatt… ahová dugta.

Megráztam a fejemet.

– Nem én dugtam oda, de nem kívánom, hogy elhiggye…

Rankin dühösen nézett rám.

– Beviszem a kapitányságra – mondta Candynek. – Megnézetem azt a revolvert. Más nincs?

– Nincs.

– Menjen haza az egyik kocsival – folytatta Rankin. – A kapitánynak nincs szüksége több emberre.

– Oké. Egyedül viszi be Brandont?

– Igen.

Egymásra néztek. Úgy láttam, Candy bal szeme megrebbent, mintha kacsintott volna, de lehet, hogy tévedtem. Az őrmester eltűnt a sötétben.

Rankin az egyik rendőrségi autó felé terelt.

– Maga vezet.

– Tessék? – csodálkoztam.

– Maga vezet.

– Bilincsben?

Előásta a kulcsát, és levette a karperecet.

Becsúsztam a volán mögé. Indítottam. Rankin mellém ült, cigarettát vett elő és rágyújtott.

– Mehetünk – mondta.

Fölhajtottam a hegyi útra, és megszólaltam:

– Óvatosan bánjon azzal a revolverrel, hadnagy. – Lassítottam, körülnéztem, aztán rákanyarodtam az országútra. – Mrs. Creedyé.

– Majd vigyázok.

– Miért így visz be? – kérdeztem. – Nyilván ez az első alkalom, hogy a fogoly maga vezeti a járőrkocsit a börtön felé, a zsaru meg csak bagózik mellette…

– Nem viszem be – felelte Rankin. – Katchen azt hiszi, pompás ötlete támadt. Szerinte maga már úgy pánikba esett, hogy eltűnik a városból, és vissza se jön többet. Az a feladatom, hogy alkalmat adjak magának a szökésre.

Úgy meglepődtem, hogy a következő kétszáz yardon hallgattam, mint a csuka, de aztán észbe kaptam, és hirtelen fölnevettem.

– Tényleg jól rám ijesztett, de nem annyira, hogy elfussak. Az is a feladatához tartozik, hogy mindezt elmesélje nekem?

– Az a feladatom, hogy ne nézzek oda, amíg maga meglóg – felelte Rankin unottan. – De valami azt súgja, hogy talán mégsem lóg meg.

– Eszemben sincs! Nem kockáztatom meg, hogy golyót kapjak a hátamba Persze ez is Creedy ötlete volt. Először meg akart vásárolni százötvenezer dollárért, most pedig megpróbál elijeszteni. – Nagyot fújtam. – Honnan tudta, hogy Thrisbynél jártam?

– Creedy kiküldte az egyik besúgóját. Figyeltette a házat – felelte Rankin. – A pasas fölhívta Creedyt, megmondta, hogy látta magát bemenni. Creedy erre telefonált Katchennek, és ráparancsolt: tartóztassa le magát emberölésért. Utasította a kapitányt, hogy ijessze halálra magát, intézze el, aztán hajítsa ki a városból. De maga már kereket oldott, mire rátaláltunk Thrisbyre. Katchen úgy döntött, a gyilkosság vádjával rémíti meg.

– És nem is érdekli, ki ölte meg Thrisbyt?

Rankin vállat vont.

– Ó, majd rájön, csak idő kérdése – felelte közönyösen.

– A besúgó nem látta a gyilkost?

– Nem. Csak éjszaka dolgozik. – Rankin elővette a zsebéből Bridgette revolverét, és megforgatta a kezében. – Ezzel lőtték le Thrisbyt?

– Igen.

– Az asszony ölte meg?

– Ezt inkább tőle kérdezze meg. Szerintem nem.

– Creedy feleségétől nem lehet ilyesmit kérdezni. Ha már itt tartunk, ebben a városban Creedy feleségétől semmit nem kérdezhet az ember, ha nem akarja, hogy kirúgják az állásából.

– Tűrhetetlen, hogy egyetlen embernek ekkora hatalma legyen. Szóval Creedy kiegyezett Harrison bíróval?

– Igen. Nem volt túl nehéz ügy. A bírónak nincs egy árva fityingje sem, viszont a felesége ész nélkül szórja a pénzt. Creedy lepénzelte Harrisont, az meg készséggel eltűnik a politikai életből. Holnap benne lesz a lapokban.

– A Courier el lesz bűvölve.

– Semmit nem tehetnek ellene. Visszamehet a nyaralóba, Brandon. Jobban teszi, ha csomagol, kocsiba ül, és szedi a sátorfáját.

– Még nem vagyok hajlandó lelépni. – A hegyi útról bekanyarodtam a Franklyn Boulevard-ra. – Csak akkor megyek el, ha kinyomoztam Sheppey halálát. Előbb nem.

– Okosabb lenne, ha még az éjjel elkotródna. Katchen kiadta maga ellen a parancsot. Ha két órán belül nem takarodik el a városból, baj lesz. Katchen emberei nagyon értik a módját, hogyan rendezzenek balesetet a járőrkocsikkal. A lábát is elveszítheti, ha ők főzik ki az összeütközést.

Rábámultam.

– Tréfál?

– Soha nem beszéltem komolyabban – felelte higgadtan. – Két órán belül tűnjön el St. Raphaelből, különben kórházban köt ki. Semmit nem tehet ellenük. Ezek a fiúk gyorsan elkapják: harminc járőrkocsi portyázik a városban, és bármelyik lecsaphat magára. Ne áltassa magát. Még arra sem lesz módja, hogy visszaadja a kölcsönt, örülhet, ha túléli. Ezek profik. Nagyon értik a dolgukat.

A nyaralóhoz vezető hepehupás úton döcögve átgondoltam a hallottakat.

Megálltam, és kiszálltam a kocsiból.

– Szüksége van arra a pisztolyra, hadnagy? – kérdeztem. – Maga valószínűleg nem venné hasznát, de én talán igen.

Rankin felém fordította a fejét. Rám nézett.

– Még mindig Creedyre vadászik?

– Sheppey gyilkosára. A revolver elvezethet hozzá. Majd visszaadom.

Tétovázott, aztán vállat vont.

– Oké. Tényleg nem megyek sokra vele. Katchen úgyis elsüllyeszti, mihelyt rájön, hogy Mrs. Creedyé.

– Köszönöm, hadnagy. Igazán kedves volt hozzám. Remélem, hamarosan előléptetik – mondtam, és kezet nyújtottam.

Rankin megszorította a kezemet, odaadta a pisztolyt, aztán átcsúszott a volán mögé.

– Nem szállhat szembe ezzel a rendszerrel, Brandon – mondta komolyan, és rám nézett a kocsi ablakából. – Ezek a hitvány alakok túl hatalmasak, túl erősek és túl jól szervezettek ahhoz, hogy egyedül megküzdjön velük.

