Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: regény; krimi; magyar nyelvű
Description: Egy balatoni üdülő vendégeinek nyugalmas pihenését különös esemény zavarja meg. Hajnalban, a nádasban horgászó Bence őrmester és Pinty, a szemfüles vagány egy holttestet látnak a vízben lebegni, de mire észbe kapnának, eltűnik. A megfontolt Bence rmester már-már hajlana rá, hogy puszta képzelődésnek tekintse az egészet, de az üdülőből eltűnt egy csinos, fekete nő… „Szerencsére” velük együtt nyaral Dér Ádám – a szerző előző regényéből, „A feledékeny gyilkos”-ból jól ismert zseniális kriminálpszichológus –, aki segít a rejtély megoldásában. Kriminalistához illő játékot játszik, amelyben az üdülő
Publisher: L:J:

KRISTÓF ATTILA – A CSÓNAKÁZÓ GYILKOS

Egy balatoni üdülő vendégeinek nyugalmas pihenését különös esemény zavarja meg. Hajnalban, a nádasban horgászó Bence őrmester és Pinty, a szemfüles vagány egy holttestet látnak a vízben lebegni, de mire észbe kapnának, eltűnik. A megfontolt Bence őrmester már-már hajlana rá, hogy puszta képzelődésnek tekintse az egészet, de az üdülőből eltűnt egy csinos, fekete nő… „Szerencsére” velük együtt nyaral Dér Ádám – a szerző előző regényéből, „A feledékeny gyilkos”-ból jól ismert zseniális kriminálpszichológus –, aki segít a rejtély megoldásában. Kriminalistához illő játékot játszik, amelyben az üdülő valamennyi vendége részt vesz, és kérlelhetetlen logikájával olyan módszerrel kényszeríti térdre a gyilkost, amely még Bujdosó őrnagyot, a rendőrség tapasztalt bűnügyi szakértőjét is meglepi.

KRISTÓF ATTILA

A CSÓNAKÁZÓ GYILKOS

A mozdulatlan fekete vízen zajtalanul siklott a csónak. Az égen egymás után hunytak ki a csillagok. Keskeny sávban szűrődött be a gyönge fény az összehajló nádbugák között, odalent elszürkült, elhalt a víz színén. A víz dermedtségében olyan volt, mint az eleven anyag, párát lélegzett, egyhelyben ringott, sötéten, puhán. Halottak szemében látni ilyen üres nyugalmat, ködös gomolygást.

A nádasba vágott ösvény mintha valóban egy másik világba vezetne, sötéten, némán, akár a Styx folyó. Az öreg Kháron evezője nem hasít barázdát a megalvadt vízen, nem nyitja szét, pihenni hagyja titkait. Fekete üregek mellett suhan a ladik, olykor a pereméig nyúlik a köd.

Pinty – polgári nevén Lotár János alkalmi munkás, anyja neve Lotár Aranka – a csónak végében kuporogva idegesítőnek érezte ezt a hangtalan, lassú suhanást. Ha kialvatlanul ébredt, minden semmiség megviselte, feszült és álmodozó lett. Ilyenkor rendszerint csak néhány korty sör segített rajta, de atyai pártfogója, Bence őrmester jelenlétében tartózkodott az italozástól. Most ugyan mindössze egy megnyugtatóan széles hátat látott maga előtt, s ez piros bojtos sapkát, amelyet Basa néni, az ismert tökmagárus ajándékozott az őrmesternek, Kelemen papa, a g.-i kéjgyilkos[1] leleplezése alkalmából. Basa néni a saját kezűleg horgolt sapkát egykoron Kelemen papának szánta, az események váratlan fordultával azonban tapintatosan elállt szándékától, hiszen senki sem tudta nála jobban, kihez mi illik; egy kéjgyilkos viseljen fekete keménykalapot, ne bohóckodjon holmi bojtos sipkában, mint valami siheder. Különben is, Kelemen papa jobblétre szenderült, így került a piros fejfedő Bence őrmesterhez, aki csak akkor viselte, ha nem teljesített szolgálatot. Horgászkirándulásai alkalmával azonban mindig fején lengett a bóbita, mert meggyőződése volt, hogy a piros színt kedvelik a halak.

Az őrmester kitartóan és nyugodtan evezett, a nádi emberek magabiztosságával, s bár a tekintély és higgadtság különös emlékműveként magasodott a csónak orrában, Pintyet még ez sem nyugtatta meg, barkójában enyhe fájdalmat érzett, térdében ideges remegést. A ladik mellett elsuhanó göcsörtös nádtorzsák vízből kinyúló kezekre emlékeztették. A fekete vízről az alvadt vér jutott észébe. Igyekezett elfojtani sötét gondolatait, de hiába, aki reggel fél négykor Bence őrmester gyöngéd rázogatására ébred, az nem tud egykönnyen szabadulni a hidegleléstől.

Így hát Pinty a bojtos sapkára sandítva mégis a csónak ülése alá nyúlt, s előhúzta az üveg Bak sört. Az utóbbi időkben – tudj’ isten, miért – erősen megkedvelte a Bak sört, bár érezte, hogy sokkal inkább illik hozzá a Kőbányai világos, meghúzta az üveget, majd óvatosan visszatette az ülés alá. A nagy lendülettől a csónak megbillent, Bence őrmester elhajította az evezőt, és fennakadt egy zsenge nád torzsán.

– Pinty fiam – szólalt meg kisvártatva nézd csak meg, alattam van még az a ladik?

– Készséggel, őrmesterem – felelte Pinty. – Úgy látom, az egyik lába még benne van.

– Nem sokáig – felelte az őrmester enyhe aggodalommal. – Igencsak hajlik ám a nád.

Pinty kihalászta az evezőt, s néhány célszerű mozdulattal az őrmester súlypontja alá billentette a csónakot.

– Letottyanhat, főnök – mondta. – Ilyenkor legjobb, ha hanyatt vágja magát az ember.

– Azt hiszem – szólalt meg rövid tűnődés után –, oda vannak a giliszták. Pinty fiam, erre ügyelhettél volna!

– Nincs mind oda – válaszolt Pinty, és lepöccintett az őrmester válláról egy igyekvő harmatgilisztát. – Némelyik még egészen eleven. Egyébként szori vagyok.

Bence őrmester horkant egyet, mert nehezen állhatta az idegen beszédet, különösen fájdalmasan érintette, ha Pinty hozakodott elő latin vagy angol fordulatokkal,

– Taszítsd le inkább a csónakot a nádtorzsáról – mondta. – Nem veszed észre, hogy zátonyra futottunk?

– Egy pillanat, főnök – mondta Pinty. – Legyen szíves áthenteredni a bal oldalra.

– Henteredni? – Bence őrmester felháborodva emelte fel a fejét a gilisztás dobozról.

– Nem úgy gondoltam – mentegetődzött Pinty. – Henteredést mondtam, de gurulást értettem.

– Az más. Így jó lesz?

– Jó – mondta Pinty. – Lent vagyunk a nádtorzsáról.

– Akkor add vissza az evezőt. Jobb, ha biztos kézben van. Nem olyan könnyű ám ide-oda ladikázni ebben az útvesztőben. Úgy izegsz-mozogsz a csónakban, mintha a sétatéren mászkálnál. Aztán ha a másik egy pillanatra meginog, alig tudod legyűrni a vihogásodat.

– Félreértés – nyögte Pinty. – Egyáltalán nincs kedvem, vihogni. Rossz előérzetem van, főnök. Ráz a hideg.

– Pinty fiam – enyhült meg az őrmester. – Amíg mellettem vagy, az ördögtől se félj. De most már pofa be, mindjárt a beetetett helyre érünk… Látod a Hátsó karót?

– Látom – suttogta Pinty.

– Kösd oda a csónak farát, most megláthatod, hogyan akasztja meg a horgász a nagy pontyot a nádöbölben.

– Milyen nagyot? – kérdezte Pinty.

– Öt-, hat-, esetleg tízkilósat is – hivalkodott Bence őrmester. – De kezdőknek nem való az ilyesmi.

– Mekkora volt a legnagyobb nádi ponty, amit fogott, őrmester elvtárs?

– Hm – dünnyögte Bence őrmester –, ilyesmit nem illik firtatni. Jegyezd meg, fiam, a nagy hal szerencse kérdése. Olyan, mint a hivatali előmenetel. A tudás más lapra tartozik.

– Értem – válaszolta Pinty.

– Az a fontos – mondta az őrmester, miközben könnyed mozdulattal a horogra tűzte a csalit –, hogy az úszó közvetlenül a nád előtt álljon, a horog pedig épp hogy a fenéken feküdjön. Mikor a ponty felszippantja a kukoricát, a jelző bóbitája megemelkedik, akkor zuhé bele, oda neki… Ráz még a hideg, fiam?

– Nem. Most már csak rázogat.

– Helyes. Na most figyelj! Lecsévéled a megfelelő mennyiségű zsinórt, aztán a horgot odapottyintod a nád elé. Ilyenformán … Hopplá.

A horog egy nádbugára akadva fityegett a levegőben.

– Na látod, fiam – mondta Bence őrmester –, így nem szabad dobni. Ez attól van, hogy folyton ficánkolsz a csónakban. Hopplá … Ez is beakadt. Na, ez már jobb. Az úszó ilyetén elhelyezkedése mesterkézre vall. Alig fél méterre áll a nádtól. Gyerünk, célozd meg az öböl másik sarkát. Nem baj, ha elsőre nem sikerül…

Pinty riadt, suta mozdulattal kivetette a horgot, az úszó tíz centiméterre állt meg a nádfal előtt. Bence őrmester hitetlenkedő arccal bámult maga elé.

– Édes fiam – szólalt még később neked lóversenyezned kellene, olyan szerencsés kezed van. Amint látod, a szerencse nincs tekintettel az érdemekre.

– Bölcs mondás – suttogta Pinty. – De mintha megbillent volna az úszóm. Sors bona, nihil aluid …

– Kuss! – recsegte Bence őrmester. – Ezt nem tűröm. A népi rendőrség nem szereti a nihilistákat. Egyébként meg vigyázz magadra.

– Mire céloz, főnök?

– Hát arra, fiam, hogy időnként hullákba botlasz. A g.-i parkban is találtál egyet.

– Ne emlegesse, kérem – mondta Pinty. – Megint szaladozni kezd a hideg a hátamon …

Jobb kéz felől loccsanás hallatszott Pinty lassan arra fordította fejét, s ahol a vízi ösvény a szélesebb irtásba torkollott, lustán himbálózott valami, de nem látta tisztán, hogy mi, mert csaknem teljesen elborította a pára, aztán hirtelen piros szín villant fel, majd eltűnt a sötétben.

Az enyhe szellő föllebbentette a ködöt. Pinty hunyorított, hogy jobban kivegye a víz színén tehetetlenül ringó különös tárgyat.

A fekete-piros folt alábukott, aztán hirtelen megjelent a felszínen. Megismétlődött a lágy loccsanás. Pinty összehúzott szemmel figyelt. Mintha az a valami ott egy hasra fordulva lebegő nő haja lenne … piros szalaggal átkötve! Micsoda ostobaság! Az előbb Bence őrmester éppen erre célzott. Lehet, hogy ő mindig hullába botlik?

Csak szállna fel az a köd, most már egy kicsit világosabb van; na végre, dehogyis holttest, képzelgés … Most megint esküdni mert volna rá. Igen, átfordult, az arcát is látta, a kezét is meg-

– Ott, ott – suttogta Pinty – a nyiladéknál egy hullát himbál a víz.

– Persze – mondta Bence őrmester – egy picit himbálja. De nem annyira, hogy ne lehessen észrevenni a kapást az úszókon …

– Édes őrmester elvtárs – mondta Pinty, egészen vékony hangon. – Ott a nyiladéknál egy holttest van…

– Micsoda? – kérdezte szórakozottan az őrmester. – Mondtam én, hogy te mindenütt hullákba botlasz.

– Nézze!… Úristen… Atya Szűz Mária… Nézze, ott!… most megint…

Bence őrmester zsörtölődve megfordult, tekintetével követte Pinty reszkető kezét.

Egy erősebb hullám kissé megemelte azt a valamit, Bence őrmester döbbenten figyelte, ahogy a lassan ringó test nekiütődik a nádnak, a fekete haj kiszabadul a piros szalag szorításából, és szétterül a vízen. Egy pillanatra mintha a görcsbe szorult kezet is látta volna, aztán a pára ismét lejjebb ereszkedett, és nyúlósan elborította a fekete vizet.

– Most mi lesz? – vacogta Pinty.

– Hé! – kiáltotta Bence őrmester. – Van ott valaki?

Csak a hullámok loccsanása volt a válasz.

– Pinty fiam – suttogta az őrmester –, oldozd el a ladikot. Én felszedem a horgainkat.

Gáz van – gondolta Pinty. – Egy fuldoklóért aligha hagynánk abba a pontyozást.

Míg az őrmester az összegubancolódott zsinórokkal bajlódott, megfeledkezett az evezésről. Az elszabadult csónakot a nádasba nyomta a szél.

– Az ördögbe is – dünnyögte Bence őrmester. – Éppen hajnali négy és öt között járnak leginkább az öreg pontyok. Mennyi az idő nálad, Pinty fiam?

– Egyáltalán nincs nálam idő. Zenélő arany karórámat kölcsönadtam…

– Kinek? – Bence őrmester azon mesterkedett, hogy kiszabadítsa a csónakot a nád közül.

– Tréfáltam, őrmesterem – mondta Pinty szomorúan. – Órám legutoljára akkor volt, amikor megkezdtem tanulmányaimat az angolkisasszonyoknál. Számtanórám meg énekórám .,.

– Ühüm – bólintott Bence őrmester nem szeretem az idétlen tréfákat. – A csónak vége egyenesbe jött, s lassan megindult az irtás felé.

– Négy óra húsz – mondta Bence őrmester. – Ezt jegyezd meg, ha nincs is órád.

– Igenis, megjegyeztem. Miért fontos ez? .

– A kriminalisztikában az idő rendkívüli szerepet játszik. Ha megpillantasz egy hullát négy óra húsz perckor, akkor a nyomozás szempontjából csak az biztos, hogy négy óra húsz perckor egy hullát láttál. Ez a napnál is világosabb. Ez szilárd pont. Innen már el lehet indulni.

– Értettem – mondta Pinty.

– Na – mondta Bence őrmester –, lassan elsajátítod a fegyelmet, de annak a micsodának itt kell lennie valahol.

– Nem látom – nézett körül Pinty. – De hát pontosan itt volt, a spiccnél, ahol az ösvény a tisztásba torkollik. A saját szememmel láttam.

– Ellebegett – mondta Pinty.

– A part felé tart a hullámverés – nyálazta meg az ujját Bence őrmester. – Délkeleti szél van. Nem lebeghetett az sehová.

– Az ördögbe is – nyögte Pinty lehetetlen, hogy tévedtünk volna.

– Az én esetemben ez tényleg elképzelhetetlen – dörmögte az őrmester, – De ha te is láttál valamit, az már gyanús. Jól láttad?

– Jól. Most is itt van előttem, ahogy átfordult. A hideg futkos a hátamon. Egy pillanatra pontosan olyan volt, mint az a nő.

– Miféle no? – kérdezte Bence őrmester.

– Hát az üdülőből. Aki piros szalaggal szokta átkötni a haját.

– De nincs itt se a nő, se a szalag.

– Elmerülhetett – mondta Pinty.

– Olyan áttetsző a víz, hogy a fenékig lelátni; Különben is, ha egy hulla lebegni kezd, az többé el nem merül. Ez a legnagyobb hátulütője a vízbe fojtásnak. Pinty fiam, én amondó vagyok, hogy a szemünk káprázott. Még hogy piros szalag … Hé! Ne ugrálj a csónakban, édes fiam, mert mindjárt mi is lebegünk.

– Ott – suttogta Pinty. – Ott, a szalag..„ Nézzen csak oda!

Elült a hullámzás, a vízen fénypászmák remegtek.

És valóban, egy göcsörtös, elfeketült, gyökerével felfelé fordult nádtorzsára rátekeredve ott volt a piros szalag. Pinty megtörölte verítékező homlokát. A gyökérzet kibomlott női hajhoz hasonlított, a torzsa ága-boga pedig viaszosan sápadt végtagokra.

– Na, látod – sóhajtott Bence őrmester ez tévesztett meg téged, mivel hajlamos vagy rá, hogy úton-útfélen holttesteket találj.

Pinty szemügyre vette a göcsörtös nádcsomót. Amit most látott, az semmiképpen sem hasonlított arra, amit az előbb látott.

– Vegyük le azt a szalagot – mondta. – Idegesít.

– Tégy különbséget köztünk, fiam – dünnyögte Bence őrmester. – Az én idegeim rendben vannak. Na, vedd le a szalagot.

– Nem merem – mondta Pinty, és gyermekien áttetsző tekintetét az őrmesterre emelte. Kilel a hideg, ha arra gondolok…

– Na, mire gondolsz?

– Hogy húzom a szalagot, és valahonnan a mélyből… vele jön…

– Mi?

– Hát az, amit láttunk.

– Nem láttunk semmit, fiam. Megértetted?

– Meg.

– Nahát akkor vedd le a szalagot.

Pinty remegő kézzel érintette meg a síkos anyagot, készen arra, hogy az első alkalmas pillanatban felsikoltson, de a szalag ellenállás nélkül tekeredett le a torzsáról.

– Bársony – szólalt meg Pinty, amikor már az egészet a kezében tartotta. – Pontosan olyan, mint amilyet az a nő viselt.

– Remek – mondta Bence őrmester. – A jó meg figyelőképesség a rendőr erénye. De neked mi szükséged van rá?

– Hogy méltó lehessek ahhoz az emberhez – mondta elszántan Pinty akit nem lehet megtéveszteni.

– Kire gondolsz? – kérdezte elérzékenyülten Bence őrmester, és kezét atyaian Pinty vállára tette.

– Dér Ádámra[2] – felelte Pinty. – Meg kell neki mutatnunk a szalagot.

Bence őrmester keze lassan lecsúszott a simogatásra érdemtelen vállról.

– Mások is vannak ám, akiket nem könnyű hintába tenni – mondta. – Ám az is igaz – tette hozzá hogy sohasem találkoztam még Ádámnál okosabb fiúval. Bizony, bizony, félig-meddig én neveltem. Én kedveltettem meg vele a mesterséget.

Pinty feszülten gondolkozott, majd a szalagot a horgászdobozba tette. Aztán a víz fölé hajolt, megmosta a kezét, de rossz érzéseitől nem bírt szabadulni.

– Azt a nemjóját – bökte oldalba Bence őrmestert –, jó piszkos volt a kezem.

Valóban, a kristálytiszta víz zavaros lett mosakodás közben, feketés anyag gomolygott benne, akár a füst, homályos foltokra bomlott.

– Hihetetlen – dünnyögte Bence őrmester –, Pinty fiam, mikor mosakodtál?

– Hát reggel nem sok időm volt – bámulta Pinty a lassan szétoszló foltot. – Tegnap meg, ha jól emlékszem, a földet túrtuk a gilisztákért.

– Látod, ez a különbség – mutatta fel kérges tenyerét Bence őrmester. – Az én kezem tiszta, mint a patyolat. Ezért is vittem valamire a rendőrségnél.

Pinty behúzta a nyakát, mert barátságuk ellenére mindig tartott egy kicsit Bence őrmestertől, akinek kérges tenyere olykor súlyos is tudott lenni. Így hát nem szólt semmit, bár megfordult, a fejében, hogy tegnap az őrmester tiszta nyelű ásóval ásott, míg ő tíz körmével kaparta ki a gilisztákat.

– Ne félj, fiam, embert faragok belőled – mondta ismét atyai hangon az őrmester, ha belegebedsz is.

Megfordította a csónakot, s a nádba vágott ösvényen visszafelé indultak.

Lassan felkelt a nap, a levegő kitisztult, a sejtelmes hangulatnak vége szakadt, lágyan fény lett a víz, a part felől tompa moraj hallatszott majd fent a hegyen megszólaltak a segélyriasztó karbidágyúk.

Bence őrmester levette a bojtos sapkát, aztán a viharkabátját és az ingét is. Fakó szolgálati trikójában ült a csónak végében, kissé előregörnyedt, bal kezével a zsinórt markolta, jobb kezével a botot. Sasszemével az úszó meg a nád moccanásait figyelte.

Apró halak csillantak meg a víz színén, Pinty úszójának hegyére egy kék szárnyú szitakötő ereszkedett. Egy vadkacsa közel jött a csónakhoz, s Bence őrmesterre meresztette fényei gombszemét – az őrmester egy marék kukoricát vetett neki. A ruca lebukott a víz alá, vörös lábai kalimpáltak, aztán még közelebb jött, s úgy bámult Bence őrmesterre, mintha a Mona Lisát nézné a Louvre-ban.

Nono – mondta az őrmester ellágyulva – összetévesztesz a szoptató dadáddal.

Úszója kiemelkedett a vízből, aztán oldalra repült ki a vízből, elzúgott az őrmester füle mellett, s fennakadt a háta mögött egy nádcsomón.

– Te rohadt dög – rikácsolta az őrmester a ruca felé, miközben az összegubancolódott zsinórt ráncigálta miattad ment el a hal. El innen – hörögte, s hozzávágta a gilisztás dobozt; a ruca közönyösen befalta a gilisztákat, aztán kecsesen eltűnt a nád között.

– Valami kis vörös szárnyú keszeg lehetett – szólalt meg Bende őrmester gyöngyöző homlokát törölgetve. – Lehetetlenség, hogy egy nagy pontyot elszalasztottam volna.

Visszadobta horgát, és ismét mozdulatlanná merevült.

– Nézze csak – suttogta Pinty ott a sarokban … Mitől mozog a nád?

Az elszáradt nádszálak lassú méltósággal széthajoltak,

– Te jóságos Isten – nyögte Bence őrmester most jönnek ki a nádból a nagy dögök. Nézd, Pinty fiam! Micsoda óriás! Szinte töri-zúzza a nádat. Most kezdik zabálni a kukoricát. – Keresztet vetett szolgálati trikójára, ettől kicsit elszégyellte magát, de azért monológját így fejezte be: – Szent Antal, segíts!

Az úszó antennája nyílegyenesen bújt ki a vízből, mint valami gyárkémény, megjelentek piros csíkjai, aztán féloldalra dőlt, és Bence őrmester iszonyatosan bevágott.

A karónyi bambuszbot karikára görbült, a zsinór pengve megfeszült, az őrmester nyakán kidagadtak az erek, burványt vetett a víz, hatalmas arany test vetődött a felszínre, átcikázott öblön, a nád megreccsent, aztán a zsinór akkorát csattant, mint egy pisztolylövés, és szétszakadt.

Szegény Bence őrmester elképedt, ahogy a csónak aljára zuhant. Hamuszürkén meredt maga elé.

– Tizenöt kilós volt – suttogta. – Éreztem a húzásán. Felkerülhettem volna a horgászújság rekordlistájára. Benne lett volna a képem, amint karjaimban tartom a gyönyörű pontyot… Még hogy Szent Antal – hörögte. – Elhúzza az ember szája előtt a mézesmadzagot, de csak azért, hogy annál nagyobbat rúghasson rajta. Látod, ilyenek ezek a papok… Katona, vasutas, tűzoltó foghat nagy pontyot, az atyaúristenit, de a rendőr soha.

– Ne gyötörje magát, Feri bácsi – vigasztalta Pinty – , több is veszett Mohácsnál.

– Nekem ne gyertek folyton azzal a Moháccsal…

Bence őrmester zihálása lassan csillapodott. Új ólmot és horgot próbált kötni a zsinórjára reszkető ujjaival.

– Tudod, Pinty fiam – szólalt meg később –, úgy vert a szívem, hogy azt hittem, nem élem túl. Ketyegett és kotyogott. Hát, elment az átkozott – tette hozzá végtelen szomorúsággal –, magával vitte a lelkemet. Csak annak örülök, hogy te sem fogsz itt halat, drága jó Pinty, akárhogy fenekedsz is rá. Ekkora ponty csapdosása szétriasztja az egész csordát. Húszméteres körzetben egy fia hal sem maradt, elhiheted. Nézd, milyen rezzenéstelenül áll az úszód a szitakötővel…

A szitakötőt azonban egyszer csak felfelé tolta az úszó antennája. Előbukkantak a piros csíkok, a szitakötő kék-arany szárnyaival riadtan föllebbent, s most Pinty botja görbült karikára. Különös, hogy az ő zsinórja nem szakadt el.

A nagy hal néhány perc múlva ott tátogott a csónak előtt pohárnyi szájával fölfelé. Bence őrmester agyán átfutott a gondolat, hogy istenuccse, megpróbálja a szákkal letaszítani a horogról a pontyot, de aztán jobb érzése fölülkerekedett. A merítőhálóval alányúlt, és a csónakba emelte.

– Hat-hét kilós lehet – mondta, leküzdve hányingerét. – Gratulálok, fiam.

– Őrmester elvtárs nélkül soha életemben nem fogtam volna ki – mondta rezzenéstelen arccal Pinty.

– Mondtam már – legyintett lemondóan Bence őrmester –, csak vasutasnak; tűzoltónak, részeges csavargónak van szerencséje, rendőrnek soha.

– Visszadobom ezt a dögöt, ha ekkora fájdalmat okoz – szomorodott el Pinty.

– Ne tedd – ingatta a fejét Bence őrmester. – Édes fiam, igazán nem akartalak megbántani. Csak az ember néha belerokkan abba, hogy nincs igazság.

Végre sikerült felkötnie a horgot. Felcsalizta a szájában megforgatott polentával. Bevetette a nád elé, hátha a pontyok még most sem mentek el.

Két óra telt el, eseménytelen némaságban. Aztán Bence őrmester síri hangon megszólalt:

– Na, jóízűt horgásztunk. Kiszórakoztuk magunkat. Mára elég is. Nem tesz semmit. Gyerünk! Evezzünk ki, fiam.

Nem arra eveztek vissza, amerről jöttek. Úgy látszik, Bence őrmestert is nyugtalanította a hajnali látomás. Az irtás felé irányította a csónakot.

Ismét felvette a khároni pózt, egyenes derékkal állt a ladik orrában. Jobbra-balra forgatta a fejét, sasszemét kimeresztve, hátha megpillant valamit, ami eloszlatja kétségeit.

Lassan kiértek a nyílt víztükörre. Jobbra fordultak, megkerülték a nádas sarkát, és elindultak a kikötő felé. Pinty szíjra pányvázott hala nagyokat loccsant a csónak végében, és Bence őrmester lelke mélyén ismét feltámadt a tétova remény,, hátha elszakad a pányva, bár szolgálati vállszíjról lévén szó, ez aligha képzelhető el.

Kétszáz métert eveztek így, aztán elérték a móló öblét, kikötötték a ladikot, köszöntötték Andreás apót, az öreg csónakmestert és éjjeliőrt, aki szunyókálva üldögélt a fűzfa árnyékában.

– Na, fogtunk valamit? – kérdezte az öreg.

– Fogtunk biz ám – mondta szerényen Bence őrmester, s a szíjat megmarkolva kiemelte a vízből a hatalmas halat.

– Ez aztán a hal – mondta Andreás apó, közönyösen, mintha jobban örülne egy békának. – Meg tudnák mondani, hány óra van?

– Nyolckilós lehet – felelte Bence őrmester, izgalmában csak a „hány” szót hallotta meg.

– Tényleg olyan ötkilós forma – helyeselt az öreg. – De nem azt kérdeztem, hanem azt, hogy mennyi az idő.

– Fél hét múlt három perccel – mondta Bence őrmester, és a halat visszacsúsztatta a vízbe.

– Akkor már odabent ébredezni kezdenek – emelkedett fel a nádszékről Andreás. – Jelentenem kell a dolgot.

– Mit kell jelenteni? – kérdezte Pinty, aki mindenfajta őrtől, még az éjjeliőrtől is tartott egy kicsit. – Ezt a halat szabályosan fogtuk.

– Nem a hal érdekel engem. Hanem az, hogy éjszaka a kikötőből elsodort egy csónakot a szél.

– Hiszen szélcsend volt – mondta Bence őrmester.

– A csudát – krákogott zavartan Andreás apó. – Egész éjszaka talpon voltam, erős keleti szél fújt.

– Hát ott a nádasban alig moccant a levegő – dünnyögte Bence Őrmester.

– Nekem elhihetik, hogy fújt a szél, csak úgy füstölgött – hajtogatta a magáét az öreg. – Különben miként szabadult volna el a csónak? Értesítem a gondnokot.

– Furcsa – szólalt meg Pinty a távolodó Andreás apó hátát szemlélve. – Egyik helyen éppen csak lengedezik a szellő, a másik helyen meg elsodorja a csónakot. Látja, őrmester elvtárs, én mondtam, hogy az hulla…

– Pinty fiam – dörmögött Bence őrmester –, megvetem a kaszárnyái stílust, így hát csak annyit mondok: pofa súlyba. Ami pedig a hullát illeti, azt hiszed, nem vettem észre, hogy éhomra vedelted a sört a hátam mögött, amíg én az evezéssel bajlódtam? Örülj, hogy nem fehér egereket láttál.

– Zsenánt – mondta Pinty. Hogy vette észre?

– Úgy, édes fiam – fuvolázott Bence őrmester hogy hiába rejtjük az üveget az ülés alá, ha a csónak megbillen, a palack szép csendesen előgurul. Hát egy csöppnyi szemérem sincs benned?

– Van – suttogta Pinty –, csak hát…

– Semmi hát – dörögte Bence őrmester. – A másik embernek kiszárad a torka, amíg a nagy halakkal küszködik, és benned nincs annyi jóérzés, hogy azt mondd: nézze, Feri bátyám, ott az üveg, húzza meg, maradt még benne egy kis Bak sör. Úgy vedelsz, mint a sekrestyés, aki elissza a pap elől a misebort.

– Feri bátyám – motyogta Pinty könnyeivel küszködve – ha csak egy pillantásra is eszembe jut, hogy maga is kívánja a sört, én az utolsó cseppig – hirtelen elhallgatott. – Most már késő? – kérdezte.

– Nem – enyhült meg Bence őrmester sohase késő. Úgy látom, maradt még valami az üvegben.

– Édes őrmester elvtárs, hogy a hasonlatainál maradjak, nekem az esik a legjobban, amit a pap vedel meg.

– Az édessel túllőttél a célon, fiam, és a vedeléssel is. Egy toprongy, akiből megpróbálok embert faragni, az vedel. Én iszom. Megértetted? Azért korlátlan türelmem jeleként elfogadom a sort.

– Igenis – suttogta megsemmisülten Pinty, miközben Bence őrmester egyetlenegyet ugró ádámcsutkáját figyelte.

– Megbocsátott? – kérdezte reménykedve. – Újra haverok vagyunk?

– Haverok? – szörnyedt el Bence őrmester. – Azt nem kívánod, hogy jattoljak, aztán pertut igyák veled meg a priuszoddal?

– Nem úgy gondoltam – sütötte le Pinty víztiszta szemét. – Csak nem szeretném elveszíteni a jóindulatát.

– Azt nem veszíted el, attól ne félj. A rendőr – jegyezd meg, fiam – maga a jóindulat, még kérlelhetetlenségében is. Azt hiszed, nekem nincs szívem? Tudod, miért hoztalak magammal? Hogy vissza ne ess fertelmes életmódodba. És miért kísértelek be annak idején? Hogy fertelmes életmódodtól megszabadítsalak. Világos?

– Világos – mondta Pinty.

– Most nyaralunk – dörmögte Bence őrmester. – És nyaralás közben egy szolgálaton kívüli rendőr társaságában néhány kortyot inni egyáltalán nem bűn, nem fertő, nem is förtelem. De a rendőr háta mögött vedelni, fiam, nagy disznóság. Ezentúl, ha iszunk, csak együtt iszunk. Mértékkel, józanul, tempósan, nyíltan, tiszta lelkiismerettel. Megértetted?

– Meg – mondta Pinty. – Én azt hiszem, egy gyilkos is jobb belátásra térne, ha az őrmester elvtárssal nyaralhatna együtt.

Lassan ballagtak a kaviccsal felszórt úton az üdülő felé. Még csöndes volt a reggel, kihalt a park. A táj csodálatosan ragyogott a záporozó fényben.

– Pinty fiam – szólalt meg váratlanul Bence őrmester –, előbb-utóbb meg kell nősülnöd.

Pinty csuklóit egyet a rémülettől.

– Mégpediglen azért – folytatta az őrmester, és kezét atyailag a rovott múltú vállára helyezte, mert a házasság maga a társadalom. A feleségem nélkül én sem lennék ilyen. A házasság révén olyan dolgokat ismerhetsz meg, amelyekről még sejtelmed sincs.

– Mégpedig? – kérdezte Pinty tisztelettel.

Semmit sem kedvelt jobban, mint azokat a pillanatokat, amikor az őrmester megosztotta vele gondolatait.

– Például az egyedüllét mámorát, a szabadságot.

Pinty tűnődve nézett maga elé. Ezt a szárnyalást már nem tudta követni.

– Ez a végtelen tó – folytatta az őrmester –, a susogó nádas, a csönd. Akkor horgászol, amikor akarsz. Kifekszel a napra, és nem törődsz semmivel, iszol egy korty sört, és arra gondolsz, amire akarsz. Házasság nélkül mindezt természetesnek érzi az ember, de hogy a szabadságot igazán ízlelni tudd, hogy felfogd az értékét, ahhoz meg kell nősülnöd, fiam.

– Van is valakim – mondta Pinty, akit magával ragadott az őrmester lírai okfejtése. – Nemrégiben ismerkedtem meg vele.

– Nana – vonta fel a szemöldökét Bence őrmester.

– Eddig nem gondoltam, hogy lehetne valami a dologból, mert nagyon tisztességes és rátarti nőnek látszik, de most, hogy az őrmester elvtárs mondja…

– Nono – dörmögte az őrmester –, én semmit se mondtam.

– Ha Feri bátyám támogatna, talán jutnék valamire. Az üdülőben lakik és egyedül van…

– Sokan laknak ott, Pinty fiam. Miből gondolod, hogy a nő szóba állna veled?

– Már váltottunk néhány szót horgászásról, művészetről, idegen kifejezésekről meg effélékről.

– Megint csak a hátam mögött – dünnyögte Bence őrmester. – Te suttyomban nőket hajkurászol?

– Hát ha nem hajkurászom őket, hogy nősüljek meg? Beszéltem neki Bence őrmesterről is, azt mondta, jó példaképet választottam.

– Ismer engem?

– Csak úgy látásból.

– Látásból? – húzta ki magát Bence őrmester. – És mi a véleménye rólam? Trikóban látott?

– Férfiasnak tartja az őrmester elvtársat.

– Annyi bizonyos, jó szeme van – állapította meg Bence őrmester.

– Ki tudja? – felelte Pinty, s körbejártatta tekinteté az üdülőépület ablakain. – Vajon Ádámék felkeltek már? – kérdezte.

– Fél nyolckor kelnek. Most háromnegyed hét. Mit akarsz Ádámmal?

– Azt a szalagot akarom neki megmutatni.

– Azért cipeled magaddal a horgászdobozt?

– Persze – mondta Pinty, egyre figyelmetlenebbül. – Várjon egy pillanatig. Szeretnék benézni az egyik ablakon. Ha valaki jön, füttyentsen.

Mielőtt Bence őrmester megakadályozhatta volna, felszaladt a terasz lépcsőjén, s a villámhárító drótjára kapaszkodva az egyik első emeleti ablakhoz mászott. Csak egy pillanatig időzött ott, aztán akár a gyík, lesiklott a falon, leporolta a nadrágját, és visszatért a kavicsos útra.

Bence őrmester döbbenten meredt rá.

– Falazásra használtál engem – hörögte. – Engem, a népi rendőrség őrmesterét. Mit műveltél ott?

– Ne értsen félre – suttogta Pinty –, abban a szobában lakik az a nő, aki fekete hajában piros bársonyszalagot visel.

– Leselkedtél – mondta iszonyodva Bence őrmester. – Szatírkodásra használsz engem?

– Dehogy – tiltakozott Pinty. – Csak azt akartam tudni, hogy a nő a szobájában van-e.

– Mi a fenéért?

– Mert ha a szobájában van, akkor tévedtünk ma éjszaka,

– Na, remélem, most már megnyugodtál – mondta szelídebben Bence őrmester. – Nem tudtam, hogy még mindig az az éjszakai kórság gyötör. Ott alszik, ugye, az ágyikójában? -

– Abban a szobában ma éjjel nem aludt senki – mondta Pinty.

Andreás apó lépett ki az üdülő ajtaján. Lógó fejjel indult a móló felé. Bentről a gondnok utána kiáltott valamit. Nem sokkal később az egyik emeleti ablakon egy férfi hajolt ki, aztán megjelent a két legkorábban kelő üdülővendég a teraszon, Gondárné a lányával. Kora reggel együtt szoktak napozni.

– Őrmester elvtárs – suttogta Pinty –, maradjon itt, és nézze, ki jön be és ki megy ki az üdülőből. Figyeljen meg mindenkit, aki felbukkan. Jegyezze meg az arcukat. Én felébresztem Ádámot. Amit lát, írja fel, nehogy elfelejtse.

– Pinty fiam, te megőrültél – mondta Bence őrmester. – Nyomozó hatóságnak képzeled magad, elvesztetted a józan mértéket, parancsokat osztogatsz, mint valami káplár.

– Rossz érzésem van – nyögte Pinty egy pillanatra elbizonytalanodva. – Meg kell mondanunk Ádámnak, mit láttunk a vízben.

– Ez kótyagos – dörmögte Bence őrmester ennek a fejébe szállt a dicsőség. – De azért ott maradt, egy kerti pádon üldögélve. Figyelte, mi történik az üdülő környékén.

És ahol Bence őrmester figyelt, ott egy szúnyog röpte sem maradt észrevétlenül.

Pintynek fogalma sem volt róla, mi az a konspiráció, most mégis – a konspiráció elemi szabályait betartva – egy bokorban lapult meg, s onnan kavicsokkal bombázta Dér Ádám ablakát. Közben a bokor is remegett, s Pinty izgalomtól kipirult ábrázata úgy bukkant elő a lombok közül, mint valami túlméretezett szamóca.

A harmadik koppanásra Judit feje jelent meg az ablakban. Pinty rettenetesen meglepődött, hiszen a hamvas arcú, duzzadt ajkú lány még nem a felesége Dér Ádámnak. Feltehetőleg adminisztrációs hiba folytán került vőlegényével egy szobába.

– Oppardon – csipogta Pinty a bokorban úgy látszik, eltévesztettem az ablakot.

A lány, aki a g.-i gyilkosság felderítésében szerzett érdemeiért nagyra becsülte Pintyet, sugárzó mosollyal fogadta ezt a vasreszeléshez hasonló csipogást. Egyébként is, ha tehette, mindig mosolygott, mert semmi baja sem volt a világgal. Most, ahogy ott állt az ablakban, vállára dobott könnyű köpenykében, Pintyben felsejlett, hogy az adminisztrációs hiba nem is lehet olyan rettenetes, s egyáltalán, Dér Ádámnak lenni se rettenetes. Bence őrmester nősülési tanácsai jutottak eszébe.

– Drága kis Pinty – szólalt meg Judit odafent –, nagyobb boldogság ez számomra, mintha a fülemülék csattogására ébrednék. Engem keres?

– Nem éppen – hebegte Pinty, aki megzavarodott és elérzékenyült ettől a hangtól. – Ádámra volna szükségem.

– Akkor becsukom az ablakot, dobáljon még egy kicsit – mondta a lány Ádám alszik, és én nem merem felébreszteni. Reggel hét óra tájt rettenetesen szenved az ébrenléttől.

Becsukta az ablakot, magára hagyva a tanácstalan Pintyet a bokorban. Az ügy fontosságára való tekintettel azonban mégis felemelt egy kövecskét, ám olyan ügyetlenül hajította el, hogy a szomszédos ablakot találta.

Az ablak azonnal kinyílt. Keretében az alvástól picit borzas, vörösesbarna női fej jelent meg. A zöldem szempár, ha nem is volt olyan sugárzó, mint Judité, Pintyet mégis kellemes érzésekkel töltötte el, s megint a férfias Bence őrmester tanácsára gondolt.

– Talán engem keres? – kérdezte az ifjú hölgy, s úgy tekintett Pintyre, mintha egyetlen szavára képes lenne leugrani az emeletről. – De miért bokorban fészkel, mint egy pacsirta?

– Bocsásson meg, kedves Márta kisasszony – mondta Pinty szertartásosan egy kavics mellé ment. Hogyan is bátorkodtam volna önt felébreszteni?

– Kedves jó Pinty – felelte az ifjú hölgy –, nagyon fájlalom ezt a tévedést. De csupán a tévedést fájlalom. Ha a szomszédban lakó, nálam nyilván szebb és fiatalabb hölgyet keresi, máris visszavonulok.

Pinty lelkét megérintette a gyanú, hogy netán élcelődnek vele, s figyelemmel kísérték az előbbi párbeszédek Válaszolni akart, ám az ablak már bezárult, s így ismét eszébe jutott vészesen komoly küldetése.

Elszántan lehajolt, felemelt egy göröngyöt, s most telibe találta Dér Ádám ablakát. A félreértések ezzel megszűntek. Az üvegtábla hangos csörömpöléssel betörött, s ezek után merő formalitásnak tűnt, hogy Ádám ki is nyitotta az ablakot.

– Pinty fiam – mondta enyhe megrovással mindennek van határa. Keresse meg Bence őrmestert, és közölje vele, hogy ismét garázdálkodott. Gondolom, atyai pártfogójának lesz egy-két szava magához.

– Szerencsétlenség – nyöszörgőt! Pinty. – Nem vettem észre, hogy abban a göröngyben egy kő lapul. De annyira fontos volt…

– Mi volt fontos?

– El kell valamit mondanom.

– Nekem?

– Igen.

– Nem elegendő Bence őrmester?

– Nem.

– Szóval az a véleménye, ne zaklassuk az őrmestert, elegendő leszek én is.

– Nem úgy gondoltam – tekergeti Pinty a bokorban. – Az őrmester tud róla, de nem hiszi el.

– És én elhiszem?

– Ez az – suttogta Pinty. – Fogalmam sincs róla. Ezért dobáltam meg az ablakot.

– Más szóval, ezért törte be – mondta Dér Ádám. – Ki vele, miről van szó?

– Egy holttestről – suttogta Pinty.

– Az más – állapította meg Dér Ádám. – Egy holttest megér egy ablakot. Hol az a holttest?

– Nem tudom – mondta Pinty. – De higgyen nekem, én nem zavarnám minden semmiségért.

– Hol hagyta Bence őrmestert?

– A padon ül és figyel.

– Mit?

– Általában mindenkit, aki gyanús, ahogy szokta.

– Szóval ő is tud a dologról?

– Tud.

– De kételkedik..

– Igen.

– Na akkor menjen el az őrmesterért, és jöjjenek fel a szobámba.

– Igenis – mondta Pinty. – Nagy kő esett le a szívemről. ,

– Csak az a kár, hogy az ablakra esett. Miért a bokorból ordítozik, ha valami fontosat akar közölni?

– Szerettem volna elkerülni a feltűnést.

– Sikerült – mondta Ádám. – Lehetőleg hason csúszva közelítse meg Bence őrmestert, nehogy valaki felfigyeljen az ügy fontosságára.

Pinty abban a szempillantásban négykézlábra ereszkedett, mert tudta, hogy Dér Ádám sohasem beszél a levegőbe. Ha ilyesmi lehetséges, ennek a napszítta arcú fiúnak az eszét egy icipicivel még Bence őrmester éleslátásánál is többre becsülte.

– Pinty – szólalt meg szomorúan Ádám úgy látom, maga túlságosan is szófogadó.

– Szóval, ne csússzak hason? – kérdezte Pinty.

– Tudja mit, ballagjon csak egyszerűen oda, és szóljon Bence őrmesternek, hogy várom magukat.

Becsukta az ablakot – ez ismét formalitás volt –, Pinty pedig egyenes derékkal megindult atyai pártfogója felé, aki tettetett közönnyel ült a pádon.

Ha Bence őrmester így, ilyen gyanútlanul ült valahol, akkor azt a környéket a betörők, zsebesek, káemkások és besurranó tolvajok nagy ívben elkerülték. Bizony, így les zsákmányára a szirtről a sas, ilyen álmos egykedvűséggel figyeli az ugrásra kész oroszlán a gazellát, és így megy be az elefánt a porcelánboltba.

Amikor Bence őrmester és Pinty belépett az üdülő kapuján, a gondnokot pillantották meg először, aki a teraszra pottyant üvegcserepek között álldogálva, búsan ingatta a fejét.

– Nem tudják, hogyan tört be ez az ablak? – kérdezte.

– Becsapta a szél – felelte habozás nélkül Pinty.

A gondnok Bence őrmesterre pillantva nem vonta kétségbe nyíltan ezt az állítást.

– A második ember, aki a szélre hivatkozik – rángatózott az arca. – Uraim, nem veszik észre, hogy áll a levegő?

– Pontosan ez az – mondta Pinty, miközben besurrant a hall ajtaján. – Szélcsendben váratlanul jön a huzat.

– Elúszik egy csónak, betörik egy ablak – dohogta a gondnok még csak az hiányzik, hogy valaki a vízbe fulladjon.

Leült a telefonhoz, felhívta a községi üveges ktsz-t, jöjjön ki egy szakember, hozza rendbe a betört ablakot, majd átszólt a vízirendőr-őrsre is: ha egy csónakot látnak valamerre, X-0314 rendszámmal, az a csónak az üdülőé.

– Kedves Pinty fiunk – mondta ünnepélyesen Dér Ádám, alighogy Bence őrmesterék beléptek a szobába. – Mindenekelőtt egy nagyon fontos dolgot kellene elintéznünk.

– Bármire kapható vagyok – felelte Pinty szemlesütve. – Csak szabaduljak ettől a lidércnyomástól.

– Ébredés után sürgősen ennem kell. Anélkül képtelen vagyok gondolkodni. Így hát legjobban teszi, ha leszalad a konyhára, és tálcán felhozza a reggelinket. Bence őrmesternek barnára sült ropogós zsemlyét hozzon, csak azt szereti.

– A gondnok rossz szemmel néz engem – mondta Pinty. – Azt se akarta elhinni, hogy a szél törte be az ablakot. Különben sem vagyok konyhamalac típus. Már a gimnáziumban is…

– Ilyesmire használnád Pinty urat? – szólalt meg Judit. – Majd én leszaladok a reggeliért.

– Pontosan erre gondoltam – bólogatott Ádám. – Fiamnak mondtam, menyem is értse. Szívesen lemennék magam is, de Pinty szavaiból úgy vettem ki, a továbbiakban egyre inkább szükség lesz az erőmre és az eszemre. Tehát a közös érdek kívánja, hogy a reggeliért ne én szaladozzak.

– Így helyes – mondta Judit, s roppant kecsesen surrant ki az ajtón, mivel fürdőruhája fölött csak egy könnyű köpenykét viselt.

– Fogtak hajnalban pontyot? – kérdezte Ádám.

– Egy olyan nyolckilós formát kaptunk el – felelte szerényen Bence őrmester.– Elég keserves dolgunk volt vele.

Ádám a szemlesütve hallgató Pintyre pillantott, és tapintatos ember lévén, nem tett fel további kérdéseket. Abból, hogy Bence őrmester többes számban beszélt, azonnal megértette, hogy ha az általános felől, az egyedi hányába tapogatózik, egy nemes szívet sebezhet meg,

– Hiába – mondta inkább, mintegy a dolgok teljességét idézve a tapasztalat és a szakértelem megtermi gyümölcsét.

Bence őrmester helyeslően bólogatott, mert mindebben az igazság méltányos, habár későn jött érvényesülését látta.

– Reggeli után – folytatta Ádám – elmegyünk és megnézzük azt a pontyot.

– A móló öblében kötöttük ki – mondta Pinty.

– Kötöttem! – dörmögte Bence őrmester. – Pinty fiam, ne. csinálj úgy, mintha szakszerűen fel tudnál kantározni egy halat. Ha hagytam volna, hogy te kösd ki, most a frász kerülgetne, vajon a pányván van-e még.

Az ajtó felől zaj hallatszott.

– Judit tért vissza – mondta Ádám.

Kinyitotta az ajtót, kivette a tálcát a lány kezéből.

– Na, most már kezdhetjük – mondta elégedetten, miközben a hideg sültbe harapott. – Miféle holttestről van szó?

– Pinty látott valamit a nádöbölben lebegni – dünnyögte Bence őrmester. – Mintha egy hasra fordult nő lett volna.

– Egyenek – mondta Ádám. – Egyelőre csak a levegőbe beszélünk, ez nem veheti el az étvágyunkat. Feri bácsi nem látta azt a micsodát?

– De – ismerte be az őrmester úgy rémlik, mintha láttam volna.

– Pintynek egy falat sem megy le a torkán – szólalt meg Judit. Ő tényleg látott valamit. Legalább egy kis teát igyon.

– Milyen messziről látták? – kérdezte Ádám.

– Talán húsz méterről – mondta Bence őrmester: – Pinty vette észre, aztán szólt nekem. De nagyon párás volt még a víz.

– Hánykor történt?

– Négy óra húszkor.

– Ez biztos?

– Biztos – mondta Bence őrmester.

– Mit csináltak, miután meglátták azt a valamit? – kérdezte Ádám.

– Pinty remegett és makogott.

– És maga?

– Hát, őszintén szólva, én is meghökkentem; De aztán kiderült, hogy nincs ott semmi.

– Mikor derült ki?.

– Amikor odaeveztünk.

– Mennyi idő telt el, míg odaértek?

– Öt-hat perc. Azonnal eloldoztuk a csónakot, de a nádasba szorított bennünket a hullámverés. Mégis, egész rövid időbe telt, amíg a nádösvényen az irtáshoz eveztünk. Ott meg, ahogy már mondtam, nem találtunk semmiféle halott személyt.

– Feri bátyám is azt hitte, hogy hullát Iát?

Bence őrmester rövid ideig gondolkozott.

– Hát egy ideig úgy véltem – mondta aztán. – Feltehetőleg olyan volt, mint egy női holttest, arccal a vízben.

– Szóval egy hasra fordulva lebegő holttest.

– Igen, olyan volt. Láttam a fekete haját, piros szalaggal lekötve.

– Most mit gondol, valóban holttestet láttak?

Bence őrmester tanácstalanul nézett maga elé.

– Nem tudom – mondta – semmiképpen sem lehetett hulla.

– Miért?

– Mert akkor nem úszott volna el.

Dér Ádám abbahagyta az evést, és Pinty felé fordult.

– Nos, halljuk, mit látott Pinty, aki épp most öntötte le magát teával.

– Reszket a kezem – szabadkozott Pinty. – Ha arra gondolok, rám jön a remegés. Ugyanis én biztosan tudom, hogy holttestet láttam.

Elnézést kérőén Bence őrmesterre pillantott.

– Én nem akarok az őrmester elvtárssal ellentétbe kerülni…

– Az őrmester elvtárs kételkedik, – mondta Ádám, de semmit sem állít biztosan. Folytassa csak.

– Amikor felszállt a köd, megláttam a női hullát, jobban mondva, először a fekete haját a piros szalaggal. Aztán, mintha átfordult volna, láttam a kezét és egy pillanatra az arcát is.

– Tisztán látta?

– Nem. Pillanatig tartott az egész. A köd leereszkedett a vízre, és akkor szóltam az őrmester elvtársnak.

– Mit?

– Egy holttest, valami ilyesmit mondtam. És azt is, hogy ott van a nyiladéknál.

– Hangosan beszélt?

– Nem. De hajnalban a víz fölött még a suttogást is hallani.

– A holttest mozdulatlan volt?

– Nem. Picit himbálózott és lebegett.

– Hallatszott valami?

– Csobbant a víz.

– A holttest közvetlen közelében?

– Nem egészen. Mintha kijjebb az irtáson, a nyílt víz felé csobogott volna. De arra nem nézhettem, mert azt a részt eltakarta a nád.

– Csak ezután szólt Bence őrmesternek?

– Igen.

– És akkor ő is meglátta?

– Igen. Odakiáltott, hogy van-e ott valaki.

– Elképzelhetetlen, hogy tényleg fürdőző volt?

– Elképzelhetetlen – suttogta Pinty. – Az arca végig a víz alatt maradt, és olyan furcsán lebegett, olyan mereven.

– Mikor tűnt el végleg?

– Nem tudom. A köd megint leszállt a vízre, és elfedte. Hogy meddig volt ott, arról fogalmam sincs. Mire odaértünk a csónakkal, már nem találtuk, annyi biztos. De a nádtorzsán fönnakadt a piros szalag.

– Micsoda?! – Dér Ádám izgalmában az asztalra tette a teáscsészét. – Megtalálták a piros szalagot?

– Meg. A nádtorzsára csavarodott rá, és az őrmester elvtárs pontosan azért mondta azt, hogy úgy látszik, a fekete gyökérzetet véltük női hajnak. De nekem valahogy furcsának tűnt az egész.

– Miért?

– Ugyanis – suttogta Pinty – én ismerem azt a nőt, aki ilyen szalagot visel. És pontosan őrá gondoltam, amikor megláttam azt a lebegő micsodát. De aztán már kisütött a nap, és azt hittem, az egész a sörtől van. Ugyanis előzőleg sört ittam.

– Gondoltam – mondta Ádám. – De ne erről beszéljünk. Mi lett a szalaggal?

– Levettem a nádról, aztán megmostam a kezemet. Mert a halottaktól kiráz a hideg. És akkor még azt hittem, hogy egy holttest hajában volt a szalag.

– Most nem hiszi?

– De igen. Most megint azt hiszem.

– Miért?

– Mert az a nő ma éjjel nem aludt a szobájában.

– Álljunk meg – mondta Dér Ádám. – Ott tartottunk, hogy megmosta a kezét.,.

– Igen – mondta Pinty. – Nagyon piszkos volt, mert előző nap gilisztát szedegettem. A víz is felhős lett tőle.

– Milyen?

– Ahogy mostam a kezemet, olyan barnásvörös piszok oldódott fel a vízben …

– Hol az a szalag? – kérdezte Ádám.

– Itt van a horgászdobozban – mondta Pinty.

Dér Ádám ujjai közé fogta a nedves szalagot. A doboz alján enyhén pirosló víztócsa gyűlt össze.

– Nem tartja a színét – mondta Bence őrmester.

– Ugyan, dehogy – szólalt meg Judit. – Egy ilyen bársonyszalag hideg vízben semmiképpen sem ereszt a színéből.

Dér Ádám a hüvelyk- és mutatóujjára rakódott apró, sötétvörös szemcséket morzsolgatta.

– Pinty fiam – szólalt meg aztán jól tette, hogy elhozta a szalagot. Hol lakik az a nő, akiről az előbb beszélt?

– Itt az üdülőben – mondta Pinty. – Ugyanezen a folyosón. Reggel a villámhárítón felmásztam, és benéztem az ablakán. Abban az ágyban ma éjjel senki sem aludt. Akkor határoztam el, hogy felébresztem.

Ádám a reggeliről teljesen megfeledkezve a piros szalag fölé hajolt.

– Feri bátyám – szólalt meg a szokottnál kissé rekedtebb hangon nézze csak, mi ez?

– Szakadásféle – mondta Bence őrmester. Talán akkor szakadt ki, amikor Pinty leszedte a nádtorzsáról.

– Nézze csak meg jobban, hiszen látott már ilyet.

– Hát – dörmögte bizonytalanul az őrmester, ez egy lyuk.

– Helyes. Szép, kör alakú lyuk.

– A jóistenit – emelte fel a fejét az őrmester. – Ez pontosan olyan …

– Pontosan olyan, mintha revolverrel lőtték volna át – mondta Ádám. – Hogy hívják azt a nőt?

– Melyiket? – kérdezte Pinty.

– Azt, akire először gondolt, amikor látni vélte a holttestet a vízben.

– Klárikának – mondta Pinty,

– A másik nevét nem tudja?

– Orbán Sándornénak hívják.

– Én is ismerem azt a nőt – szólalt meg Judit. – Tőlünk a harmadik szobában lakik.

– Menj át hozzá – mondta Ádám. – Nézz körül a szobájában. Feri bácsi pedig – fordult Bence őrmesterhez – kérdezze meg a gondnokot: Orbánné tett-e említést arról, hogy elutazik valahová, vagy ma éjjel nem alszik az üdülőben. Egyáltalán, tud-e valamit róla a gondnok?

– Értettem – mondta Bence őrmester. – Kihallgatni a gondnokot.

– Nem nyomozunk – mondta Dér Ádám –, csak kérdezősködünk. Kerüljük a feltűnést.

– És ha valóban gyilkosság történt? – mondta Bence őrmester.

– Így van az, ha valaki átesik a ló másik oldalára. Hol a holttest? Miféle gyilkosságról beszélünk? Talán Bence őrmester szolgálatban van?

– Nem – mondta búsan az őrmester. – Nyaralok.

– Én is – mondta Ádám. – Egyelőre nem fogunk nyomozni, legfeljebb Pinty. Ö nyugodtan mozoghat. Mi meg majd várunk és beszélgetünk.

A piros szalagot visszatette a dobozba.

– Ez viszont nálam marad.

Tíz perc múlva Bence őrmester visszatért Gedeon Andrással, a gondnokkal. A gondnok homlokán. csörgött az izzadság, időnként szürke zsebkendőt vett elő, és megtörölte a homlokát.

– Mi történt? – kérdezte izgatottan. (Úgy látszik, az őrmester mégse csevegett eléggé ártatlanul.) – Hallom, eltűnt Orbánné a 12-esből.

– Dehogy – mondta Dér Ádám; – Csak a menyasszonyommal megbeszélték, hogy reggeli előtt úszni mennek, de nem jelentkezett – Juditra pillantott, aki éppen akkor lépett be az ajtón –, ezért keressük.

– Az őrmester olyan közömbösen kérdezgetett, hogy már azt hittem, komoly baj történt.

– Bence őrmester nagy pontyot fogott, azért izgatottabb a kelleténél – nevetett Ádám. – Közölte önnel Orbánné, hogy elmegy?

– Nem szólt semmit – felelte a vörös arcú gondnok. – Annyit tudok, hogy tegnap táviratot kapott, és este elment az állomás felé. A férjét várja. Nem is vacsorázott az üdülőben.

– Megjött a férje?

– Nem hiszem. Arról volt szó, hogy egy-két napot ő is itt tölt majd nálunk. A 12-es kétágyas szoba…

– Lehet, hogy Orbánné egyedül ment úszni – mondta közönyösen Ádám. – Sajnálom, hogy Bence őrmester idefárasztotta.

– Ma ostoba dolgok történnek – mondta a gondnok. – Eltűnt egy csónak, betört egy ablak, és éjjel valaki átmászott a kerítésen …

– Nocsak – mosolygott Ádám.

– Összetaposta a virágágyást. Valószínűleg lepottyant a kerítésről, mert két rózsatövet is kidöntött.

– Viszont a reggeli kitűnő volt. Egészen fenséges …

– Micsoda? – kérdezte elképedve a gondnok. – Így szeretik a parizert?

Dér Ádám Judit fintorgásából megértette, hogy kár volt említenie a reggelit.

– Ha kívánják, akár mindennap kaphatnak – ragyogott fel a gondnok arca. – Mi mindent megteszünk a vendégeinkért.

– Helyes – mondta Ádám, és némi nehezteléssel Juditra pillantott. – A menyasszonyom is imádja, Pinty is, Bence őrmester is.

– Remek, akkor megegyeztünk – dörzsölte össze tenyerét a gondnok, miközben kihátrált az ajtón. – Előbb is szólhattak volna. – A folyosón halkan motyogta maga elé: – Micsoda ízlés?! Vajon vacsorára is szívesen megennék?

– Kedves Judit – szólalt meg odabent Dér Ádám honnan szerezted a hideg sültet?

– Van itt egy szakács – mondta a lány, miközben aranybarna combjai elővillantak a köpeny alól.

– És?…

– És hát amikor az előbb lementem a reggeliért, gondoltam, legyen valami hasznunk is abból, hogy gyakran szemezik velem – mondta Judit. – De ha van valami kifogásod ellene, rágicsáld csak a parizert ezentúl.

– Semmiféle szempontból nem árt, ha a konyhai dolgozókkal továbbra is jó kapcsolatot tartunk – mondta Ádám. – Mit találtál Orbánnénál?

– Ma éjjel nem aludt a szobájában – mondta Judit. – A kulcs kívül volt, és az ágy érintetlen. Egyetlen ruhája hiányzik, egy fehér pöttyökkel díszített könnyű pamut-jersey nyári ruha.

– Honnan tudod, hogy volt ilyen ruhája?

– Többször láttam rajta. Tegnap is. Nagyon elegáns darab.

– Őszintén szólva, azt se tudom, kiről van szó, nemhogy a ruháira emlékeznék – mondta Ádám. – Tudod, hogy rá se nézek a nőkre.

– Persze – mondta Judit, hogy is láthattad volna, hiszen az ebédlőben pont szemben ül velünk. Arra sem emlékezhetsz, hogy egyszer csak úgy per tangentem Klárikának szólítottad.

– A szakácsot hogy hívják?

– Lajoskának.

– Na látod – helyeselt Ádám. – Szóval arról a fekete hajú, kissé hervatag nőről van szó? Pinty őt látta a vízben?

– Igen – mondta Pinty. – Rá gondoltam, amikor megpillantottam a tetemet. – De hogyhogy hervatag?

– Nincs tetem – mondta Ádám. – Egyelőre hallani sem akarok lebegő holttestekről. Orbánnén kívül, ha jól emlékszem, négy nő van az üdülőben,

– Jól emlékszel – mondta némi éllel Judit,

– És négy vagy öt férfi rajtunk kívül.

– Öt – mondta Judit. – De az egyiket két napja nem látom. Azt a nagyon barna arcú, kisportolt ötvenest, akinek motorcsónakja van.

– Hm – hümmögött Dér Ádám. – Ezek szerint a személyzetet és minket leszámítva, tíz ember lakik az üdülőben. Az a kisportolt úr hova lett?

– Kajüt is van a motorcsónakjában – szólalt meg Bence őrmester. – Néhányszor beszélgettem vele, mert horgászati szempontból minden vízi jármű érdekel. Említette, hogy ha néhány napig szép lesz az idő, motorcsónakkal körbejárja a Balatont. Ilyenkor a kajütjében alszik éjszaka. Egyébként Lékai Barnabásnak hívják.

– Feri bácsi mit tud a többiekről?

– Nem sokat – mondta Bence őrmester. – Engem csak az a motoros érdekel.

– És te, Judit? Mit tudsz?

– Tényleg azt hiszed, hogy történt valami?

– Nem tudom. De ha igen, akkor van néhány óra előnyünk. Senki sem tudhatja, hogy Pinty hajnali négykor látta a vízben a holttestet. És ha nem véletlennek tekintjük a holttest eltűnését, hanem valami szándékot sejtünk benne, akikor, ameddig a halott nő előkerül, nyertünk néhány órát. Ez az idő nagyon fontos lehet. Ha pedig nem történt bűntény, akkor játszadoztunk egy gondolattal.

– Értem – mondta a lány –, azért vagy kíváncsi arra, hogy miféle emberek laknak az üdülőben, mert úgy véled, a nagy eszeddel, akkor is megtalálod a tettest, ha nem történt gyilkosság.

– Pontosan így van – mondta szemrebbenés nélkül Ádám. – Ok nélkül semmi sem történik. Tulajdonképpen minden áldozat táncba viszi a gyilkosát.

– Könnyű Katit táncba vinni – szólalt meg elgondolkozva Pinty –, ha ő is akarja.

– Ez már a lelki alkaton múlik, kedves Pinty fiam. Van, aki csak garázdálkodik, a másik viszont embert öl – mondta Bence őrmester. – Ne nagyon kotyogj bele a nagyok beszédébe.

– Van némi tapasztalatom efféle ügyekben – motyogta Pinty. – Egy talponállóban rengeteg ember megfordul, és az italozás leleplezi az emberek valódi hajlamait…

– Le bizony – dünnyögte Bence őrmester, s lesújtó pillantást vetett Pintyre. – Egyesek húsz forintért megölnék az anyjukat. Ebben igazad van.

– Egyelőre beszéljünk általánosságban – szólalt meg Ádám. – Ha a statisztikai adatokat nézzük, Magyarországon az emberöléseknek mindössze nyolc százalékát követik el anyagi érdekből. Ezzel szemben a haragból, bosszúból, féltékenységből, szégyenérzetből, egyszóval az érzelmi indítékokból elkövetett gyilkosságok aránya 91 százalék. Mivel semmiféle tényanyaggal nem rendelkezünk, helyesen járunk el, ha esetünkben ennek a 91 százaléknak a valószínűségét fogadjuk el. Ebből a szempontból kell vizsgálnunk a lehetséges áldozatot és környezetét. Szeretném, ha megértenétek, mit akarok – mondta hirtelen elkomolyodva. – Egyelőre csak ti vagytok a segítőtársaim: Judit, Bence őrmester és Pinty. Mindenki a maga módján. Tételezzük fel, hogy Orbánnét megölték, és a gyilkosság nem valamiféle, általunk megismerhetetlen külső körülmény következménye. Ebben az esetben az áldozat mostani környezetében kell keresnünk a gyilkost, illetve azokat az érzelmi motívumokat, amelyeket Orbánné és a többiek viselkedéséből megismerhetünk. Beszéljünk hát azokról, akikkel kapcsolatba került. Próbáljuk felidézni ennek a három napnak a történetét, amely a ma éjszakai feltételezett gyilkossággal zárul.

– Miről beszéljünk? – kérdezte Judit. – Jó vicc lenne, ha Orbánné mindjárt bekopogtatna.

– Felettébb értelmes emberekkel van dolgom – mondta a fiú, elsősorban Bence őrmesterhez intézve szavait. – Éppen ezért általánosságokban közlöm azt, amit az emberölés lélektanáról tudok.

– Lélektan – dünnyögte Bence őrmester lekicsinylőén –, van is egy gyilkosnak lelke.

Pinty viszont jegyzetfüzetet és ceruzát húzott elő a zsebéből, és olyan figyelmes arcot vágott, mint egy medikus, amikor a professzor személyesen neki szóló előadását hallgatja. Nemhiába volt kényes-világéletében a műveltségére.

– Nos – kezdte Dér Ádám nemcsak Magyarországon játszanak elsőrendű szerepet az emberöléses bűntettekben az érzelmi motívumok. Wolfgang, amerikai kriminálpszichológus közlése szerint is az emocionális indíttatású bűncselekmények jóval gyakoribbak, mint az anyagi okokra visszavezethetők. A valóságban a bűntényt a megfelelő motívum és a megfelelő személyiség találkozása idézi elő. A pszichológusok számtalanszor megkísérelték, hogy a gyilkos személyiségét az agresszió-frusztráció összefüggés alapján írják le. A magatartás gátjainak gyengeségében keresték a választ.

– Mi a frász ez a fru … frusz.. . fruszk ,.. nyavalya? – nyögte Bence őrmester, és megpróbált belelesni Pinty jegyzeteibe.

– Frusztráció – jegyezte meg Pinty jegesen.

– Kudarc, sérelem, sérülés, csalódás – mondta Dér Ádám.

– Legyünk pontosak – szólalt meg Pinty. – Fogalmazzunk így: határozott célra irányuló tevékenység végrehajtásának meggátolása miatt előállott kellemetlen, bénító élmény. Kis könyvecskémben, amelyet nemrégiben kaptam kölcsön, közvetlenül a frutti di’mare kifejezés előtt szerepel. Ez ehető tengeri állatokat – csigákat, rákokat, halakat, polipokat – jelöl, szó szerinti fordításban a tenger gyümölcseit.

– A tenger gyümölcse?! – nézett rá elképedve Bence őrmester.

– Nem… A frusztráció csalódás, gátoltság – mondta Dér Ádám. – Ez határozza meg a gyilkos személyiségének fejlődését. Így a bűntett a lélekben elkövetett robbanásnak, gátszakadásnak tekinthető. Tehát az áldozat és a gyilkos viszonya váltja ki valamiképpen az ölésbe torkolló indulatot. Ez a viszony a felszínen egészen normálisnak tűnhet.

– Mitől van az a micsoda? – kérdezte Bence őrmester.

– Mi?

– Hát az a frusz-fene?

– Komoly fizikai sérülés születésnél vagy a csecsemőkorban, túl szigorú és merev időbeosztás a szülők részéről az egy-kétéves gyermek ellátásában …

– Például? – kérdezte Judit.

– Például, ha egyéves kor előtt erőszakkal bilizésre akarják szoktatni a gyermeket…

– Ezt kérdezzük meg mindenkitől? – emelte fel a fejét Bence őrmester.

– Lehet – mondta rezzenéstelen arccal Ádám.

– Szörnyű – szólalt meg Pinty az ember alig hagyja el az anyaméhet, máris biliztetni kezdik.

– Pinty fiam – emelte fel a hangját Bence őrmester az a baj, hogy te még most sem vagy hajlandó bilizni, pedig már igazán benőhetett a fejed lágya. Hidd el nekem, a bilizés az első lépés a civilizáció felé.

– Ha megengedik, folytatom – szólt közbe Ádám. – Egyesek szerint a gyilkosság indítóoka a személy tudatos vagy tudattalan szexuális, intellektuális, szociális kisebbrendűségi érzése, amelyet a sűrűn bekövetkező kudarcok okoznak. Ezek a lelki folyamatok nem mindig tárhatók fel, ezért sok bűncselekmény motiválatlannak tűnik. A primitív ember a veszély elhárítása, a szexuális hatalmi igény, az ellenfél zsákmányának megszerzése miatt ölt. Ma az indítékot mindig a szituációban lelhetjük meg, ahol az egyik fél csak egyetlen megoldást talál, a gyilkosságot. De tulajdonképpen ugyanazokhoz a dolgokhoz ragaszkodik, mint amit az előbb a primitív embernél említettünk. Az áldozat nem passzív tényező, hanem résztvevője az eseménynek. Ugyanolyan tulajdonságok birtokában képzelhetjük el, mint a gyilkost. Ragaszkodik az életben elfoglalt helyéhez; a gyilkos pedig netán úgy érzi, az ő helyét bitorolja. Egyes kutatók szerint az emberölés nem mondható természetellenes tettnek, mivel csupán megvalósítása a másik irányában érzett ösztönös megsemmisítési szándékának, amely mindenkiben feltámad, ha ellenállással, vagy akadállyal találkozik: Tehát, ha áldozat van, akkor akadály is volt, csak azt kell tudnunk, kit akadályozott, és miben. Gondolat-előkészítés nélküli gyilkosság csak elmebetegeknél és súlyos pszichopatáknál fordul elő. A gyilkos először még bizonytalan, elméletileg foglalkozik a megsemmisítés gondolatával, magának ebben nem is juttat szerepet. Később felismeri saját szerepét, amelyet el fog játszani, és látja azokat az ellentörekvéseket, amelyeket le kell gyűrnie. Ezután elfogadja az ölés gondolatát, felfokozott .érzelmi állapotban van, a robbanás küszöbén, amit már minden apró tényező kiválthat, a későbbi áldozat gúnyolódása vagy véletlenül elejtett szava.

– Ádám – szólalt meg Judit –, tegnap Gondárné lánya hosszabb ideig beszélgetett Orbánnéval, aztán egész délután sírt, és összeveszett Gajdos úrral.

– Várj még – mondta a fiú rögtön befejezem. Ha a motívum harmóniában van a személyiséggel, akkor nem kell különösen erősnek lennie, kiválthatja a bűncselekményt.

– De hát a g.-i kéjgyilkosnak semmi kapcsolata nem volt az áldozatokkal – mondta Judit. – Úgy akart megölni engem is, hogy egyáltalán nem ismert.

– A szadista gyilkos esetében más a helyzet, ott az áldozat személye egyáltalán nem fontos. Elhiszi, hogy joga van ölni, bűntudata nincs, okosabbnak érzi magát a rendőrségnél. Ám ennek ellenére állandó kisebbségi érzése van, amelyet áldozata elpusztításával ellensúlyoz. A nőktől tart, esetleg gyűlöli őket. Felnőtt korában is a mama kedvencének véli magát, az apját nem szereti, mert az általában szigorú, tekintélytisztelő és -követelő ember. A nagymama különösen fontos számára, halála lesújtja, később sokat tartózkodik a sírjánál.

– Hm – szólalt meg Bence őrmester –, mennyire tisztelték Kelemen papát G.-n, mivel hetenként vitt virágot a nagyanyja sírjára. Ha tudtam volna, mit jelent ez, már akkor elkapom.

– Korai lett volna – mondta Ádám. – És most nem is erről van szó. Abból, amit elmondtam, világos: a mi dolgunk, hogy felderítsük Orbánné és környezete egymáshoz való viszonyát. Hiszen minden gyilkosság történetében kiegészíti és ösztönzi egymást a két fél, hiába, hogy az egyik gyilkos lesz végül, a másik pedig áldozat. Kezdjük Orbánnéval…

– Istenien süt a nap odakint – szólalt meg Judit. – Muszáj nekünk itt ülnünk?

– Nem szeretném, ha sokan hallanák, miről beszélünk. Különösen, ha mondjuk, Orbánné hallaná.

– Menjünk ki a mólóra. Ott ilyenkor egy lélek sincs – mondta Bence őrmester. – Közben a halat is szemügyre vehetjük.

– Rendben van – mondta Ádám. – Mire a többiek befejezik a reggelit, mi is végzünk a megbeszéléssel. Az öreg csónakmester füle nem ér el odáig?

– Legalább harminc méterre van a háza a móló végétől – mondta Pinty. – És különben is úgy vettem észre, süket az öreg Andreas. Két dolgot kedvel igazán, a szunyókálást és a nagyothallást.

– Hát akkor induljunk – emelkedett fel a székéről Ádám. – Ha jól emlékszem, a mólón van néhány kényelmes nyugágy,

A levegő fényes és tiszta volt ezen a reggelen. Jól lehetett látni a túlsó parton a lankás dombokat és a jegenyesort. A csendben csak egy hajó dobogása hallatszott. Időnként éles csattanás törte meg a csendet; a szőlőhegyen működtek a seregélyriasztó karbidágyúk, hangjuk hol elhalt, hol meg hirtelen riadalmat keltett, bár mindig számítani lehetett rá: pontosan másfél percenként követték egymást a dördülések. A tájhoz tartozott ez a ritmikus lárma, a fülek megszokták már, olykor órákig senki sem vett róla tudomást, ám ha a déli hőség vagy a kora esti tompaság félálomba ringatta az embert, ebben az érzékeny állapotban ostorcsapásként érték a csattanások; elátkozta a seregélyeket és a szőlőmívelést. De a felrebbenő seregélyraj látványa szép volt; a sűrű, eleven felhő a legkülönbözőbb alakzatokban szárnyalt az égen, viharsebesen gomolygott, majd lezúdult a hegy lankáira, hogy nyugtalanul suhanni kezdjen újra, A szőlősgazdák derék, jámbor emberek voltak, a karbidágyúzástől eltekintve a légynek sem vétettek, hűvös pincéikben aranyló bort mértek, szívesen fogadták az idegent.

– Eszményi környezet revolveres gyilkosságra – állapította meg Dér Ádám, amikor leheveredett az egyik nyugágyra. – Itt senkinek sem tűnik fel egy pisztolylövés.

– Csak be kell tartani a ritmust – mondta Pinty mert egy soron kívüli dörrenésre összerezzen az ember.

Viszont mi feltételezhetjük: ha revolveres gyilkosság történt, este kilenc előtt történt – szólalt meg Bence őrmester. – Akkorra már teljesen besötétedik, a seregélyek aludni mennek, és nincs értelme az ágyúzásnak. Ha egy csöpp esze volt a gyilkosnak, nem a csöndes időszakban lőtt..,

– Kitűnő megfigyelés – mondta Ádám a rendőri szintetizáló képesség diadala. De a holttestet hajnaltájt látták.

– A nádasban remekül elrejthető egy halott személy – érvelt Bence őrmester, – Az egész éjszakát ott töltheti, a kutya sem zavarja.

– Úgy ám – mondta Pinty, aki megragadta az alkalmat, hogy végre maradéktalanul egyetérthet az őrmesterrel, – Aztán a víz, lityi-lotyi, hajnalra kimosta.

– A csevegést befejeztük – mondta Ádám –, senkit se zavarjon, hogy lehunyt szemmel figyelek. Feri bácsi, mit tud a feltételezett áldozatról?

– Tegnap még négy nyugágy volt itt – zsörtölődött Pinty –, határozottan emlékszem. Most meg csak hármuknak jutott, én meg a kövön ülök.

– Adjam át talán a helyemet? – kérdezte Bence őrmester; – A “Kiváló szolgálatért” emlékérmem nem kellene?

– Nem – mondta Pinty. – Csak furcsállom, hogy mindig én ülök a kemény köveken. Hová tűnt az a nyugágy?

– Ha jól hallottam – mondta nagyon halkan Bence őrmester – tőlem kérdeztek valamit. – Megigazította szolgálati trikóját, s méltósággal fordult Dér Ádám felé. – A feltételezett áldozat személyét illetően semmi lényeges közölnivalóm nincs. Hosszú fekete hajú, huszonhat-huszonnyolc éves női személy volt, a férfiak feltehetőleg jó megjelenésűnek mondanák. Én csak láttam, sosem beszéltem vele. Egyébként úgy vettem észre, más üdülőbeli személyekkel szívesen teremtett kapcsolatot, elég feltűnően költekezett, megfigyelésem szerint étkezés előtt mindig megivott egy pohár Martinit, étkezés után pedig külföldi cigarettát szívott, és parfümözte magát.