Biccentett, éles kanyarral megfordult, és gyorsan eltűnt a sötétben.

II.

Éppen a nyaraló felé indultam, amikor megláttam a göröngyös úton vakító fényszóróval, sebesen közeledő autót. Rankin kocsija azonnal félrehúzódott, a másik meg elszáguldott mellette, és továbbra is felém tartott.

Bridgette revolverét üres pisztolytáskámba dugva vártam. Hirtelen nagyon elfáradtam. Katchen ökölcsapásaitól tompán fájtak a hasizmaim, és csak aludni akartam, semmi mást.

A kocsi megállt. Magas, sovány férfi szállt ki belőle. Odajött hozzám. A holdfényben csak annyit láttam, hogy elég fiatal fickó.

Lehajtott karimájú kalapját a tarkójára tolta.

– Mr. Brandon?

– Igen.

– Frank Hepple vagyok a Courier-tól. Mr. Troy mondta, hogy keressem fel magát. Mit gondol, nagyon késő van már egy kis beszélgetéshez?

Tényleg nagyon késő volt, és beszélgetni sem volt kedvem, de Troy szerint ügyes a fiú, nekem pedig segítség kellett, így aztán behívtam a házba.

– Honnan tudta, hogy itt lakom? – kérdeztem, amíg a nyaraló felé ballagtunk a homokban.

– Ma délután fölhívtam Rankin hadnagyot, ő mondta meg – felelte Hepple. – Szeretnék elmesélni magának valamit. Gondoltam, az lesz a legjobb, ha idejövök, és azonnal megbeszéljük.

Csöndes és üres volt a nyaraló. Margot parfümje megcsapta az orromat a fülledt, meleg levegőben. Előrementem, hüvelykujjammal megpöcköltem a kapcsolót, villanyt gyújtottam, és bevezettem Hepple-et a hallba.

A kandallópárkányon álló órán negyed tizenkettő múlt öt perccel. Kissé rosszkedvűen gondoltam, hogy ha Rankin nem vonszol el Thrisby lakására, most Margot karjában fekhetnék.

A bárszekrényben találtam egy üveg Vat 69-et. Két nagy pohár szódás whiskyt töltöttem. Az italt az egyik asztalhoz vittem és leültem.

Hepple-re néztem, aki a kandalló előtt állva engem figyelt.

Körülbelül harmincéves lehetett. Keskeny, kellemes arcú, éles szemű, erős állú férfi volt. Olyan embernek látszott, akit igen nehéz megállítani, ha egyszer nekiindul.

– Egészségére! – mondtam. A poharakra mutattam, aztán mindkét kezemet fájó gyomromra szorítva lazítani próbáltam.

Odajött, fölkapta az egyik poharat, nagyot húzott a whiskyből, majd amikor én is a poharamért nyúltam, megszólalt:

– Mr. Troy megkért, hogy nézzek utána Hahn viselt dolgainak. Vájkáltam egy kicsit a múltjában, és aranybányára bukkantam.

– Hogy érti ezt?

– Fölmentem a műtermébe, és megkérdeztem, adna-e interjút – felelte Hepple. – Kapva kapott az ingyen reklámon. Nehogy rosszul ítélje meg ezt a fickót. Vérbeli művész, és érti a dolgát. Rábeszéltem, hogy készítsen egy agyagvázlatot, és adja nekem. Tényleg csak vázlat, de rajta van a pasas teljes ujjlenyomata. – Hepple szélesen elmosolyodott, el volt ragadtatva a saját ötletétől. – Ma délelőtt elvittem a vázlatot az FBI Los Angeles-i központjába. Ellenőrizték az ujjlenyomatot, és minden kiderült. – Újra fölkapta a poharát, nagyot kortyolt, és izgatottan hadonászott. – Hahn valódi neve Jack Bradshaw. 1941-ben két évet ült kábítószer-csempészésért. Amikor kiszabadult, Mexikóba ment, és az FBI szem elől tévesztette. Négy évvel később bukkant fel újra: elkapták a határon két bőrönd kokainnal. Ezúttal nyolc évet húzott le. Szabadulása után az FBI figyelte, de úgy látszott, letelepedett, és jó útra tért, törvénytisztelő polgár lett. Az FBI mindent tud a Kerámiaiskoláról. A nyomozóik még körül is néztek a házban, de azt mondják, Hahnnak nincsenek gyanús ügyei. – Hepple előrehajolva rám bökött. – De magát az érdekli majd igazán, ami most következik. Amikor Hahn legutóbb hűvösön volt, összehaverkodott egy Juan Tuaramez nevű fickóval, ö is kábítószercsempész volt. Egyszerre szabadultak. Gyanús volt nekem ez a Tuaramez, és megkértem az FBI-t, hogy mutassák meg a fényképét. Mit gondol, ki lehet?

– Cordez?

Hepple bólintott.

– Nyert. Cordez a Muskétás Klubból. Mit szól hozzá?

– Tudja az FBI, hogy ő is itt van?

– Hát persze. De semmit nem tehetnek. Letöltötte a büntetését, és látszólag jól menő klubot vezet. A fiúk időnként beugranak hozzá körülnézni, de meggyőződésük, hogy felhagyott a régi játékaival.

– Arra nem kíváncsiak, miféle pénzből nyitotta meg a klubot?

– Gondosan ellenőrizték. Cordez azt állította, hogy egy tőkéscsoport támogatja.

– És Hahn?

– Ugyanezt mondja.

– Tudják, kik ezek a tőkések?

– Természetesen egyedül Creedy.

– Az FBI-nak nem gyanús, hogy ez a két börtöntöltelék ugyanabban a városban nyitott üzletet?

– Jó ideig szemmel tartották őket, de Cordez soha nem megy a Kerámiaiskolába, és Hahn se jár a klubba. Nem is találkoztak, mióta letelepedtek St. Raphaelben.

Pillanatnyi gondolkodás után megszólaltam:

– Hallom, Harrison bíró visszavonult a politikai életből.

Hepple fintorgott.

– A vén kígyó. Creedy megvásárolta.

– Megírják?

– Szó se lehet róla! Nincs bizonyítékunk. De valóban így történt. Elég sokáig fog tartani, míg találnak valakit helyette. Közben nem lesz ellenzék, ez a banda meg kényelmesen befut a választásokon. Úgy látszik, gengszteruralom vár ránk a következő periódusban is.

– Talán igen, talán nem. Hallott a White Château-beli lövöldözésről?

Hepple bólintott.

– De ennek nincs semmi köze Cordezhez és Hahnhoz, ugye?

– Még nem tudom. Éppen ezt próbálom kideríteni. Van a szerkesztőségben megbízható páncélszekrény?

Hepple arcán meglepetés tükröződött.

– Hogyne lenne.