– Étkezés után? – kérdezte Pinty.

– Nem, ezt általánosságban tapasztaltam – fejezte be mondandóját Bence őrmester.

– Gondos megfigyelések – szólalt meg Ádám csukott szemmel. – Hozzá tud tenni valamit, Pinty?

– Hát ha egyáltalán lehetséges kiegészíteni az őrmester elvtárs szavait, én azt mondanám, az a nő nagyon emlékeztetett engem a g.-i italbolt pénztárosára, Szőrös Macára.

– Hogy érti ezt? – kérdezte Ádám. – Szőrös Maca is parfümözte magát?

– Teljesen értelmetlen lett volna – mondta Pinty. – A talponállóban a szagok jelentőségüket vesztik. Szőrös Maca kövér, szőke nő, körülbelül ötven esztendős, arról nevezetes, hogy senkit sem enged közel magához. Nagyon barátságos, benne van mindenben, de végső soron mégiscsak fenn hordja .az orrát, megtartja a másfél méteres távolságot, semmi tapi pacsi vagy efféle. Ugyanis a férje a megyei vendéglátóipari vállalatnál ellenőr, és mindennap záráskor eljön a Szőrös Macáért a 26-osba, kézen fogva mennek haza …

Pinty tanácstalanul elhallgatott. Most már sejtelme sem volt, miért kezdett Szőrös Macáról beszélni.

– Szóval szőke, ötvenéves és kövér – állapította meg Dér Ádám. – Hasonlít az áldozathoz, aki fiatal volt, fekete és karcsú.

– Nem ebben – hebegte Pinty. Magán érezte Bence őrmester neheztelő tekintetét.

– Hát miben? – kérdezte az őrmester.

– A viselkedése hasonlít, az, hogy kézen fogva megy haza a férjével, és nem engedi magát tapogatni.

– Orbánnénak hol a férje? – kérdezte metsző hangon Bence őrmester. – És ki akarta tapogatni?

– Hát a férje tényleg nem volt itt – zavarodott össze Pinty. – De Orbánné elment motorcsónakázni azzal a hapival, akinek az őrmester elvtárs tudja a nevét.,.

– Lékai Barnabással – mondta az őrmester. – Ezért annyira megközelíthetetlen?

– Az a hapsi tévedett. Elvitte, de aztán nem történt semmi. Láttam a savanyú pofáján. Aztán az a másik is fűzte, az a fiatal hosszú hajú…

– Simor Zoltánnak hívják – szólalt meg Judit.

– Az, az a Simor – bólogatott Pinty. – Az se megy vele semmire. Még a Gajdos úr is ráhajtott, a Gondárné lánya mellől.

– Hiszen Gajdos Gondárné partnere – mondta Judit. – Mi köze van a lányához?

– Én azt hittem – hebegte Pinty hogy a lányával is van ez-az, hipi-hupi meg hetye-pe-tye…

– Hát – szólalt meg Judit, – ha belegondolok…

– Szóval Orbánné mindenkivel szóba állt, de tartózkodó maradt, mint Szőrös Maca a 26-os-ban. Ezt akartam mondani – törölte meg verítékező homlokát Pinty.

– És hogy jön ide a férj, akivel kézen fogva megy haza esténként? – kérdezte Ádám.

– Nem tudom – sóhajtott Pinty, s most már egyáltalán nem mert Bence őrmester szemébe nézni.

– Várj csak – szólalt meg Judit. – Pinty egyáltalán nem mondott ostobaságot. Én kétszer beszéltem Orbánnéval, mindkétszer a férjével hozakodott elő. Öt éve házasok, és szerinte a férje még sohasem csalta meg. A fene tudja, miért fontos ez neki. Arról áradozott, hogy ilyen szerelem nincs is, mint az övék. Minden este kiment az állomás felé az országúihoz, mert várta, hogy a férje megérkezzék.

– Honnan?

– Külföldről. Valami külker vállalat vezetője. Orbánné mondta.

– Szóval nagyon ragaszkodott a férjéhez?

– Inkább mindenkivel tudatni akarta, hogy ők mennyire ragaszkodnak egymáshoz.

– Van gyerekük?

– Nincs. Orbánné pontosan azért várta annyira a férjét, mert szerinte most már biztos, hogy terhes. Amikor a férfi külföldre ment, akkor még nem volt biztos. A második hónapban ugyanis már többször baj történt, most meg túljutott a kritikus időn.

– Szóval Orbánné terhes volt?

– Szerinte igen.

– Nagyon szeretett volna gyereket?

– Valószínűleg elsősorban a férje miatt. Pontosabban: úgy látta, hogy a gyerek lesz a véglegesítő pecsét a házasságukra.

– Ilyen ingatag volt ez a házasság?

– Ki tudja?

– Miért ült be Lékai motorcsónakjába, és hogy Pinty szavaival éljek, miért hipi-hupizott Simor Zoltánnal?

– Olyan nő volt – mondta elgondolkozva Judit aki mindig bizonyítani akarta az értékeit. Az ilyennek egyszerűen arra van szüksége, hogy hűsége értékét más férfiak ajánlkozásával fokozza. Viszont, ha teheti, belekarol a férjébe, s ezzel dokumentálja, hogy ott is érték.

– Ártatlan dolog – az, amiről beszélsz, vagy valódi bizonytalanság?

– A kettő együtt. Tulajdonképpen nagyon fél, hogy otthagyja a férje, de ebben valójában mégsem hisz. Elképzelhetetlennek tartja, csak a lehetőségétől retteg. Fönt a szobában azt mondtad Orbánnéra, hogy hervadt. Hát ebben nem volt igazad. Különben azt is a tudomásomra hozta, hogy huszonhét éves, és melltartóra egyáltalán nincs szüksége…

– Van-e még valakinek mondanivalója a feltételezett áldozatról? – kérdezte Ádám.

– Nincs – válaszolta egyszerre Judit, Pinty és Bence őrmester.

– Hát akkor térjünk rá Gondárnéra és lányára.

– És Gajdos úrra – tette hozzá Pinty. – Ugyanis ők mindig hármasban láthatók. Jobban mondva, amikor kettesben vannak, nem láthatók.

– Hogy értsük ezt?

– Akkor a háromból mindig csak egy látható, vagy Gondárné, vagy a lánya, vagy Gajdos úr. És ez az egy magányában mindig elgondolkozó. Legtöbbször maga elé motyog, mintha számolgatna valamit.

– Mit?

– Arról sejtelmem sincs. De a motyogásról mindig az öreg Somsics jut eszembe a Huszonhatosból, akit Háp-hápnak becéznek;… ö szokott motyorászni.

– Hogyhogy ?

– Tetszik tudni, neki két szenvedélye van, a pia meg a turf. És emiatt kényszerült folytonos latolgatásra. Mindig azt latolgatta, megigyon-e hét korsó sört, vagy felutazzon Pestre az ügetőre, hogy végre megjátszhassa Lidércfényt, Lumpent és Latabárt hármas befutóra, s a nyereményből gondtalanul ihassa a sört. Ám eddig minden esetben a hét korsó világos mellett döntött.

– Jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok – mondta Ádám, – Ezek szerint az öreg Háp-hápot e régi filozófiai probléma gyötri. És mi gyötri Gajdos urat?

– Azt nem tudom – mondta Pinty. – De pontosan úgy motyorász, mint Háp-háp a 26-osban.

– És Gondámé?

– Csak ül, és maga elé néz. Gondárné lánya pedig, ahogy egyedül marad, rendszerint picsogni kezd.

– Így van – mondta Bence őrmester, – Hármasban viszont mindig vidámnak tűnnek.

– Pinty megfigyelése ismét helytálló – szólalt meg Judit. – Legalábbis, ami Gajdos urát illeti.

– Hogyhogy? – kérdezte Ádám. – Gajdos úr is ló versenyezik?

– Nem valószínű – mondta a lány. – Gajdos úr zálogházi becsüs, és a becsüsök rendszerint komoly emberek. Ám esküdni mernék, hogy valamikor, akárcsak Háp-háp, ószeres volt.

– Honnan tudod?

– Gondárné lányától. Egyszer beszéltem vele. Szerintem, jobb híján, bele van esve Gajdos úrba.

– Hány éves ez a Háp-háp?

– A fene tudja – mondta Pinty. – Hetven vagy nyolcvan lehet…Háp-hápot mondtam, de Gajdos úrra gondoltam.

– Gajdos úr hatvan körül van – mondta Judit, de zálogházi becsüs létére nagyon jól tartja magát.

– És Gondárné lánya milyen idős?

– Harminc, harmincöt? – vonta meg a vállát Judit.

– Inkább harmincöt – szólalt meg Pinty. – Lányom nemigen lehetne.

– És Gondárné?

– Ö sem – tiltakozott Pinty.

– Ötvenöt-hatvan lehet – mondta Judit – Bence őrmesternél valamivel idősebb.

– De közel sem olyan tekintélyes – mondta Pinty. – Festi magát. Az őrmester elvtárs ilyet nem tesz. A haját is festi…

– Én? – hördült fel Bence őrmester.

– Nem, Gondárné – hebegte Pinty. – És legalább olyan erélyes, mint az őrmester elvtárs. Szerintem a lánya éppúgy tart tőle, mint én …

– Kitől? – kérdezte Bence Őrmester.

– Hehe – bólintott Pinty kényszeredetten. – De én őszintén tisztelem is az őrmesteremet, Gondárné lánya viszont alamuszi, elege van az anyjából.

– Mint neked kiből? – kérdezte ismét Bence őrmester.

– Senkiből – tiltakozott Pinty. – Hiszen a kötelék, amely minket egymáshoz kötöz, erősebb minden vérségi köteléknél.

– És az is marad – mondta Bence őrmester. – Ne is álmodozz másról.

– A személyes nézeteltéréseket horgászás közben célszerű megvitatni – mondta Ádám. – Ki következik?

– Porzsolt Róbert 49 éves öttusaedző, született Enyingen, anyja neve György Éva – mondta Bence őrmester. – Személyi igazolvány száma AU-IX. 643211.

Döbbenten néztek rá.

– Kiről beszél? – kérdezte Judit.

– Arról a személyről, aki minden hajnalban háromszor körbefutja a parkot, és a sportpisztolyával időnként sirályokra lövöldöz.

Bence őrmester hanyagul ült, bal lábát kényelmesen kinyújtva, és úgy tett, mintha a túlsó partot bámulná.

– Feri bátyám – szólalt meg Dér Ádám. – A személyi igazolvány számát honnan tudja?

– Nem fontos – mondta könnyedén Bence őrmester. – Ez a személy egyedül szokott ülni az ebédlőben, az ablak melletti asztalnál, enyhén kopaszodik, előreugró alsó ajka van, a homloka ráncos, kissé domború orra vaskos, a szemöldöke vastag, szemüveget nem visel.

– Honnan tudja a személyi igazolvány számát? – makacskodott Ádám.

– Hát – dünnyögte Bence őrmester amikor tapasztaltam, hogy ez a személy a sirályokra lövöldöz, előállítottam…

– Mi-i-i?! – nyögte Pinty. – Nem irigylem.

– Egyszóval leellenőriztem kiféle, miféle – fejezte be zavartalanul Bence őrmester. – Teljesítettem rendőri kötelességemet.

– Mivel épp szolgálatban volt – állapította meg Dér Ádám.

– Hm – köszörülte a torkát az őrmester nem lehettem szolgálatban, mert nyaralok. De hát tűrhettem, hogy valaki ártatlan sirályokra lövöldözzön a stégről?

– Nem tűrhette – mondta Pinty. – A rendőr minden körülmények között rendőr.

– Úgy ám – bólogatott Ádám az éjjeliőr nappal is éjjeliőr, arra sem lehet azt mondani, hogy vasutas. És volt annak a személynek lövöldözési engedélye?

– Volt – mondta búsan Bence őrmester. – Kifejezetten hibátlan fegyverviselési engedélye volt. Így hát be kellett érnem egyszerű figyelmeztetéssel, hogy legközelebb meg ne lássam, hogy sirályokra lövöldöz.

– A személyi igazolvány számán kívül tud még valamit? – kérdezte Ádám.

– Semmit – mondta búsan az őrmester.

– Hogy tudta megjegyezni azt a számot?

– Hát, amit én egyszer megnézek, azt látom is. Több mint 150 személyi igazolvány számot tudok kívülről, és a körzetemhez tartozó összes káemkás és refes anyja nevét. Viszont egy nyomorult telefonszámot nem bírok megjegyezni – szomorodott el Bence őrmester.

– Nincsenek véletlenek – vetette közbe Ádám. – Az egyik kinyomja a másikat. Ti tudtok valamit az öttusaedzőről? – fordult Judithoz.

– Semmit – mondta egyszerre Pinty és Judit.

– Akkor kérem a következőt.

– Hé, Ádám – szólalt meg Judit kezdesz úgy viselkedni, mint egy unatkozó fogorvos.

– Azt hiszem, Mártuska következik – mondta Pinty, és lesütötte a szemét.

– Mártuska? – kérdezte Bence őrmester. – A fene a jó dolgodat!

– De van még egy Krisztike is – mondta Judit. – Az a legveszedelmesebb. Olyan, mint egy álmos, fiatal párduc.

– Egyelőre maradjunk Mártuskánál – mondta Ádám. – Azt hiszem, Pinty felettébb érzékletesen tud szólani róla.

– Dehogy – nyöszörgőit Pinty. – Alig váltottam vele két szót. Mondtam is Bence őrmesternek …

– Mit mondtál nekem?

– Hogy Mártuska roppant férfiasnak tártja az őrmester elvtársat.

– Hm – krákogott Bence őrmester tényleg említett effélét.

– Végre valaki, akinek szeme van – állapította meg Ádám. – Bence őrmesterre valóban nem lehet azt mondani, hogy úgy néz ki, mint egy sztriptíztáncosnő. De most Mártuskánál tartunk, bár nem tudom, kiről van szó.

– A szomszédunkról – mondta Judit. – Arról, akinek az ablakát Pinty ma reggel tévedésből megdobálta. Valóban tévedés volt?

– Ostoba véletlen – nyögte Pinty. – Az a nyikhaj kavics kicsúszott a jattomból…

– Freud szerint egyetlen kő sem repül véletlenül oda, ahová repül – mondta Ádám. – Máskülönben Pinty Bence őrmestert is megdobálhatta volna. Mit tudtok Mártuskáról?

– Vidám, fiatal, eleven – mondta Judit az áldozattal egykorú lehet. De eleven – dünnyögte Ádám.

– Szép, vörös kontya van, és egyáltalán nem idegenkedik Pintytől. Viszont Gajdos urat kerüli. Mindez jó ízlésre váll.

– Van-e mondanivalója Pinty fiunknak?

– Semmi – cserélgette Pinty könyökét a betonon csak a nevét tudom: Hegedűs Mártának hívják.

– Kire emlékeztet a 26-osból?

– Oda csak vén tyúkok járnak előszeretettel – mondta Pinty. – Azért, mert Böhöm Böhöm, a szódás teszi nekik a szépet. Annak minden mindegy, csak ne a felesége legyen. Bár Böhömnek van egy lánya – folytatta némiképp elgondolkozva az esti gimnáziumba jár. Mártuska arra emlékeztet. Még a strandon is olvas … Egy könyvet kölcsön is adott nekem.

– Mégpedig?

– Az idegen szavak szótárát. Látta, hogy engem az ilyesmi érdekel.

– Volt valami kapcsolata az áldozattal?

– Hát persze – mondta Judit. – Kinek nem volt? És ők, ha nem vetted volna észre, egy asztalnál ültek az ebédlőben.

– Elkerülte a figyelmemet.

– És ugye, a harmadikat, a Krisztikét sem láttad?

– Csak téged látlak – mondta csüggedten Ádám –, téged kereslek a napsütésben, fűben, virágban … Habár őszintén szólva az a lány valóban rendkívüli. Lobogó, sötét haj, nagy kék szemek…

– Na látod – mondta Judit mégiscsak dereng benned valami.

Pinty úgy vélte, itt az ideje, hogy közbeavatkozzék:

– Valóban szép lány – szólalt meg, miközben feltápászkodott a betonról. – De Juditka lepipálja, mint a pinty. Ezt én mondom, a többi smafu – tette hozzá aztán kissé ingerült hangon. – Hát ott a negyedik nyugágy. Lecsúszott a stégről a kőhányásra. – A köveken csetlett-botlott a nyugágy felé.

– Mégiscsak volt szél az éjjel – dohogta. – Különben hogy került volna ide ez a nyugágy? Már hozom is. Ne zavartassa magát, őrmester elvtárs – kiáltotta a nyugodtan heverésző Bence őrmesternek –, elbírom egyedül is. Máris ott vagyok. – Szűz Mária – sikoltott fel hirtelen, és elejtette a nyugágyat, hiszen ez csupa vér.

Reszketve kuporgott a kőrakáson, szemét a fehér vásznon szétterülő barna foltokra meresztve.

A csendben csak a karbidágyúk visszhangos döreje hallatszott. Mintha hirtelen a levegő is megromlott volna körülöttük. Az égbolt elveszítette akvamarin ragyogását, fehér felhők borították.

Dér Ádám a nyugágy fölé hajolva bámulta a barna foltokat.

– A fenét vér – mondta, de a hangjában nyoma sem volt vidámságnak. – Első látásra az ördög tudja megállapítani, de inkább kiömlött feketekávénak vagy rozsdafoltnak látszik. Nálad van a körömolló? – fordult Judithoz.

A lány bólintott.

– Add ide – mondta Ádám.

Ismét lehajolt, s a nyugágy vásznából kivágott egy darabot.

– Ez már nem tréfa – szólalt meg Judit. – Abbahagyjuk a játszadozást?

– Dehogyis hagyjuk abba. Csak hát egyedül képtelenség. Szólnunk kell. Ebben az ügyben a v.-i rendőrkapitányság az illetékes.

– Várjunk még – könyörgött Pinty. – Ha szólunk, mindenféle jardok jönnek, és engem a gyilkossal együtt a környékről is elzavarnak. Feleslegesek a jardok.

– No, no! – mondta Bence őrmester, bár a lelke mélyén most egyetértett Pinttyel. – Hát én mi vagyok?

– Az más – mondta Pinty csak az ismeretlen durungoktól idegenkedem. És. különben is, mi fedeztük fel az egészet, mi köze hozzá a Szabó családnak?

– Várjunk még egy ideig – mondta Ádám –, de hát végtére is, meg kell állapítani, hogy ez vér, vagy nem. És ugyebár, csak a Szabó család rendelkezik bűnügyi laboratóriummal.

– Vér – nyögte Pinty. – Nem tetszik észrevenni, hogy rögtön elájulok? Ájuldoznék, ha ez csak feketekávé lenne?

– Pinty fiam, igazad van – mondta Bence őrmester. – Én is vért szimatolok.

– No jó, folytassuk – mondta Ádám. – Ne veszítsük el a fejünket. Ki van még hátra az üdülőből?

– Két fiatalember – mondta Judit. – Az egyik az a fekete hajú szakállas, aki pipázik; tudtommal fogorvos. Makádi Tibornak hívják.

– A másikat meg Simor Zoltánnak – mondta Ádám. – Egy külker cégnél üzletkötő. Nem lehet több huszonhat évesnél.

– Na végre – mondta Judit –, te is ismersz valakit.

– Az első napon leszólított a stégen, hogy ki az a jó csaj, aki azzal a maszek fröccsöntő külsejű élemedett úrral hetyerészik a móló végében.

– Nem értem – mondta a lány miről beszélsz?

– Te cseverésztél a mólón Bence őrmesterrel. És az a srác nem tudta, hogy a menyasszonyom vagy.

– Micsoda? – hörögte Bence őrmester. – Maszek fröccsöntőnek nézett engem az a huligán?

– Bizony – mondta Ádám –, vannak még ilyen elképesztően gyöngén tájékozott emberek.

– Letöröm azt a darázs derekát – dörmögte Bence őrmester. – Az a ványadt, nyápic, ondolált hajú süvölvény ilyet mert mondani?

– Ezeknek semmi se szent – csipogta Pinty.

Bence őrmester nyelt egyet.

– Ha egyszer a kezem közé kerül, elektromos gitárnak nézi az eget – nyögte egészen belekékülve. – Még hogy én maszek kisiparos… És élemedett… Az ilyen arra is képes, hogy meggyilkoljon valakit. .

– De aztán bocsánatot kért – mondta Ádám.

– Most már tisztában van a helyzettel.

– Szarkának nézte a sólymot – dohogott Pinty.

A nádas felől motorzúgás hallatszott. Hófehér csónak tűnt fel a spiccnél, nagy ívben megkerülte a mólót; a kormánynál felsőtestével kissé a fedélzet oldalfalára dőlve egy napbarnított férfi állt,

– Halló – kiáltotta, amikor meglátta Bence őrmestert –, merre van Andreás apó?

– Miért keresi? – kérdezte az őrmester.

– Két kilométerrel lejjebb a nádasban találtam – mutatott hátrafelé. Egy ladikot vontatott kötélen. – Azt hiszem, ide való. Andreás örül majd, hogy előkerült.

Az öreg csónakmester bicegett feléjük.

– Persze hogy a miénk – derült fel Andreás. – Nézze a számát, X-0314. Az éjjel sodorta el a szél.

– Kevesen voltak ma a reggelinél – mondta a gondnok, amikor Dér Ádám benyitott hozzá. – Maguk legalább ettek valamit, de a másik négy…

– Ki az a négy? – kérdezte Ádám.

– Hiányzott Orbánné, Lékai meg Gajdos úr és az a nagyon szép nő, a fiatalabbik …

– A szobájukban maradtak? – kérdezte Ádám.

– Az a furcsa – mondta a gondnok hogy a személyzet szerint egyikük sem aludt itthon ma éjszaka. De hát ez üdülő, nem papnevelde. Egyébként Makádi úr is elkésett, s úgyszólván semmit sem evett.

– Lékai megjött – mondta Ádám. – Bevontatta az elveszett csónakot is; a motorosán töltötte az éjszakát.

– Hála istennek – sóhajtott fel a gondnok. – Lassan minden rendbe jön. Az üveges most dolgozik a betört ablakon, a csónak is előkerült …

– Én viszont rövid időre távozom. Ha délig nem jönnék vissza, tegyék félre az ebédemet.

– Meglesz – mondta a gondnok.

– Orbánné előkerült?

– Állítólag említette valakinek, hogy elutazik, de senki sem tud biztosat. Elutazása talán összefügg a távirattal, amit tegnap kapott. Gondolom, hamarosan előkerül.

Dér Ádám gondolatai sebesen száguldottak. Jól tudta, hogy a helyes döntéshez kellő számú információ szükséges, és a vízben lebegő testről eddig ő kapta a legtöbb információt. Módszere egyszerű volt, mindenkitől azt várta, amire képes. És Pinty képességeiben különösképpen bízott. Pinty jól ismerte az emberi lelket, az eredendően gonosz, kétségbeejtő emberi természetet, amelyből a gyilkosságok is sarjadnak.

Az őrmester azt tudta, mit vár el a rendőrség az állampolgártól – s aki ennek az elvárásnak nem tett eleget, azt kivetette nemes lelkéből. Csupán Pinttyel tett kivételt, mert Pinty ártatlan gyermeki tekintetének nem tudott ellenállni, Judit viszont éteri szintézise volt Bence őrmesternek és esendő védencének, lelkében hordozta a polgári rendet, sohasem követett el bűnt, ám gyakran fordultak meg a fejében különös gondolatok, s kissé vonzódott a Pinty által képviselt mondén világhoz. Szemmel tudta követni a görbe utakat is, míg Bence őrmester egyenes tekintete már az első kanyarban elakadt, s nem tehetett mást, mint hogy vesébe hatoló, éles pillantásával próbálta ellensúlyozni tekervényekben nehezen mozgó természetének pontosan az erőben rejlő gyengeségeit.

Miután Dér Ádám elhagyta a gondnok szobáját, arra kérte Bence őrmestert, mutassa meg Juditnak a pontyot, amelyet hajnalban fogtak az öbölben, s közben vizsgálja meg az előkerült ladikot is. Sajnos, mire az őrmester a helyszínre sietett, a rendszerető Andreás apó már kisúrolta a csónakot, közben dohogott, hogy az emberek nem tudnak vigyázni, és mindenbe belelépnek, mindent összesároznak, amihez csak hozzáérnek. Bence őrmester csak két hajszálat tudott leszedni a hypós súrolókeféről, s kétségek gyötörték, hogy ez a lelet elegendő lesz-e az elemzéshez.

A hatalmas ponty mégis megvigasztalta; szinte könnybe lábadt a szeme, amikor Judit a nyakába borult azzal a felkiáltással, hogy ő még ilyen lángeszű horgászt sohasem látott, mint Bence őrmester.

Eközben Ádám a teraszon ült Pinttyel, egy üveg enyhén harmatos Bak sör mellett. Pinty átöltözött. Fehér sortot viselt, virágokkal díszített inget, szandált és szalmakalapot, olyan volt most, mint egy jóindulatú amerikai szendvicsember, aki cipőtisztítóból küzdötte fel magát, s most idegzsábáját gyógyítgatja a Bermudákon. Dér Ádámot a titkárjának vélhette volna a jámbor idegen, látszott rajta, készen áll, hogy az idegzsábás szendvicsember minden szeszélyét elviselje.

– Figyeljen, Pinty – mondta Ádám számítok magára. Itt van a jegyzetfüzete?

– Hogyne – felelte Pinty. – Mindig magamnál hordom. Az embernek gyakran támadnak értékes gondolatai, amelyeket kár volna elfelejteni. Egyébként elhatároztam, hogy beiratkozom az esti gimnáziumba…

– Hagyjuk a hülyéskedést, Pinty. Adja ide azt a füzetet.

Pinty sörpecsétes noteszt vett elő a zsebéből, és úgy nyújtotta át, mint a csekk-könyvét.

Az első lapon ez állt:

„Frusztráció. Jelentése sérelem, gátoltság ..

– Remek – szólalt meg Ádám. – Fölösleges az esti gimnázium.

– Megfontolás tárgyává teszem – mondta Pinty.

– Akkor hát kezdjük elölről. Szépen felírjuk magunknak, amit tudunk. Tehát, a vízben lebegő testet négy óra húsz perckor látták. Négy óra huszonötkor megtalálták a piros szalagot. Hét óra előtt megállapítást nyert, hogy Orbánné nem aludt a szobájában, nyolc óra ötvenöt perckor Pinty megtalálja a nyugágyat. Kilenc óra után néhány perccel megérkezik Lékai Barnabás a motorossal, bevontatja az éjszaka eltűnt csónakot. Mi ebben a feltűnő?

– Micsoda? – kérdezte Pinty.

– Hogy eddig mindent Pinty fiunk fedezett fel. Hullát, gyanús foltokat, eltűnést… Ugyanakkor Bence őrmester fogott egy marha nagy pontyot.

– Ahogy vesszük – mondta Pinty. – Az ember nem tehet arról, hogy folyton holttestekbe botlik.

– Igaz – állapította meg Ádám. – Hogy is mondta? A holttest hasra fordulva lebegett?

– Igen. Csak egyszer, egy pillanatra fordult át.

– Aki valaha is foglalkozott ilyesmivel, tudja, hogy a női holttest hanyatt fordulva lebeg. A súlyelosztás miatt. A férfi holttest ezzel ellentétben, a vízben hasra fordul. Még egyszer kérdem: biztos, hogy a hulla hasra fordulva lebegett?

– Biztos.

– Hallott-e a tetem megpillantása előtt a közelből zajt, loccsanást? Megfigyelt valami rendkívülit?

– Hallottam – mondta Pinty. – A holttesttől, néhány méterre loccsant valami. Mintha hal ugrott volna fel, balin vagy süllő. Azért fordultam arra. így láttam meg a hullát. De nem az locsogott. Inkább valami, amit nem láthattam a nád miatt. Előtte egy-két méterre..

– Lehet, hogy evező volt?

– Micsoda? – kérdezte Pinty.

– Evező.

– Hogy a fenébe lehetett volna evező?

– Gondolkozzék! Nem hallottak ez idő tájt motorzúgást a nyílt víz felől?

– Nem – felelte határozottan Pinty. – Tökéletes csend volt. – Ivott egy korty sört, és megnyalta a száját.

– Figyeljen arra, amit mondok – nézett rá Ádám.

– Figyelek.

– Este, sötétedéskor a gyilkos a móló végében agyonlövi Orbánnét a nyugágyban. Ha hallja is valaki a pisztolydörrenést, a seregélyriasztó ágyúk rovására írja. Ezután a gyilkos elköti a csónakot, belefekteti a holttestet, kievez a nádasba, ott valamilyen módon elrejti a hullát és a ladikot. Azután visszatér az üdülőbe, részt vesz a vacsorán, a társalgóban cseveg a többiekkel, majd aludni tér. Virradat előtt fölkel, átmászik a kerítésen, mert a kapu zárva van, közben kidönti a rózsatöveket. Gyalog megy a nádasig, belábal a vízbe, így éri el a csónakot; a hullát kötélre köti a ladik végéhez, talán nehezéket is erősít rá, hogy a tó mélyebb részén könnyen meg tudjon szabadulni tőle. Így csak a kötelet kell elvágnia vagy eloldoznia. Csöndesen mozog, de ott evez el a nádösvény előtt, amelynek közepe táján horgászik Pinty Bence őrmesterrel. Bármilyen óvatos is a gyilkos, az evező megcsobban, Pinty fiunk arrafelé néz, és megpillantja a női hullát, amely a nehezék és a rövid kötél miatt hasra fordulva lebeg. Láthatta magukat a gyilkos?

– Aligha – mondta Pinty. – A nádas mélye – ahol mi ültünk – olyankor egészen sötét.

– De meghallja a hangjukat, különösen Bence őrmester kiáltását. Rémülten, gyorsan továbbevez, a nádirtás végén, a nyílt víztükrön jobbra vagy balra fordul, s mire maguk odaérnek, már nem látnak semmit, de – szerencsére – megtalálják a piros szalagot.

– A fene – mondta Pinty, hát így történt?

– A gyilkos a mély vízben megszabadul a tetemtől, majd nyugat felé evez, a csónakot az áramlatra bízza, ő maga kilábal a partra, és visszatér az üdülőbe. Nem találkozik senkivel. Öt óra felé már boldogan alszik.

– Az alamuszi anyját – dünnyögte Pinty. – Ezek szerint ott volt az orrunk előtt.,.

– A fene tudja – mondta Ádám de az egész titokzatos lebegésnek csak így van értelme. Persze nem ezért hívtam meg sörözni.

– Hanem? – kérdezte Pinty.

– Arra kérem, vegyüljön el az üdülővendégek között, álljon szóba mindenkivel, akivel csak teheti, ragadjon meg minden alkalmat. Kérdezgetni, kérdezgetni, ez most a lényeg. Beszéljen velük, amiről akar, a lebegő hulláról, a vérfoltokról, kérje ki a véleményüket és figyeljen. Jegyezzen meg mindent, és számoljon be a tapasztalatairól, olyan pontosan és kifejezően, ahogy szokta. Délután majd találkozunk a sátrunkban.

– Az veszélyes hely – mondta Pinty. – A sátor tegnap ránk omlott. Úgy éreztem magam benne, mintha a szemfedél alatt lennék.

– Ki állította fel azt a sátrat?

– Hát, aki ért hozzá, Bence őrmester. Egész este azzal bajlódott. Még most sem mondhatjuk el, hogy biztos tető van a fejünk fölött.

– Ennek ellenére azt hiszem, az a sátor lesz a találkozóhelyünk. Ha másképp nem megy, megkérjük Bence őrmestert, tartsa addig a mennyezetet, amíg a tárgyalásaink tartanak.

– Csak szél ne jöjjön – mondta Pinty, mert szélben a nagy fák derékba törnek, mivel képtelenek a hajlongásra.

– Kire gondol?

– Rá – mondta Pinty. – Gerinces mesteremnek a kempingezés nem kenyere. A legszívósabb gumimatracból is kinyomja a szuszt.

– Hát nem egy született csőlakó – állapította meg Ádám. – Azt semmiképpen sem mondhatjuk. De most Pinty fiunk érzékeny fülére lesz szükség. Hörpintse ki maradék sörét, aztán induljon a plázsra. Ha szerencsénk van, ott napozik a gyilkos is! Cseverészhet vele.

– És mit szól majd az őrmesterem, ha kiderül, hogy a gyilkossal cseverésztem?

– Vele is megtörténhet – mondta Ádám. – Sőt, még velem is.

– Akkor jó – bólintott Pinty, üres poharát az asztalra téve. – Máris indulok.

– Csak arra kérem – mondta Ádám –, bármit hall, bármit tapasztal, bármi történik, ne rohanjon azonnal hozzám, és főleg ne dobálja kővel az ablakot. Szeretném, ha egyelőre senki se venné komolyan, hogy mi ezzel az üggyel foglalkozunk. Érti, Pinty fiam?

– Világos – mondta Pinty. – Titokban, csöndben, cikcakkban. Úgy, ahogy a macska közelíti meg az egeret. Bennem megbízhat, Ádám fiam;

Azzal fölállt, s Bermuda-sortjában megindult a napfényes úton a víz felé.

– Hé – kiáltott utána Ádám figyelmeztetnem kell, hogy Bence őrmestert még véletlenül se szólítsa fiamnak…

– Nem vagyok palimadár – szólt vissza Pinty. – Azt hiszi, Ábrahámnak képzelem magam?

Tizenegy körül járhatott az idő, amikor Dér Ádám a v.-i rendőrkapitányság épülete előtt kiszállt a kocsijából. Néhány perccel később már Bujdosó őrnagy szobájában volt.

Az őrnagy, aki a szolgálatot Dér Ádám édesapjával együtt kezdte el egy vidéki városban több mint huszonöt évvel ezelőtt, majdhogynem családtagnak számított náluk.

– Szépen fölcseperedtél, fiam – mosolyodott el, amikor Ádám tisztázta, hogy azonos azzal a kisfiúval, akit egykor G. városában Bence őrmester apródjának neveztek. – A bűnügyi közlönyben olvastam a legutóbbi esetedről. Szép munka volt. Bence őrmester még mindig őrmester?

– Gondolom, élete végéig az is marad. Ez nála alkati kérdés. A tökéletességen nem érdemes változtatni.

– Örülök, hogy megkerestél – mondta az őrnagy. – Jólesik hallanom a régi dolgokról.

Ádám a vidám, tűnődő szemekbe nézett, és tudta, hogy ezzel az emberrel szót fog érteni.

– Nemcsak az emlékek miatt jöttem – mondta. – Egy különös ügyről szeretnék beszélni.

– Hallgatlak – bólintott az őrnagy.

Dér Ádám szűkszavúan elbeszélte a hajnal óta történt eseményeket, Bence őrmester és Pinty látomását, szót ejtett a véres szalagról, a nyugágyon levő barna foltról, az elsodródott csónakról és Orbánné eltűnéséről. Az őrnagy egyszer sem szólt közbe, arca meg sem rezdült, csak a tekintetén látszott, hogy feszült figyelemmel követi a fiú szavait.

– Tehát azt hiszed – szólalt meg végül, hogy Orbánnét revolverrel lőtték agyon?

– Sajnos, nem vagyok biztos benne – mondta Ádám. És téged sem akarlak egészen meggyőzni, mert akkor ugye, kötelességed …

– Nyomozócsoportot küldeni – fejezte be az őrnagy. – De, egyelőre semmit sem tudunk, igaz? Miből gondolhatnánk, hogy gyilkosság történt? Néha egyes nők, sőt férfiak is hosszabb időre eltűnnek, később pedig roppant egyszerű magyarázatát adják távollétüknek. A rendőrség közben teljesen haszontalanul rohangászott. Egyáltalán, honnan tudod, hogy az a szalag valóban véres?

– Pontosan ezért jöttem – mondta Ádám –, nem áll rendelkezésemre laboratórium.

– Szóval a laboratórium szerepét szánod nekünk – mosolyodott el az őrnagy.

– Itt a szalag – mondta Ádám, anélkül hogy a hangja egy csöppnyivel bizonytalanabbá vált volna. – És azt hiszem, Bence őrmester még életében nem látott olyat, ami nincs. A lebegő holttest létezését aligha van okunk kétségbe vonni.

– És ki az a Pinty ?

– Polgári nevén Lotár János, az őrmester legjobb barátja. Több esetben komoly hasznát vették már a nyomozó hatóságok.

– Folytasd – mondta az őrnagy.

– A vízben lebegő női holttest, a valószínűleg revolverrel átlőtt szalag, a vérrel szennyezett nyugágy, a kilenc óra körül előkerült csónak és Orbánné eltűnése számomra valószínűvé teszi, hogy bűntény történt. Semmi mást nem tudok. Önmagában egyik motívum sem bír kellő nyomatékkal, csak az öt együtt. Amikor a csónak előkerült, akkor döntöttem el, hogy idejövök.

– Addig pedig csendben várakoztál – csóválta a fejét az őrnagy. – Élvezted a nyaralás örömeit. Miért tekintetted semmiségnek a vízben lebegő holttestet?

– Mert Pinty és különösen Bence őrmester sem voltak egészen biztosak a dolgukban.

– Na látod – mosolyodott el az őrnagy erről az előbb nem beszéltél. Ügy látszik, nem bízol túlságosan a vidéki rendőrségben. Tartasz egy kicsit a hivatalos ügymenettől.

– Egy ügyet szolgálunk, más ügymenettel – mondta Dér Ádám. – Szerintem most az a leghelyesebb, ha nem verünk föl nagy port. Ha van gyilkos, úgyis tudja, mi történt.

– Szeretem a bonyolult eseteket – mondta az őrnagy, de olyan esettel még nem találkoztam, amelyik ne igényelne bizonyos rutinmunkát. Egyedül semmire se jutsz.

– Tudom – mondta Ádám azért jöttem ide,

– Értem én – mosolygott az őrnagy. – Olyan segítséget kérsz, amely nem jelent kötöttségeket.

– Merő véletlenségből botlottam bele ebbe az ügybe, és eszem ágában sincs keresztezni a v.-i testület hatáskörét. Semmit sem titkolok el, semmibe sem kezdek a tudtod nélkül.

– Az alma nem esik messze fájától, konok vagy, mint az apád. És ezek szerint eredményesen dolgozunk majd együtt, ha már így hozta a véletlen. Felhívom a minisztériumot, és megszerzem az engedélyüket, hogy vizsgálódhass ebben a „nem létező” ügyben. Rendben van?

– Köszönöm – mondta Ádám.

– Huszár főhadnagy – szólt az asztalon álló mikrofonba Bujdosó hívja fel a minisztériumot, és küldje át hozzám a laborvezetőt. – Aztán ismét Dér Ádámhoz fordult. – Ha a feltevésed igaznak bizonyul, akkor az áldozatról már tudunk valamit, legalábbis majdnem bizonyosra vehetjük, hogy van áldozat. De mi van a gyilkossal? Utal valami arra, hogy az üdülővendégek között kell keresnünk?