– Szeretném, ha biztonságba helyezne valamit – mondtam, és elővettem Bridgette revolverét a pisztolytáskámból. – Betenné ezt a páncélszekrénybe, és megőrizné, amíg visszakérem?

– Természetesen.

Fogta a revolvert, megnézte, az orrához emelte a csövet és beleszagolt. Fürkésző pillantást vetett rám.

– Netán ezzel a fegyverrel gyilkolták meg Thrisbyt?

– Lehet. Ezt még ki kell derítenem. Nem akarom, hogy eltűnjön. Azt hiszem, a páncélszekrényükben jó helyen lesz.

– Nem kellene átadni a rendőrségnek?

Megráztam a fejemet.

– Nem. Náluk esetleg elveszne.

Egyik kezéből a másikba dobta a pisztolyt.

– Talán ismeri a tulajdonosát? – kérdezte.

– Sejtem, ki lehet, de ez nem jelenti azt, hogy ő lőtte agyon Thrisbyt.

Hepple zsebre vágta a revolvert.

– Oké. Remélem, tudja, mit csinál.

– Ne aggódjon. Ha egy kis szerencsém van, holnap remek sztorit szállítok magának. Lehet, hogy ez a pisztoly lesz a főszereplője.

– Segíthetek még valamit?

– Holnap egész nap legyen a szerkesztőségben. Előfordulhat, hogy sürgősen szükségem lesz magára, és tudni akarom, hol találom.

Gondterhelt arccal, komolyan nézett rám.

– Úgy érzem, többet tud erről az ügyről, mint amennyit elmond. Vékony jégen táncol, Brandon; beszakadhat. Mit szólna hozzá, ha mindent elmesélne, és ketten dolgoznánk tovább?

Megráztam a fejemet.

– Még nem vagyok készen. Rengeteg elméletem van, de ezek nem valódi tények.

– És miért nem mondja el az elméleteit? Mi lesz, ha bajba jut, mielőtt beszélni tudna? Ebben a városban sokféleképpen csávába kerülhet, ha kíváncsiskodik. És ha magába fojtják a szót, mielőtt kinyitná a száját? Így nem sokat segítene rajtunk, igaz?

Kísértésbe estem, hogy elmeséljem, mi motoszkál a fejemben. Holtbiztosra kell mennem, ha azt akarom, hogy kicsússzon a talaj Creedy lába alól.

– Az lesz a legjobb, ha holnap fölhívom – mondtam.

– Ide hallgasson, ne maradjon itt egyedül ma éjjel. Több mint egymérföldnyire van mindentől és mindenkitől. Idekint bárki megtámadhatja, és akkor senki nem tudja meg az igazat. Miért nem jön el hozzám éjszakára? Megalhatna a díványomon.

A fejemet ráztam.

– Ne aggódjon miattam. Jó helyen vagyok itt. Holnapig semmi nem történik velem.

Hepple vállat vont.

– Oké. De azt hiszem, borzasztó nagy kockázatot vállal. – Névjegyet vett elő a tárcájából, és átadta. – Ez a lakásom telefonszáma. Ha szüksége van rám, holnap reggel nyolcig otthon talál, később pedig a szerkesztőségben.

– Vigyázzon arra a pisztolyra!

– Azonnal bemegyek a szerkesztőségbe, és biztonságba helyezem. Viszontlátásra!

– Holnap.

– Vigyázzon magára!

– Vigyázok.

Utána néztem, amíg leszaladt a lépcsőn, és a homokon át a kocsijához ballagott. Megfordult, intett, aztán beült és elhajtott.

A verandáról addig figyeltem vörös jelzőlámpáját, míg el nem tűnt a szemem elől.

Tizennegyedik fejezet

I.

Magasan járt a hold a pálmafák fölött, és hosszú, fekete árnyékokat vetett. Ezüstösen csillogott a tenger. Csak a sétány forgalmának zajai, meg a víz lágy csobbanásai hallatszottak a távolból.

A verandán álldogálva St. Raphael fényeit néztem, és úgy éreztem, teljesen egyedül vagyok. Arra gondoltam, talán mégis el kellett volna mennem Hepple-lel.

Ha bárki meg akarna ölni, ez a magányos nyaraló a legalkalmasabb hely erre a célra.

Görnyedt háttal a veranda korlátjára támaszkodtam. Fáradt voltam, erőlködnöm kellett, hogy munkára kényszerítsem az agyamat. Jobbra, a távolban láttam a Kerámiaiskola világos ablakait. Kíváncsi voltam, vajon mit csinál e pillanatban Hahn, vagyis valódi nevén Jack Bradshaw.

Most már ismertem a levélgyufa titkát, de még így sem tudtam egészen biztosan, ki ölte meg Sheppeyt. Úgy éreztem, nagyon közel vagyok hozzá, hogy megfejtsem, ki volt a gyilkos, de a mozaikjáték utolsó elemének még a helyére kellett kerülnie ahhoz, hogy teljes legyen a kép.

Nem volt értelme idekint álldogálni a sötétben. Győzködtem magam, hogy ezzel az erővel akár ágyba is bújhatnék, hiszen úgysem tehetek semmit holnapig.

Megfordultam, bementem a hallba. Becsuktam, sőt be is zártam a franciaablakot, aztán a bárszekrényhez vittem és letettem a két poharat, amelyből Hepple-lel ittunk.

Körülnéztem. Meggyőződtem róla, nem maradt-e égő cigaretta a hamutartókban, majd az ajtó mellett levő villanykapcsolóhoz léptem. Éppen kinyújtottam felé a kezemet, amikor halk hangot hallottam. Rögtön tudtam, hogy már nem vagyok egyedül a nyaralóban.

Egy másodpercig meg se moccantam. A rémülettől hirtelen kiszáradt a szám. Eszembe jutott, hogy nincs fegyverem: az enyémet Rankin vitte el, Bridgette-ét pedig odaadtam Hepple-nek. Jól emlékeztem a szavaira: Több mint egy mérföldnyire van mindentől és mindenkitől. Idekint bárki megtámadhatja, és akkor senki nem tudja meg az igazat.

A hálószobában motozott valaki: tisztán hallottam, hogy lopakodva járkál odabent. Megreccsent egy laza padlódeszka.

Leoltottam a villanyt, a szoba sötétbe borult.

A nagy ablakból láttam a holdat: fehér fénytócsát loccsantott a szőnyegre a túlsó sarokban, de ott, ahol álltam, mindent elrejtett a sötétség.

Moccanás nélkül füleltem, csak úgy kalapált a szívem.

Újra hallottam a motozást a hálószobában, aztán halkan megnyikordult és kinyílt az ajtó.

– Állj, vagy lövök! – kiáltottam fenyegetően.

Mihelyt kimondtam, fél térdre ereszkedtem, és vártam a revolver dörrenését, de csak riadt, szapora zihálást hallottam.

– Lew?

Margot hangja volt!