– Sejtelmem sincs – mondta Ádám. – Annyi biztos, hogy tökéletes helyismerettel rendelkezik. Úgy mozgott a nádasban, mint egy öreg halász. Elkötötte Andreás apó orra elől a csónakot, valószínűleg hajnalig bújtatta a holttestet, és az is elképzelhető, hogy este a móló végében szinte a nyilvánosság előtt lőtte agyon Orbánnét.

– Miből gondolod, hogy a gyilkosság este történt?

– Sötétedés előtt lehetetlen véghezvinni mindazt, ami a tettesnek sikerült. Éjszaka viszont a pisztolylövést bárki meghallhatta volna.

A seregélyriasztó ágyúk utolsó dördülése volt a háttér; szerintem a bűncselekményt nyolc óra körül követték el.

– Ha a holttest előkerül – és a tapasztalatok azt bizonyítják, hogy egyszer minden holttest előkerül – ezt pontosan megállapíthatjuk majd. Most inkább mondd el, mi a kívánságod.

Ádám a táskájából elővette a szalagot és a nyugágyból kimetszett vászondarabot.

– Szeretném, ha ezeket a laboratóriumban megvizsgálnák, hogy embervértől szennyezettek-e? Ha igen, állapítsák meg az RH-faktort és a vércsoportot. Azonkívül vizsgálják meg: a szalagon levő lyuk revolvergolyótól származik-e, találhatók-e az anyagban lőpornyomok. A vizsgálat eredményéről értesíts engem.

– Rendben van – bólintott az őrnagy. – Mi kell még?

– Egyelőre nem akarok felhajtást. De ha az események úgy alakulnak, alaposan meg kell nézni, kicsodák voltaképpen az üdülő vendégei. Ha erre szükség lesz, értesítelek. Természetesen közlöm a pontos névsort is. Ha a holttest előkerül, a későbbiek során be kell vonni a munkába egy csomó szakértőt.

– Világos – mondta az őrnagy. – És ha Orbánné elevenen kerül elő?

– Akkor szép csendben feledkezz meg az egészről. És ne gondolj rosszat rólam.

– Mi az érzésed?

– Nem kerül elő. Elképednék, ha elevenen, látnám. Bár a fene tudja, az embert néha megtévesztik a sejtései.

– Bármi történik, számíthatsz rám. És ma estére már többet tudsz. Ha a szalag és a nyugágy tényleg véres, akkor a legenda valósággá változik. Javasolnék valamit. Néhány ügyes embert odaküldök a nádas elé, URH-s motorcsónakon. A kutya sem veszi észre őket. És ha netán közbejön valami, mégiscsak ott vannak. Rendben van?

– Nagyon is – mondta Ádám. – Rádión tudjuk tartani a kapcsolatot?

Minden további nélkül. Bármi történik, néhány percen belül értesíthetsz.

– Köszönöm,

– Hát sok sikert, fiam. Vigyázz magadra. A revolver nem tréfadolog, különösen akkor, ha valaki egyszer már ölt vele. Mondd meg Bence őrmesternek, hogy egy régi barátja üdvözli. Lehet, hogy meglátogatlak benneteket. A csíkos nyári öltönyömben egyébként is olyan vagyok, mint egy bőrdíszműves. Senkinek sem leszek gyanús. Hihető, hogy mondjuk, Pinty úr nagybátyja vagyok?

– Azt már nem – nevetett Ádám. – Valami mást kell kitalálnunk. Pinty nem az az ember, akinek nagybátyja van.

A plázson Bence őrmestert népes társaság vette körül. Térdig vízben állva emelte magasra a hatalmas pontyot, miközben Makádi Tibor, a pipás fogorvos Leicájával a legkülönbözőbb beállításokban készített róla felvételeket. A halról a mérlegelésnél kiderült, hogy tíz kiló három dekát nyom, kapitálisnak számít, így az őrmester a horgászújság rekordlistájára kerülhet. Teljesült régi álma., Csak azt sajnálta rettentően, hogy nem egyenruhában fényképezik, mert akkor végre megtudhatnák a tűzoltók és vasutasokká rendőrök között is akad olyan, aki konyít valamit a pontyozáshoz.

Ám az őrmester vágyálmai közepette sem feledkezett meg feladatáról. Időnként, mintegy mellékesen – kérdéseket tett fel a fürdőruhás hölgyeknek és uraknak a biliztetéssel kapcsolatban. Tréfás hangon beszélt, de arca komoly maradt. Gondárné lányát a pajzán kérdés és a komor arc ellentéte teljesen megigézte, nevetéstől fuldokolva csali annyit mondott: sohasem találkozott még ilyen édes pofikával, mint Bence őrmester.

A többiek is arra gondoltak, hogy valami jó tréfa készül, s az őrmester fontoskodó kérdései is azzal kapcsolatosak.

Egyszóval a plázs derűs volt, amikor Pinty odaérkezett. Csak a közben előkerült Biharam Krisztina ült kissé félrehúzódva egy nyugágyon a napernyő alatt. Panaszkodott, hogy a feje fáj, az éles fényben a szemét is alig bírja nyitva tartani.

Pinty közlése, hogy Orbánnét valószínűleg meggyilkolták, és ők ketten Bence őrmesterrel látták is hajnalban a hullát a vízben lebegni, még inkább fokozta a vidámságot. Gondárné lánya most őt nevezte édes pofikának, Makádi bejelentette, hogy szívesen lefényképezné a hullát, hátha Bence őrmester azzal is rekordlistára kerül. Porzsolt Róbert azzal dicsekedett, hogy nem érdemes a gyilkost másutt keresni, hiszen ő lőtte agyon Orbánnét a sportpisztolyával: csak akkor zavarodott meg egy kicsit, amikor Pinty azt felelte; hogy ez egyáltalán nem elképzelhetetlen, mert az áldozatot valószínűleg revolverrel lőtték agyon.

Hegedűs Márta, aki mind ez ideig elképedve csodálta Bence őrmester pontyát és dagadó izmait, szintén vállalta a gyilkosságot, közölte, hogy a véres szalag, amelyről Pinty beszél, nála van, és a későbbiek során Simor Zoltánt akarja vele megfojtani.

Most már valamennyien biztosra vették, hogy tréfa készül, és ez Orbánnéval kapcsolatos, azért nincs most közöttük. Bence őrmester megjátssza a rendőrkopót a biliztetéssel, Pinty pedig a fecsegő jólértesültet a szalaggal, a véres nyugággyal és a vízben lebegő holttesttel.

Gajdos úr Gondárnéhoz fordulva suttogott valamit, mire Gondámé hangosan kijelentette, hogy ő nem híve az idétlen tréfálkozásnak, de mindettől függetlenül, Bence őrmester és Pinty remekül játsszák a szerepüket. Végtére is – mondta Gajdos úr – az üdülők általában eléggé unalmasak, a koszton és a hálóhelyen kívül semmit sem nyújtanak a vendégeknek. Itt is csak egy kopott biliárdasztal van, miért ne lehetne kivételesen eljátszadozni most a gyilkosság gondolatával. A Repülj páva és Maigret felügyelő már az ember könyökén jön ki, egyáltalán nincs kifogása, ha Bence őrmester helyettesíti.

Lékai Barnabás azonban kissé elgondolkozva nézett Pintyre, amikor az elsodródott ladikról beszélt, s azon tűnődött, ha kiderül, hogy valóban gyilkosság történt, akkor hibát követett el, amikor kötélre fogta a gazdátlan csónakot. Biharam Krisztina felállt a nyugágyról; fekete hajzuhatag borult a vállára, gyönyörű arca kicsit sápadt volt, nem fehér, inkább elefántcsontszínű, ferde szeme furcsán csillogott; közelebb lépett az őrmesterhez, és azt kérdezte, vajon azokat a fekete hajszálakat, amelyeket az őrmester a mutatóujjára tekert, egy bűnügyi szakértő meg tudná-e különböztetni az ő hajától?

– Hogyne – felelte Bence őrmester. – Mi nem ismerünk lehetetlent. Egyetlen hajszál alapján is azonosítani tudjuk az áldozatot és a gyilkost is.

Ez persze túlzás volt, de a rendőrség tekintélyét emelte.

Pinty elképedve vette észre, hogy Bence őrmester mélyen elpirul, és félrefordítja a fejét; nem állja Biharam Krisztina pillantását.

Hát ez a nő valóban gyönyörű – gondolta Judit, aki néhány lépéssel odább, a homokban ült. – Szinte hibátlan. Még Bence őrmester is ellágyul tőle, pedig ami a szexet illeti, vasból van, a felesége is ezt szokta mondani. Tulajdonképpen csodálatos, hogy ennyi ragyogó nő jött itt össze, mert őszintén szólva Orbánné is szép volt a maga módján, nem beszélve erről a Mártáról, aki Pintyre van különös hatással.

– Pinty! – szólalt meg halkan. – Jöjjön ide egy kicsit.

– Tessék – hajolt közelebb Pinty szolgálatkészen. – Mi baj van?

– Kedves jó Pinty, – magának tökéletes az ízlése. Én vagyok szebb, vagy az a nő, ott Bence őrmester mellett?

– Judit lányom – mondta Pinty ellágyulva ekkora bizalomtól én szokásomhoz híven kíméletlenül őszinte leszek. Maga egy icipicivel több, mint az a nő.

– Mi az, hogy több? – kérdezte a lány.

– Az az icipici, az élet – mondta Pinty. – A sugárzás. Ő az éjszaka lánya, a hűvös, borzongó éjszakáé. Maga pedig a fényé. A nap egyetlen gyermeke. Ért engem?

– Igen – mondta Judit. – És az a másik nő, a Mártuska?

– Szerényebb mértékkel mérek – mondta bölcsen Pinty, – Akárki észreveheti, micsoda alakja van és milyen a szeme. Zöld, mint a lágy esték csillogása…

– Az esték zöldek? – kérdezte Judit. – Ez meglepő. Egyébként csak Ádám miatt érdeklődtem. Ádám ugye észrevette Biharam Krisztinát?

– Kedves lányom, ne gyerekeskedjen. Ki nem vesz észre egy ilyen nőt? De Ádám nem vonzódik a sötétséghez, csak szegény Bence őrmester, őrá kell vigyázni.

– És magára, Pinty. A lágy, zöld esték csillogása is elég veszedelmes. Nincs kedve verset írni?

– Tizenhét éves koromban a gimnáziumi önképzőkörben írtam utoljára verset… – mondta Pinty.

– Tudod, hol írtál te verset, Pinty fiam? – kérdezte Bence őrmester, akinek roppant árnyéka észrevétlenül föléjük magasodott. – A g.-i nyilvános .., hm,.. micsodában, a falra…

– Ránk tört a brutális valóság – állapította meg Pinty.

– Egyébként – hallották Biharam Krisztina kissé mélyzengésű hangját – Orbánné tényleg eltűnt. Tudtommal tegnap délután óta nem látta senki. Őszintén szólva aggódom érte. Szerencsére tapasztalt nyomozókkal nyaralunk együtt, akik előre megszimatolják a bajt…

Kék szemében évődő mosoly bujkált, ahogy Bence őrmesterre nézett. Kinyújtózkodott, melle előrefeszült, a fekete hajzuhatag szabadon hagyta nyakát. Lefeküdt Judit mellé, lábfejét a meleg homokba fúrta.

– Igazán, nem is tudom, hogy szólítsam az őrmestert – mondta, s nyelvével megnedvesítette duzzadt száját. – Elvtársnak? Túlságosan rideg. Bajtársnak? Hiszen nem vagyunk bajban. Feri bácsinak? Hiszen még nincs abban a korban. Zavarban vagyok.

Tarkója alá tett karokkal feküdt. Csípőjének és hasának íve hibátlan volt, karcsú és telt, bőrén kristályos vízcseppek remegtek.

– Ajánlok valamit – szólalt meg Judit. – A Ferenc nagyon szép név. Komoly, férfias és közvetlen.

– Ferenc? – ízlelte a szót Krisztina. – Megengedi, hogy így szólítsam?

– Meg – nyögte Bence őrmester, és izzadság verte ki a homlokát. – Végtére is együtt nyaralunk.

– Ha nyaral, miért viseli folyton ezt a fakult trikót? Vegyen példát a barátjáról, ő tudja, hogyan kell ilyen helyen és ilyen társaságban öltözködni.

Pinty kihúzta magát.

– Nagyon süt a nap, és érzékeny a bőröm… Egy szempillantás alatt leégek – dünnyögte kényszeredetten Bence őrmester.

– Kriszta, ne higgy neki – szólalt meg Hegedűs Márta. – Arról van szó, hogy különbözni akar tőlünk. Esküdni mernék rá, hogy a szolgálati trikóját viseli.

– Kérem – simogatta pillantásával Biharam Krisztina Bence őrmestert. – Vegye le a trikóját, és vegyüljön el közöttünk, kedves Ferenc.

Bence őrmester nagyot sóhajtott, aztán mégiscsak lehúzta magáról a trikót. Ott állt, boltozatos mellkasán göndör fürtjeivel.

– Hát. igen – suttogta az ibolyaszemű lány.

– Nem csodálom, hogy Magyarországon a bűntények csökkenő tendenciát mutatnak. Ezt a bozótot kellene viselnie egyenruha helyett. Nézze csak, Makádi doktor a szakállától eltekintve csupasz, mint egy csecsemő vagy egy csiga. Persze, ő nem is nyomoz, inkább fogat húz.

– Unatkozol? – kérdezte Makádi doktor.

– Ahogy mondod – felelte a lány. – Hiszen az égvilágon semmi sem történik itt. Ferenc, maga valóban látta a hullát?

– Igen – mondta Bence őrmester Pintyre pillantva. – Mindketten láttuk.

– Üljön ide, és azt mondja meg, miért nem veszik akkor komolyan?

Bence őrmester leült, klottnadrágját égette az izzó homok.

– Komolyan vesszük – mondta, ha eljön az ideje.

– Szép volt?

– Ki?

– Hát a holttest, ott a vízben?

– Hogy lehet ilyet kérdezni? – dünnyögte az őrmester.

A lány arcán furcsa mosoly futott át.

– Lehet – mondta. – Biztosan szép volt. Lebegett, és körülötte párolgott a víz.

– Ne hülyéskedj – szólalt meg Hegedűs Márta. – Az őrmester ilyesmiben nem ismer tréfát.

– Pontosan ezt szeretném – mondta Krisztina. – Ha komolyan venné. Ha komolyan játszana velünk. Engem még sohasem hallgattak ki. Kérdezze meg Lékai úrtól, hol töltötte az éjszakát? És mi van Porzsolt Róbert pisztolyával? Mit csináltam én hajnal felé? Hol volt Gajdos úr? És Simor Zolitól kérdezze meg, valóban annyira szerelmes-e Orbánnéba?

Simor váratlanul fülig pirult. Elfordította az arcát

– Hogy én hol voltam? – szólalt meg Gajdos úr. – Hát aludtam a szobámban, ahogy illik.

– Valóban? – kérdezte Gondár Edit. – Egy nyomozónak is ezt mondaná?

– Miért ne?

– És akkor hol aludtam én ?

Kissé éles vonású arcát Biharam Krisztina felé fordította.

– Jobb, ha nem játszadozunk ilyesmivel – mondta. – Furcsa dolgok derülhetnek ki.

– De Edit – szólalt meg Gondárné – itt senki sem veszi komolyan,

– Fogadjunk, hogy Makádi doktor sem volt idehaza az éjjel – mondta Krisztina, és felkönyökölt a forró homokban. – Kedves Ferenc, már az első kérdésekre egy csomó dolog kiderül. Miért nem akar játszani?

– Nem bánom – szólalt meg Judit. – Nem is rossz játék. Csakhogy mindenki benne lesz-e?

– Miben? – kérdezte Lékai.

– Abban, hogy Bence őrmester kiderítse, kinek volt oka megölni Orbánnét.

– Mert mi tényleg Orbánné holttestét láttuk – mondta Pinty. – Az hótt ziher …

– Benne vagyok – szólalt meg Gondár Edit.

– És olyan őszinte leszek, mintha azt a nőt valóban megölték volna. Csak akkor a többiek is vegyék komolyan.

– Én is halálos komolyan veszem – mondta Lékai –, hiszen nekem alibim sincs.

– Pótcselekvés – legyintett Makádi doktor. – Holttest nélkül az egész semmit sem ér. Percemberkék pótcselekvése.

– Megkérnélek, hogy játssz velünk – mondta Krisztina. – Ne rontsd el a fanyalgásoddal.

Összehúzott szemmel nézte a puha, szakállas arcot. A férfi hirtelen engedett.

– Rendben van – dünnyögte, ha egyszer ennyire unatkozol…

Márta kontyba tűzte vörös haját. A karja hozzáért Pinty vállához.

– Pinty úr majd segít Bence őrmesternek – mondta. – Vagy lehet, hogy ő maga vezeti a nyomozást?

– Én nem tréfálnék ezzel – suttogta Pinty csöppnyit megborzongva a női kar érintésétől. – Én már részt vettem ilyesmiben. Egymás után jöttek a gyilkosságok, és ugyanúgy kezdődött, mint most, én fedeztem fel az első holttestet. Rossz érzésem van. Várjuk meg, míg Ádám visszajön.

– Igaz is – fordult Judithoz Biharam Krisztina a fiúdról megfeledkeztünk. Nem veszed rossz néven, ha őt is belevonjuk?

– Nem kell belevonni – mondta Judit – jön magától is.

– Tényleg felderített már néhány gyilkosságot?

– Honnan tudod?

– Azt hiszem – szólalt meg Pinty enyhén elpirulva –, én fecsegtem ilyesmiről.

– Világos – dörmögte Bence őrmester fecsegni azt tudsz, fiam.

– Valóban nyomozó a vőlegénye? – kérdezte Makádi Judittól. – Madame Maigret-hez van szerencsém?

– Nem nyomozó …

– Kriminálpszichológus – vágta ki Pinty. – Csak elméletileg foglalkozik bűntényekkel.

– Akkor erre a feladatra ő a legalkalmasabb – szólalt meg Gajdos úr. – Egy feltételezett gyilkosság lehetséges tettesét megtalálni csak lélektani alapon lehet.

– Majd kiderül – mondta Pinty. – De ne feledjék, hogy a holttestek előbb-utóbb előkerülnek.

– Szóval Gajdos úr is benne van? – kérdezte Márta.

– Benne – mondta Gondárné. – És feltételesen én is.

– Mi az, hogy feltételesen?

– Ha komolyra fordul, akkor kiszállok.

– Engem kapnak el először – vigyorgott Porzsolt Róbert. – Hiszen egyedül nekem van pisztolyom. De nem baj, állok elébe.

– És Zolika? – fordult Gondárné Simor Zoltánhoz.

– Engem hagyjanak ki – mondta a fiú. – Én nem akarok játszani ilyesmivel. Remélem, Klárika hamarosan visszajön. És ha tényleg valami baja esett?

– Valóban félti? – kérdezte Judit. – Rosszat sejt?

Simor a part felé fordult.

– Valami kocsi jön – mondta. – Lehet, hogy ő az.

A kocsiból Dér Ádám szállt ki.

– A fenébe is – szólalt meg Simor Zoltán türelmetlenül –, csak a vőlegénye. Játsszanak, ha kedvük van, én megyek úszni.

Ádám kissé elcsodálkozott, hogy a plázson jó hangulatú, felcsigázott társaságot talált. Mikor meghallotta, hogy Simor kivételével mindenki önként aláveti magát a kihallgatásnak, a „gyilkosság” ügyében, elmosolyodott.

– Elvállalja a nyomozást? – tette vállára kezét a joviális Gajdos úr. – Mégiscsak jobb, ha egy szakértő faggat bennünket.

– Erre amúgy is sor került volna – nevetett Ádám. – Tételezzük fel,, hogy a rendőrség már tud az esetről. Mondjuk, éppen a v.-i kapitányságról jövök.

– Hát ezzel nem lesz baj – súgta Gondárné, a mellette álló Hegedűs Márta fülébe. – Egyből veszi a lapot.

– Ezek szerint – folytatta Ádám az engedélyem nélkül senki sem hagyhatja el az üdülő környékét. Ha játszunk, tartsuk be a szabályokat. Nem igaz?

– Egy picit sem hisz abban, hogy a barátai hajnaltájt valóban holttestet láttak a vízben? – kérdezte Krisztina.

– Sőt, biztos vagyok benne, hogy jól látták, amit láttak. Éppen ezért gondoltam,- legjobb lesz, ha a szemtanú, Bence őrmester vezeti a nyomozást. Én csak megfigyelőként veszek részt.

– Ne vegye félvállról – szólalt meg Krisztina. – Mégiscsak egy szép, fiatal nőt öltek meg; Például Makádi doktorért nem lett volna kár. Szinte örvendeznék, ha kiderülne, hogy ő a gyilkos.

– Sor kerülhet rá – mondta Makádi kényszeredett mosollyal.

Ádám ledobta magáról az inget és a nadrágot.

– Ha megengedik, mindenekelőtt úszom egyet. Ki tart velem?

Krisztina nyújtózkodva állt fel a homokból.

Én szívesen megyek – mondta. – Márta, te is jössz?

A lágy esték csillogása – már ahogy Pinty nevezte Mártát, puha léptekkel indult a forró homokban a vízpart felé. Barna testéről a nap perzselő fényében is hűvösség áradt.

– Egy darabig veletek tartok – mondta. – De a bóján túl nem megyek. Elegem van a fuldoklásból. Sohasem voltam Gyarmati Andrea.

Pinty bódultan követte.

– Bence őrmester is úszni fog – közölte Judit. – És ez azt jelenti, hogy az egész társaság indulhat, ő ugyanis egyetlen gyanúsítottat sem téveszthet szem elől.

– Na, öreg gyilkos, gyerünk a vízbe – veregette vállon Lékai Gajdos urat.

– Jó-jó – mondta Gajdos úr nem én vittem el az áldozatot motorcsónak-kirándulásra…

– Csitt – suttogta Lékai. – Ne stréberkedjünk a nyomozó hatóság előtt.

Ádámot három nő vette körül. A kissé éles vonású Gondár Edit teljesen váratlanul ingerkedve vizet spriccelt az arcába. Krisztina hátrálva ment előtte, mint egy hívogató vízisellő. Pinty elkomorodva figyelte, hogy Hegedűs Márta Ádámnak nyújtotta a kezét a part menti köveken, s közben a válluk egymáshoz ért.

– Hát tűrhetjük ezt? – fordult Judithoz.

– Hitványság – mondta Judit. – De nem mi vagyunk a legdühösebbek. Figyelje csak Makádit!

A szakállas fogorvos merész fejessel vetette magát a vízbe. Krisztina mellett bukkant fel, gyérülő haja homlokára tapadt. Porzsolt Róbert föltápászkodott a nyugágyból.

– Szép ugrás volt – kiáltotta. – Nagyon megütötte a hasát?

Példaadóan szép fejessel múlta felül Makádi teljesítményét.

– Ezek teszik magukat – suttogta Judit Pintynek. – Fene eszi őket azért a lányért. Mi lesz most Bence őrmesterrel?

Bence őrmester fenségesen gázolt a derékig érő vízben, akár Poszeidón, a tenger istene. Széles mellkasán megtörtek a hullámok.

– Velem mi lesz?! – nyögte Pinty. – Én gyermekkorom óta iszonyodom a víztől. Úgy úszom, mint egy sörét.

– Majd segítek – mondta Judit –, de menjünk már, mert Ádám egészen belefeledkezett a hetyegésbe.

– Na gyere, anyjuk – hallották Gajdos úr hangját – Áztassuk meg mi is a bütykeinket.

– Meresztgesd csak a szemeidet – mondta Gondárné. – Ronda, vén kecske. Azt hiszed kellesz nekik? – tápászkodott fel a rengő húsú Gondárné. – A víz hűsít egy kicsit. Hozd a gumimatracot.

Dér Ádám Biharam Krisztina mellett úszva elérte a mély vizet jelző bójasort. Gondár Edit egy darabig velük tartott, aztán hirtelen irányt változtatva, lassú tempóban Juditék felé kezdett úszni.

– Elkezdődött a kihallgatás – mondta a kelleténél kicsit élesebb hangon. – És nem véletlen …

– Hagyd, már – mondta Gondárné a gumimatracon lebegve. – Itt senki se beszél komolyan … Gyere ide!

– Kriszta rendes lány – mondta Márta, csak szeret hülyéskedni.

A mellette álló Pinty észrevette, hogy ajka elkékül a hideg víztől.

– Próbáljon meg úszni – szólalt meg szokatlan gyöngéd hangon. – Ha az ember álldogál hamar megdermed …

– Felül meleg a víz – mondta a lány. – Csak alul mászkál a hideg a lábamon.

– Hozok egy gumimatracot – készségeskedett Pinty. – Vagy kettőt. Egy pillanat múlva itt vagyok.

– Kedves ez a Pinty – nézett Márta Juditra. – Komolyan mondom, őt kedvelem legjobban a társaságból. A többiek – legyintett – hajlamosak arra, hogy félreértsék az embert. Jó neked, hogy a vőlegényeddel együtt nyaralsz.

– Jó – mondta Judit, és a távolban egymás mellett lebegő két fekete pontra nézett. – Csak az a baj, hogy ha a kedves vőlegényem bűntényt szimatol, megszűnik körülötte a világ.

– Hiszen ez játék – nevetett Márta. – Bár itt lehetne az én fiúm is… Nagyon élvezné. Talán három napot, ha együtt tölthettünk ezen a nyáron …

– Hol van most? – kérdezte Judit, de szemét nem vette le a távolban lebegő pontokról.

– Idegenvezető, és a főidényben nem kap szabadságot – követte Judit távolba révedő tekintetét.

– Na, itt van szólalt meg Pinty a hátuk mögött. – Két izmos gumimatrac. Feküdjenek rá szépen. Én meg, ha megengedik, az egyik végébe csimpaszkodva Márta kisasszony lábánál lebegek.

Judit hanyatt feküdt a gumimatracon. Teste beitta a felülről záporozó fényt. Lehunyta a szemét. Az égbolt ibolyaszínűre változott, majd vörösen izzott. Lágyan loccsant a víz, a hullámok ringatták és lassan sodorták magukkal, gondolatai elkalandoztak, és ebben a lágy, sugárzó nyugalomban egészen megfeledkezett a gyilkosságról.

A vörös-arany hajú, gyöngéd arcú Márta is lehunyt szemmel feküdt a tűző napon, és a férfira gondolt, aki nem lehet itt vele. Szép teste nyugodt volt, keze a hasán pihent.

Pinty boldogan lebegett a vízben, a langyos hullámok hátán a matrac végébe kapaszkodott. Ha felemelte a fejét, két kecses, rózsaszínű talpat látott maga előtt, és már-már arra gondolt, megérinti a kezével, de a cselekvéstől visszarettent.

Hallani lehetett a vízre csapódó testek loccsanását, a nevetés tisztán sugárzó dallamát. Senki sem volt feszült, rémült vagy nyugtalan.

Még Gondárné is jókedvű volt, pedig igazán semmi oka sem volt rá, hiszen a gumimatraca végén a lánya lebegett, s a víz alatt a lány feszes mellét Gajdos úr tömpe ujjai simogatták.. De ezt talán csak a sirályok látják odafentről. És azt is, ha a nap felé fordított arcokon nyugtalanság, félelem rándul át.

Krisztina és Ádám feje felett sirályok köröztek.

A nap zeniten állt, sugara perzselt, mozdulatlan volt a levegő, valahol a hegyek mögött pihent a szél.

– Ilyenkor furcsán érzem magam – szólalt meg a lány, és hanyatt feküdt a zöld vízen. – Mint a borostyánkőbe fagyott bogár. Átjár a fény, fölmelegít, eleven vagyok, nagyon is eleven, de semmi közöm a világhoz.

Hosszú haja kígyózott a víz alatt, kékesfekete árnyékával széttörve a fényt. Homloka most szabadon maradt, így arcéle is megváltozott, lágyabb lett, a keskeny, nagy szemek íriszén remegett a nap.

– Üvegharang – mondta a lány egészen halkan. – Belézártak. Furcsa, ugye?

Lebegett ellazult tagokkal, kitárulkozva a fénynek, könnyedén, mintha súlytalan volna.

– Azt mondják, a delfinek ártatlanok és boldogok … Talán értelmesebbek, mint az emberek. Mindenesetre jobbak, kedvesebbek, tele vannak bizalommal. Düh, acsarkodás, hazugság helyett egyetlen szenvedélyük … a szerelem …

– Amíg nem jön a cápa – mondta Adám.

– Miért köt bele minden szavamba? A cápa nem közülük való. Nem aggasztja, hogy kelten vagyunk?

– Nem.

– Három nap alatt egy szót sem szólt hozzám. Úgy látszik, elégedett.

– Én? Mivel?

– Senkit se vesz észre azon a lányon kívül. Hűséges?

– Hogy jön ide a hűség?

– Például egyáltalán nem volt szükséges, hogy hivatalból velem jöjjön.

– Ki tudja. Hátha kíváncsi vagyok?

– Mire kíváncsi?

– Magára, arra, hogy mit akar.

– Elegem volt abból, hogy keresztülnéz rajtam. Kitaláltam hát ezt a játékot. Ennyi az egész.

– Egy pillanatig sem fordul meg a fejében, hogy Bence őrmesterék valóban holttestet láttak?

– De. Annál érdekesebb.

– Ha egy hullát el akar tüntetni valaki, itt a marásban, ahol a hajók járnak, itt a legcélszerűbb elsüllyeszteni. Lehet, hogy az a holttest a közelünkben van, nyitott szemmel fekszik az iszapban a hínár között…

– Ijesztget – mondta a lány. – De nem vagyok ijedős. Tudom, hogy nincs itt a holttest.

– Hát hol van?

– Az a maga dolga, nem? Csak a gondolataimra kíváncsi?

Szórakozik velem – gondolta Ádám. – Valami stichje van a dolognak.

– Semmi másra, csak a gondolataimra? – kérdezte a lány. – Olyan szépen süt a nap, mit szólna hozzá, ha levetném a melltartómat?

Mit akar ez? – gondolta magában Ádám.

– Azt hiszi, nem merem megtenni? – suttogta a lány. – Most meg mit bámul?

– El is fordulhatok. De akkor mi értelme az egésznek?

– Én komolyan beszélek – mondta a lány. – Nem szeretem a boldog szerelmespárokat. És maga különben, sem az a fajta, aki beéri eggyel. Hát most itt vagyok, ezért mentem bele a játékba, nekem tett szívességet Bence őrmester, amikor meglátta azt a holttestet.

– Csak az a baj – szólalt meg Ádám hogy maga sem az a fajta, aki mutogatja a mellét. Fogadjunk, nem meri megtenni!

– Szeretné?

– Persze.

– Akkor nem – mondta a lány.

– Na látja. De beszéljünk komolyan.

– Épp itt az ideje.

– Azért jöttem magával, mit sem törődve azzal, mit gondol Judit, mert meggyőződésem, hogy Orbánnét agyonlőtték.

– Ugye, egy nyomozó meggyőződés nélkül nem nyomozhat?

– Itt nem játékról van szó. Tud valamit arról, ami történt?

– Persze – nevetett a lány. – Mindent tudok. Mire kíváncsi?

– Arra, amit tud.

– Azt magának kell kideríteni. Juditkával és Bence őrmesterrel.

– Csak egyféle játékot játsszunk – mondta Ádám. – A kísértő szirén szerepét tegyük félre.

– Hülyeség – nevetett a lány, de a szeme komoly maradt. – Végre egy ember, aki érdekes valamennyire, de gúzsba köti a hűség. A többi meg pojáca vagy nagyképű hülye, esetleg izomember. De hagyjuk! Azt hittem, jó játék, de most megint szomorú vagyok. A hülyéskedés semmit sem segít. Higgye el, maga sohasem tudna beállni Porzsolt és Makádi mellé, kilóg a sorból, ez a baj. Ezt biztos az a lány is tudja. Menjünk ki a partra. Jó?

– Ahogy akarja.

– Így lesz a legjobb, és ne haragudjék. Ne haragudjék, hogy elvetettem a sulykot, úgy érzem, mintha részeg lennék. Most meg ráadásul szégyenkezem is. Tudja, nagyon beteg voltam. Nehéz a visszatérés. Félek, nyugtalan vagyok, nem bírok magammal. Forduljunk vissza …

– Várjon még – mondta Ádám. – Nem akar tovább játszani? Hagyjuk az egész gyilkosságot?

– Azt ne. Már mindenki beleélte magát.

– Sok minden kiderül az emberekről, ha kérdezgetjük őket. Veszélyes játék.

– Én nem bánom.

– De ez nem játék. Orbánné valóban meghalt.

– Ne figyelmeztessen folyton arra, hogy Orbánnét megölték. Ezt én is tudom, ez az alapja

– De …

– Enélkül nem lehet játszani. Ha nem így hinné, semmit sem érne az egész.

– Rendben van – mondta Ádám. – Itt találkozott először Orbánnéval?

A lány hasra fordult a vízben, és lassú tempóban úszni kezdett a part felé.

– Ez már más – mondta. – Ezt a komoly hangot szeretem.

– Akkor válaszoljon.

– Igen. Itt láttam először.

– És van valaki, akit régebbről ismer? .

– Makádi doktort régebbről ismerem.

– Honnan?

– Az nem tartozik ide.

– Minden ide tartozik.

– Még egyetemista korából. Rövid ideig jártunk is együtt.

– Aztán?

– Olyan volt, mint egy csiga, akinek eladták a házát. Csak még nyamvadtabb.

– Összevesztek?

– Nem. Egyszerűen mással kezdtem járni, és ahhoz férjhez is mentem.

– Hol van most a férje?

– Már nem a férjem. Csak másfél évig voltunk együtt.

– Hol van most?

– Messze. De ez tényleg nem tartozik ide. Erről ne kérdezzen. Szeretnék túllenni rajta.

– Most az egyszer kivételt teszek – mondta Ádám. – De úgy látszik, nem tudja, mit jelent az, ha gyilkosság történik.

– Külföldön éltem – mondta a lány. – Két hónapja jöttem haza. A férjem ott maradt.

– És hogy került elő Makádi?

– Megkerestem. Szükségem volt valakire, ő intézte el, hogy idejöhessek. Persze ragaszkodott hozzá, hogy ő is jön. Valamit valamiért. S szívességet tett nekem, de sajnos éppúgy ki nem állhatom, mint azelőtt. Ő meg feleségül akar venni.

– És?

– Nem megy – mondta a lány. – Annyira azért nincs rá szükségem.

– Van valaki az üdülőben, aki régebbről ismerte Orbánnét?

– Csak az a fiatal, hosszú hajú fiú.

– Simor?

– Igen. Ő régebbről ismeri. És azt hiszem, nagyon tetszik szegénynek.

– Halottról lévén szó, tetszett…

– Hát jó, tetszett. Teljesen odavan érte. Szerelemnek is nevezhetnénk. De titkolja, mint valami bűnt. Az előbb is, amikor Gondárné szóba hozta, elpirult és vérig sértődött. De közeledünk a part felé. Búcsúznunk kell, isten önnel, emlékezzen jó szívvel az együtt töltött időre. És ha megtalálja a holttestet, ne felejtsen el értesíteni. Azt már bebizonyította, hogy hűséges, most bizonyítsa be, hogy értelmes is.

– Megkérném még valamire – mondta Ádám. – Vigyázzon magára, mert a gyilkosság nem játék. Ha mégis eszébe jut, hogy valamit közölnie kell velem, keressen meg. Ismétlem, nagyon vigyázzon!

– Ezt ajánlom én is magának – mondta a lány. Különben nevetségessé válik a nyomozói furfangjával és figyelmeztetéseivel. Látott már hullát nevetni?

Karcsú teste a víz alá merült, néhány méterrel odébb bukkant fel ismét. Kezével borzolva a vizet, lassan megindult a gumimatracok felé.

Egy pillanatig sem fordul meg a fejében, hogy gyilkosság történt – mondta magában Ádám. – Egyszerűen kirekeszti ezt a gondolatot. Csak tudnám, miért?

Ki látott már ilyen felajzott, vidám társaságot? – tűnődött a gondnok. – Pedig a marhahús rágós volt, a kapormártás sem sikerült tökéletesre, mitől van ilyen jó kedvük?

Hozzászokott már, hogy az étkezések befejeztével a vendégek apró csoportokra szakadnak, most meg íme, senki sem távozik, még Gajdos úr is kér kávét, pedig ő – ebéd után – mindig szundítani szokott. Egyik asztaltól átbeszélnek a másikhoz, suttognak és viháncolnak, pedig isten a megmondhatója, ilyen hőségben az embernek mozdulni sincs kedve. Mintha Lékai kifejezetten kedvelné a kövér Gondárnét, pedig eddig úgy kerülte, mint ördög a szenteltvizet. Gajdos úr Hegedűs Mártának magyaráz valamit, a zöldszemű lány meg olyan csodálattal hallgatja, mintha Alain Delon vesztegetné rá a szót, pedig isten a megmondhatója, Gajdos úr, egyáltalán nem hasonlít Alain Delonhoz.

Orbánné terítéke érintetlen maradt. „Huszonhárom forint tiszta haszon – futott át a gondnok fején persze már tegnap szólhatott volna, hogy ma nem ebédel. Viszont Lékai visszajött a motorcsónakján, ez huszonhárom forint tiszta veszteség.”

– Nem tudja, mikor jön vissza Orbánné? – fordult Biharam Krisztinához. – Csak a vacsora miatt kérdem.

– A halottak nem vacsoráznak – felelt hangosan a lány.

Porzsolt Róbert szolgálatkészen felnevetett, és könnyed mozdulattal átlendítette székét Krisztináék asztalához.

– Micsoda? – kérdezte a gondnok.

– A nyomozó hatóságok feltételezése szerint Orbánnét agyonlőtték – mondta Porzsolt. – Természetesen az én pisztolyommal.

– Igazán? – nézett a gondnok teljesen meghökkenve Bence őrmesterre.

– Igen – felelte Ádám az őrmester helyett, aki az eperkrémmel bajlódott, – Hogyhogy, maga nem értesült erről?

Elfojtott kuncogás hallatszott az asztalok felől.

– Szóval vicc – sóhajtott megkönnyebbülten a gondnok. – Ugratnak.

– Korántsem – mondta Márta. – Csak csodálkozunk, hogy egy ilyen eseményből kimaradt.

A gondnok úgy érezte, itt az ideje, hogy ő is elmosolyodjék. Ha vicc, hát vicc – gondolta.

– Akkor tényleg, nem fog vacsorázni – szólalt meg hangosan. – De remélem, önök annál jobb étvággyal esznek.

– Javaslom – emelte fel a hangját Gajdos úr, hogy a nyomozó testület a nyilvánosság előtt foganatosítsa a kihallgatásokat. A teraszt ajánlanám, ott elférünk valamennyien. Ebéd után ugyan szundítani szoktam, de most figyelembe véve a rendkívüli helyzetet, eltekintek ettől. Ha mégis elszunnyadnék, írják a kávé rovására.