– Az isten szerelmére! – kiáltottam.

Fölálltam, villanyt gyújtottam. Margot ijedt, tágra nyílt szemmel, görcsös arccal állt az ajtónyílásban. Átlátszó nejlon hálóing volt rajta, akár az üveg. Ez a földöntúli szépség több volt, mint gyönyörű.

– Lew! Halálra rémítettél!

– Én téged? És mit gondolsz, te mit műveltél velem? Majdnem szívbajt kaptam! Margot, mit keresel itt?

– Visszajöttem. Úgy aggódtam érted, drágám! Azt se tudtam, mit csináljak. Fölvittem a kocsit a sétányhoz, és gyalog lopóztam vissza. Odakint vártam a sötétben. Megérkeztek a zsaruk, aztán el is mentek. Fáztam, úgyhogy bejöttem, és itt vártalak tovább. Éppen most ébredtem föl.

Elővettem a zsebkendőmet, és megtöröltem az arcomat.

– Sajnálom, hogy rád ijesztettem – mondtam –, de úgy megrémültem, hogy majd a falra másztam. Azt hittem, ütött az utolsó órám.

– Ne haragudj. Elaludtam. Épp akkor ébredtem föl, amikor leoltottad a villanyt. Gondoltam, hogy te vagy az, de nem mertem szólni, mert hátha mégsem te jöttél meg. Az ajtóhoz lopózva hallgatóztam. Olyan félelmetes hangon kiáltottál rám, hogy halálra rémültem.

– Én is.

Fürgén hozzám futott, és a nyakam köré fonta a karját. Könnyű, hajlékony teste érintésétől kalapálni kezdett a szívem. Megsimogattam nyúlánk hátát, domború csípőjét, és megöleltem.

– Csókolj meg, Lew…

A szám rátalált az ajkára. Halk sóhajjal szorosan hozzám simult.

– Ó, drágám…

Erős akarat kellett hozzá, hogy elengedjem, de megtettem.

– Feküdj le, Margot – mondtam. – Megfázol…

Félrehajtott fejjel nézett rám. Kissé elpirult, az ajka szétnyílt. A már jól ismert pillantást láttam a szemében. A világ legkívánatosabb asszonya volt.

– Nem fázom meg, de azért lefekszem. És te?

– Hova gondolsz! Előbb zuhanyozni szeretnék. Rögtön jövök.

– Lew, még nem is mondtad, mi történt. Miért vitt el a rendőrség?

Fölkaptam, és a hallból átvittem a hálószobába.

A párnán még látszott a feje fészke. Félrelökte a takarót, ahogy fölkelt. Az ágyra fektettem, betakartam, és lepillantottam rá. Milyen gyönyörű, gondoltam.

– A rendőrség? Rám parancsoltak, hogy azonnal tűnjek el a városból – mondtam. – Margot, ezek azt hiszik, túl közel férkőztem Sheppey gyilkosához.

Sötét szeme tágra nyílt, kinyújtott kezével megsimogatta az arcomat.

– Elmész, Lew?

– Azt hiszem, igen. Könnyen ráfázhatok, ha itt maradok, de előbb legalább az egyik piszkos üzletet elintézem. Rájöttem, mire jó a levélgyufa.

– Igazán? Mire?

Leültem az ágy szélére, és megfogtam a kezét.

– A gyufaszálakért kábítószert lehet kapni.

– Kábítószert? Hogyan?

Zavartan nézett föl rám.

– Pofonegyszerű. Cordez és Hahn kábítószer-kereskedők. A narkócsoport jól ismeri, és állandóan szemmel tartja őket. Már mindketten ültek csempészésért, és tudják, hogy legközelebb életfogytiglani börtönre ítélik őket így aztán társultak. Kitervelték a szerintük holtbiztos üzletet, méghozzá úgy, hogy az ország egyik leggazdagabb városába költöztek. Anyagi támogatást szereztek, megnyitották a klubot meg a Kerámiaiskolát. Mindkettő törvényes vállalkozás. A narkócsoport körülszaglászott náluk, de semmi gyanúsat nem talált. Hahnt és Cordezt figyelték, de ők nem találkoznak, és látszólag semmi közük sincs egymáshoz. Természetesen még mindig együtt dolgoznak a kábítószer-kereskedelemben, méghozzá úgy, hogy Hahn szerzi be a kábítószert, és Cordez adja el az ügyfeleknek. Cordez klubjába sok gazdag ember jár, és akad köztük olyan is, aki füvet akar vásárolni. Cordez elad nekik egy levélgyufát, ezzel átmennek Hahnhoz. Elég biztonságos vállalkozás, mert mindig telt ház van nála. Egy szál gyufáért a vendég meghatározott mennyiségű kábítószert kap. Hahn visszaküldi a gyufaszálakat Cordeznek, az meg kifizeti Hahn részét. Így mindenki elégedett lehet, és biztonságban van. Cordez megkapja a pénzt, a vevő a szokásos adag kábítószerét, és Hahnt is megfizetik a beszerzésért.

– Lew, ez fantasztikus!

– Egyáltalán nem az. A kábítószer-kereskedelem nem könnyű mesterség, Margot. A narkócsoport szinte minden trükköt ismer. Az ügyes kereskedőnek mindig meg kell előznie őket egy lépéssel. Cordeznek meg Hahnnak eddig sikerült. Hahn háza eszményi helyen áll ahhoz, hogy a fickó átvehesse a szállítmányokat. Éjszaka befut egy hajó, és senki nem tudja meg. Nos, ennyi az egész. Az utolsó dolláromat is rátenném, hogy ez a levélgyufa titka. – Benyúltam a farzsebembe, és elővettem a gyufát. – Valószínűleg minden ügyfél más sorszámot kapott, így azonosítani lehet őket. Ha valaki elveszíti a gyufáját, idegen nem használhatja fel. Olyan ez, mint a pokolba váltott bérlet. Sheppey szerzett egy levélgyufát. Ezért gyilkolták meg, és ezért kutatták át a szobáját, sőt az enyémet is.

Margot rám meredt.

– Tehát Jacques narkós volt?

– Lehetséges. A levélgyufáról mindenképpen tudott. Majdnem elárulta magát, amikor meggyújtottam egy szálat. Tudta, mennyi kábítószert pazaroltam el. – Visszatettem a gyufát a farzsebembe. – Nos, holnap vége a dalnak. Átadom a levélgyufát a Los Angeles-i narkócsoportnak, ők majd intézkednek.

– És aztán elutazol? – kérdezte, közben megszorította a kezemet. – Nem akarom, hogy elmenj, Lew.

Rámosolyogtam.

– Nem maradhatok itt. Vár a munkám Friscóban. Minden oda köt. De ki tart vissza, hogy te is Friscóba gyere?

– Természetesen apu. Nem engedne el.

Fölálltam.

– Ugye, tudod, mi a baj? Szórakozni is akarsz, meg a pénz is kell. Gondold meg, milyen érdekes lenne, ha elfelejtenéd az öregedet, és kipróbálnád, hogyan kell kenyeret keresni.

Margot hátrahanyatlott a párnán, hirtelen csábítóan fölragyogott a szeme.

– Lehet, hogy megpróbálom, drágám… de mi lesz azzal a zuhanyozással?

– Rögtön jövök!

Lerángattam a zakómat, kibújtam az ingemből és a nadrágomból, mindent egy székre hajigáltam, aztán egy szál alsónadrágban bementem a fürdőszobába.

Becsuktam az ajtót, kinyitottam a zuhanyt, és hevesen dobogó szívvel az ajtóhoz léptem.

Körülbelül tíz másodpercig vártam, majd megragadtam a kilincset, és nagyon óvatosan lenyomtam. Résnyire nyitottam az ajtót, hogy belássak a hálószobába.

Margit kibújt az ágyból. Éppen a szék mellett állt, amelyre a ruháimat dobtam. A nadrágom farzsebében kutatott; elővette a levélgyufát. Rémülettel vegyes megkönnyebbülés tükröződött az arcán. Hirtelen nagyon rosszul éreztem magam.

Kinyújtottam a kezemet, elzártam a zuhanyt, kitártam az ajtót, és beléptem a hálószobába.

Margot tágra nyílt szemmel azonnal megfordult. Visszafojtott lélegzettel, vinnyogva felsikoltott.

Rá se néztem. Egyenesen az ágyhoz ugorva fölkaptam és földhöz vágtam a párnát, amely még mindig őrizte a feje fészkét.

A lepedőn, a párna alatt sárga nyelű jégcsákány feküdt.

II.

Szinte hallani lehetett a csöndet. Margot-ra néztem; a levélgyufával a kezében, óriásira tágult szemmel, megkövülten állt.

– Margot, tényleg azt hitted, hogy megúszod szárazon? – kérdeztem. – Valóban azt gondoltad, hogy harmadszor is sikerülni fog?

Mozgott a szája, de nem jött ki hang a torkán.

Fölkaptam a jégcsákányt, és az ujjaim közt forgattam. Tűhegyesre reszelték a pengét. Végigfutott a hátamon a hideg, amikor rájöttem, hogy csak egy hajszálon múlt az életem.

– Nem voltál elég ügyes – mondtam, de közben szemmel tartottam. – Remek színésznő vagy, de csak másodrendű hazudozó. Pompásan játszottál, amíg meg nem próbáltad bemesélni nekem, hogy Thrisbyé a levélgyufa. Az a vacsora, amelyről beszéltél, nem volt igaz. Azon az éjszakán Thrisby a legújabb barátnőjével szórakozott. Bridgette meg fölment a fickó lakására. Ostoba hazugság volt, Margot. Ez vezetett hozzád.

Hirtelen leült, és a kezébe temette az arcát.

– Zavarba estem, amikor kölcsönadtad ezt a nyaralót – folytattam. – Egyáltalán nem volt jellemző rád, de most már értem. Csak óvintézkedést tettél, hogy ha terhedre lennék, megszabadulhass tőlem. Emberöléshez igazán megfelelő, elhagyatott hely, ugye?

Sápadtan, villogó szemmel pillantott föl. Még mindig gyönyörűnek láttam, de ez a szépség veszélyes volt és rideg.

Fölemeltem a jégcsákányt.

– És ez volt a párnád alatt. Így már érthető, miért ölted meg Sheppeyt olyan szakszerűen, Thelma Cousinst meg olyan ügyetlenül. Ha a karodban tartasz egy férfit, Margot, könnyen a párnád alá nyúlhatsz a csákányért, és tarkón szúrhatod a pasast. Ugye velem is ez volt a terved? Thelma viszont nyilván állt, amikor ledöfted, és ebben a testhelyzetben sokkal nehezebb tökéletesen gyilkolni. – Ránéztem. – Szólalj már meg! Ugye te ölted meg Sheppeyt?

A fejét rázta.

– Te ezt nem érted! – szakadt ki belőle hirtelen. – Megzsarolt! Megtalálta a levélgyufát, és ellopta. Azt mondta, csak akkor adja vissza, ha lefekszem vele. Nem szállt le rólam, önvédelemből tettem.

– Ügyesebben hazudj Margot. Sheppey nem volt zsaroló. Sok hibája akadt, de ilyen mélyre nem süllyedt. Sokkal bonyolultabb a helyzet. Hadd mondjam el, hogy szerintem mi történt. – Leültem az ágy szélére. – Te meg Thrisby le voltatok égve. Szerelmes voltál a fickóba, és látszólag ő is beléd. Elszedte Bridgette pénzét, aztán kettesben elköltöttétek. De Bridgette nem hülye. Sejteni kezdte, mi folyik itt. Valószínűleg Hammerschult vagy valaki más segítségével fölbérelte Sheppeyt, hogy figyeljen téged. Jack nyilván jól szórakozott, míg mindenhová követett. Fogadni mernék, hogy sokkal hamarabb beléd esett, mint én. Rábeszélted, hogy játssza ki Bridgette-et; megkérted, ne árulja el, hogy Thrisby szeretője vagy. Biztosan megkapta a jutalmát. Elég baj az neki, hogy véletlenül rábukkant erre a levélgyufa üzletre. Megkaparintotta a gyufádat. Vissza kellett szerezned. Hiszen nem tudsz élni a szokásos adagod nélkül, igaz? Így aztán elhatároztad, hogy megölöd.

– Nem! – kiáltotta, közben egymáshoz: verte a két öklét. – Nem így történt! Megtámadott…

– És éppen kéznél volt egy jégcsákány! Előre kitervelted, Margot.

– Nem! Hinned kell nekem!

– Akkor miért olyan rafinált jelmezben mentél hozzá a szállodába? A fekete parókában, az óriási napszemüvegben és az álruhában, biztonságban érezted magad, amikor abba a strandkabinba csábítottad Sheppeyt. Biztosra kellett menned, nehogy a szállodaszimat fölismerjen. De az elég ravasz volt, és átlátott a szitán; hülye voltam, hogy nem hallgattam rá. Sheppey rászedte Bridgette-et, tehát elfogadta a jelmezedet. Csak meg kellett magyaráznod, hogy Bridgette nem láthat együtt benneteket, és Jack máris megértette a parókát meg a napszemüveget. Mindenesetre nyilván rá is ugyanolyan csábítóan néztél, mint rám. Nem érdekelte, milyen színű a hajad, ha beváltod az ígéretedet. Becsaltad a kabinba, és megölted. Amikor rájöttél, hogy nincs nála a levélgyufa, fogtad a szobája kulcsát, a szállodába mentél, és ott kutattál tovább, de nem találtad meg.