– Nem fog elaludni – mondta Ádám. – Erről gondoskodom.

– Kivel kezdjük? – kérdezte Márta. – Én minél előbb szeretnék túllenni rajta. Bűntudatot érzek.

– Én is – mondta Lékai.

– Mindez semmi az enyémhez képest- – sóhajtott Krisztina. – Rendkívül fárasztó folyton ébernek lenni.

– Kezdjék velem – vigyorgott Gajdos, úr. – Hiszen egy szép fiatal nőt a hozzám hasonló korú férfiak ölnek meg legszívesebben.

– Rendben van – mondta Ádám. – Közölnöm kell, mi Bence őrmesterrel komolyan vesszük a dolgunkat, és nem szeretnénk, ha bárki is kitérne válaszadási kötelezettsége elöl. Ugyanúgy vezetjük a kihallgatásokat, mint szoktuk. Gyilkosságról lévén szó, nem lehetünk tekintettel egyesek érzékenységére. A gyilkos természetesen hazudhat, ezt igazán nem tagadhatjuk meg tőle, de az ártatlanok ne beszéljenek összevissza, mert csak gyanúba keverik magukat.

– Én ebben nem veszek részt – szólalt meg Simor Zoltán. – Ízetlennek tartom. Ha megengedik, visszamegyek a szobámba.

– Nem erőszak a disznótor – mondta Gajdos úr. – Igaza van.

Simor megindult az ajtó felé.

– Várjon – kiáltott utána Ádám. – Komolyan beszélek. Jobban tenné, ha velünk maradna, előbb-utóbb úgyis sor kerül magára is. A gyilkosság nem tréfa

– Jobb fejnek képzeltem magát – szólt vissza az ajtóból a fiú. – Azt hittem, értelmesebb dolgokkal tölti az idejét.

– Rendben van. De előbb-utóbb néhány kérdésre felelnie kell.

– Menjen már, Zolika – szólalt meg Gondárné, és szuszogva felemelkedett a székről. – Ha nem akar játszani, úgy is jó. De legalább ne sértődjön meg, és ne sértegessen másokat. Miért olyan ideges? Hiszen maga a legfiatalabb közöttünk.

– Elnézést kérek – mondta a fiú –, senkit sem akartam megsérteni. – Ajka megrándult, szeme nyugtalanul körbejárt, – Bocsássanak meg, de játsszanak nélkülem.

– Mondtam, hogy bele van esve – szólalt meg Krisztina Simor távozása után. – És mindenre érzékeny, ami Orbánnét érinti. Lehet, hogy tényleg baja történt?

– Ha arra gondol, igaza van – mondta Ádám. – Pontosan ezért maradtam volna itt a helyében. Lehoztad a magnót? – fordult Judithoz.

– Igen – mondta a lány.

– Minek a magnó? – kérdezte Makádi doktor.

– A szó elrepül, a tekercs megmarad – dünnyögte Pinty. – Vagy tán van itt valaki, aki gyorsírni tud? Na, gyerünk kifelé, tisztelt gyanúsítottak, én vállaltam a teremőr szerepét. Ettől a pillanattól kezdve lélek az ajtón se be, se ki…

A fák már árnyékot vetettek a tágas terasz egyik felére, a nap veszített erejéből, de még mindig izzóit a levegő. Középütt éles, kemény volt a fény. A fehér kövön nádból font karosszék állt. Elsőnek Gajdos úr foglalt helyet benne.

Bence őrmester az árnyékba húzódott. Arcán hivatalos, csöppet sem szívélyes mosoly. A szolgálati, szabályzatból jól tudta, hogy a kihallgatást vezető nyomozónak egyetlen gyanúsítottat sem szabad vádlottként kezelnie, ezért mosolygott olyan elszántan.

Dér Ádám – ha ilyesmi egyáltalán lehetséges – Bence őrmesternél is feszültebb volt. Nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy a gyilkos itt ül a teraszon a többiek között, és minden szót, minden mozdulatot figyel.

Íme, itt ül Gajdos úr – gondolta. – Semmit sem tudok róla. Ha akar, rejtőzködik, ha akar, kitárulkozik. Egy azok közül, akik megtehették. A gyilkosság időpontjáról nem sokat tudok, hacsak nem veszem figyelembe Bence őrmester elképzelését a karbidágyúk csattogásával. Egyetlen dolog biztos: négy óra húsz perckor látták a vízben lebegő tetemet, és minden jel arra mutat, hogy akkor a gyilkos is a közelben tartózkodott. Nos, elsősorban erre kell figyelni. És arra, hogy a gyilkos jól tudja, mindez nem játék. Az ő viselkedése is meghatározott. De egészen másképpen, mint a többieké.

Szemügyre vette a szolgálatkész mosollyal üldögélő Gajdos urat.

A férfi szürke csíkos fürdőköpenyt viselt, gyér haja nedvesen fénylett. Kissé előre ugró alsó ajkát beszítta, mintha a protézise idegesítené. Mikor leült, háromszor is bólintott, kétszer Bence őrmester, egyszer Dér Ádám felé. Hangtalanul tottyant le a székre, kissé oldalt fordulva, hogy mindkét nyomozó a szeme előtt legyen. A sarokban álló pálma melletti karosszékben ülő Dér Ádám éppen hogy csak beleesett a látószögébe.

– Én vezetem a kihallgatást – szólalt meg Bence őrmester. – Felém forduljon.

– Természetes, természetes – mondta Gajdos úr, és odább csusszant a széken. – Elnézést kérek – vihogott a többiekre.

Furcsa – gondolta Ádám. – Most szemüveget visel, eddig egyetlenegyszer sem láttam szemüvegben, Úgy viselkedik, mint egy ártalmatlan öregember. De a fürdőköpeny alatt mellét bozontos szőr borítja.

Most nézte meg először alaposabban Gajdos urat. Zömök, enyhén őszülő férfi, a szeme alja kicsit táskás, az arca puffadt, a lábikrája erős, a vádliján kék erek húzódnak. Túlságosan széles állkapcsa van, a szemei közel ülnek, és a szemüveg lencséje mögött aránytalanul nagynak tűnik az írisze. A füléből szőrpamacs áll ki, az arcán kékes árnyék jelzi, hogy sok gondja lehet férfias bozótjával. Időnként tátog, máskor beszívja kissé vaskos orrát, a keze is szüntelenül ide-oda jár.

– Kezdjük már – szólalt meg Krisztina. – Rettenetesen izgulok.

– Judit, kapcsold be a magnót – mondta Ádám.

– Neve? – emelte fel a hangját Bence őrmester.

– Szolgálatára, Gajdos Dénes.

– Született?

– 1914-ben.

– Foglalkozása?

– Zálogházi becsüs. Képekkel és ékszerekkel foglalkozom.

– Tudja, miért van itt?

– Nem.

– Ismerte Orbán Sándornét?

– Hát, amennyire itt mindenki ismeri egymást.

– Itt látta először az üdülőben?

– Igen, kérem.

– Beszélt vele?

– Csak a legszükségesebbet.

– Tudomásunk szerint – szólalt meg Ádám – többről van szó.

Gajdos úr felkapta a fejét, a pálma felé fordult.

– Hozzám beszéljen – mondta Bence őrmester –, én vezetem a kihallgatást.

– Kérem, kérem – fordult vissza Gajdos úr.

– Már izzad – nevetett Lékai. – Remekül csinálják.

– Feleljen – mondta Bence őrmester.

– Nem értem pontosan a kérdést.

– Nem kérdés volt – mondta halkan Ádám. – Megállapítás. Ne játsszunk a szavakkal; ön közeledett Orbánnéhoz.

– Én? – kelletlenkedett Gajdos úr. – Én ugyebár, foglalt ember vagyok… Gondárné.

– És a lánya – mondta Ádám. – Tudunk róla, hogy önök együtt nyaralnak. Szóval Ön Orbánnéval csak formális kapcsolatot tartott, ahogy ez üdülőben illik.

– Természetesen, természetesen – kapott a szón Gajdos úr.

– Hát ez vérre megy – suttogta Krisztina Mártának. – Nem is hittem volna. Figyeld meg, Gondárné mindjárt közbelép.

– Miért sírt tegnap délután Gondárné lánya? – kérdezte Ádám.

– Editke? Sírt?

– Orbánnéval beszélgetett hosszabb ideig, aztán, amikor egyedül maradt, sírva fakadt. Mit tud erről?

– Semmit.

– Mikor látta utoljára Orbánnét? – kérdezte Bence őrmester, aki kihajtott gallérú, fehér ingében most pontosan olyan volt, mint egy szabadnapos rendőr.

– Késő délután, amikor elindult az állomás irányába a férje elé.

– Egyedül volt?

– Egyedül.

– Milyen kapcsolat fűzi önt Gondárnéhoz?

– Baráti kapcsolat – felelte Gajdos úr, és fehér zsebkendőjével megtörölte a homlokát. – A férje barátom volt, és miután elhalálozott, Editkét jószerint én nevelem.

– Hány éve ennek?

– Tizenöt-tizenhat.

– Tehát ön egy húszesztendős leánykát nevelt …

– Dehogy – tiltakozott Gajdos úr. – Editke most harminckét éves, akkor épp csak betöltötte a tizenhatot.

– Gondárné szigorúan fogja a lányát?

– Ez már túlzás – szólalt meg Gondárné. – Dénes, ne válaszolj. Mégiscsak a lányunkról van szó.

– Rólam – mondta a kelleténél élesebb hangon Gondár Edit. – Nem szorulok védelemre. Felőlem Dénes bácsi arról beszél, amiről akar. Különben sem kell félteni.

– Jó, jó, Editke – dünnyögte Gajdos úr – miért vagy mindjárt a plafonon?

– Nos? – Emelte fel a hangját Bence őrmester. – Hajlandó végre felelni? Szigorúan fogják a lányt?

– Szerető szigorral. A saját érdekében. Mindketten azon vagyunk, hogy Editkét megkíméljük a csalódásoktól.

– És sikerült megkímélni? – kérdezte Ádám.

– Amennyire ez a mai világban lehetséges. Nem ismeri a szexuális szabadosságokat.

Most igazán nem lehetett tudni, hogy Gajdos úr komolyan beszél-e. Szavait derültség fogadta. Makádi doktor a szakállába vihogott, és súgott valamit Hegedűs Mártának. Lékai fejcsóválva nézett Gondár Editre, és félhangosan azt mondta: „Kár”. A lány elpirult, de viszonozta Lékai pillantását.

– Dénes, túllépsz a mértéken – szólt közbe Gondárné. – Kinek mi köze ehhez?

– Hát rosszat mondtam? – nézett rá Gajdos úr. – Hát nem ez az igazság?

– Remek – szólalt meg Ádám. – És mondja csak, kedves Gajdos úr, Editkének van önön kívül férfiismerőse? Számíthat arra, hogy valamikor férjhez megy?

– Tiltakozom – emelte fel a hangját Gondárné – Micsoda dolog ez? Mi köze a gyilkossághoz? Megmondtam, hogy ha ízetlenkedéssé fajul a játék, akkor kiszállok. Nem hagyom a lányomat.

– Anyuka, nyugodj meg – mondta Gondár Edit, és szeme furcsán, lázasan Csillogott. – Ismét csak rólam van szó, és nem rólad. Én pedig, ahogy látod, elég jól tűröm. Te mit gondolsz? Férjhez megyek valamikor?

Gondárné szipogni kezdett, kitátotta a száját, de aztán lenyelte, amit mondani akart,

– Editke roppant tartózkodó – szólalt meg zavartalanul Gajdos úr, mintha egy kicsit élvezné is a helyzetet. – Elképzelhetetlen, hogy valakivel titkos kapcsolata legyen. Természetesen mi az édesanyjával mindent megteszünk, hogy ne maradjon pártában, ugyebár, miként mondani szokás.

– Miként – dünnyögte Dér Ádám a pálma alatt. – És mit tesznek az érdekében?

– Hát kérem, azért hoztuk le nyaralni is magunkkal.

Gajdos úr ismét elővette a zsebkendőjét, most a szemüvegét kezdte törölgetni.

– Persze én sem értem, mi köze mindehhez a rendőrségnek. Ez szigorúan családi ügy.

– Tehát ön Gondárné férje és Editke apja.

– Vehetjük így is – mondta Gajdos úr, és szaporán pislogni kezdett. – Bár a házasság még nem perfektuálódott.

Hegedűs Mártából kipukkant a nevetés.

– Elnézést – mondta, miközben táskájában kotorászott ez a kifejezés szíven ütött.

– Úgy látszik, valami üzleti ügy – nevetett Porzsolt Róbert. – Még hogy nem perfektuálódott …

Gondárné most egy szót sem szólt. Éberen figyelte, mi következik ezután.

– Hol tartózkodott ma hajnalban, négy óra körül? – kérdezte az őrmester.

– Hogy én? Aludtam, kérem.

– Nana – szólt közbe Gondár Edit –, erről mondhatnék egyet s mást.

– A gondnok szerint – emelte fel a fejét Bence őrmester – az éjszakát nem töltötte a szobájában. Mit tud mondani nekünk ezzel kapcsolatban?

– Nagyon korán keltem, és szokásom szerint rendbe hoztam az ágyamat. Talán ez magyarázza a gondnok tévedését. Aztán úszni mentem.

– De a reggelinél sem jelent meg.

Gajdos úr előretolta alsó ajkát.

– Dolgom volt a postán – felelte. – Fontos értesítést várok.

– Milyen ügyben?

– Magánügyben.

– Gondárné tud róla?

– Nem – mondta Gondárné. – Semmit sem tudok.

– Dénes bácsi, ne hazudozz – tanácsolta Gondár Edit. – Hiszen nemsokára engem is kihallgatnak.

– A legjobb lesz – szólalt meg Ádám –, ha felhívjuk a postát: járt-e ott ma reggel Gajdos úr…

A férfi válla hirtelen előre esett, keze idegesen markolászta a szék karfáját. Játszott, vagy valóban megrémült egy kicsit?

– Nem szükséges, nem szükséges – hebegte – nem jártam ma reggel a postán.

– Hol járt?

– Átmentem Almádiba. Kocsival mindössze harminc perc az út.

– Mit keresett ott?

– Találkozóm volt valakivel.

– Kora reggel?

– Nem – nyögte Gajdos úr – Még tegnap vacsora után átmentem oda. Ott is aludtam egy ismerősömnél, Hajnali háromig az étterem bárjában ültünk.

– Szóval ezért fájt a fejed ma reggel – mondta Gondárné. – Erről semmit sem tudtam.

– Gajdos úr, úgy látszik, kihúzza a gyufát – suttogta Lékai. – Vaj van a fején, mégis kiült a napra.

– Azt hiszem, nem a nyomozóktól fél – mondta Hegedűs Márta hanem Gondárnétól, aki csak félig perfektuálódott…

– Világos – szólalt „meg Bence őrmester mindenkinek kell egy kis kikapcsolódás. Kivel találkozott Almádiban?

Gajdos úr ismét a szemüvegét törölgette.

– Az illető bizonyára elutazott. Külföldi állampolgár. Nem tudom a címét, a nevét sem. Úgy hoztak össze vele.

– Kicsoda?

– Egy másik külföldi. Bizonyos Nikol Lukomanovics.

– Miért találkoztak?

– Magán ügyben.

– Mi viszont bűnügyben folytatunk nyomozást – emelte fel a hangját Bence őrmester. – Kérdéseimre egyenes választ kérek.

– Hát a mi őrmesterünkben van némi méltóság – szólalt meg Krisztina. – Bravó, Ferenc.

Bence őrmester elpirult, és torkán akadt a szó.

Ádám megmoccant a székén.

– De hiszen ez egyenes válasz – mondta. – Ez a Lukomanovics az Auróra-szállóban lakik? Igaz?

– Igen – nyögte Gajdos úr.

– Akkor rendben is vagyunk. Egy pillanat még: ön ugyebár, ahogy említette, a BÁV-nál festményekkel foglalkozik…

– Igen.

– És ékszerekkel?

– Azzal is – suttogta Gajdos úr. – Ez a szakmám.

– Lóversenyezik?

– Ezt meg honnan tudja? – döbbent meg Gajdos.

– Igazam volt – ujjongott Pinty a terasz túlsó felén. – Én megmondtam, hogy Háp-háphoz hasonlít.

– Nem értem – nézett körül zavartan Gajdos úr.

– Nem baj – mondta Adám. – Az aranyhoz sem ért mindenki. Elmehet, Gajdos úr. Ez a Lukomanovics bizonyára felvilágosítást tud adni arról, hogy ön hol töltötte a hajnalt és az éjszakát. Ne haragudjon a zaklatásért. Ugye megérti, hogy ez fontos számunkra?

– Meg – nyögte Gajdos úr, és feltápászkodott a székről. – De hiszen én azt sem tudom, mi történt.

– Gyilkosság – mondta Ádám. – És aligha hihető, hogy önnek erről sejtelme sem volt. Hiszen éppen az előbb, két rossz közül a kisebbiket választotta. Beismerte illegális távollétét, csak hogy megszabaduljon a gyanútól. Mondja csak? – Csöppet sem hisz abban, hogy gyilkosság történt?

A férfi megvonta a vállát.

– Elmehetek? – kérdezte.

– Egyelőre el. Ha lehet, most ne közelítsen sem Gondárnéhoz, sem a lányához. Erre Bence őrmester ügyelni fog.

– Értem – mondta Gajdos úr. – Befutott nekem ez a gyilkosság.

Felemelkedett a székről, most már újra mosolygott. Meghajolt a többiek felé, gesztusát taps és nevetés fogadta.

– Na, hogy szerepeltem? – kérdezte Gajdos úr.

– Ragyogóan – mondta Krisztina. – Ha valóban gyilkosság történt volna, most nyakig ülne a pácban.

– Tényleg ezt gondolja? – mondta Gajdos úr, és kicsit meghökkenve bámult maga elé.

– Folytassuk – fordult Dér Ádám Bence őrmesterhez, amikor Gajdos úr leült Makádi doktor mellé. – Szólítsa Gondárné lányát.

Gondárné felállt, és Bence őrmester asztalához lépett. A füléhez hajolt, és mondott valamit.

– Jelentem – szólalt meg az őrmester Gondárné ragaszkodik hozzá, hogy a lányát ne hallgassuk ki. Különben kiszáll a buliból.

– Helyes – mondta Ádám. – A többit bízza rám.

Gondárné most a többiekhez fordulva szögezte le anyai jogait, s már-már megindult a terasz nyitott ajtaja felé, kézen fogva vezetve lányát, mintha saját testével akarná megvédeni valami brutalitástól.

– Foglaljanak helyet, asszonyom – szólalt meg Ádám. – Edit kisasszony is állítsa középre a székét. Semmiféle veszély nem fenyegeti sem az ön, sem a lánya egészségét.

– Editke nem tud semmiről – szögezte le az asszony. – Felesleges kitenni ennek a tortúrának.

Hatalmas keblei pihegtek a kissé kivágott fekete selyemruha alatt. Turcsi orra volt, apró fekete szeme. Dér Ádám semmiképpen sem tudott szabadulni attól a gondolattól, hogy Gajdos úr kemény fába vágta a fejszéjét, amikor elvállalta az özvegy és az árva gyámolítását.

A testes asszony mellett Editke véznának és sápadtnak tűnt. Pislogó csöpp szemeit az anyjától örökölte; az orra viszont keskeny és hegyes volt. Fanyar szomorúságát csak a szája szögletében megjelenő, konokságra utaló vonás törte meg.

– Asszonyom – ismételte Ádám az előbb néhány szót váltottunk Gajdos úrral. Társalgásunk, amely az önök családias kapcsolatát érintette, feljogosít rá, hogy azt higgyem, egyáltalán nem szükséges elleneznie, hogy a lányával beszéljünk.

Az apró egérszemek a pálma felé fordultak.

– Mit akar? – mondta Gondárné. – Az az érzésem, túlságosan komolyan veszi a játékot. A lányom ideges természetű.

– Talán kérdezzük meg erről a lányát?

– Editke semmit sem tud, és semmit sem akar.

– Akkor fordítsuk meg a dolgot. Nem aggódik, hogy az is rossz hatással lesz a lányára, ha önt kihallgatják?

– Nem. Én tudom, mit beszélek.

– Na fene – szólalt meg halkan Lékai Barnabás. – Asszonyom, nem veszi észre, hogy miközben a komoly játék ellen tiltakozik, maga veszi túlságosan komolyan?

– Ne szóljon bele, kérem.

– Pardon – mondta Lékai, Gondárné végre leült a terasz közepén álló fehér karosszékbe.

– Tehát, ha megengedi, előbb önnek teszek fel kérdéseket Gajdos úrral kapcsolatban – emelte fel a fejét Ádám. – Kezdhetjük?

– Várjon – mondta Gondámé, és zsíros arcbőre fényleni kezdett. – Ehhez a lányomnak semmi köze.

– Nem tudok mást ajánlani. Nem én találtam ki ezt a játékot.

– De Editke…

– Editke ugyebár nagykorú. A legjobb lesz, ha ön most szépen, vonakodás nélkül visszamegy a hallgatóság közé. Küzdje le anyai érzéseit. Rendben van?

– Rendben – mondta Gondámé, és egérszemében gyűlölet égett. – Csak akkor kérem, kímélje a gyermekemet.

– Na tessék – mocorgott izgatottan Gajdos úr. – Ilyet még nem láttam. Hagyta magát meggyőzni.

– Vegyen példát a nyomozókról – mondta Porzsolt Róbert. – Nyerje vissza férfiúi méltóságát,

– Nem hittem volna, hogy Gondárné ennyire benne lesz a buliban – súgta Krisztina Mártának. – Egész jól megjátszotta az aggódó anyát.

– Én nem vagyok ennyire biztos benne – felelte Márta. – Isten tudja, hogy játszott-e. Inkább azon csodálkozom, hogy egyáltalán belement ebbe a veszélyes szituációba ..

Ádám a hallgatagon álló Gondár Edithez fordult.

– Foglaljon helyet. Meg tud lenni az édesanyja nélkül?

– Meg – felelte a lány, és a szája szögletében megjelent a konok vonás.

– Akkor hát – tárta szét a karját Ádám Gondárné felé – engedelmével folytatjuk a kihallgatást.

Az asszony bólintott és hátradőlt a széken. Szűk fekete ruhája megfeszült. Enyhe parfüm-és izzadságszag áradt belőle.

– Bocsásson meg – fordult Ádám a lány felé, de okunk van rá, hogy önnel egyedül beszéljünk,

– Megértem – mondta Gondár Edit. – Ez a dolguk.

Szokása szerint lesimította a térdén a szoknyáját. Mintha egy pillanatra a hasához is hozzáért volna. Aztán megrázta a fejét, ettől a mozdulattól kibomlott a haja, arcáról egyszeriben eltűnt a merevség, csinosabb, nőiesebb, szinte vonzó lett De az erőszakos, kemény vonás ott maradt a szája szögletében.

– Nem én vezetem a kihallgatást – mondta Ádám. – Bence őrmester kérdéseire kell felelnie. A formaságokat ezúttal mellőzhetjük.

– Mikor látta utoljára Orbánnét? – kérdezte Bence őrmester.

– Tegnap. Talán fél órával vacsora előtt. – A sétányon találkoztunk. Úgy tudom, az állomásról jött.

– A viselkedésében nem vett észre valami szokatlant?

– Nem. Semmit.

– Ugye, Gajdos úr atyai jóbarátja? – szólalt meg Ádám. – Úgyis mondhatnánk: második apja.

– Mondhatjuk úgy is – felelte a lány.

– Tud arról, hogy közelebbi ismeretségben volt Orbánnéval?

– Dénes bácsi közlékeny, ember. Szívesen, megismerkedik bárkivel. És Orbánné nagyon csinos volt…

– Hogyhogy volt? – kérdezte Bence őrmester.

– Úgy tudom, meghalt…

– Hagyjuk a keresztkérdéseket – mondta Ádám. – Egyszóval arra gondol, hogy Gajdos úr szívesen kapcsolatba került volna Orbánnéval.

– Persze. Csak Orbánné boldog, kiegyensúlyozott asszony volt, és nem tartott igényt Dénes bácsi szokásos vigasztalására.

– Puff neki – nevetett Porzsolt Róbert, Gajdos felé fordulva. – Ezt a gólt nem nekem rúgták.

Gondárné izzadt homlokát törölgette a zsebkendőjével. Egy pillanatra zavart csend támadt.

– Szóval Orbánné elégedett volt? – kérdezte Ádám.

– Az – felelte a lány.

A szája szegletébe feketén vésődött be a keserű vonás. Mintha az orra is kihegyesedett volna.

– Szereti az anyját? – kérdezte Ádám.

– Hát hogyne – a hang különösen csengett, a szavakat halvány mosoly kísérte.

– Kedvelte Orbánnét?

– Irigyeltem.

– Miért?

– A gyerek miatt.

– Miféle gyerek miatt?

– Sokat beszélt arról, hogy gyereket vár.

– Ön nagyon őszinte. Teljesen mindegy, hogy kivel beszél? – kérdezte Ádám.

– Nem mindegy, önnel beszélek.

– Szóval Orbánné gyereket várt?

– Igen.

– Ön volt már terhes?

– Igen.

– Régen?

– Nem. Három héttel ezelőtt voltam műtéten. Azért hoztak le ide.

A döbbent csendet csak a karbidágyúk dördülése törte meg.

– Lehozták?

– Igen. Anyám és Dénes bácsi…

– Bácsi?!

– Persze…

– Az anyja tud róla?

– Miről? – kérdezte Krisztina Lékaitól.

– Fölrobbant a bomba – suttogta Lékai. – Ez a lány képes arra, hogy kiteregesse előttünk a család dolgait. Ettől tartott hát Gondárné. Félelmetes játék…

– Miről kellene tudnia Gondárnénak? – kérdezte ismét Krisztina.

– Gajdos úr és a nevelt lány kapcsolatáról. Figyelje őket!

Gondárné hirtelen felállt, és tűnődve elindult a kétszárnyú üvegajtó felé. Az ajtó becsapódott. Csak Gajdos úr szipogása hallatszott. Ismét eldördültek a karbidágyúk.

– Nos, abbahagyjuk? – nézett Ádám a megdermedt társaságra. – Mondtam, hogy túlságosan veszélyes ez …

– Nem hagyjuk abba – emelte fel a hangját Gondár Edit. – Most már nem. Folytassuk! Mit kérdezett?

– Azt,.hogy az anyja tud-e a-kapcsolatukról ?

– Hogyne, Tizenhét éves voltam, amikor elkezdődött. Először iszonyú dühbe jött, de aztán ráébredt, hogy különben Dénes bácsi nem marad velünk.

– Hát ezért motyorászott magában Gajdos úr, akárcsak Háp-háp – csipogta Pinty Judit fülébe. – Mit szól az éles szememhez?

– Gratulálok – mondta Judit, és új kazettát csúsztatott a magnetofonba.

Gajdos úr előreesett vállal ült, úgy látszik nem volt ereje a tiltakozásra.

– Ez a játék a legfurcsább emberi tulajdonságra épül – szólalt meg Ádám: a kíváncsiságra. Ezért nem javasolja senki, hogy hagyjuk abba.

– Jó kis mesét találtam ki, ugye? Remélem, nem hiszik el? – kérdezte Gondár Edit.

– A gyerek miatt sírt, amikor tegnap Orbánnéval beszélt? – kérdezte Ádám.

– Igen. Meg az ő helyzete miatt. Irigyeltem Orbánnét, mert minden rendezett volt körülötte.

– Aztán megölték.

– Talán irigységből – mondta a lány.

– Dénes bácsin kívül más férfit nem ismer közelebbről?

– Nem. Azt mondják, savanyú az arcom. Itt sincs más társaságom. Reggelenként – talán maga is látta – hármasban napozunk a teraszon. Eddig senki sem ereszkedett szóba velem. A többi nőt – az ön menyasszonyát is – a strandon, a stégen vagy akárhol egyből körülveszik. De engem … – legyintett. – A férfiak ebből semmit sem értenek. Nincs más választásom: anyám és Dénes bácsi.

– Melyik nő tűnt fel itt leginkább magának?

– Biharam Krisztina. Hiszen tündököl. Lehetetlen, hogy bárkinek is elkerülje a figyelmét. Én legszívesebben elmennék…

– Miért nem teszi?

– A lakás az anyámé, a fizetésem 1360 forint.

– Most mit csináljunk? – súgta Krisztina Juditnak. – Túlságosan is komolyra fordult a játék. Ez a lány irigyel minket.

– Mindenkinek megvan a maga keresztje – kotyogott közbe Pinty. – Az irigykedésnek semmi értelme.

– Hol tartózkodott ma reggel négy óra körül? – szólalt meg érdes hangon Bence őrmester.

– Aludtam – nézett rá a lány. – Hét órakor ébredtem fel, és átmentem anyám szobájába.

– Nem egy szobában laknak?

– Különben igen. De tegnap este nézeteltérés volt közöttünk. Én tudtam, hogy Dénes bácsi nem tölti itthon az éjszakát. Átmentem hát a szobájába, és ott aludtam.

– Azt. is tudja, merre járt Gajdos úr?

– Úgy mondta, üzleti ügyben kocsin Almádiba megy. Várta valaki. Mást nem tudok.

– Hová lett Orbánné, miután este a sétányon találkoztak?

– Azt mondta, kimegy a mólóra. Szeretett este egyedül üldögélni. A hasán tartotta a kezét, várta, hogy megmozduljon a gyerek.

– Miért nem ment vele?

– Nem szerettem, hogy a hasán tartja a kezét,

– Ön hová ment?

– Sétáltam a parton.

– Találkozott valakivel?

– Senkivel.

– Az édesanyja a szobájában töltötte az éjszakát?

– Azt hiszem igen. Reggel, amikor bementem hozzá, még aludt.

– Köszönjük – mondta Ádám. – Arra kérem, közölje az édesanyjával, eltekintünk a kihallgatásától. De azt azért kérdezze meg tőle, nem ébredt-e fel hajnal felé.

A lány fölállt. Lesimította a térdén a szoknyáját, aztán a karját kicsit hátrafeszítette. Látszott, hogy a teste szép. Ádámhoz fordult.

– Ugye, sikerült megfagyasztanom a levegőt? Pedig, amit elmondtam, abból egy szó sem igaz – mosolygott. – Nem akartam senkit sem megbántani. Csak gondoltam, ha már lúd, legyen kövér.

– Most már ne irigyelje Orbánnét – mondta Ádám.

– Őszintén szólva még mindig irigylem – mondta a lány. Aztán Gajdos felé fordult. – Dénes bácsi, dühös vagy rám?

– Gyere, kislányom – mondta Gajdos úr ülj mellém. Dehogy vagyok dühös. De az anyukádtól kérj bocsánatot.

– Természetesen – mondta a lány. – Ennyivel tartozom neki…

– Folytassuk? – kérdezte Ádám, mintegy a társaságra bízva, hogy ez a kissé veszélyes játék nem okoz-e további sértődéseket. – Én igazán nem szeretném, ha a végén megharagudnának tapintatlan kérdéseimért, vagy egymásra az őszinte válaszokért. Egyáltalán, szórakoztató ez?

– Engem szórakoztat – szólalt meg Lékai. – Remélem, Gondámé is megbékül, hiszen tulajdonképpen semmi sem történt.

Gajdos úr méltatlankodó arcot vágott.

– Egyszerűen elképzelhetetlennek tartom, hogy ne folytassuk – mondta. – Én hagytam magamat kivesézni, mint egy jámbor birka, Editke meg, ugyebár, legbensőbb titkainkat árulta el. Ezek után mi is szeretnénk valamit hallani a többiekről. Ugye, ez méltányos kívánság?

– Úgy beszél – súgta Márta Juditnak – mintha eddig semmit sem sejtettünk volna a titkaikból.

– Egyszóval – emelte fel a hangját Gajdos úr –, ha most abbahagyjuk a játékot, minket sértenek meg.

– Igaza van – mondta Krisztina. – Eszünkben sincs abbahagyni.

– Hát jó – szólalt meg ismét Ádám. – Csak azt ne mondják a végén, hogy én erőltettem. A bűvös szék várja a következőt.

– Egy pillanat – mondta Makádi doktor – szeretném megkérdezni a nagyra becsült nyomozó hatóságtól, hogy van-e már kialakult véleménye a gyilkos személyéről. Én ugyebár nem sokat konyítok a kriminalisztikához, viszont azt némi szemlélődés után meg tudom állapítani, melyik fog lyukas. A nyomozói szakmában is erről van szó, nem? A beteg lelket keresik…

– Erre egyértelműen felelhetek – bólintott Ádám. – A nyomozás jelenlegi állapotában csak a gyilkosnak van kialakult véleménye erről a személyről. Pontosan azon mesterkedik, hogy beteg lelkét eltakarja. A fogak ilyesmire nem képesek. De egyszer a lélek is sajogni kezd, feltárja mélységeit, és akkor már mi is többet tudunk. Egyébként a sajgás nemcsak a gyilkos lelkére jellemző; rendszerint ez hátráltatja a nyomozást. Beéri ezzel a válasszal, doktor úr?

– Be – mondta Makádi.

– Akkor jöjjön, foglaljon helyet itt középen.

– Nincs ellenére, ha előre engedem Lékai barátomat?

– Nincs – mondta Ádám.

Lékai Barnabás feltápászkodott a nyugágyról. Fehér pulóvert, alul kiszélesedő nadrágot és tengerészsapkát viselt. Simára borotvált barna arcában világított szürke szeme, fogai ragyogtak.

Impozáns megjelenés – gondolta Dér Ádám, és elfojtott mosolyából fintor lett. – Olasz milliomos a Dob utcából. Piciny művészbeütéssel. A nők bálványa, még ötvenévesen is. Mit keres ez itt, egyedül?

– Foglaljon helyet – szólalt meg Bence Őrmester. – Néhány kérdést szeretnénk feltenni.

Lékai leült a székre, elegánsan egymásra vetette a combjait,

– Gondoltam, hogy erről lesz szó – mondta. – Rágyújthatok?

– Természetesen – mondta az őrmester.

– Köszönöm – mondta Lékai, és hátradőlt a széken. – Attól tartok, hiányos felvilágosításaimmal nem sokra mennek. Két napon keresztül a vizet jártam, nem tudok semmit arról, mi történt az üdülőben.

Kentet szív – állapította meg magában Ádám. Bizonyára megkínál bennünket.

– Megkínálhatom önöket? – kérdezte Lékai. Úgy tartotta kezében a fehér cigarettásdobozt, mint valami bőségszarut.

– Köszönöm, nem dohányzom – mondta Bence őrmester. – És inni sem szoktam egyedül.

– És ön? – fordult a tengerészsapka a pálma felé.

– Csak Nikotex Munkást vagy Lucky Strike-ot szívok – mondta Ádám. – A Kent egy kicsit émelyít.

Így Lékai Barnabás beérte annyival, hogy monogramos gázöngyújtójával tüzet adott.

– Nos, kérdezzenek! – szólalt meg aztán fesztelen könnyedséggel. – Nevem Lékai Barnabás, negyvennyolc éves vagyok, lakberendező, büntetlen előéletű.

– Hol és mikor találta meg az üdülő csónakját? – kérdezte Bence őrmester.

– A holra pontosan felelhetek, a mikorra aligha. Ugyanis az egész esetnek nem tulajdonítottam jelentőséget. Körülbelül kilenc óra lehetett. Partközelben haladtam, és két kilométernyire innen, a befolyó patak torkolatától néhány méternyire megpillantottam a nádasban fennakadt csónakot.

– Honnan tudta, hogy az üdülőé?

– Nem tudtam. De az szemmel látható volt, hogy elsodródott ladik. Nem ült benne senki, ki sem kötötték, és a környéken nem láttam egy lelket sem. Amikor közelebb mentem, megláttam a számát és az azonosító jelzést. Jól ismerem Andreás apót, így hát, ha nem is voltam egészen biztos a dolgomban, kötelességemnek éreztem, hogy bevontassam a csónakot.

– Helyesen tette – szólalt meg Ádám. – Véleménye szerint a szél mennyi idő alatt sodorhatta arra a helyre, ahol aztán rátalált?

– Reggel elég gyönge szél volt. Szerintem egy-másfél óra is beletelhetett. De ki tudja, mikor szabadult el ez a ladik.

Nem látszott nyugtalannak. Szürke szeme figyelmesen tekintett Bence őrmesterre: keze meg sem mozdult. Közelről – tengerészsapkáját is beleszámítva – rokonszenvesnek tűnt, s valóban férfiasnak.

– Nem vette észre, hogy véres a csónak?

A nyugodt kéz mozdult meg először, a középső ujj hirtelen végigsiklott a nadrág szövetén.

– Véres volt?

– Lényegtelen – mondta Ádám. – A gyilkos nyugodt lehet, Andreás apó gondosan kisúrolta a csónakot. Bence őrmester csak két fekete hajszálat talált a gyökérkefén.

– A fenébe is – szólalt meg tettetett rémülettel Lékai, ha ezt tudom, nem nyúlok hozzá.

– Csodálom a gondatlanságát. Az a csónak valóban véres lehetett.

– Nem néztem meg.

Ádám kissé előrehajolt a széken.

– Az ártatlanok megnyugtatása és a gyilkos rémisztgetése miatt közölnöm kell, hogy az a két hajszál, amelyet Bence őrmester talált, tökéletesen elegendő az összehasonlító vizsgálatokhoz. És ha a csónak véres volt, az emberi vérnyomokat a gondos súrolás ellenére is ki tudjuk mutatni. Bármilyen csodálatos is, a mikroszkopikus méretű tárgyi emlékek is megmaradnak, és bizonyítékul felhasználhatók egy-egy bűnügyben, így hát, kedves Lékai úr, nyugodtan megmondhatja, ha netán véres volt a csónak.

– Nem tudom – dünnyögte Lékai. – Elég koszos volt, az bizonyos.

Lékai a nadrág szövetét kapargatta, aztán ismét cigarettára gyújtott.

– Tényleg megöltek valakit?

– Hol tartózkodott ma reggel négy óra körül? – kérdezte Bence őrmester.

– A motoroson, a kajütben. Feljebb, a keszthelyi öbölnél, a nádas közelében, a nyílt vízen. Aludtam. A legjobb alvás ott esik, ha csöndes a víz. Miért kérdezik ezt mindenkitől?

– Szóval aludt?

– Igen. Aludtam.

– Mikor ébredt-fel?

– Valamivel nyolc óra előtt. Megfürödtem, aztán lassan elindultam visszafelé.

– Miért?

– Miamiért?

– Miért indult el?

– Elfogyott az ennivalóm. És különben is két napot töltöttem egyedül, ennyi elég volt.

– Találkozott valakivel?

– Nem. Kivel találkoztam volna?

– Ismerte Orbánnét?

– Klárikát? Igen. Az első napon bemutatkoztunk egymásnak.

– Régebbről nem ismerte?

– Nem. Senkit sem ismerek régebbről az üdülőben. Csak a személyzetet, főleg Andreás apót. Ezt a kikötőt szoktam használni. Télen itt gondozzák a hajómat.

Dér Ádám hátradőlt a széken.

– Szereti a hajóját?

– Igen.

– Miért?

– Hogyhogy miért?

– Mire használja?

– Mire szoktak használni egy motorcsónakot?’ Arra, hogy ide-oda járjanak a vízen.

– Egyedül szokott vele ide-oda járni?

– Hogy érti ezt?

– Ha valakinek yachtja van, vagy mondjuk, repülőgépe, az néha másokat is magával visz. Az ilyesmi különlegességnek számít. Érti, mire gondolok?

– Nem.

– Szóval Orbánnét sohasem, hívta meg motora csónak-kirándulásra ?

– Erre akart kilyukadni? Persze, hogy meghívtam. Ebben nincs semmi rendkívüli, hiszen Bence őrmesterrel is fordultam egyet.

– És hányat fordult Orbánnéval ?

– Nézze – komorodott el Lékai – Orbánné most nincs közöttünk. ízetlenség, ha a háta mögött beszélünk róla.

– Sajnos, akit megöltek, az már nem sokat ad ilyesmire.

– Ez nem tréfa. Kényelmetlen erről beszélnem. Valójában Orbánné kért meg, hogy vigyem el valahová.

– Ha kíváncsi rá – szólalt meg Márta Adómhoz fordulva – én is hajókáztam Lékai motorosán Krisztinával együtt.

– Engem persze nem hívott – mondta Gondár Edit. – Ne szóljatok közbe. Jó irányba tart a nyomozás. Nagyon jellemző, hogy engem nem hívott. A tengerészsapka, úgy látszik, nem mindenkit méltat figyelemre.

– Engedelmével, kedves Edit kisasszony – dünnyögte Lékai –, ezennel meghívom önt is. Nem tudhattam, hogy figyelmetlenségem sértődést szül. De Orbánnét hagyjuk ki a játékból.

– Nem tehetem – tárta szét a karját Ádám. – Hiszen elsősorban ő érdekel bennünket. Mennyi időt töltöttek a motorcsónakon?

– Másfél-két órát.

– Mivel töltötték ezt az időt?

– Erre tényleg nem vagyok hajlandó felelni.

– Ilyen nincs – szólalt meg Krisztina. – Felelnie kell. Hazudhat is.

– Azt csak a gyilkosnak ajánlom – nézett rá tűnődő szemmel Ádám.

– Miért titkolja, hogy Klári tetszik magának? – kérdezte Márta Lékaitól. – Hiszen nincs itt a férje …

– Nemcsak ő tetszik – mondta Lékai. – De azt hittem…

Elhallgatott. Levette a fejéről tengerészsapkáját, és ujjai között forgatta.

– Mit hitt? – kérdezte Bence őrmester.

– Nem fontos, hiszen tévedtem.

– Miben tévedett?

– Úgy viselkedett, mintha egy kis kaland egyáltalán nem volna ellenére, aztán kiderült, hogy ilyesmi eszébe sincs. Mit mondjak, megközelíthetetlen.

– Rossz lóra tett – nevetett Krisztina. – Miért nem velem próbálkozott?

– Magával? Hiszen Makádi doktor sokkal rosszabb egy férjnél.

– Ez már sok – mondta Makádi. – Engem egyelőre ne keverjenek bele. Krisztina, ne szórakozz.

– Csend legyen már – szólalt meg Bence őrmester. – Azt hiszik, a Hyde Parkban vagyunk, ahol mindenki jártathatja a száját? Az elővezetett személyt kérdeztem, mi történt, miközben motorcsónakázott az áldozattal?

– Sajnos semmi – mondta Lékai Barnabás. – Az égvilágon semmi. Elbeszélgettünk a férjéről és a születendő gyermekéről. Befejeztük a kihallgatást?

– Ezt az őrmestertől kérdezze – mondta Ádám. – Ő a főnök.

– Tévedtem volna?

Remek – gondolta Ádám – rugalmas, mint a gumilabda, a világért sem horpadna be.

– Elmehet – mondta Bence őrmester.

Hegedűs Márta lépett a terasz közepén álló székhez. Finom vonású arca kissé sápadt volt, nagy zöld szemével riadtan nézett Bence őrmesterre, majd Dér Ádám arcát fürkészte. Kontyba tűzött, vörös árnyalatú barna haja szabadon hagyta gyöngéd nyakát; törékenynek tűnt a lány az éles fehér fényben, csak hullámzó testén látszott valamiféle belülről sugárzó nőies és gyöngéd erő.

Mégis a szeme a legszebb. Riadt és álmodozó – gondolta Pinty. Jólesett látnia, hogy Gajdos úr, Gondár Edit és a kvarcbarna Lékai után most egy ifjú, csinos hölgy ül miniszoknyájában a bűvös székre.

Dér Ádám a barátság és a megnyugvás röpke fényét látta felvillanni a zöld szemekben és egy csöpp asszonyi vonzalmat is.

Bársonyos pillantás – gondolta és a nyíltságnak sincs híján.

Bence őrmester biztatóan mosolygott. Elhatározta, hogy tapintatos lesz.

– Foglaljon helyet – mondta.

– Köszönöm.

A lány leült a székre. Puha anyagból készült fehér ruhája nem takarta el a térdét.

– Igaz, hogy Klárit megölték? – kérdezte mesterkélt rémülettel.

– Igaz.

– Uramisten. – A tágra nyílt szem nedvesen fénylett. – Pedig most volt életében a legboldogabb …

– Miért?

– Gyermeket várt. Ilyen örömet még sohasem láttam…

– A férje miatt örült?

– Nem – nézett fel csodálkozva a lány. – Saját maga miatt is, meg a férje miatt is. Hiszen ez természetes. Egy asszonynak az első gyermek a legmegindítóbb dolog a világon. Nagyon sajnálom … Annyira várta a férjét, hogy elmondhassa neki.

– Szerette?

– A férjét? Azt hiszem, nagyon szerette. Ragaszkodott hozzá. Semmiképpen sem akarta elveszíteni. Különösen most, hogy a gyerek …

Szinte könnyes a szeme – gondolta Ádám. – Mintha valóban átélné az elképzelt történetet. – Ezért örült annyira a gyereknek? – szólalt meg hangosan.

– Ezért? – rezzent Össze a lány. – Az ember nem azért örül a gyerekének. Hiszen úgy érezte, hogy a férje is nagyon szereti.

– És valóban nagyon szerette?

– Biztos … De honnan tudhatnám? …

– Orbánné biztosan tudta. És ha beszélt róla, hallgatójában bizonyára feltámadt valami érzés.

– Amikor ez szóba jött köztünk, egyáltalán nem gondoltam erre. Úgy beszélt, hogy el kellett hinnem. És a gyerek létezése még inkább természetessé, biztosabbá tette ezt.

Judittal ellentétben, ő azt hiszi, hogy Orbánék kapcsolata valóban zavartalan volt – gondolta Ádám.

– Két napig együtt örültem vele – mondta a lány. – Higgyék el, egy nőnek nagyon jólesik együtt örülni a másikkal. Hiszen ő is valami ilyesmire vár. Az első napon megszerettem, közel éreztem magamhoz Klárit, pedig még a vezetéknevét sem tudtam.

Gondár Edit irigységének nyoma sincs benne, gondolta Ádám.

– Miért ölték meg? – kérdezte Hegedűs Márta tanácstalanul, riadt, szomorú szemét Ádámra emelve.

Aztán egy pillanatra kiesett szerepéből. Elnevette magát.

– Várjon egy kicsit – mondta. – Mindjárt összeszedem magam. De annyira megrendültem ….

– Ne vihogj – szólalt meg Krisztina. – A nagyra becsült nyomozóhatóságot úgyse tudod megtéveszteni. Látszik rajtad, hogy zavarban vagy.

– Tényleg, ne nevessen, Mártuska – mondta gyöngéden Pinty. – Ez nagyon komoly dolog.

– Már rendben is vagyok. Folytathatjuk. Jaj, de szeretném, ha Klári is itt lehetne. Miért is ölték meg?

– Irigységből – mondta Ádám. – Gyűlöletből, féltékenységből. Mikor találkozott vele utoljára?

– Tegnap este, a parton. Az állomás felől jött, ugyanis kiment a férje elé. Épp akkor vált el Gondár Edittől, amikor megláttam.

– Ez igaz – szólt közbe Gondár Edit. – Nem hazudik, esküszöm rá …

– Egy darabig beszélgettünk a víz mellett, a fűzfáknál a pádon. Megkért, hogy hozzak ki neki gyógyszert mert, néha émelyeg a terhessége miatt. Vacsorára sem jött be, ilyenkor egy falatot sem bírt lenyelni. Kivittem neki a gyógyszert, azt mondta, egy darabig még elüldögél ott. A vacsoránál szóltam Simornak, hogy keresse meg, adja oda neki a kardigánomat, mert hűvösek az esték. De a fiú nem találta. A kardigánomat délelőtt kaptam vissza.

– Miért nem ön vitte ki a kardigánt?

– A barátja, akit Pintynek neveznek, egy könyvet kért kölcsön. Aztán elég hosszú ideig elbeszélgettünk Krisztinával.

– Igaz ez? – villant Pintyre Bence őrmester szeme.

– Igaz – mondta Pinty. – Mártuska megtisztel azzal, hogy néha szóba áll velem.

– Nemcsak néha – mondta a zöld szemű lány. – Pinty úr roppant szórakoztató, nagyon kedvelem.

– Hallotta? – súgta Pinty Judit fülébe. – Roppant szórakoztató és kedves vagyok.

– Ezt én is mondtam már – felelte Judit. – Mindenki észreveheti.

– Az ő szájából nagyon jól hangzik.

– Lágy, zöld esténk lesz – suttogta Judit. Kedves Pinty, mikor írja meg azt a verset?

Bence őrmester hangja reccsent közbe:

– Később nem találkozott Orbánnéval?

– Nem. Tíz óra körül benéztem a szobájába, az ajtó nyitva volt, de őt nem találtam. Aztán lefeküdtem.

– Nem aggódott, amikor Pinty délelőtt a plázson a gyilkosságról beszélt?

– Nem. Pintyet sohasem vettem egészen komolyan. Illetve mindig tudtam, hogy kedves természete tréfára hajló…

– Mit csinált hajnali négy óra körül? – kérdezte Bence őrmester.

– Aludtam – felelte a lány.

– Egyedül volt?

– Természetesen egyedül. Hét óra felé ébredtem fel, talán valamivel előbb. Pinty barátom megdobta kővel az ablakomat.

– Az enyémet be is törte – szólalt meg Ádám. – Azt akarta közölni velem, hogy egy holttestet láttak a vízben lebegni.

– És én akkor még viccelődtem – mondta a lány, és lehajtotta a fejét.

– Nem tudhatta, miről van szó – mondta Pinty. – Nincs értelme, hogy szemrehányást tegyen magának.

– Mégis … Olyan furcsa, hogy reggel jókedvűen ébred az ember, este pedig fél és szorong. Miért is jutott eszembe, hogy ide jöjjek, pontosan ide, ahol ez a szörnyűség történt.

– Szörnyűség mindenütt történhet – mondta Ádám. – Mindenütt, ahol az egyik ember a másik útjában van. Mi most azt a másikat keressük …

– A gyilkost?

– Világos – bólintott Ádám.

– Jézus Mária – sóhajtott a lány. – És megtalálják?

– Ne nyugtalankodjon, biztosra veheti. Nincs valami elképzelése arról, kinek állt útjában Orbánné?

– De van – mondta Márta.

– Nos?…

– Azt még nem mondhatom meg.

– Furcsa – nézett rá Ádám. – Elfelejti, hogy gyilkossági ügyben nyomozunk?

– Azt mondták, hogy a gyilkosnak joga van titkolózni…

– Magadra vállalod? – kérdezte Krisztina csodálkozva.

– Nem. De valamennyiünknek megvannak a titkai.

– Hát akkor őrizze őket – mondta Ádám. – És adja át a helyét Porzsolt Róbertnek. Most már akár nevethet is.

A széles arcú, negyvenöt-ötven esztendős férfi, alsó állkapcsát kissé előretolva fölemelkedett a nyugágyból, ahol eddig ült. Kezével hátrasimította rövidre vágott sörtés haját, krákogott, megindult Dér Ádám felé, aztán habozva megtorpant középütt, a széknél. Szemmel láthatóan zavarba jött, hogy a várakozó tekintetek középpontjába került.

Nehézkes – gondolta Ádám. – Eddig sem vett részt a játékban, alig-alig szólalt meg. Különösen Biharam Krisztina feszélyezi. Folyton attól tart, hogy valami ostobaságot mond, úgy látszik, nem kenyere a jópofáskodás.

– A kihallgatandó személyt figyelmeztetnem kell – szólalt meg Bence őrmester –, személye különösen fontos, mert itt az üdülőben egyedül ő rendelkezik lőfegyverrel. Még én sem hoztam magammal a szolgálati pisztolyomat. Továbbá, az egyén egyszer már összeütközésbe került a törvénnyel, vagyis velem, amikor is sirályokra lövöldözött.

– Abbahagytam – mondta Porzsolt Róbert – Tudomásul vettem a figyelmeztetést. De meg kell mondanom, hogy a jelenlevő hölgyek közül is néhányan részt vettek a lövöldözésben. Krisztina az első napon rálőtt egy bójára, de nem találta el. Sőt, a feltételezett áldozat kezében is volt egyszer-kétszer a pisztoly.

– Vétkes könnyelműség – állapította meg Bence őrmester. – Ilyenfajta visszaélést nem engedhetünk meg, nem lőtér ez.

– Már tudomásul vettem – mondta az öttusaedző. – De értek a fegyverhez, és nagyon is vigyáztam vele.

– Nos – szólalt meg Ádám –, mielőtt megkezdenénk a kihallgatást, szeretnénk látni azt a pisztolyt; Szaladjon fel érte.

– Rendben van.

Alighogy Porzsolt Róbert elhagyta a teraszt, Gondárné jelent meg az üvegajtóban.

– Meggondoltam a dolgot – mondta. – Hajlandó vagyok tovább játszani. Remélem nem hitték el, amiket Editke beszélt?

– Nyugodj meg – mondta Gajdos úr. – Senki sem hitte el. És eddig még senki sem sértődött meg.

Gondárné leült az egyik székre, a nád megreccsent a súlya alatt. Aztán egy pillanatra csend támadt.

A nap a hegyek peremén járt már, a fénye vörösre változott. Alig észrevehető lehűlés jelezte az est közeledtét. A karbidágyúk dördülése most egészen közelről hallatszott. A tó elveszítette ragyogását, sötét árnyék futott át rajta.

– Borzongok – suttogta Gondár Edit. – Egyre hidegebb lesz.

Hirtelen ki vágódott az üvegajtó, a küszöbön Porzsolt Róbert állt szürke arccal, tétova tekintetét Dér Ádámra emelve.

– Nincs meg a pisztoly – nyögte. – Eltűnt. Elvitte valaki.

– Micsoda?! – ugrott fel a székről Krisztina.

Egy szempár villant rá, egy félig elfojtott mosoly.

– Ja – ült vissza a lány megnyugodva a helyére –, ez is hozzá tartozik …

Dér Ádám az öttusaedző szürke arcába bámult.

– Ne vicceljünk – mondta.

– Nem viccelek – felelte Porzsolt Róbert. – A pisztoly eltűnt, egy tárral együtt. A tárban négy golyó volt. Felhívom a rendőrséget. Ez nem játék.

– Várjon – mondta Ádám. – Ne telefonáljon senkinek.

– Ki vállalja helyettem a felelősséget?

– Én – mondta Ádám.

– Én is – szólalt meg Krisztina.

Dér Ádám felállt:

– Mindenért, ami itt az én tudtommal történik, vállalom a felelősséget – mondta. – Most pedig folytassuk a kihallgatást.

– Ne haragudjon – mondta az öttusaedző ebbe nem megyek bele. Csak akkor, ha ön megnyugtatóan kijelenti, hogy nem történt, nem történhetett gyilkosság. Mert képzelje el, ha Bence őrmesterék valóban láttak valamit, és Pinty úr fecsegése is tartalmaz némi igazságot, akkor mivel magyarázom, hogy a pisztoly eltűnését nem jelentettem?

– Már jelentette – mondta Ádám. – Nekem. És ez egyelőre elég.

– Nem. Egyáltalán nem elég. Hiszen maga nem veszi komolyan. Azt gondolja, játszom, és tovább folytatja ezt a könnyedén brutális detektívesdit. Lehetetlen meggyőznünk egymást.

– Úgy viselkedik, mintha valóban eltűnt volna a pisztolya – suttogta Makádi doktor. – Ezt nem lehet megjátszani,.,

– Nem is – felelte halkan Krisztina, és szép arcán mosoly futott át. – Úgy látszik, az a pisztoly tényleg eltűnt.

– A fenébe is – mondta Makádi kezd meleg lenni ez a dolog.

– Ugyan, kis hősöm – vonta meg a vállát Krisztina azt hittem nem vagy ijedős.

Lékai, szürke szemével nyugtalanul nézett körül. Rossz érzés kerítette hatalmába.. Gondár Edit megborzongott, és Gajdos úrhoz simult.

– Apuci, mit gondolsz – súgta –, tényleg eltűnt az a pisztoly?

Gajdos úr bizonytalanul felelt.

– Nem tudhatom, gyermekem. De ha eltűnt, akkor nagy bajba keveredtünk.

Az este árnyai ellepték a teraszt. A karbid-ágyúk hirtelen elhallgattak.

– Ne keltsen hisztériát – fordult Ádám Porzsolthoz. – Ha akarja, írásba adom magának, hogy idejében jelentette a pisztoly eltűnését. – Higgye el, ami itt most történik, halálosan komoly.

– Ezt már hallottam néhányszor.

– Akkor legjobb lesz, ha beszélgetésünk után bemegy az irodába, és felhívja a v.-i kapitányságon Bujdosó őrnagyot. Közli vele, hogy a pisztolyát ellopták, vagy ha akarja, én magam mondom meg neki. Már most szólhatunk a gondnoknak, hogy hívja fel V.-t. Rendben van?

– Ha ön komolyan veszi a bejelentésemet, az nekem elég. Ismétlem, eszemben sincs játszani. Láthatta, eddig is alig-alig vettem részt a szórakozásukban.

– Tizenegy ember a tanú rá, hogy tudomásul vettem a bejelentést. A magnó is rögzítette. A többit bízza rám. A pisztoly vagy a gyilkosnál van, vagy a vízben. Üljön le. Szeretnék feltenni néhány kérdést.

– Rendben van – mondta az öttusaedző. – De a felelősséget ön vállalja.

Aki jól ismerte Dér Ádámot, a tekintetén láthatta, hogy eszében sincs tréfálkozni.

– Mi ez? – szólalt meg Gondárné. – Ha a pisztolyt belekeverik, kiszállok a buliból.

– Késő – mondta Ádám.

Hegedűs Márta fehér blúza megvillant a sűrűsödő homályban.

– Szóval arra gondol, hogy azzal a sportpisztollyal ölték meg Orbánnét?

– Pontosan arra.

– Hát ez remek – szólalt meg Krisztina –, erre ugye, senki sem számított.

– De – mondta, Bence őrmester. – Mi számítottunk rá.

A lány felnevetett, de a nevetése idegenül csengett a feszült csendben. Most már alig látták egymás arcát. Távolabb, a móló végében, pislákoló kék fény gyulladt ki, ütemesen lüktetett, mint a szívverés.

– Hol tartotta a sportpisztolyát? – kérdezte Ádám.

– A szobámban, az éjjeliszekrény fiókjában – felelte Porzsolt, – Sajnos, a fiókot nem lehet kulcsra zárni.

Elképzelhetetlen, hogy most véletlenül máshová tette?

– Felforgattam mindent. Nem került elő.

– Milyen gyártmányú fegyver?

– T-002-es belga gyártmányú sportpisztoly. Hangtompító berendezés is tartozott hozzá, illetve beleépítették ezt a berendezést. Így a szokásosnál jóval kisebb zajt üt. A legújabb típus, versenyeken még nem is használják.

– Töltve volt a pisztoly?

– Nem. De, aki ellopta, egy tárat is magával vitt. Abból a tárból csak egy töltény hiányzott.

– Ez mit jelent?

– Még négy golyót lehet belőle kilőni.

– Ha mondjuk, Orbánné holttestében egy golyót találnánk, meg tudná mondani, hogy az ön pisztolyából származik-e?

– Igen. Kabalából minden lövedékre egy apró keresztet karcolok acéltűvel. Ez a jel a golyó becsapódása után is felismerhető. Különösen akkor, ha nem lapul össze valamiféle kemény felületen.

– Köszönöm – mondta Ádám. – Ez komoly segítség. És ne aggódjon, nem okvetlenül az a gyilkos, akié a fegyver.

– Ebben az esetben biztos, hogy nem az – mondta Porzsolt. – Hihet nekem.

– A hit a nyomozómunkában éppolyan keveset számít, mint a horgászatban. Erős hittel sem lehet halat fogni. Erről Bence őrmester többet tud nálam.

– Bizony – dünnyögte Bence őrmester. – Ravaszság és kitartás kell hozzá, nem pedig hit. Én éppen ezért nem hiszek senkinek.

– Sajnos, én igen – mondta Ádám. – Most is valamennyiüknek elhittem, hogy semmi közük Orbánné halálához. Már csak a doktor úr van hátra, ha ő sem ismeri be a bűncselekményt, akkor tanácstalan vagyok. Na, jöjjön, doktor úr.

Makádi doktor felemelkedett Biharam Krisztina mellől. Kigyulladtak a terasz lámpái. Fehér fény hullt a betonra, megvilágította a középen álló széket, a terasz sarkai árnyékban maradtak.

A szemközti lámpa fénykörében kirajzolódott Makádi doktor szakállas feje.

Párnás arcában apró barna szemek ültek, és jól gondozott szakálla ellenére is látszott, hogy álla egyáltalán nincs. Közvetlenül az alsó ajak alatt kezdődött a nyak vonala.

Hosszúkás feje erős vállakon ült. Mintha a homlok kívánta volna pótolni az áll hiányát, szélesen és domborúan magasodott, csak a koponyatetőt borította vékony szálú haj. Mindehhez elálló fülek járultak és kiugró szemöldökcsontok. Ez az arc mégsem volt nevetséges, inkább szomorú maszkra emlékeztetett. Makádi Tibor halszájában rövid szárú pipát tartott, alsó ajkát csöppnyire előretolta, mintha azt akarná mondani: na, hát nincs állam. Nincs és kész. Mit meresztgetitek a szemeteket.

– Jól ül? – kérdezte némi lekicsinyléssel Bence őrmester, mert utálta a szakállas fiatalokat. – Kérem, hogy kérdéseimre a legjobb tudomása szerint feleljen.

– Én sohasem beszélek a levegőbe – mondta Makádi, miközben elhelyezkedett a széken.

– Helyes – állapította meg undorral Bence őrmester. – Van tudomása arról, hogy az üdülő területén gyilkosság történt?

– Hallottam róla. Rebesgetik. Egyébként, ha megengedi, figyelmeztetem, hogy a jobb felső hármas szemfoga lyukas.

– Érti a szakmáját – dünnyögte Bence őrmester. – Mi is értjük a magunkét. Ismerte az áldozatot?

– Orbánnét?

– Miért? – Tud másik áldozatról is?

– Nem – mondta csöppnyit megzavarodva Makádi. – Csak szeretem tisztázni a dolgokat. Ismertem Orbánnét annyira, amennyire a többiek, de az égvilágon semmi lényegeset nem tudok róla.

– Mit nevez lényegesnek?

– Hát a cselekedetei öntörvényűségét. Azt, ami valódi benne. Úgy hiszem, ő tényleg percemberke volt.

– Szóval percemberke – nyögte Bence őrmester. – Ön szereti a percemberkéket?

– Nem. Hiszen minden, amit tesznek, pótcselekvés.

– Lám, lám – szólalt meg Ádám. – A doktor úr úgy látszik pszichológiai szakkönyveket is forgat. Legalábbis ismer néhány kifejezést. Megmondaná nekem, melyik fogam rossz?

– Kitűnő fogai vannak – állapította meg Makádi. – Még a dohányzás sem ártott nekik. Mást nem kíván tőlem?

– Nem én kezdtem a fogakról beszélni – mondta Ádám. – Ha Bence őrmester jobb felső hármasa most sajogni kezd, azért ön a felelős. Egyébként nyugodtan megtömheti a pipáját, nem zavar bennünket.

– A fogorvos kivette szájából a pipát, alsó ajkát gondosan előrebiggyesztette.

– Ez is pótcselekvés – mondta aztán. – Sohasem gyújtom meg, csak így üresen szopogatom.

Az egyik legostobább közhely, hogy az áll hiánya akaratgyengeségre vall – gondolta Ádám.

– A csapott állú emberek rendkívül céltudatosak lehetnek. És sok közöttük a deviáns elem.

– Szóval Orbánnét nem ismerte közelről – szólalt meg kissé pöszén Bence őrmester, mert nyelvével bal hármas szemfogát tapogatta. – Hát kivel van itt jó viszonyban? Netán Biharam Krisztinával?

– Ezzel a kis porcelánbabával? – kérdezte Makádi. – Mi van vele? Miért fontos ez? Semmit sem tudok róla.

– Kissé merész dolog Krisztinát porcelánbabának nevezni – mondta Ádám. – Azért kérdezzük, amit kérdezünk, mert az a lány…

– Lány? – húzta fel szemöldökét Makádi. – Elvált asszony! Ismerik az ilyeneket, nem?

– Miután ön semmit sem tud róla, ez a közlés meglepetésként ért bennünket.

A fogorvos halk cuppanással ismét halszájába vette a pipát.

– Ismertem még az egyetemről. Akkor még aranyos lány volt. De nekem nem tetszenek az ilyen díszbabák…

– Porcelánbabát akart mondani? Nem?

– Miért? Nem azt mondtam?

– Díszbabát mondott

– Ostoba nyelvbotlás – nevetett Makádi.

– Szóval, önnek doktor úr, már akkor sem tetszett Biharam Krisztina.

– Akkor még Finácz Krisztinának hívták.

– Feleljen!

– Nem szeretem a külföldiekre utazó nőket.

– Különösen, ha szépek, ugye?

– Ehhez nincs köze a szépségnek.

– A külföldieket sem szereti?

– Nincs velük semmi bajom.

– Mikor látta utoljára Orbánnét?

– Nem tudom. Nem figyeltem rá.

– Kire figyelt?

– Rám – szólalt meg a sötétben Krisztina. – Nem akarok beleszólni a nyomozók dolgába, de Tibike hazudozik.

– Bízd rám – szólt rá Makádi. – Azt mondok, amit akarok.

– Hol tartózkodott hajnalban négy óra körül? – tette fel szokásos kérdését Bence őrmester.

– A szobámban.

– Aludt?

– Nem. Az ablaknál álltam. Ez fél öt felé lehetett.

– Mit keresett fél ötkor az ablakban?

– Egy fillért sem – szellemeskedett Makádi. – Néhány barátommal este átszaladtunk Füredre. A szálló bárjában szórakoztunk hajnalig. Csak aztán jöttem haza.

– Kocsival?

– Igen.

– Ivott a bárban?

– Ki tudná most már megmondani? De gondolom, nem szabálysértési, hanem gyilkossági ügyben nyomoznak.

– Igaz – szólalt meg Ádám. – Mit látott az ablakából?

– Mit látott volna? – hallatszott Krisztina hangja a sötétből. – Nyilván fehér egereket. – Fölnevetett, és nevetésében mintha tiltás és ígéret csendült volna.

Senki sem nevetett vele. Mióta Porzsolt Róbert bejelentette a pisztoly eltűnését, nagyon is lecsendesült a társaság.

– Nem láttam semmit – mondta Makádi. – Különben is félhomály volt. Lefeküdtem, és egyből elszenderedtem. Olyan mélyen aludtam, hogy elkéstem a reggelitől. Most meg a vacsoráról maradunk le, ha nem hagyjuk abba ezt a bárgyú játékot. Úgysem jön ki belőle semmi.

– Majd meglátjuk – mondta Ádám.

– Egy úr várja önt fent a játékszobában – szólította meg a gondnok Ádámot, amikor a többiekkel együtt elhaladt az iroda nyitott ajtaja előtt. – Már félórája itt van, de azt mondta, ne zavarjam, amíg nem végeznek a játékukkal.

– Még nem végeztünk – mondta Ádám. – Éppen ezért arra kérem, hogy Andreás apóval együtt ön is vegyen részt a vacsorán.

A gondnok elképedve nézett a fiú arcába, de úgy látszik, észrevett valamit a tekintetében, mert lenyelte kérdését, s túlzott szolgálatkészséggel válaszolt:

– A vendégek kívánsága számomra parancs. Azonnal szólok az öregnek is.

– Rendben van – mondta Ádám.

Felment a lépcsőn. A játékteremben testesedő, idősebb férfi állt a rexasztal mellett; világosszürke, csíkos nyári öltönyt viselt.

– Nem akartam zavarni, kedves fiam – mondta hangosan, amikor megpillantotta Dér Ádámot. – És nem is leszek sokáig a terhére. Csak azt akartam megkérdezni, érdekli-e még a telek? Tárgyalhatunk róla.

A folyosón elcsendesült a lépések kopogása.

– Menjünk a szobámba – mondta Ádám.

– Bence őrmester merre jár? – kérdezte Bujdosó őrnagy, amikor becsukódott mögöttük az ajtó. – Őt is látni szeretném, meg azt a Pintyet is.

– Lent laknak a kertben egy sátorban. Nomád természetük nem tűri a szobát.

– Hát csak azért jöttem, mert a laboratóriumban megállapították, hogy a piros szalagot és a vászondarabot is emberi vér borítja. Az RH-faktor negatív, a vércsoport nullás. A szalagon lőporszemcséket is felfedeztek. Nem lepődtél meg túlzottan, fiam!

– Nem – ingatta a fejét Ádám. – Már azt is tudom, milyen fegyverrel lőtték agyon Orbánnét. A laborvizsgálattal csak bizonyosságot akartam.

– Szóval gyilkosság – mondta az őrnagy. – Most csak az a kérdés, hogy mi is jöjjünk-e. Döntsd el, fiam. A minisztérium belement a játékba.

– Az URH-s motorosok kint vannak a vízen?

– Kora délután óta. Nemrégiben volt váltás. Éjszakára négy ember marad itt.

Ádám elgondolkozva nézett maga elé.

– Még ne gyertek – mondta. – Azt játsszuk, hogy gyilkosság történt az üdülőben.

– Tudom. A gondnok mondta. Jó játék …

– Most már bizonytalanok egy kicsit. Néhányuknak megfordult a fejében, hátha komoly a dolog. Különösen mióta kiderült, hogy az egyik vendég, Porzsolt Róbert sportpisztolya eltűnt.

– És te hol tartasz?

– Szépen, óvatosan haladok, mint egy öreg csiga. De azt hiszem, máris fogtam egy apró halat, amolyan paptetűfélét, Gajdos úr személyében. Arra kérlek, ellenőrizzetek le Almádiban, az Auróra-szállóban egy külföldi állampolgárt, Nikol Lukomanovicsot. Valószínűleg seftel valamivel, és kapcsolatban áll Gajdos úrral. És még valamit: meg kellene nézni, hogy Orbánné férje nem tért-e haza külföldről.

– Rendben van mondta az őrnagy. – És azonnal értesíts, ha szükség van rám. Őszintén szólva, amikor kiderült, hogy embervérről van szó, azonnal összehoztam egy nyomozócsoportot.

– Pinty orra vére is lehetett – dünnyögte Ádám. – RH pozitív, nullás …

– És a lőpornyomok az első világháborúból származnak – mondta az őrnagy. – Hát akkor jó vadászatot – nézett Ádámra, olyan szeretettel, mint Mauglira az öreg Balu. – Csak bölcsén, óvatosan, fiam.

Amikor kilépett a folyosóra, alakja hirtelen összetöppedt. Úgy csoszogott le a lépcsőn, mint egy fáradt és csalódott telekspekuláns. A mellette elhaladó vendégek rá se hederítettek.

A társalgóban csak a falikar lámpái égtek. A fehér abrosszal letakart, ovális asztal mellett tizennégy ember ült. Ha az asztalt egy óra számlapjához hasonlítjuk, akkor Bence őrmester trónolt azon a helyen, ahol éjfélkor a mutatók állnak, balján Gondár Edit helyezkedett el, majd Makádi doktor, aztán: Gondámé, Gajdos úr, Gedeon András a gondnok, Lékai Barnabás, Dér Ádám, Szilas Judit, Hegedűs Márta, Andreás apó, Pinty, Porzsolt Róbert és végül Biharam Krisztina Bence őrmester jobbján.

Az arcok sápadtabbak voltak a szokottnál, a szemek nyugtalanabbak. A gondnok és Andreás apó sötét öltönyt viselt, fehér inget és nyakkendőt. Az öreg csónakmester feszesen ült a széken, olykor megköszörülte a torkát, és nagyon keveset evett.

Mintha mégis éreznék az este komolyságát, a valódi halál közelségét, az üdülővendégek is gondosabban öltöztek fel a szokottnál. Gondár Edit csipkegallérral díszített fekete ruhát viselt, Makádi doktor sötétszürke jersey zakót, Gondárné barna kosztümben volt, Gajdos úr – micsoda meglepetés – szmokingban, Lékai fekete nyakkendőt kötött, Porzsolt Róbert alpakka öltönyét vette fel. Hegedűs Márta palakék, kisestélyi ruháját. Biharam Krisztina napsárga köpenyének gallérjára fehér virágot tűzött, szép arca is virágra emlékeztetett, ezüstöskék szemfesték keretezte hosszúkás, bíborral pöttyözött íriszű szemét. Dér Ádám világos ingében kirítt a társaságból, hiszen vele szemben Bence őrmester is ünneplő öltönyében feszített, bárki megesküdhetett volna rá, hogy az angol gyarmati titkosszolgálat egyik kései bajnoka.

Kilenc óra tíz perckor belépett a társalgóba Simor Zoltán.

– Úgy döntöttem, hogy nem vonom. ki magam a játékból. És különben is, legjobb, ha a továbbiakban szem előtt leszek. Nekem is vannak idegeim.

Felkapott egy széket a fal mellől, és az asztalhoz vitte. Hegedűs Márta és Pinty között szorított magának helyet.

A hangulat nyomott volt Jó ideig egyetlen szó sem hangzott el, csak az evőeszközök koppantak. Mintha mindenki irtózott volna a beszédtől. Az arcokat a kék színű lámpák fénye vonta be. A nyitott ablakon behallatszott az éjszakai rovarok verd esése.,

Amikor Dér Ádám hosszú hallgatás után megszólalt, a többiek abbahagyták az evést, a tekintetek megrebbentek, halk sóhajtás futott át az asztal fölött.

– Valljuk be, egyikünknek sincs étvágya – mondta a fiú. – Én például azt sem tudom, mit eszem, mert folyton egyetlen, gondolat jár a fejemben.

Elhallgatott, hörpintett a teából.

Olyan csönd volt, hogy hallani lehetett a zenét az esti sétahajóról.

– Igen – sóhajtott Ádám folyton arra gondolok, hogy itt, ennél az asztalnál ül, aki megölte Orbánnét. Ugyanis most már biztosnál is biztosabb, hogy Orbánnét megölték. Az előbb valamennyien láthatták, látogatóm érkezett. Tartozom annyival, hogy elmondjam, ő a v.-i rendőrkapitányság gyilkossági csoportjának vezetője. Hírt hozott: azon a szalagon, amelyről Pinty a délelőtti plázson beszélt, emberi vérnyomokat találtak, akárcsak azon a vászondarabon, amelyet a mólón levő nyugágyból vágtam ki. Végre elhiszik, hogy komolyan beszélek? …

A távoli zeneszó betöltötte a szobát. Az asztalnál ülők arcán rémület ült.

– Hát ez ciki – szólalt meg Biharam Krisztina.

– Kedves Ádám, tényleg folyt embervér?

Csilingelt a hangja. Szemmel láthatóan egészen jókedvű volt… De jókedvével egyedül maradt.

– Bizony megölték Orbánnét – mondta Ádám.

– Azzal a pisztollyal lőtték agyon, amelyet Porzsolt Róbert hasztalanul keres. És bizonyosak lehetünk benne, hogy a gyilkos itt ül az asztalnál, és figyel bennünket. Ha netán most Pinty éppen a sótartót kéri, odanyújtja neki. Hiába, ilyen az élet.

– Kérem a sótartót – szólalt meg szórakozottan Pinty, mert Ádám szavait amolyan nyomozói furfangnak vélte, s különben sem szerette a feszélyezett csendet.

A sótartó Gondárné előtt állt, az asztal túlsó felén, ám egyetlen kéz sem mozdult meg, hogy odább tegye.

– Lám, lám – mondta Ádám mindenki tartózkodó, pedig csak egyikünknek van szüksége óvatosságra.

Makádi Tibor lassú mozdulattal felemelte a sótartót, és odanyújtotta Pintynek. Közben bal kezével meglökte a virágvázát, a kiömlő, víz halványzöld foltot hagyott az abroszon.

– Bravó, doktor úr – mondta Ádám. – Igaza van. Ne hagyjuk megfélemlíteni magunkat, egy . sótartó amúgy sem bizonyíték. A vázát viszont kár volt feldönteni.

Makádi ivott egy korty vizet, aztán megszólalt.

– Feleslegesnek tartom ezt a szeánszot. Gyermeteg dolog.

– Igen, gyermeteg – mondta Ádám. – Itt ül a gyilkos, és beszélek hozzá. Hiszen ő is beszélt hozzám, üzent nekem. Majdhogynem ipiapacsot játszunk. Az első üzenetet ma reggel hozta Pinty „Egy hullát láttunk lebegni a nádöböl-ben” … Mi ez, ha nem a gyilkos üzenete?

Most nem nézett senkire. Lehajtott fejjel halkan kérdezte:

– Ért engem?

Egy pohár megcsörrent. Andreás apót köhögési roham fogta el. Gondár Edit az abroszt markolta, ujjízületei kifehéredtek.

– Bárki feltételezheti, hogy egy ilyen okos fiú, mint én, helyesen értelmezi ezt az üzenetet. Nos, kedves gyilkos, nyugodj meg, helyesen értelmeztem.

Gondárné éles hangon szólt közbe:

– Nem zavarja, hogy egy csomó embert rémisztget? Egy árva szót sem értünk az egészből. Ha a lányom rosszul lesz, maga felel érte. Felháborító!

– Ne féltse a lányát. – mondta Ádám. – És attól se tartson, hogy akihez beszélek, nem érti, miről van szó.

– Túlmegy a határon – mondta Makádi. – Ez már nem játék.

Porzsolt Róbert hirtelen felemelte a fejét.

– Mitől félnek? – kérdezte. – A beszédtől? Hagyják nyugodtan beszélni.