Margot összefonta a karját a mellén. Kirázta a hideg.

– Ezt nem akarom tovább hallgatni – mondta. – Nem igaz!

– Dehogynem. Sőt mondok még valamit. Megtudtad, hogy Thrisby Thelma Cousinsszal játszadozik. Téged már kezdett unni, és elszórakoztatta egy olyan ártatlan kislány, mint Thelma volt. Tudtad, hogy a rendőrség keresni fogja a lányt, akit Sheppeyvel láttak. Gondoltad, itt az alkalom, megzavarhatod a nyomozást, egyúttal megszabadulhatsz a vetélytársadtól. Ismerned kellett Thelmát, hiszen rendszeresen jártál Hahnhoz narkóért Könnyen rábeszélhetted a lányt, hogy menjen le veled a tengerpartra. Valószínűleg azt hazudtad, Thrisbyről akarsz beszélgetni. A strandra vitted, ahol Sheppeyt is megölted. A rendőrség lezárta a környéket, csak ketten voltatok. Leszúrtad, aztán a haldokló lányt magára hagytad. Éppen annyi időd maradt, hogy hazamenj és átöltözz, mielőtt fölkerestelek. Remekül leplezted a félelmedet, Margot, de miután elmentem, töprengeni kezdtél, vajon mennyit tudok. Így aztán fölhívtál és elmondtad, hogy Sheppey nem járt a Muskétás Klubban, én meg elég hülye voltam és bevallottam: nálam van a levélgyufa. Elmentél a szállodába, és megtaláltad, sőt volt annyi eszed, hogy kicseréld egy közönséges levélgyufára, mert remélted, hogy nem veszem észre a különbséget.

Vadul rázta a fejét.

– Nem, Lew… tévedsz! Esküszöm, nem…

– Thrisby tudta, hogy narkós vagy – folytattam. – Sőt azt is, hogy jó okod volt megölni Thelmát. Rájöttél: Thrisby elárulhat. Amikor elmeséltem, hogy Bridgette azzal fenyegette Thrisbyt: megöli, úgy érezted, itt az alkalom. Elnémíthatod a fickót, és Bridgette-től is megszabadulhatsz. Mondhatom, Margot, igazán ügyes vagy. Elég könnyen megszerezted Bridgette revolverét. Fölmentéi Thrisbyhez a villájába, és agyonlőtted. Az inasa még mindig ott volt, úgyhogy őt is el kellett hallgattatnod. Nem tudom, mit éreztél, amikor rájöttél, hogy itt felejtetted a táskádat, és újra nálam van a levélgyufád, de biztosan nagyon kiborultál. Ugye akkor határoztad el, hogy tőlem is megszabadulsz?

Felém fordított fejjel, gyűlölettől fekete szemmel bámult rám.

– Nincs semmiféle bizonyítékod! – hörögte rekedten. – Nem félek tőled.

– Hogyne félnél, Margot. A bűnös mindig fél.

Fölállt.

– Semmit nem tehetsz ellenem! Semmit nem mersz tenni!

– Sajnálom, Margot, de nem hagyhatom, hogy megúszd. Négy ember halt meg miattad.

– Az apám nem engedi, hogy árts nekem – lihegte.

– Apád most semmit nem tehet – mondtam. – Mindent elmesélek Rankinnek. Még ez a korrupt kormányzat sem tussolhat el négy gyilkosságot.

Amíg beszéltem, Margot lassan a komódig hátrált, hirtelen megfordult, kihúzta a fiókot, és belenyúlt. Gyorsan utánaeredtem, de rögtön meg is álltam, mert egy .25-ös revolverrel a kezében fordult vissza.

– Most… megmutatom, hogy nem félek – sziszegte villogó szemmel.

Halk, nőies hang szólalt meg az ajtóban:

– Ne bolondulj meg, Margot!

A lány hirtelen megpördült, és halkan felsikoltott. Gyorsan hátranéztem a vállam fölött.

Lee Creedy állt az ajtóban. Szmokingban volt, a gomblyukában kamélia. Szarukeretes szemüvegét a homlokára tolta, szivarja egyenletesen égett vékony ajkai között.

– Add ide azt a pisztolyt – mondta, és kinyújtotta a kezét.

Margot habozás nélkül odament hozzá, és átadta a fegyvert. Krétafehér volt az arca. Reszketett.

– Vegyél föl valamit – szólt rá az apja. – Úgy nézel ki ebben a vacakban, mint egy kurva.

A lány gyorsan a szekrényhez ugrott, feltépte, kirángatott egy ruhát, beszaladt a fürdőszobába, és becsapta az ajtót.

Creedy üres tekintettel meredt rám.

– Maga is öltözzön fel. A hallban megvárom – mondta, és kiment a hálószobából.

Magamra kaptam a ruhámat. Éppen a zakómba bújtam, amikor Margot kilépett a fürdőszobából, közben lesimította a ruháját a csípőjén.

– Nem fogja hagyni, hogy árts nekem – suttogta lélegzetvisszafojtva. – Tudom, hogy nem!

Kiszaladt mellettem a hallba, én meg követtem.

Creedy, kezében a revolverrel, föl-alá járkált. Semmit nem árult el az arca.

– Ülj le – mondta Margot-nak, és egy székre mutatott, aztán rám nézett. – Maga is!

Leültünk.

Ő még jó néhány másodpercig járkált, közben beszélni kezdett:

– Bridgette elmondta, hogy egy férfi lakik nálad. Gondoltam, kijövök és megnézem, ki az. Csalódtam benned, Margot, de a legtöbb gyerek, csalódást okoz a szüleinek. Kétségtelen, hogy nem voltam túl jó apád, anyád meg teljesen lezüllött. Ez azonban nem mentség a számodra. – Elhallgatott, és szorosan a lánya elé lépett. – Hallottam, mit mondott Brandon. Igaz ez?

Margot nem állta az apja fagyos, átható pillantását.

– Nem! Természetesen nem igaz – mondta, közben néha ökölbe szorította a kezét. – Hazudik!

– Akkor mondd meg, miért volt a jégcsákány a párnád alatt!

A lány felelni akart, de végül mégis inkább hallgatott. Hirtelen megcsúnyult, öreg volt, legyőzött és teljesen tanácstalan.

– Ugye nem tudsz válaszolni? – kérdezte az apja. – Ide hallgass, Margot. Ezt a várost én tartom kézben. A rendőrség azt teszi, amit parancsolok. Brandonnak itt nincs hatalma. Nem kell félned tőle. Csupán az igazat akarom hallani, hogy intézkedni tudjak. Te ölted meg ezt a Sheppeyt?

Margot hirtelen bizakodva nézett föl rá.

– Muszáj volt, apu… nem lehetett másképp.

Creedy szája hirtelen megfeszült, egyébként nem változott az arckifejezése.

– Mi az, hogy… nem ment másképp?

– Föl akarta jelenteni Cordezt – felelte a lány. – Nem hagyhattam.

– Miért?

Margot ügyefogyott kis mozdulatot tett.

– Nem értenéd meg…

– Azt akarod mondani, hogy narkós vagy. Ugye erről van szó?

Creedy levette a szemüvegét, rámeredt, majd újra föltette, és a homlokára tolta.

Ismét körözni kezdett a szobában.

– Ezt a Thelma Cousinst is te szúrtad le, ahogy Brandon állítja?

– Muszáj volt, apu.

– És Thrisby?

Margot lehunyt szemmel a mellére szorította a kezét.

– Őt is…

– Úgy látom, elég ocsmányul elrontottad az életedet, Margot – mondta Creedy, de rá se nézett.

A lány ökölbe szorított kézzel, mozdulatlanul ült.

– Rendben van – folytatta az apja. – Mindenkinek joga van úgy élni, ahogy akar.

– Hirtelen egy székhez lépett és leült. – Tudod, Margot, nem könnyű elhinnem, hogy ezt tetted. Nehezen tudlak majd kihúzni a csávából.

A lány előrehajolt. Már olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy elfehéredtek az ízületei.

– Ugye nem hagyod, hogy börtönbe zárjanak?

– Nem. Nem hagyom.

Creedy mozdulatlanul bámult ki az ablakon. Gondolkozott.

Csak Margót rémült, szapora zihálása verte föl a szoba csendjét.

Moccanás nélkül figyeltem őket, hiszen tudtam, hogy még mindig Creedy kezében van a pisztoly.

Körülbelül egy perc múlva szólalt meg:

– Ide figyelj, Margot. Azonnal el kell hagynod St. Raphaelt. – Lapos pénzköteget vett elő a tárcájából, és a lány ölébe dobta.

– Szükséged lesz rá. Menj a nagynénédhez. Maradj ott, és próbálj tisztességesen viselkedni. Én itt megteszem a szükséges lépéseket. Vidd el Brandon kocsiját. Odakint áll, máris indulhatsz. Azt akarom, hogy olyan gyorsan hajts a nagynénéd házáig, ahogy csak tudsz. Megértetted?

– Várjon csak… – kezdtem, de el is hallgattam, mert Creedy fölemelte és rám szegezte a .25-öst.

– Fogja be a száját! – förmedt rám. – Nem kell sok biztatás, hogy agyonlőjem. Jóval könnyebb dolgom lenne, ha maga nem élne. Ne adjon rá okot, hogy megtegyem. – Még mindig rám fogta a pisztolyt, de közben újra Margot-ra nézett. – Megértetted?

A lány bólintott.

– Igen.

– Akkor indulj!

– Elintézed?

– Természetesen. Most menj. Vidd el Brandon kocsiját. Gondoskodom róla, hogy kártérítést kapjon. – Margot gyorsan fölállt. Creedy folytatta: – Remélem, az új életedben boldogabb leszel, mint eddig voltál.

A lány nem figyelt oda. Rám nézett, szorosan markolta a pénzköteget, csak úgy ragyogott a szeme a győzelemtől. Kirohant a hallból, leszáguldott a veranda lépcsőjén, és néhány másodperc múlva hallottam, hogy fölberregett a Buick.

– Őt rászedhette, de engem nem – mondtam Creedynek. – Ez embertelen! Nincs az az esküdtszék, amelyik halálra ítélné! Nem teheti ezt vele!

– Az én lányom nem fog börtönben elpusztulni! – felelte kurtán. Fölállt, zsebre vágta a revolvert, és az ablakhoz lépett, hogy lássa, amint a sétány felé tartó Buick hátsó lámpája eltűnik a hepehupás út végén.

Sarkon fordultam, és kirohantam a nyaralóból.

Creedy nagy, fekete Cadillackel érkezett, amely világító lámpákkal állt a pálmafák alatt. A kocsihoz vágtattam, beugrottam a volán mögé, indítottam, és egy versenyautó sebességével száguldottam a Buick után.

III.

Margot nagyon megelőzött. Még láttam a Buick két vörös lámpáját, amint a göröngyös útról a sétányra kanyarodott. Körülbelül ötszáz yardnyira maradtam le mögötte.

A Cadillackel végigrepesztettem a hepehupákon. Beleremegett, mert a kerekei nagy sebességgel a kátyúkba döccentek. A sétányra érve egy pillanatig újra láttam a két vörös lámpát, amikor Margot befordult a Franklyn Boulevard-ra vezető kanyarba. Kíváncsi voltam, vajon visszamegy-e a lakásába a ruháiért, mielőtt elhagyja a várost. Felébredt bennem a remény.

Nem mertem túl gyorsan hajtani. Rankin azt mondta, harminc járőrkocsi portyázik az utakon. Ha most megállítanak gyorshajtásért, semmi esélyem se lehet, hogy utolérjem a lányt.

Ismét megpillantottam a Buickot. Halkan káromkodtam, mert végigsuhant a Franklyn Boulevard-on, és elviharzott a Franklyn Arms mellett. Margót tehát nem állt meg a lakásánál. Kíváncsi voltam, vajon kiszúrta-e a Cadillacet, és gyorsítottam, hogy csökkentsem a távolságot a két kocsi között.

Margot gyorsan hajtott, de nem életveszélyes sebességgel. Észrevettem az egyik útkereszteződésnél a sarkon álldogáló rendőrt. Láttam, hogy megmerevedik, amint a Buick elhúz mellette. Utána bámult, mert nem tudta biztosan, olyan gyorsan ment-e a kocsi, hogy utána fütyüljön. Levettem a lábamat a gázpedálról, és megnyomtam a féket. Lassítottam, amíg elhaladtam a zsaru mellett, aztán újra gázt adtam.

Láttam, hogy Margot a hegyi út felé tart. Ekkor hirtelen hatalmas járőrkocsi suhant elő az egyik oldalkanyarból, és becsúszott közénk. Ha nem taposok rá a fékre, teljes erővel belerohanok a hátsó lökhárítójába.

Lassítottam. Margot közben felhajtott a kanyargós hegyi útra. Szem elől tévesztettem a Buickot. Az előttem száguldó járőrkocsi nekilódult, csikorgó gumikkal vette az első kanyart, és elviharzott a Buick után.