– Igaza van – mondta Hegedűs Márta.

Gondár Edit vékony ajkát harapdálta. Mikor megszólalt, hangjában nyoma sem volt izgalomnak.

– Engem is érdekel. Anyu, te ne szólj bele, ne aggódj miattam. Nem olyan felháborító ez az egész…

– De felháborító – mondta Ádám. – Gondár kisasszony, jegyezze meg, minden gyilkosság felháborító.

A csendben ismét hallani lehetett a távoli zeneszót.

– Kedves Ádám, címzetes nyomozófőtiszt! – szólalt meg Krisztina. – Ne feszítse meg túlzottan az íját, mert elszakad a húr. Itt nem mindenki bírja a rémségeket, legyen egy kicsit belátóbb, vidámabb, hiszen egy nyomozótisztnek is lehet humora. Találjon ki inkább valami jó ötletet, mert különben ez a játék befullad …

Elhallgatott. Megnyalta a szája szélét, a szeme felvillant…

– És ha befullad, akkor maga sem tudja meg soha, mi történt. Valóban nyomoznia kellene, higgye el, de, úgy látszik, nem elég eszes.

– Nem hisz nekem – mondta Ádám. – Nem hiszi el, hogy valóban gyilkosság történt.

– Ez unalmas szöveg, találjon ki valami mást. Hiszen itt mindenki tudja, hogy gyilkosság történt. Nem igaz? Ez a kiindulási pont. Azt akarja kipróbálni, hogy meg tud-e ijeszteni néhány embert?

– Nem.

– Hát akkor hozakodjon elő valami jobb ötlettel.

Ádám hirtelen Lékai Barnabásra nézett.

– Milyen odakint az idő? Csöndes a víz?

– Mozdulatlan – mondta Lékai. – Leheletnyi a légáramlás.

– Megtennék nekem, hogy holnap hajnalban fél négy körül valamennyien felkelnek? – fordult Ádám a többiek felé.

– Mi szükség van erre? – kérdezte Gondár Edit.

– Érjük be annyival, hogy szükség van rá a nyomozás szempontjából. Persze, akinek nem érdeke, hogy fülön csípjük a gyilkost, nyugodtan ágyban is maradhat.

– Remek. Nem kényszerít bennünket, csupán figyelmeztet – mondta Makádi doktor.

– Őrület – szólalt meg Gondárné minden a fejé tetejére áll. Mi pihenni jöttünk ide!

– Gajdos úr már pihen – dörmögte Bence őrmester a bóbiskoló Gajdosra pillantva.

– Ezen ne múljon – mondta Lékai felkelek hajnalban, ha nehezemre esik is.

– Nekem is nehezemre esik – mondta Ádám.

– És ne feledjék, mi is nyaralni jöttünk ide. Sőt, a gyilkos is.

– Én szívesen felkelek – szólalt meg Simor.

– Nehéz lesz – mondta Hegedűs Márta. – Felébresztene valaki?

– Készséggel vállalom – mondta Pinty. Hálás mosoly volt érte a köszönet.

– Rendben van – szólalt meg ismét Ádám.

– Aki akar, felkel, aki nem, tovább alhat. Nyilvánvaló, hogy nem mindenkinek áll érdekében sürgetni a dolgot. De hangsúlyozni szeretném: a pisztoly a gyilkosnál van, és három golyót még nem lőtt ki. Háromnegyed négykor itt a társalgóban találkozunk. Én mindenesetre itt leszek.

– Ránk is szükség van? – kérdezte a gondnok.

– Persze – mondta Ádám.

– Leszedhetjük az asztalt?

– Ne siessen annyira. Előbb elnézést kell kérnem modortalan viselkedésemért. Magam is észreveszem, hogy olykor élesebb a hangom a kelleténél. Makádi doktor az előbb kényszerítésről beszélt. Én csupán a gyilkost akarom térdre kényszeríteni. Lehet, hogy időnként elvesztem a mértéket. Elnézésüket kérem. Nagyon kézenfekvőnek érzem a megoldást, mégsem tudok közelebb jutni hozzá. Ilyenkor a jó modor lehámlik rólam. De hát mit tegyek? Ilyen a természetem. Ezt megértheti Makádi doktor és Gondárné asszony is. És persze különösen a gyilkos. Neheztelek rá. Önök talán nem?

A tekintetek elkerülték körbejáró pillantását.

– Pinty is neheztel, Bence őrmester is. Ki neheztel még?

– Hülyeség – mondta Makádi talán emeljük fel a kezünket?

– Dehogy – tiltakozott Ádám. – Minden normális ember neheztel a gyilkosokra. Csak a gyilkos érti meg saját magát. Én is megértem, hiszen tisztában vagyok azzal a helyzettel, amelytől szorongatva ölésre kényszerült.

Cigarettára gyújtott. A kékes fénnyel bevont arcok követték a mozdulatát.

– Elnézést kérek – folytatta azt mondtam, tisztában vagyok. Nem akarok blöffölni, helyesbítenem kell: többé-kevésbé tisztában vagyok. Ismerem a szituációt, de a teljes tartalmát nem. Azt is tudom, lennie kell egy harmadik személynek, aki viselkedésével valamilyen módon befolyásolta Orbánné és a gyilkos viszonyát. Ez a harmadik személy lehet nő, és lehet férfi, akárcsak maga a gyilkos. De ha a gyilkos férfi, akkor a harmadik személy nő, ha a gyilkos nő, akkor a harmadik személy férfi.

– Homályos fejtegetés – szólt közbe Makádi.

– A doktor úr képtelen megbékülni velem, talán azért, mert nincsenek rossz fogaim. Viszont a gyilkos nyilvánvalóan sejti, miről beszélek.

– Ezzel nem jut semmire – szólalt meg Lékai. – A gyilkos nem dobja be ilyen könnyen a törülközőt, nem roppan össze a szavak súlyától.

– Tudom – mondta Ádám. – Csak azt akarom közölni vele, hogy kár olyan átkozott biztonságban éreznie magát. Egyébként ki tudott arról, hogy ma hajnalban Bence őrmester és Pinty horgászni ment? És ki ismerte pontosan a horgászállásuk helyét?

– Elég nagy hírverést csaptak mindketten – szólalt meg Porzsolt Róbert. – Én például tudtam róla.

– Én is – szólalt meg Andreás apó. – Én ajánlottam Bence őrmesternek azt a helyet.

– Hát hogyne tudtam volna róla – mondta Hegedűs Márta. – Pintyecske másról sem beszélt. Ígérte, hogy egyszer engem is elvisznek.

– És ön? – nézett Gondárnéra Ádám.

– Engem nem érdekel a horgászat.

– Hát nekem is tudomásom volt róla – dünnyögte a gondnok. – Velem már előre megegyeztek a halsütést illetőleg, Judit kisasszonnyal üzentek. De halat nem láttam azóta sem.

– Miért fontos ez? – kérdezte Makádi.

– Fontos – felelte Ádám.

– Hát én nem tartom annak. Sejtelmem sem volt, ki horgászik, ki nem.

– Én tudtam – mondta Simor. – Egyszer szerettem volna elmenni velük.

– Tudomásom volt arról a horgászhelyről – szólalt meg Lékai. – De tényleg, miért fontos ez?

– Mert, ha a gyilkos tudott róla, akkor gondolnia kellett volna arra is, hogy esetleg ők észreveszik a vízben lebegő hullát. Nagy kockázatot vállalt, vagy talán nem így van, kedves gyilkos? Nem tartott attól, hogy észreveszik?

– Nem – nézett Ádám szemébe Biharam Krisztina. – A gyilkosok semmitől sem tartanak… De ugye, maga nem ciki-fiú? Érti a tréfát?

Elfordította tekintetét, és halkan nevetni kezdett.

A többiek döbbenten bámulták.

– Tudja-e valaki, miért nem lehetett eddig Orbánnénak gyereke? – kérdezte Ádám.

– Hát hogyne tudnám – mondta Krisztina. – Én mindent tudok. Negatív volt az RH-faktora, ha most szül, most is vércserére lesz szükség ..:

Különös, hogy az emberek mennyire szeretnek játszani. Talán ennek köszönhető, hogy hajnali három óra negyvenöt perckor mindenki megjelent a társalgóban. A kialvatlan, gyűrött arcok várakozóan fordultak Ádám felé. A hangulat elromlott.

– Ha nincs ellenükre – mondta Ádám csónakázunk egy kicsit. Andreás apó előkészítette a ladikokat, Örülök, hogy mindenki eljött. Ha jól számolom, tizenöten vagyunk. Hat csónak elegendő lesz. Ki tud evezni?

Gondárné és Makádi kivételével mindenki feltartotta a kezét.

– Miről van szó? – kérdezte Makádi.

– Pótcselekvésről – felelte Ádám. – Megismételjük a holttest lebegését. A menyasszonyom vállalta ezt a hálátlan szerepet.

– Én nem akarom látni – tiltakozott Gondárné és a lányomat sem engedem.

– Nem holttest lebeg – dünnyögte Ádám. – Nincs mitől tartani. Mondom, hogy Judit vállalkozott rá.

– Engem kifejezetten érdekel – mondta Gondár Edit – sőt, ha kívánja, én is lebegek.

– Azt már nem – szólalt meg ismét Gondárné.

Inkább én is a társasággal tartok.

– Nagyszerűen szórakozunk – sziszegte Makádi.

– Mit kötözködsz? – kérdezte Krisztina. .

– Felfoghatjuk helyszíni szemlének is – mondta Ádám. – Igazi bűnügyben is gyakran sor kerül ilyesmire.

A társaság lassan megindult a mólóhoz, a pislogó fénnyel villogó lámpa irányába.

A rendőrségi motorosokat eltakarta a köd. Az üdülő minden ablaka sötét volt, csak a teraszon világított a lámpa.

A móló végében hat csónak lebegett.

– Nos – szólalt meg Ádám a második csónakban foglaljon helyet Gondámé asszony, Gajdos úr és Lékai Barnabás. Kövesse Bence őrmesteréket – fordult Lékaihoz –, maradjon szorosan a nyomukban.

– Rendben van – bólintott Lékai.

– A harmadik csónak parancsnoka Andréás apó. Szálljon be hozzá Simor Zoltán és Hegedűs Márta.

Simor besegítette a lányt a csónakba.

– Vigyázzon – suttogta könnyen megbillenhet.

– A negyedik ladik Gondár Edité, Biharam Krisztináé és Makádi doktoré. A hölgyek majd felváltva evezhetnek. Az ötödikbe üljön Porzsolt Róbert és a gondnok úr. Aztán következünk mi, Judittal. Indulhat, Feri bátyám. Pinty, jelezze a lámpával, merre mennek!

A nádas előtt a nyílt vízen csöndesen haladt az öt ladik. Csak az evezők loccsanása hallatszott.

– Most balra – hallatszott Bence őrmester hangja –, itt van a nyiladék.

A hang tisztán szállt a víz felett.

– Vigyázzon – szólalt meg Makádi mindjárt karambolozunk.

– Ne féltsen engem – mondta Gondár Edit konyítok valamit az evezéshez.

– Nyugalom – mondta Andreás –, félkörbe állítom a csónakokat, hogy mindenki rálásson a nyiladékra.

Ismét megreccsent a nád.

– Beszorultunk a nádasba – mondta Porzsolt Róbert. – Vigyázzon, kiveri a szememet.

Dér Ádám a nádösvény és a széles irtás találkozásánál állt meg a csónakkal.

– Látnak bennünket? – kérdezte.

– Homályosan – felelte Pinty.

– Tegnap világosabb volt?

– Igen, valamivel – mondta Bence őrmester.

Várnunk kell egy kicsit. Ezek itt teljesen letördelik a nádast.

– Rendben vagyunk – szólalt meg Andreás. – Minden csónak a megfelelő irányba fordult.

– Elzavarnak innen minden halat – dünnyögte Bence őrmester. – Ennek a helynek befellegzett.

– Nem venném szívesen, ha megfáznál – hallották Dér Ádám hangját. – Ahogy végeztél, szaladj vissza az üdülőbe, bújj az ágyba.

– Hát a víz meleg, nem? – hallatszott Judit hangja.

– Már tisztábban látni – szólalt meg Bence őrmester. – Látom azt a fekete nádcsomót is, amelyikről a véres szalagot letekertük.

A nádösvény torkolatából eltűnt a csónak.

Aztán csobbanás hallatszott. Mintha a vízbe ejtettek volna valamit.

– Nem szorít a kötél? – sustorgott a víz színén Dér Ádám hangja.

– Nem – felelte Judit. – Nincs hurokra kötve.

– Fordulj hasra, lazítsd él a testedet. Rendben van minden?

– Olyan ez, mint valami filmforgatás – suttogta Makádi. – Csak a csapó hiányzik.

– Rendben – hallatszott Judit hangja. – Indulhatsz a csónakkal.

A nádösvény kiszélesedő öblében várakozó emberek feszülten figyeltek. A párolgó, gőzölgő víz még mindig fekete volt. Távolabb a tó tükre felett egy sirály vijjogott, szórt fény hullott az égből.

Ringott a nád, tap-tap – dobolt a csónakok alján a fekete víz. Föllebbent a pára, gomolygott, aztán behúzódott a nád torzsák közé. Megint hallatszott jobb kéz felől a loccsanás.

És ott, ahol a vízi ösvény a szélesebb tisztásba torkollott, a fekete nádtorzsa mellett, mintha megmozdult volna valami. A homályból piros szín villant elő, aztán eltűnt, hogy ismét fölbukkanjon. Lustán himbálódzott a homályos víz színén; most mintha átfordult volna: fekete haj piros szalaggal, egy pillanatra az arc és a viaszosan sápadt kezek. A pára ismét elborította. Olyan csönd támadt, hogy hallani lehetett a nádlevelek suhogását,

– Te jóságos isten – suttogta Gondárné.

– Ilyen volt? – hallatszott a nádfal mögül Dér Ádám hangja.

– Pontosan – vacogta Pinty. – Kísértetiesen, még most is szaladozik a hideg a hátamon.

– Ilyen volt – válaszolta Bence őrmester. – Nem is tudom, hogy kételkedhettem benne.

– De hiszen Juditnak egyébként szőke haja van – szólalt meg Krisztina, de senki sem figyelt rá.

– Várjanak még – mondta Ádám. – Megismételjük.

– Vedd le rólam a kötelet – hallották Judit hangját. – Tudok lebegni anélkül is.

– Nem lesz jó – felelte Ádám. – Pontosan kell megismételni a szituációt. Hiszen a csónakhoz kötve, a nyakánál fogva vontatták itt a hullát.

– Akkor a legjobb lesz, ha nekem is a nyakamra kötöd a kötelet. A vállamat már fölhorzsolta. Levennéd?

Csobbanás hallatszott.

– Nem bánom – mondta a fiú. – Lebegj anélkül, ha akarsz…

Ismét csönd támadt.

Néhány pillanattal később a nyiladék végénél a fekete nádtorzsa mellett ismét feltűnt a piros folt, látni lehetett a nedves haj kígyózó fürtjeit, a pillanatra felvetődő test vonalát, a végtagok és az arcéi homályos foltjait.

– Tökéletes – mondta Pinty. – Erre aztán odamentünk. De csak a szalagot találtuk meg a nádtorzsára akadva.

– Judit már kint van a parton – hallatszott Dér Ádám hangja. – Vége az előadásnak. Indulhatunk befelé. Persze, akinek kedve van, nyugodtan megvárhatja a napfelkeltét, de a hivatalos program véget ért. Andreás apó terelje ki a csónakokat a nádöbölből. Egymás után suhantak ki a ladikok az irtás tágasabb vizére. Senkinek sem volt kedve beszélni. Az emberek üres tekintettel meredtek maguk elé.

Mégis, amikor Biharam Krisztináék Dér Ádám várakozó csónakja mellé értek, a lány halkan megszólalt:

– Mondja csali, a rémisztgetésen kívül volt ennek valami értelme?

– Egyetlen ember tudja a valódi értelmét – felelte a fiú. – Ami itt történt, az csak neki szól.

Krisztina halkan nevetett.

– Simor úr, vigyázzon – hallatszott Andreás apó hangja felborítja a csónakot.

A többiek döbbenten nézték, hogy Simor Zoltán a víz fölé görnyedve öklendezik.

– Hadd menjek át a maga csónakjába – fordult Hegedűs Márta Ádámhoz. – Ettől én is rosszul leszek. Mindent elbírok, csak ezt nem.

– Jöjjön – mondta Ádám, és ladikjával a másik csónak oldalához simult. – Szegény fiú, nem tehet róla.

– Tudom – mondta a lány de én is egészen kikészültem. Miért volt szükség erre a mutatványra?

– Szükség volt rá – felelte Ádám.

Gondár Edit evezett melléjük.

– Azt hiszem, ebből elég – szólt át a csónak végéből Biharam Krisztina. – Az egész társaság lehervadt. Nem erről volt szó, nem ezért kezdtük el. Figyeljen ide, kedves Ádám. Hallgasson meg egy versikét. Tűnődjön el egy kicsit az értelmén, és a továbbiakban hagyja békén az üdülő vendégeit. Ha elég éles elméjű, a versikében rátalál a megoldásra, de később a legilletékesebbtől is megtudhatja, mi történt. Én részemről ezennel be is fejeztem a játékot.

– Hallgatom – mondta Ádám.

– Leírtam, hogy folyton a szeme előtt legyen – mondta a lány. Egy papírlapot nyújtott át Ádámnak.

– Most nem tudom elolvasni – mondta a fiú – ehhez még sötét van.

– Oda világítok a zseblámpával – szólalt meg mellettük Pinty.

– Egyébként ez a vers Pintynek is szól – mondta Krisztina. – Hiszen ő látta meg a holttestet.

Dér Ádám a zseblámpa fényében hangosan olvasni kezdte a piros tintával írt sorokat: .

Holttestet látsz hajnaltájban,

Ám reggelre lába kél:

Csak egy véres, vörös szalag

Lebeg fent a víz színén.

Holttestet látsz hajnaltájban –

Suttogják a kishalak:

Keresd inkább kint a parton,

Ne pedig a víz alatt…

Holttestet látsz hajnaltájban –

Bőre fehér mint a hó;

Három nyárfa áll magában,

S közöttük, egy házikó …

Holttestet látsz hajnaltájban –

Merev szeme rád tekint:

Keress meg e versikében,

Akkor talán látsz megint.,

– Ugye szép vers? – kérdezte Krisztina.

Szép – bólintott Ádám, és elgondolkozva bámult maga elé. – De jobban tenné, ha most azonnal elmondaná, amit tud …

Amit tudok, az benne van a versben – mondta a keskeny szemű lány.

A csónakok kikötöttek a móló végében. A társaság egy része azonnal elindult az üdülő felé, hogy tovább folytassa félbeszakított álmát. Ám aligha képzelhető el, hogy az álom feloldja a feszültséget, a hajnali látomás már-már valóságnak tűnő komorságát.

Szinte mindenki biztosra vette már, hogy Pinty huszonnégy órával ezelőtt valóban holttestet látott, és tegnapi játszadozásuk valóság: a gyilkos közöttük van.

Alighogy fölkelt a nap, fullasztó lett a hőség. A levegő is szikrázott, nem moccant a szél a tó felett.

Bence őrmester szakított magának egy kis időt, hogy még egyszer szemügyre vegye a kipányvázott pontyot, a nagy hal nehezen tátogott, üveges szeme kidülledt, de érezni lehetett, hogy azért még hetekig is eléldegélne a pányván.

Pinty Andreás apónak segédkezett a csónakok kikötésében, s a furcsa vers értelmén tűnődött. Amikor az utolsó ladik is helyére került, fölkapaszkodott a mólóra, s lassan megindult a partról integető Judit és Márta után.

– Várjon egy pillanatra – hallotta Krisztina hangját közvetlen közelről. – Szeretnék valamit mutatni.

Pinty meglepődve hátrafordult. A lány a móló végében ült a kövön, szép lábát a víz fölött lóbálva.

– Nézze csak, milyen tiszta a levegő – mondta. – Nagyon jól látni a túlsó partot.

Pinty összehúzott szemmel figyelt. Ott, ahova a lány mutatott, a túlsó part lapályából kiemelkedve három magányos fa állt. És a fák között fehér pont. „Egy házikó” – futott át Pinty fején.

– Ez titok – suttogta a lány. – Ne beszéljen róla senkinek. Még Ádámnak se, megígéri?

– Meg – mondta Pinty, bár nem tudta, hogy a lány miféle titokról beszél.

Krisztina elmosolyodott, aztán felállt a kőről.

– Hát akkor bemegyek a vízbe – mondta. – Velem tart?

– Nem – mondta Pinty. – Még elüldögélek itt.

– Jól van – bólintott elégedetten a lány. – Kedves Ferenc – fordult hirtelen a ponttyal bajlódó őrmester felé –, jöjjön velem.

– Készséggel – mondta az őrmester, és mélyen elpirult. – Azt hiszem, szép napunk lesz.

– Bizony – felelte a lány. – Már most is hőség van. Télen viszont nem ritka a havazás – mondta, majd a parton várakozó társaság felé indultak.

Pinty egyedül maradt. Fejében verssorok motoszkáltak: „Három nyárfa áll magában, s közöttük egy házikó …” -

És most itt van szeme előtt a valóságos látvány. Mihez kezdjen vele? .

Hirtelen semmitmondó szavak jutottak eszébe. Mit is mondott két nappal ezelőtt Gondár Edit az anyjának a teraszon? Igen, valami olyasmiről beszélt: mit keres itt az üdülőben ez az Orbánné, hiszen azt mondja, a túlsó parton nyaralójuk van. Pinty a kertben állt akkor, a sátor mellett, és véletlenül ütötték meg a fülét ezek a szavak. És Lékai? Várjunk csak? Lékai mintha azt mondta volna, hogy Orbánné arra kérte, sürgősen vigye el valahová a motorosán. A túlsó part motorcsónakkal közelíthető meg a legjobban.

Most mit csináljak – motyogta Pinty. – Itt a nyakamon a balhé. Szólnom kell Ádámnak. A fenébe is, amikor először kérdezte, mit tudok Orbánnéról, nem jutott eszembe a nyaraló. Túlságosan izgatott voltam. Lékai sem beszélt róla a kihallgatáson. Gondár Edit sem. Senki sem hozta szóba, mintha nem is létezne… De most már tudom..

Pinty elhatározta, hogy fényt derít a titokra, s amikor majd Dér Ádám elé áll, az kénytelen lesz azt mondani: „Bravó, Pinty-fiúnk, az intelligencia felülkerekedett a nyers erőn.” Judit rámosolyog majd, és Mártuska odalesz a csodálkozástól. Hogy ez a Pinty mire képes?! Éljen Pinty, éljen Pinty – mintha a karbidágyúk is az Ő tiszteletére dördültek volna el. És Krisztina!? Miért mutatott véletlenül a túlsó parton álló három nyárfára? És miért éppen őrá, Pintyre bízta a titkot? Titok? Hiszen nem titok ez, nyilván tud róla Lékai, Gondár Edit és az anyja is .

Pinty körülnézett, és mintha rejtélyes erő noszogatná, a deszkapallón óvatosan elindult a csónakok felé.

Tudta, hogy amit most tesz, az szükséges és hasznos, de azt is sejtette, nem biztos, hogy dicséretet kap érte. Különösen akkor vált bizonytalanná, amikor észrevette, hogy véletlenül ugyanabba a csónakba ült, amelyet egy nappal előbb Lékai Barnabás vontatott be motorosával. Ettől a felfedezéstől egyszeriben elveszítette optimizmusát, már-már arra gondolt, hogy visszatér, megkeresi Dér Ádámot, s elmondja neki sejtéseit, ily módon lerázza magáról a felelősséget, hiszen éppen a felelősség miatt iszonyodott az élet számos dolgától, különösképpen a munkától, s ‘mindenfajta rendszeres tevékenységtől, ami mások számára természetes.

De Pinty dicsőségre vágyott, olyan tettekre, amelyek Bence őrmestert arra kényszerítik – bár ez elképzelhetetlen, hogy egy pohár borral a kezében így szóljon: „Itt az ideje, hogy megigyuk a pertut, Pinty fiam.” A csónak, amelyben Dér Ádám feltételezése szerint a hullát ide-oda szállították, viszolygással töltötte el, de iszonyatát leküzdve, tovább evezett a szemközti part felé, a három nyárfa irányába.

Fogalma sem volt róla, mennyi ideig tart az út, s munkától elszokott karjaival hogyan bírja majd a vízlapátolást.

Sirályok röpdöstek fölötte, halak csapódtak fel a vízből. Hirtelen zuhant rá a magány; a tó tökéletesen üres volt, csak nagyon messzire, a keszthelyi öböl felé villant meg egy-egy fehér vitorla.

Pinty rémülten arra gondolt, mi lesz, ha hajótörést szenved, s a hullámok a titokkal együtt elnyelik. De rendkívül vágyott Bence őrmester, Ádám, Judit és Mártuska dicséretére. Ez bírta rá, hogy olyan dolgokba üsse az orrát, amelyekhez tulajdonképpen semmi, de semmi köze.

Hirtelen megváltozott a víz, sötétkék lett a felszín, apró borzongások futottak végig rajta. A sirályok egyre mélyebben köröztek, vijjogásuk betöltötte a levegőt. A csónak farához kotyogó hullámok ütődtek, az evező néha megbicsaklott, az északi partot homályos pára borította. Pinty hátrafordította a fejét, hogy megállapítsa, jó irányba halad-e; most már világosabban látta a három nyárfát és a fehér foltot, amelyről sejtette, hogy Orbánék nyaralója.

– Pinty most vette észre, hogy valóban bajba került, hiszen pontosan a tó közepén éri utol a vihar. Megpróbált gyorsabban evezni, de a csónak imbolygott, a hullámok oldalról a farát érték, most már semmi esélye sem volt, hogy visszatérjen az üdülőhöz. Csak tudja tartani az irányt a három nyárfa felé! Ráeszmélt, hogy egyedül van. Én Istenem, jó Istenem, becsukódik már a szemem… – esedezett. De a vihart nem tudta megszelídíteni. Sűrű sötétség vette körül. A sirályok ismét magasan köröztek, szárnyuk a felhőket érintette.

És hirtelen, mintha a tó borult volna Pinty nyakába, zuhogni kezdett az eső. Szünet nélkül dörgött és villámlott, az istennyila a csónak körül csapdosott, s a magányos hajós megesküdött, hogy egyetlen korty sört sem iszik többé, ha kiszabadul ebből a pokolból.

Fejét kezébe temette. Dehogyis érdekelte most a gyilkos és az áldozat, dehogyis akart érdemeket szerezni. Kuporgott a csónak fenekén, akár a kiöntött ürge, a ladik pedig száguldott a vihar szárnyán a túlsó part felé. Hirtelen megszűnt a villámlás, Pinty most rémült csak meg igazán, meri tökéletes sötétség vette körül.

Aztán ismét ömleni kezdett az eső, és háta mögött bömbölt a szél, de a csónak a part felé sodródott. Pinty szívében remény ébredt. Megint csend lett körülötte, rezzenéstelen üresség; a csónak mintha zuhanni kezdett volna – Pinty behunyta a szemét, fülére tapasztotta kezét, ám így is hallotta az iszonyatos reccsenést, ahogy a ladik a kőhányásnak ütődött, aztán érezte, hogy repül, lebeg, miként a szélben sodródó virág. Halk cuppanással ért földet a nedves part menti fövényen, hason csúszott egy kicsit az iszapban, de már tudta, hogy gyötrelmei véget értek, megmenekült. A következő bukóhullám a partra sodorta a csónakot.. Felemelte a fejét, körülnézett; a legnagyobb meghökkenésére alig húsz-harmincméternyire tőle ott hajlongott a szélben a három nyárfa, s közöttük, a távolodó villámok fényében fel-felbukkant a fehér folt, a ház, amiért – ki tudja, hány órával ezelőtt útra kelt.

Fölállt a földről, és megindult az épület felé. Kerítés állta útját. A zöldre festett vasrudak között a ház egyik ablaka tárva-nyitva volt, a szél lobogtatta a függönyöket.

Furcsa – gondolta Pinty körös-körül egyetlen épület sincs, csak a puszta part. Magányos ház.

Pinty, arcát a nedves vasrudakhoz szorítva, riadtan állt, várta, hátha mégis mozdul valami a nyitott ablakú házban. De csak üres csönd vette körül. Megkerülte a házat, szűk ösvényre ért. Az út a zöldre mázolt rácsos vaskapuhoz vezetett.

A kapu zárva volt.

Mindenképpen be kell jutnom – gondolta különben torokgyulladást kapok. Gyermekkorom óta érzékeny a mandulám.

Körülnézett, nem jár-e valaki az ösvényen, aztán fellendült a kerítésre. „Az őrmesterem úgysem engedi, hogy valami bajom essék” – motyogta közben.

A zöldzsalus ablakú fehér házban semmi, sem mozdult.

Pinty lehuppant a fűre. A kaputól keskeny betonút vezetett a házhoz, de erről az oldalról nem volt bejárata. A gyümölcsfák leveléről lassan hullottak a vízcseppek, valahol egy nyitva maradt ajtó nyikorgott. A keskeny út tekervényei megkerülték a házat. Pinty a tópartra érkezett vissza, a nyaraló terasza majdnem benyúlt a vízbe. Nyugaton világosodni kezdett az ég.

A ház kétszárnyú zsalus ajtaja félig nyitva, volt. Pinty lenyomta a belső üvegajtó kilincsét, a nyikorgás hirtelen vágott a csendbe, összerezzent, de Bence őrmesterre gondolva, tovább folytatta aggodalmas útját.

A népies bútorokkal berendezett haliból három ajtó nyílt: a középsőt választotta. A szoba tökéletesen sötét volt, a falakból dohos szag áradt. Pinty az ablakhoz lépett, kitárta a zsalukat. Abban a pillanatban a háta mögött döngve csapódott be az ajtó.

Megfordult, tekintete az ágyra esett A vörös színű bársony takarón, nyitott, merev szemét a mennyezetre függesztve, viaszosán sápadt kezeit ölében nyugtatva Orbánné holtteste feküdt.

Dér Ádám a gondnoki irodában ült, alaposan átnézte az üdülő nyilvántartókönyvét, és a vendégekről mindazt megtudta, amit az ideiglenes bejelentőlapok tartalmaztak, életkorukat, lakcímüket, anyjuk nevét és munkahelyüket. Egyetlen furcsaságra bukkant:, a feltételezett áldozat férjét már előre beírták a könyvbe. Kiderült az is, hogy Simor Zoltán annál a cégnél üzletkötő, amelynek vezetője Orbán Sándor. De mindez nem tartalmazott meglepetést, hiszen Simor és Orbánék régebbi kapcsolatáról már eddig is hallott, s arról is szó esett, hogy Orbánné nap nap után ide várja a férjét.

A mozdulatlan, fülledt levegő ismét megtelt feszültséggel. Ádám úgy érezte, nem bírja tovább a várakozást.

Furcsa – gondolta – pontosan úgy érzem most magam, mint a gyilkos: megmérgez a tétlenség. Valaminek történnie kell.

Persze jól tudta, hogy olykor esztendők telnek el, amíg egy-egy rejtélyes bűntényre fény derül. Ismerte az aprólékos, gondos, már-már sziszifuszi munkát, a lankadatlan figyelmet, a szüntelen készenlétet, de jól tudta azt is, hogy ha az elkövetkező néhány napban vagy órában nem sikerül megközelíteni a gyilkos személyét, akkor a maga részéről elveszítette a játszmát, legalábbis nélküle folyik tovább a nyomozás. Bármilyen türelmes ember is Bujdosó őrnagy, előbb-utóbb megkérdezi: Mondd csak fiam, jutottál-e valamire? És ő kénytelen lesz azt mondani: Nem, nem jutottam semmire. Valójában fogalmam sincs róla, mi történt. És az ilyenfajta kényszerű beismerésektől Dér Ádám – őszintén szólva – idegenkedett, jobban mondva, nehezen tűrte, ha egy feladvány megoldása hosszabb ideig rejtve maradt makacs és fürge értelme előtt. Talán az volt a legnagyobb hibája, hogy amibe egyszer belekezdett, azt nem tudta félbehagyni. Élete legrémesebb időszaka volt, amikor egy hibás sakkfeladvány megfejtésén három napig gondolkozott, a végén már eszelősen tologatta a figurákat, egyik cigarettát szívta a másik után, megkeseredett a lelke, kerülte az álom, a négylépéses matt kényszerképzete minden mást kiszorított a fejéből; s bizony összeroppant volna, ha a feladványt közlő újság három nap múlva nem helyesbít, hogy a sötét futó nem a d5-ön, hanem a d7-en áll.

Hol áll most a futó? Egyáltalán a sakktáblán?

Dér Ádám gondolataiban hirtelen egy arc bukkant fel; ibolyakék szemek tekintettek rá enyhe gúnnyal, s kellemes alt hangot vélt hallani: „Keress meg e versikében, akkor talán látsz megint..

Igen. Biharam Krisztina viselkedésében és szavaiban van valami egészen különös, rendkívüli, logikátlan, mintha a futó nem a d5-ön állna. Krisztina magatartása nem illik bele a képletébe. És mégis, mintha ő volna a középpont. Hogy lehet ez? Most is úgy villant fel az arca és néhány szava, mintha a megoldást jelentené.

Felállt az asztaltól, száraz arcát szinte égette az izzó levegő.

Kopogtak az ajtón.

– Tessék – mondta Ádám.

Andreás apó lépett a szobába.

– A gondnok úr azt mondta, hogy közöljem önnel…

– Mit?

– Megint eltűnt az a csónak. Ugyanaz, amelyiket éjszaka sodort el a szél.

– Rendben van – szólalt meg Ádám, – Megmondhatja a gondnoknak, hogy közölte velem.

– Azért aggódom – mondta Andreás mert nagy vihar készül. Most lőtték fel a vörös rakétát. És ha valaki elvitte a csónakot, bajba kerül.

– Mondja meg a gondnoknak, hogy értesítse a vízi rendőrséget. Keressék meg a csónakot, és hozzák vissza azzal együtt, aki benne ül. Hol a gondnok?

– A konyhában.

– Hát szóljon neki.

Andreás apó simléderes sapkáját a kezében tartva kilépett a szobából.

Elő kell keríteni Pintyéket – gondolta Ádám. – Pinty figyelmét semmi sem kerüli el. Ott maradt a mólón Krisztinával, talán észrevett valamit.

De a móló most üres volt.

Nyugaton felhők gomolyogtak. A hőségben falevél sem rezdült.

A plázson senki sem tartózkodott, odafent a terasz is üres volt.

Bence őrmesterék sátra hátul állt a kert végében. Ádám áthaladt a lugason, aztán megkerülte az apró szökőkút medencéjét, és szólítgatni kezdte Pintyet.

– Nincs itt – hallatszott a sátorból Bence őrmester hangja. – Már egy félórája nem láttam. Ez mindig csavarog …

– És Feri bácsi mit csinál odabenn?

– Pihegek, fiam. Fejbekólintott a hőség. Éppen elbólintottam volna… Az ember a kólintásra bólintással felel…

– Bólintson csak – mondta Ádám nem akarom zavarni.

Visszafelé indult, olyannyira elgondolkodva, hogy csak az emeleti folyosón, Biharam Krisztina szobája előtt ocsúdott föl.

Kopogtatott. A kellemes, lágy hang álmosan felelt:

– Gyere be!

A lány az ágyon feküdt, és jószerivel semmi nem volt rajta. Vörös csíkos törülközőt csavart magára, de az a mellét sem fedte el egészén, lent pedig nyúlánk, ruganyos combjának hajlatát sejtette.

– Bocsánat – mondta Ádám.

– Üljön le – nézett rá kicsit szétnyílt szájjal a lány. – Nem tudtam, hogy maga az.

– Bocsásson meg – mondta fáradtan Ádám, – Beszélnünk kellene.

– Hallgatom – mozdult meg a lány.

– Szavamat adom, hogy Orbánnét megölték…

– Ezért jött? Hát akkor megint csalódtam. És hol a hulla?

– Ne játssza tovább ezt a hülye játékot! Nem veszi észre, hogy már csak maga játszik egyedül?

– Tudom, mit csinálok. Szóval biztos abban, hogy Klárit megölték?

– Igen.

– Okosabbnak képzeltem.

– Ez az igazság.

– Rövidesen kiderül – mondta sejtelmesen a lány.

– Árulja el annak a versnek az értelmét, amíg nem késő.

– Találja ki. A királylányok mindig rébuszokban beszélnek, és azé a kezük, aki megfejti …

– Különben pedig meghal…

– Bizony, meg is érdemli, hogy lefejezzék.

– Az az érzésem, nem tudja, miről beszél. Mi annak a versnek az értelme?

– Kérdezze meg Pintytől, ő már tudja.

– Pinty eltűnt.

– Majd előkerül. Egyébként én már lemondtam magáról.

– Hogyhogy?

– Hát nem emlékszik? Maga miatt kezdtük a játékot. Azt hittem, okos és ügyes, de még Pinty is okosabb magánál.

A leeresztett redőny résein át fény szűrődött, be. Most hirtelen elszürkült a fény. A szoba majdnem tökéletesen sötét lett. Ádám az ajtóhoz lépett, felgyújtotta a villanyt, a körte néhány pillanatig sápadtan világított, majd kialudt. A vakító lobbanást mennydörgés, széllökés követte, megkoccantak az – ablaktáblák, odakint tombolni kezdett a vihar. Megeredt az eső, aztán az éles csattanások szünetében hallani lehetett, ahogy szapora dobpergéssel pattog a jég az ablakpárkányon.

– Nem mondja el? – fordult vissza Ádám Krisztina felé.

– Nem – felelte a lány. – Pedig már nem akarok játszani. Elment a kedvem tőle.

– Hát akkor, isten áldja.

Biharam Krisztina magára maradt.

Néhány percig mozdulatlanul feküdt. Aztán ismét kopogtak.

– Tessék – mondta Krisztina.

Az ajtó rés nyíre nyílt.

A lány felült az ágyon. A villódzó homályban lassan kirajzolódott a küszöbön álló alak.

– Látom, itt van a pisztoly is – nevetett Krisztina. – Ez az Ádám meg azt hiszi…

A lövés zaját elnyelte a vihar hatalmas zengése.

Talán fél óráig tartott a vihar, aztán elült a szél, ismét a kristálykék égbolt burája borult a tó fölé. Szabadabbá lett a lélegzet is, csak szegény Bence őrmesterbe szorult belé a szusz. Egy hirtelen széllökés romba döntötte művészi gonddal felépített sátrat, az egész alkotmány a fejére zuhant, s most a nedves-tapadós ponyva alatt tekergeti, mint valami csapdába került anaconda.

Lékai Barnabás vette észre először a bajt, amikor kertre nyíló ablakából kinézett. Föllármázta a többieket is, s néhány perccel később az egész társaság ott buzgólkodott a csapdába került Bence őrmester körül. Ahogy később Ádám visszaemlékezett, csak Simor, Makádi doktor és Krisztina hiányzott. Ügy látszik, nem érdekelte őket az effajta látványosság.