Megtörtént, amitől féltem. Rankin igazat mondott. Kiadták a parancsot, hogy rendezzenek balesetet, így kapjanak el. A járőrkocsiban a két tányérsapkás zsaru fölismerte a Buickot, és most végrehajtotta a parancsot. Túl sötét volt, nem láthatták, ki ül a volánnál. Természetesen azt hitték, hogy én hagyom el a várost. Most már biztosan tudtam: a megrendezett balesetre vonatkozó parancs Creedytől származott. Tudta, hogy Katchen járőrautói riadókészültségben állnak, és azonnal lecsapnak a Buickra, amint a szemük elé kerül, ő ültette be Margot-t a kocsimba, és a hegyi útra küldte. Tudta, hogy a lány azonnal menekülni próbál, amint észreveszi a nyomában száguldó járőrkocsit. Azt is tudta, hogy Margot képtelen lekörözni a rendőrségi sofőrt. Creedy így mentette meg a saját irháját: nem lesz se hírverés, se tárgyalás, és a mihaszna, züllött lány sem áll többé az útjába.

Most már semmit nem tehettem, hogy ezt az őrültséget megakadályozzam, de azért továbbhajszoltam a kanyargós úton fölfelé dübörgő Cadillacet, miközben villogó reflektorral figyelmeztettem a szembejövőket.

Hallottam a rendőrségi sziréna elnyújtott vijjogását. Az úthajlatok miatt nem láthattam a két kocsit, de néha-néha megpillantottam felvillanó fényszóróikat, amint hirtelen bevágtak egy-egy kanyarba.

Egyszer csak felbukkantak előttem a szerpentin magasabb szakaszán. Beletapostam a fékbe. Nem hittem volna, hogy Margot ilyen gyorsan hajtott: hiszen már több mint egy mérfölddel megelőzött! Kiugrottam a kocsiból, és az út menti füves sávról fölnéztem. A hegyre kígyózó útból hosszú szakaszok látszottak.

A járőrkocsi csak húszyardnyira maradt le a Buicktól. Vijjogott a szirénája, fényszórói a Buick ütközőire világítottak.

Nincs ember, aki sokáig száguldhat ilyen sebességgel. Följebb már láttam az első hajtűkanyart. Biztosan Margot is észrevette. A járőrkocsi sofőrje előre tudta, hogy kanyar következik, mert máris lassított, és több mint százyardnyira lemaradt a Buick mögött. Margot azonban legalább hatvanmérföldes sebességgel ért a kanyarba. Rátaposott á fékre. Hallottam a megkínzott gumik keserves csikorgását. A reflektorok hosszú, fehér fénynyalábjai úgy meredtek a sötét semmibe, akár a vesztét érző, hatalmas rovar csápjai.

Hirtelen kihagyott a szívverésem: a Buick az útról letérve kiröpült a végtelen űrbe. Egyetlen, elképesztően rövid pillanatig úgy látszott, mintha a levegőben úszna tovább. A halálos csöndben hallottam Margot vérfagyasztó, rémült sikolyát. A Buick fejre állt. Egy pillanat, és máris rázuhant a hatalmas, simára kopott sziklatömbre, lepattant róla, aztán gyökerestül tépve ki a fákat, továbbcsúszott a porfelhőben. A letört szikladarabok nagy robajjal dübörögtek le a hegyoldalon. Végül nem egészen kétszáz yardnyira tőlem, hangos, gyászos csattanással megállt a kocsi.

Úgy rohantam, ahogy még soha. Csak arra gondoltam, hogy kimentsem a lányt, mielőtt a roncs meggyullad. A Buick egy hatalmas, leomlott sziklatömbhöz támaszkodva feküdt az oldalán. Éreztem a benzingőzt, amíg fölkapaszkodtam a rövid emelkedőn. Elértem a kocsit. Már túl sötét volt, nem láttam be a ripityára tört utastérbe. Remegő kézzel elővettem a zseblámpámat, és bevilágítottam.

Margot összegömbölyödve feküdt a volán mellett levő ajtónál. Vékonyan szivárgott a vér a szájából, és az állára csurgott. Selymes szőke haja csaknem teljesen beborította az arcát. Láttam, hogy mozognak az ujjai: előbb ökölbe szorult a keze, majd ismét szétnyílt.

Benyúltam, és gyöngéden félresimítottam lágy aranyhaját. A lány lehunyt szemmel feküdt, de érintésemre fölpillantott. Egymásra néztünk.

Megmozdult az ajka. Beszélni próbált.

– Nem hagylak el – biztattam. – Majd kimentenek innen. Nem fog fájni…

Üres szavak, de semmi más nem jutott eszembe.

Margot kissé megmozdította a fejét, aztán megmerevedett az arca. Még egyszer szólni próbált, majd szívfacsaró kis fintorral meghalt.

Hátraléptem. Fényszóró söpört végig az úton. Megállt egy Lincoln, Frank Hepple kiugrott, és felém rohant.

– Láttam, hogy követi a lányt, és maga után jöttem – lihegte. – Meghalt?

– Igen.

Odament a ripityára tört Buickhoz, zseblámpát vett elő, és bekémlelt a kocsiba. Egy sziklára ülve előhúztam a cigarettámat, és rágyújtottam. Kutyául éreztem magam. Igaz, hogy Margot megölte Sheppeyt, de ez már a múlté. Megfizetett érte.

Hepple visszajött. A saját kocsijához ballagott, a hátsó ülésről elővette a fényképezőgépét meg a vakut, visszakapaszkodott a Buickhoz, néhány felvételt készített a lányról, aztán újra hozzám lépett.

– Menjünk – mondta. – Visszaviszem. Azt hiszem, most már hajlandó beszélni.

Fölnéztem a hegyi útra. A járőrkocsi megfordult, és gyorsan közeledett a szerpentinen. Beültem Hepple autójába.

Creedy nem ússza meg a rettegett botrányt, ismételgettem magamban. A Courier-nál őrzik a fegyvert, amellyel Thrisbyt meggyilkolták. A rendőrség ezt nem tussolhatja el. Hepple be tudja bizonyítani, hogy Creedy pénzelte Cordezt és Hahnt. Ha napvilágot lát a kábítószer-kereskedelemről szóló cikk, és leleplezi Creedyt, lőttek a fickónak St. Raphael Cityben.

Mélyen leszívtam a füstöt, és hátradőltem.

– Igen – mondtam. – Most már hajlandó vagyok beszélni.

Tartalom

- Első fejezet

- I.

- II.

- Második fejezet

- I.

- II.

- Harmadik fejezet

- I.

- II.

- III.

- Negyedik fejezet

- I.

- II.

- III.

- Ötödik fejezet

- I.

- II.

- III.

- Hatodik fejezet

- I.

- II.

- III.

- Hetedik fejezet

- I.

- II.

- Nyolcadik fejezet

- I.

- II.

- III.

- Kilencedik fejezet

- I.

- II.

- III.

- Tizedik fejezet

- I.

- II.

- Tizenegyedik fejezet

- I.

- II.

- Tizenkettedik fejezet

- I.

- II.

- III.

- Tizenharmadik fejezet

- I.

- II.

- Tizennegyedik fejezet

- I.

- II.

- III.