Hosszú küszködés után sikerült megszabadítani a csapzott őrmestert a rácsavarodott ponyvától, közben a jókedv is visszatért néhány pillanatra, mert Bence Ferenc hol egy alaposan begöngyölt múmiára, hol egy kétségbeesetten rugdalódzó óriás csecsemőre emlékeztetett.

– Köszönöm – mondta, s négykézláb várta, hogy a tartózsineget letekerjék a bokájáról. – Ez alattomos csapda volt.

Búsan nézett a sátor csatakos romjaira, aztán a többiekkel együtt méltóságteljesen megindult az üdülő bejárata felé.

– Hát ez az – suttogta Pinty, miközben szemét a kissé felpuffadt holttestre meresztve kihátrált az ajtón. – Éreztem én, hogy belebotlok, tudtam, hogy előbb-utóbb a nyakamba szakad az egész…

Nagyon vágyott most Bence őrmester közelségére, korholó, gyöngéd szavaira. Itt, ebben az enyhén émelyítő szagot árasztó, ismeretlen házban úgy érezte magát, mint a mezei nyúl, amikor egyszer csak észreveszi, hogy hurok szorult a nyakára. Lélegzete is elnehezült, pedig a vihar után felfrissült a levegő, a magányos kert virágai hűvös, édes illatot árasztottak.

Pinty hátrálva hagyta el az átkozott házat, és fellélegzett, amikor az enyhe napsütésben fürdő teraszra ért.

A tó nyugodt mozdulatlansággal feküdt mögötte, visszanyerte áttetsző akvamarin színét. Visszatért a béke.

Pinty azonban a hulla fönnakadt szemeinek tort fényét látta maga előtt, a bíborvörös bársonytakarón elnyúló testet, a finom kéz viaszosán sápadt ujjait, s hirtelen eszébe ötlött, mit is keresett ő a magányos házban? Mit akart megtudni, és egyáltalán, honnan származott az a kényszerűség, hogy neki ide kell jönnie? Furcsálkodva jött rá: végig úgy érezte, mintha valaki küldené, mintha titkos utasítást hajtana végre, észrevétlenül beléje táplált parancsot. Kezdettől fogva tudta, hogy itt talál valamit, ezért indult el, s mégis halálra rémült, mikor az ágyon heverő holttestet megpillantotta. Vajon a holttest volt az, amiért idejött? Arra vonatkozott volna a ki nem mondott utasítás? Honnan vette, hogy itt találja Orbánnét? És egyáltalán, hogy került ide az a tetem, amelynek Ádám szerint valahol a víz fenekén kellene lennie, a marásban, ahol a nagy hajók járnak?

– Egy biztos – mondta magában Pinty, Krisztina plántálta belém a gondolatot, elejtett szavaival, mozdulataival, tekintetével. És mégis, milyen nyugodt volt. Egy pedigrés jardblöki is megirigyelhetné a szimatomat. De inkább hagyott volna cserben az orrom.

A nyárfák enyhén remegő leveleiről vízcseppek peregtek. A nap egyre forróbban sütött, de a levegő friss maradt.

– Sietnem kell – dünnyögte Pinty, aztán rémülten eszmélt rá, miféle szavak csúsztak ki a száján. Hiszen eddig nem ismerte a sietés fogalmát. – Sietnem kell – ismételte meg szomorúan, mint aki épp most veszíti el ártatlanságát. – Kötelességem figyelmeztetni Ádámot. Az őrmesterem horgásziszákjában a minap eldugtam három üveg sört – dünnyögte. – De jól jönne az most, a kötelesség undok perceiben!

Átlendült a kerítésen, vízre taszította a csónakot. Evezni kezdett. Izmaiba belesajdult a viharral való küszködés fáradtsága.

– Pinty fiam – nyöszörögte sietsz, ahogy egy jardblökihez illik, lihegve dolgozol az evezőkkel, kilóg a nyelved. Elzüllesz, belezüllesz a rohanó világba….

Pillantása a magányos házra esett. A nyitva maradt ajtó és ablak résében sejtelmesen libegtek a függönyök. Mi lenne, ha most egy csapzott hajjal keretezett sápadt arc tekintene ki a függöny mögül? Pinty csuklott egyet, s mélyebbre merítette a vízben az evezőt; a csónak repülni kezdett a túlsó part irányába, Bence őrmester biztonságot adó meleg ölelése felé.

Hirtelen egy helikopter húzott el felette. Csaknem súrolta a víz színét. A motor dübörgése megrázta a ladikot. De Pinty, fejét fel sem emelve, elmélyülten evezett tovább.

Merengéséből mély, dörgő hang riasztotta fel. A jóisten hangja lehetett ilyen, vagy Bence őrmesteré.

– Hé, maga ott – szólította az égi hang. – Hagyja abba a locsi-pocsit azokkal az evezőkkel.

– Az őrmesterem – könnyebbült meg Pinty végre rám talált…

Közvetlen előtte a fehér rendőrségi motoros orrában azonban rideg tekintetű idegen férfi állt. Egyenruhát és őrmesteri rangjelzést viselt.

– Hová húzzuk a csíkot, fiacskám? – vált jóságossá hangja. – Ladikázunk?

– Dehogy – csipogta Pinty. – Nagyon sietek, hogy is ladikáznék.

– Persze – mondta a hatalmas idegen. – Én is most jöttem a hat húszas kézihajtánnyal, és megyek is tovább. Na, szépen idesodródunk a motoros mellé, ahogy illik.

– Sietnem kell – mondta Pinty, aki sehogy sem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy mégiscsak Bence őrmester áll előtte.

– Sejtem, hogy sietned kell, édes fiam. Azt hitted, eltűnsz előlünk? A helikopter a vízen mászó tetűt is észreveszi. Igyekezz, édes fiam, nehogy magamnak kelljen átmásznom érted.

– Igyekszem, őrmester elvtárs – mondta Pinty szolgálatkészen. – De nekem máris a túlsó parton kellene lennem.

– Tudom – mondta a vízirendőr. – De azért még külön számolunk, hogy egész repülőrajt kellett riasztanunk miattad.

– Fölszállt miattam a légierő? – örvendezett Pinty. – Az előbb mintha egy dongó zümmögését hallottam volna. Kedves őrmesterkém, nekem mindenképpen a túlsó parton kell lennem, fontos szolgálati ügyben.

A motorcsónakos rendőr úgy bámult Pintyre, mintha egy svábbogarat látna, aki azt állítja magáról, hogy az éjféli misére igyekszik.

Verejték gyöngyözött a homlokán. – Ne félj – én egy szempillantás alatt a,túlsó partra röpítelek, csak őrmesterkémezzél….

Átnyúlt a ladikba, megragadta Pinty gallérját, és egyetlen rántással a motorosba penderítette.

– Hát megvagy végre – suttogta szeretettel –, az egész balatoni vízirendőrség téged keres.

– Engem? – kérdezte Pinty. – Hová visz?

– A túlsó partra, az üdülőbe. Ahonnan elkötötted a csónakot. Vigyázz, mert lehet, hogy hosszabb beutalót kapsz.

– Úgyis épp oda igyekszem – örvendezett Pinty.

Kényelmesen hátradőlt az ülésen, strandpapucsában kéjesen mozgatta a nagy lábujját.

A látványra a vízirendőr kigombolta zubbonya nyakát.

– Édes fiam – suttogta rekedten, ha egy szót szólsz, nem állok jót magamért.

– Nem rokona véletlenül Bence őrmesternek? – kérdezte társalgási hangon Pinty. – Ugyanazokat a szavakat ismeri. .

– Pofa be.

– Mondom én! Megtévesztő a hasonlóság. Az őrmester nagyon fog örülni.

A rendőr olyan hirtelen indított, hogy Pinty majdnem lerepült a fedélzetről.

– Ne rángasson – csipogta tengeri betegséget kapok.

Az őrmester megnyalta kicserepesedett ajkát. Bal arcán szederjes csalánkiütés jelent meg. A motorcsónak száguldott a vízen, kötélen vontatta maga után a ladikot.

– Remekül vezet – társalgott Pinty, mert nem szerette a feszélyezett hallgatást. – Egy embert ismerek csak, aki ilyen biztos kézzel bánik a volánnál, Kapics Ottót, más néven a Kukát. A szülővárosomban ő a szemeteskocsi pilótája.

– Szolgálati szabályzat, hetedik paragrafus, negyedik bekezdés – mormogta maga elé a rendőr –, a testi fenyítés alkalmazása megengedhetetlen …

– Bence őrmester is erre a paragrafusra szokott hivatkozni. Talán a terhére vagyok? – udvariaskodott Pinty.

De a rendőr már válaszolni sem tudott. A motorcsónak két oldalán felcsapott a víz. Hetven kilométeres sebességgel haladtak. Szinte zuhant feléjük az északi part. Kisvártatva megpillantották a mólót, és a kocka alakú üdülőt.

A motoros oldalra dőlt, kecses félkört írt le a nádas előtt, aztán megállt a kikötő öblében.

– Na, mozgás, gyerünk a partra – bökte oldalba Pintyet a vízirendőr. – Tárt karokkal várják már.

Valóban, a móló közepén – zakóján a Kiváló szolgálatért emlékéremmel – Bence őrmester állt Dér Ádám társaságában.

– Jelentem – mondta a vízirendőr, amikor a kőhányásra léptek – itt ez a személy. Az X-0314-es számú csónakban ült, amikor a helikopter rátalált. Tíz perccel később ott voltam én is. Parancsára, a körözött egyént előállítottam.

– Pinty fiam – dünnyögte Bence őrmester –, hát előkerültél? Aggódtam érted, a nyavalya törjön ki.

Kitárta karját, és Pinty – ahogy a túlsó parton megálmodta – az őrmester széles keblén találta magát. A vízirendőr azt hitte, rosszul lát.

– Mi történt magával? – kérdezte Dér Ádám a hátratántorodó férfit.

– Jelentem, semmi – mondta a rendőr. – Úgy látszik, nincs rendben az egészségem.

– Talán allergiás. Menjen orvoshoz – mondta Pinty, összelapított bordáit tapogatva. – Egyébként köszi a fuvart

– Távozhat – mondta Bence őrmester –, megdicsérjük a gyors munkáért

– A dolgozó népet szolgálom – felelte a vízirendőr hideglelősen, és remegő térdekkel megindult a motoros felé. Amikor a hatalmas kékfehér csónak elhagyta az öblöt, úgy haladt a vízen, mint egy gondola, amelyet pestisjárvány idején hullaszállításra használnak.

– Miért vitte el a csónakot? – fordult Dér Ádám Pintyhez.

– Négyszemközt kell elmondanom – suttogta Pinty.

– Micsoda?! – meredt meg Bence őrmester tekintete. – Te titkolódzol előttem?

– A falnak is füle van – suttogta Pinty.

– Itt nincs fal – mondta Ádám. – Ki vele, mi történt?

Pinty a túlsó part felé mutatott.

– Szemben, a három nyárfánál, abban a fehér házban megtaláltam Orbánné holttestét.

Bence őrmester összegörnyedt, mintha övön aluli ütés érte volna.

– Mondja csak, Lotár – kérdezte összeszorult torokkal –, honnan tudta maga, hogy ott a holttest?

A „Lotár” megszólításra Pinty szeme könnybe lábadt. Érzékeny volt az ilyesmire.

– Nem tudtam – nyögte. – Egyáltalán nem tudtam. De biztos voltam benne, hogy oda kell mennem…

Ádám testén borzongás futott át.

– „Holttestet látsz hajnaltájban, bőre fehér, mint a hó; három nyárfa áll magában, s közöttük egy házikó” – suttogta maga elé. – Hát ez az értelme…

– Minek? – kérdezte teljesen megdöbbenve Bence őrmester.

– Pinty – szólalt meg – Ádám szedje a lábát! Rohanjon be az üdülőbe, és keresse meg Biharam Krisztinát, nekem még van egy kis elintéznivalóm.

– Szaladjak? – kérdezte Pinty.

Ádám ledobta magáról ruháját.

– Száguldjon! – kiáltotta. – Öt perc múlva visszajövök. Addig Bence őrmesterrel vigyázzanak arra a lányra.

A vízbe vetette magát, és gyors csapásokkal úszni kezdett a nádas felé, abba az irányba, ahol az URH-s rendőrségi motorosok várakoztak.

– Tizennégy éves koromban szaladtam utoljára – lihegte Pinty amikor a G.-i Traktor SE ificsapatában jobbszélsőt játszottam.

– Hazudsz, fiam – szólalt meg a mögötte loholó Bence őrmester. – Előlem is pucoltál már egyszer-kétszer…

– Az más – lihegte Pinty ha kergetik az embert, akkor muszáj, de önként megalázó.

Mire az üdülő bejáratához értek, már harminc lépéssel megelőzte Bence őrmestert, aki a sprintszámokban már nem volt a régi. Egyedül szökdécselt fölfelé a lépcsőn, végigszáguldott a folyosón, s máris kopogott Biharam Krisztina ajtaján. Odabentről senki sem felelt. Lenyomta a kilincset, és belépett a szobába.

A leeresztett redőnyökön át sápadtan szivárgott be a fény. Pinty csak néhány pillanat múlva vette észre az ágy mellett a félig földre csúszott testet. A gyönyörű arc alulról tekintett rá, a homlok közepén feketéllő lyuk két oldalán ártatlan évődéssel mosolyogtak a hosszúkás szemek, csak a tekintet mélyén érződött valami merev csodálkozás.

Pinty lihegve állt a holttest felett, már a rémületre sem maradt ereje. A lány derekára csavart piros csíkos törülköző szétnyílt, a test majdnem meztelen volt; ó, milyen különösen hatott most a halott arcon az ártatlan, évődő mosoly. A folyosóról Bence őrmester döngő léptei hallatszottak. Pinty dermedt szíve újra dobogni kezdett..

– Édes fiam – dohogott az őrmester ha gyorsabb is a lábad, nehogy azt hidd, hogy a tied az egész dicsőség. Hol az a lány?

– Itt – mutatott a földön heverő testre Pinty; – Elkéstünk. Megölték…

Bence őrmester sok aljasságot tapasztalt már, de most, ahogy az élettelen arcba nézett, sohasem érzett iszonyat járta át.

– Szűzanyám – suttogta milyen vidám, milyen kedves, milyen játékos volt. Ferencnek szólított engem. A feleségemen kívül sohasem szólított senki Ferencnek, ő is csak egy napig. És nézd, édes fiam, megölték. Ó, az átkozott!

Annyira elfogta a kétségbeesés, hogy már-már megfeledkezett rendőri kötelességeiről. De szerencséjére ott volt mellette ez a kis mitugrász, aki különös módon a legnagyobb bajban sem veszítette el a fejét.

– Zárjuk be az ajtót – suttogta Pinty. – És várjuk meg odakint Ádámot. Amíg ő vissza nem jön, ne beszéljünk róla senkinek.

Kihátráltak a folyosóra. A kulcs csattant a zárban.

Gajdos úr ment végig a folyosón.

– Na mi van? – kérdezte évődve. – Folyik még vér?

S hogy nem kapott választ, vállat vont, és benyitott Gondárné ajtaján.

Pinty és Bence őrmester a lépcsőfordulóban találkoztak Dér Ádámmal.

– A szobájában van? – kérdezte a fiú.

– Meghalt – suttogta Pinty. – Agyonlőtték.

Bence őrmester életében először most látta Dér Ádámot elsápadni. Egyszerre- csak kifutott arcából a vér, vonásaira idegen keménység kövült, a szeme is megváltozott, a szürke szín zöldessárga izzásba ment át, mintha az írisz áttetsző mélyén felrobbant volna valami.

– Én ostoba állat – mormogta maga elé. – Pedig éreztem, hogy vigyázni kell rá. Az a vers .. És a viselkedése… A szemem előtt történt minden, és nem értettem meg, nem vettem észre, hogy ez a szerencsétlen lány csupán egy hiszékeny, megtévesztett gyerek. A tűzzel játszott.

Az idegen, fém keménységű arc Pinty felé fordult.

– Üljön be egy ladikba, és evezzen ki a nádas elé. Két motorcsónakot talál ott, civil ruhás rendőrtisztek ülnek benne. Közölje velük: azt az utasítást kapta tőlem, hogy a rendőrorvos és a technikus azonnal jöjjenek az üdülőbe. Biharam Krisztina szobájában várom őket. Kilétüket ne fedjék fel. Továbbá mondja meg nekik: értesítsék Bujdosó őrnagyot, hogy újabb gyilkosság történt, a túlparti holttestről már tudomása van, az előbb beszéltem vele. Feri bátyám – fordult Bence őrmesterhez adja ide a kulcsot. Én bemegyek abba a szobába. Maga pedig – most már félretéve, a pajtáskodást –, közölje a vendégekkel, hogy haladék nélkül gyűljenek össze a földszinti társalgóban, és engedélyem nélkül senki se hagyja el az üdülő épületét. Ezután kutassa át az összes szobát. Meg kell találnunk azt a pisztolyt. Bár tudom – legyintett, hogy nem találjuk meg. De keresse, mindenütt keresse.

– Értettem – mondta Bence őrmester. – Számíthatsz rám, fiam.

– Abban a pisztolyban még két golyó maradt – mondta Ádám. – És ha a gyilkos nem dobta el a fegyvert, az azt jelenti, hogy használni akarja. Nyilvánvaló, hogy Krisztina megölésére is előre készült, magánál tartotta a pisztolyt, és csak a megfelelő pillanatra várt. Induljon, Feri bátyám, legyen határozott, de senkivel se közölje, mi történt.

Bence őrmester mindent maradéktalanul teljesített, amivel Dér Ádám megbízta. De a gyilkos fegyvert nem találta meg.

Ádám a holttest fölé hajolt.

Az ibolyakék szempárban a megtévesztettek mosolya fénylett. A halál magába zárta ezt a mosolyt, konzerválta, mint a borostyán a megkövült virágokat. Dér Ádám tudta, hogy ez a gyanútlan, icipicit csodálkozó mosoly a titok egyik része. A megkövült virág őrzi így az élet utolsó pillanatát: Biharam Krisztina teljesen megbízott abban, aki agyonlőtte, önmagában sem bízhatott jobban.

Ádám az ablakhoz lépett, felhúzta a redőnyöket, zuhatagként áradt a szobába a fény.

Néhány perccel később kopogtak az ajtón. Az orvos és a technikus lépett a szobába. Az orvos letérdelt a holttest mellé, kezével végigsimította a nyaki ütőeret.

– Mikor halt meg? – kérdezte Ádám.

– Húsz-huszonöt perce. A sebben épp hogy megalvadt a vér.

– Fél órával ezelőtt beszéltem vele.

– Egy pillanat – fordult az orvoshoz a technikus. – Húzódj el a holttesttől, megcsinálom a fényképeket.

Pillanatonként lobbant fel a vaku fénye, vagy harmincszor egymás után.

– Befejeztem – mondta a technikus.

– Átfordíthatom? – kérdezte az orvos.

– Igen.

– A lövedék keresztülhatolt a koponyán – szólalt meg néhány pillanat múlva az orvos. – A halál azonnal beállt. A golyó a nyakszirten keresztül távozott. Az áldozat a lövés pillanatában valószínűleg az ágy szélén ült, jobban mondva éppen felemelkedett fekvő testhelyzetéből. Nem tett egyetlen védekező mozdulatot sem, haláltusának nyoma sincs. Csak egyszerűen elernyedt, és lecsúszott az ágyról. A lövedék bemeneti nyílása nagyon kicsi, biztosra vehető, hogy egészen kis kaliberű fegyverből származik.

– Mégis áthatolt a koponyán – szólalt meg a technikus.

– Nyilván speciális fegyverről van szó. Nagy sebességű lövedékről. – A nyakszirten a kimeneti nyílásnál sem fedezhető fél a szokásos roncsolás.

A technikus hirtelen az ágy fölé hajolt.

– Adj ide valami csipeszt – mondta az orvosnak.

Néhány pillanattal később a csipesszel egészen apró, ezüstös fémdarabkát emelt ki a műanyag ágy támla egyik réséből.

– Sportpisztolygolyó – szólalt meg Ádám. – Alig nagyobb egy borsószemnél. Ha jobban megnézi, egy apró keresztet lát belekarcolva.

A technikus nagyítóüveget vett elő a táskájából.

– Egy pillanat – mondta. – Valóban itt van a kereszt. Világosan kivehető. Ez semmiképpen sem a lövedék roncsolódásától származik. Ez valami jel! – értetlenül nézett Dér Ádámra.

– Tényleg jel, amit lát – mondta Ádám. – Azt is tudjuk, hogy a lövedék milyen revolverből származik. Sőt a pisztoly tulajdonosát is ismerjük.

– Akkor nincs kecmec – mondta á technikus. – Sajnos, van. Milyen távolságról lőtték le az áldozatot?

– Azt csak alaposabb ballisztikai vizsgálat után lehet eldönteni – mondta a technikus. – De valószínű, hogy elég közelről, legfeljebb 40-50 centiméterről. Úgy nézd, hogy a gyilkos az ajtóból lőtt, talán csak a fejét dugta be.

– Mikor szállíthatjuk el a holttestet? – kérdezte az orvos. – Mindenképpen át kell szólni V.-be…

– Tud kocsit vezetni? – fordult Ádám a technikushoz.

– Tudok.

– Akkor a következőt ajánlom. A takaróra fektetve vigyék le a holttestet. A bejárattól balra áll az autóm. Tessék, a slusszkulcs. Nem kell hullaszállító kocsi, egyáltalán szeretném elkerülni a feltűnést. Az üdülő vendégei most valamennyien a társalgóban vannak, a holttest elszállítását senki sem veszi észre.

– De hát – szólalt meg az orvos – ez szabálytalan …

– Okom van rá – vágott közbe Ádám. – Nem akarom tudatosítani a rendőrség jelenlétét.

– Azt a parancsot kaptuk Bujdosó őrnagytól, hogy mindenben kövessük az ön utasításait – mondta a technikus. – Rendben van. Bevisszük a holttestet.

– Kérem, közöljék az őrnaggyal, hogy minél gyorsabban juttassa el hozzám a boncolási jegyzőkönyveket, És azt is szeretném tudni, hogy hol tartózkodik most Orbán Sándor, a túlsó parton megtalált áldozat férje.

– Értettem – mondta a technikus. – Mindezt közölni fogjuk Bujdosó őrnaggyal.

– Köszönöm – mondta Ádám.

Mikor belépett a társalgóba, minden arc feléje fordult. A szemekben bizonytalan gyanakvás ült, alig titkolt félelem. Úgy látszik, Bence őrmester alapos munkát végzett; képmutatásra alkalmatlan személye szótlanságában is a szörnyű igazság gyászos hangulatát árasztotta, mindenki tudta már, hogy a játéknak vége, sőt azt is, hogy a kezdet kezdetétől halálosan komoly volt. Rejtett fenyegetést éreztek mindenütt.

Mi történt hát valójában? – kérdezték a tekintetek Ádámtól. Bizonyosságot reméltek az egyre feszültebb várakozás helyett.

– Nos, megint együtt vagyunk – szólalt meg Ádám. – Senki sem hiányzik.

– De igen – szólt közbe Makádi Krisztina nincs itt, ha nem vette volna észre.

– Valóban – bólintott Ádám. – Mi van vele?

– Talán a szobájában maradt – szólalt meg Gondárné.

– Nincs ott. Ki tud róla valamit?

Makádi tűnődve nézett maga elé.

– Reggel, amikor feljöttünk a mólóról, a folyosón még találkoztam vele. Biztos vagyok benne, hogy a szobájába ment.

– Valóban – szólalt meg Márta. – Akkor valamennyien lefeküdtünk.

– Amikor a kertben összedőlt a sátor, gondoltam, beszólok hozzá – mondta Makádi. – De tudtam, hogy fáj a feje. Már reggel panaszkodott. így hát békén hagytam. Lehet, hogy kiment levegőzni.

– Persze hogy békében hagyta – suttogta Gondár Edit, hiszen nyomatékosan megkérte rá. A szobám ajtaja előtt álltak …

Ádám a kissé éles arcú lány felé fordult.

– És hallotta, miről beszélnek, ugye?

– Igen. Krisztina pontosan ezt mondta:„Hagyj békében, te szerencsétlen, rettenetesen unom már…”

– Említettem, hogy fájt a feje – dünnyögte Makádi. – Ilyenkor mindig türelmetlen volt.

– Mitől olyan nyomott itt a hangulat? – kérdezte Ádám. – Történt valami?

– Bence őrmester nagyon komolyan tudomásunkra hozta, hogy senki sem hagyhatja el az üdülő területét – szólalt meg Lékai Barnabás, és idegesen cigarettára gyújtott. – Közlésében nyoma sem volt tréfálkozásnak. Aztán ideterelt bennünket, most akár a birkák, várjuk, mi lesz.

– Hát igen – sóhajtott Ádám. – Az őrmester hajlamos arra, hogy túl komolyan vegye a feladatát. De hát mitől vannak annyira megrémülve?

– Elegünk van az egészből – mondta Makádi doktor. – Ha játék volt, fejezzük be, ha pedig nem játék…

– Akkor? – kérdezte Ádám.

– Akkor – zavarodott meg egy pillanatra Makádi –, akkor kötelessége velünk közölni az igazságot.

– Ilyenfajta kötelességről nem tudok. De mondtam már, és most újra elismétlem: Orbánnét megölték. Ettől tegnap még senki sem rémült halálra…

– Most még csak megvagyunk valahogyan – szólalt meg Gondárné –, de mi lesz éjszaka? Ha valóban gyilkosság történt, miért nem értesíti a rendőrséget?

– Megtettem már.

– Remélem, előbb-utóbb kienged innen bennünket – mondta Lékai. – Akármi is történt, ez nem karantén.

– Mi van Orbánnéval? – kérdezte Simor, és az ajka remegett. – Mit beszél?

– Befellegzett az üdülésnek – motyogta Gajdos úr, – Ki volt az a hülye, aki ezt a játékot kitalálta?

– Biharam Krisztina találta ki – mondta Ádám, – Legalábbis én úgy emlékszem.

– Hát tudja mit? – emelte fel a hangját Lékai. – Én az első adandó alkalommal eltűnök. Senkinek sincs joga, hogy bezárva tartson.

– Erről szó sincs – vont vállat Ádám, – Csak a saját érdekében, óvatosságra intem.

– Kislányom – fordult Gondárné a lányához –, nem volna jobb, ha elutaznánk?

– Nem – felelte Edit. – Egyáltalán nincs kedvem elutazni. És gondolod, hogy elengednének?

– Amint lehet, megyünk – mondta a kövér asszony. – Azt hiszem, a többiek is így vannak vele.

– Így – szólalt meg Márta. – Az egész kezd egy rossz álomhoz hasonlítani, és az ember abban sem reménykedhet, hogy felébred. – Ádám felé fordult. – Tényleg nem tudja, hol van Krisztina?

– Miért?

– Aggaszt ez a dolog. Krisztina nagyon könnyelmű.

– Tudom – mondta Ádám.

– Én megkeresem Orbánnét – hallatszott váratlanul Simor hangja. – Én előkerítem, nem hiszem el, hogy megölték. A túlsó parton van egy nyaralójuk, és szerintem átment. Ha ott megtalálom, vége szakad ennek a lidércnyomásnak.

– Nocsak – mondta Ádám. – Arról a nyaralóról eddig egy szót sem hallottam. Arra a fehér házra gondol, a három nyárfánál?

– Igen – nézett rá csodálkozva Simor.

– Miért nem beszélt eddig arról a házról?

– Senki sem kérdezett.

– Nem kérdezhettük, mert nem vett részt a játékunkban. Tudott még valaki arról, hogy Orbánéknak nyaralójuk van odaát?

– Sokan tudtunk róla – mondta Lékai –, Orbánné többször is említette. Közölné végre, mit akar tőlünk?

– Semmit – mondta Ádám. – Csak egyiküktől. A többieknek csupán azt javaslom, hogy a saját érdekükben egyelőre ne utazzanak el, és ne távozzanak túlságosan messzire az üdülőtől. Ennyi az egész.

– A teraszra kimehetünk? – kérdezte Makádi.

– Természetesen. Nem akarom korlátozni magukat a szabad mozgásban, úszhatnak, napozhatnak, beszélgethetnek, ahogy eddig. De amit most mondok, azt a játékunktól teljesen függetlenül mondom: a későbbiek során még néhány kérdést kell feltennem önöknek; vegyék nagyon komolyan a kérdéseket, és játék ide vagy oda, csak a gyilkos éljen a hazugság jogával.

– Valóban megölték Orbánnét? – kérdezte Simor. – Nagyon kérem, most az egyszer beszéljen komolyan.

– Mindig is komolyan beszéltem. Most csak azt kérem, tartózkodjanak elérhető távolságban. A többi az én dolgom.

– Mikor utazhatunk el? – kérdezte Gondámé.

– Miért akar elutazni?

– Gondolja, hogy kellemes lesz a további üdülés? Ön tudna pihenni ilyen körülmények között?

– Nem pihenek. És hangsúlyozom, rövid idő alatt minden tisztázódik.

Ádám igyekezett mindazt rendszerbe foglalni, amit a két halálesettel kapcsolatban megtudott. Pinty felfedezése – a túlparti, holttest – többféle szempontból is érdekelte. Hiszen Biharam Krisztina halála közvetlenül összefüggött a felfedezéssel: ő indította útjára Pintyet, s előzőleg, a rejtélyes versikében felhívta a figyelmet a három nyárfa közti házra, sőt, arra is utalt: a holttest minden bizonnyal ott található. És rövid idővel azután, hogy Pinty elindult a túlsó part felé, Krisztinát megölték. Úgy látszik, a gyilkos már nem várhatott tovább. De vajon tudta-e Krisztina a teljes igazságot? Volt fogalma róla, hogy Orbánné holtteste fekszik abban a házban?

Lehetetlen – gondolta Ádám. – Hiszen csak játszott, derűsen, felelőtlenül. És egy holttesttel nem lehet játszani. Krisztina az életével fizetett azért, amit játéknak vélt. Játéknak vélt… Játéknak vélt.., úgy motoszkált a fejében ez a két szó, mint valami fel-felvillanó fényreklám. – Csak azt tudnám, mit vélt játéknak, és miért volt olyan biztos a dolgában? Azért és akkor kellett meghalnia, amikor elmondta – talán tudatlanul hogy hol fekszik a halott. Tudatlanul … Tudatlanul… Tudatlanul – ismételte hiszen azt, hogy hol fekszik a holttest, csak a gyilkos tudhatta, ő vitte oda. De miért árulta el?

És valójában mit árult el? Akkor ölte meg Krisztinát, amikor már biztos volt benne, hogy a titokról föllebbent a fátyol. Csak akkor, nem előbb és nem később.

Hirtelen, a csöndben gubbasztó Pintyhez fordult

– Mennyi az út csónakon a túlsó partig?

– Körülbelül két óra – mondta Pinty.

– Oda-vissza négy óra. Mivel a holttestet hajnali négy óra húsz perckor látták a vízben lebegni, ez azt jelenti, hogy a gyilkos nyolc óra előtt semmiképpen sem térhetett vissza az üdülőbe. Hiszen át kellett vinnie a tetemet, és aztán vissza kellett térnie. Ha egyáltalán eljutunk odáig, hogy valakit gyanúsítsunk, nem csupán a gyilkosság elkövetésének időpontjára kell ellenőriznünk, az alibijét, hanem erre a négy órára is. Elsősorban erre a négy órára! Hánykor törte be Pinty tegnap reggel az ablakunkat?

– Néhány perccel hét óra előtt – mondta Judit.

– Ha nem csalódunk, az idő tájt a gyilkos éppen visszafelé evezett a túlsó partról. Vegyük sorra az üdülő vendégeit. Kit látott, kivel találkozott Pinty és Bence őrmester, amikor hét óra előtt visszatért a horgászásból?

– Gondárné a teraszon napozott a lányával – mondta Pinty. – Erre tisztán emlékszem. Aztán láttam Porzsolt Róbertet, éppen kinézett az emeleti ablakon, akkor még nem tudtam, hogy így hívják, de őt láttam, annyi biztos.

– Igaz – dünnyögte Bence őrmester aztán találkoztunk Andreással és a gondnokkal is..

Pinty hirtelen izgalomba jött.

– Hiszen én utasítottam az őrmestert, amikor odamentem dobálózni az ablak alá, hogy figyelje: ki mászkál ki-be az üdülő kapuján …

– Utasítottál?! – húzta fel a szemöldökét Bence őrmester. – Te még egy vécésnéninek sem adhatsz utasítást.

– Ne vitatkozzanak – vágott közbe Ádám. – Feri bátyám, emlékszik valakire?

Bence őrmester megfontolt mozdulattal a zsebébe nyúlt.

– Nekem is van noteszom, nemcsak Pintynek – mondta. – Fölírtam ide mindent. A neveket akkor ugyan még nem tudtam, de személyleírást adhatok róluk.

– Gyerünk már – mondta türelmetlenül Ádám –, ez roppant lényeges.

– Hat óra ötvennégy perc – betűzte jegyzeteit Bence őrmester. – És ha ezt írtam, akkor az biztos, mint a halál. Az emeleten, a saroktól számított harmadik ablakon kitekint egy undok szakállas arc …

– Ez Makádi doktor – szólalt meg Judit. – A személyleírás tökéletes.

– Hat óra ötvenhat: Pinty dobálódzására kinyílik az Ádámékkal szomszédos ablak, egy vörös hajú nőt látok, valamit mond Pintynek…

– Mártuska – sütötte le a szemét Pinty.

– Hét óra nulla-nulla perc. Egy hosszú hajú fiatalember megy végig a kerten. Én kopaszra nyíratnám, a fene a loboncát…

– Simor – mondta Judit.

– Ugyanekkor – folytatta Bence őrmester –, az emeleten, Ádáméktól jobbra a második ablakban megjelenik egy gyönyörű női fej … itt nem tudom elolvasni, mit. írtam … fekete haj… – dünnyögte csillogó szemek, tökéletes szépség…

– Krisztina – suttogta Judit.

– Tudjátok, mit jelent ez? – kérdezte Ádám. – Csupán annyit, hogy hét óra körül Lékai és Gajdos kivételével mindenki az üdülőben tartózkodott. Tehát kettőjükön kívül senki sem vihette át a túlsó partra a holttestet. És a legundorítóbb az, hogy egyáltalán nem tudom elképzelni, hogy akár Lékainak, akár Gajdosnak köze lenne Orbánné halálához. – Hirtelen Bence őrmesterhez fordult. – A mólótól jobbra, a nádas előtt várakozik a rendőrségi motoros, amely Pintyet hazahozta a túlsó partról. Amikor kiúsztam a másik két motorcsónakhoz, hogy rádión közöljék Bujdosó őrnaggyal Orbánné holttestének felfedezését, URH-n visszahívattam azt a megzavarodott vízirendőrt, gondoltam, szükségünk lehet még rá. Hivatkozzanak Bujdosó őrnagy utasítására, és kérjék, hogy szállítsák magukat a három nyárfához. Menjenek be a faluba, és keressenek valakit, aki ismerte Orbánékat. Ha találtak, kérjenek engedélyt Bujdosó őrnagytól, hogy idehozhassák. Okvetlenül szükségem van rá. Az őrnagyot vagy a helyettesét a három nyárfánál találják. Rendben van?

– Rendben – válaszolták egyszerre Pinty és Bence őrmester.

– Jó munkát – kiáltott utánuk Judit, amikor kiléptek az ajtón. – Feri bácsi, vigyázzon Pintyecskére.

Rád pedig én vigyázok – mondta Ádám. – Egy tapodtat se mozdulj mellőlem. Megértetted?

– Túlságosan szigorú vagy – mondta a lány. – De örülök, hogy végre eszedbe jutottam.

A fiú ránézett.

– Ne haragudj – mondta, hiszen egy pillanatra sem felejtettelek el.

Egy ideig az ablaknál állva hallgatta a seregély-riasztó ágyúk csattogását. Olykor az ágyon alvó Juditra pillantott, aztán az asztalhoz lépett, egy papírlapot vett elő; öklére támasztott fejjel ült, csak fintorgó arcán látszott, hogy a fejében kavargó gondolatok között próbál rendet teremteni.

A következő kérdéseket írta a papírlapra:

Miért vitte át a gyilkos a túlsó parti nyaralóba Orbánné holttestét?

Miért fektette az ágyra szinte ünnepi pózban?

Miért ölte meg Biharam Krisztinát, sebtében, mindent kockára téve?

Így rögzítette további gondolatait:

„Lehetséges válaszok az első kérdésre.

– 1. Késleltetni akarta a bűntény felfedezését. (Ez ostobaság, elsősorban azért, mert sokkal kisebb kockázattal elsüllyeszthette volna a holttestet a vízben. Ö viszont vállalta a kétórás vízi út kellemetlenségeit és nyilvánvaló veszélyét a csónakban levő vagy a csónak mögé kötözött tetemmel, De hátha gyorsabb járművet használt, mondjuk motorost? Akkor Bence őrmesterék a hajnali csendben meghallották volna a motorzúgást. És Pinty határozottan állította, hogy semmit sem hallottak.)

– 2. A gyilkosnak egyéb célja volt a hulla átszállításával. (Mi az egyéb? Valami belső indíték, amely szinte jelképként nyer értelmet a túlparti nyaraló ágyára fektetett holttestben. Rítus? Oltárra helyezett áldozat? Ez a feltevés a második kérdésre is magyarázatot adna. Ebben az esetben a gyilkost erős érzelmi szálak fűzték Orbánnéhoz. Az eltávolítás aktusa így a bosszú motívumával is kiegészül. Ha a gyilkos tudatosan járt el, vagyis szándékosan választotta a túlparti házat, akkor az ágyra fektetett áldozat szimbóluma valakinek szól, aki alkalmasint ott megtalálta volna. Viszont.. A szimbólum értelme így kettős lehet: a bosszú esetleg a halott nőre és az ismeretlen harmadikra is vonatkozik. Viszont ha a gyilkos öntudatlanul cselekedett, akkor a rítus csak kiegészít egy másfajta elképzelést, egy olyan elképzelést, amely a bűntény körülményeinek eltussolását szolgálja. De a módszer megválasztása így is kifejezi a bosszúállás és figyelmeztetés gesztusát. Hiszen a gyilkos máshová is vihette volna a holttestet. Mégiscsak megünnepelte tettét, a győzelmet, amelyet Orbánné halálával magáénak érzett?)

Az előbbiekből következik:

1. Orbánné léte valamiben gátolta a gyilkost.

2. Érzelmi feszültség volt közöttük. Csalódás, megaláztatás, valamiféle megsemmisülés fenyegette a gyilkost – az áldozat részéről.

3. Léteznie kell egy harmadik – egyelőre ismeretlen – személynek, aki erről az érzelmi kapcsolatról tudhatott, hiszen az ágyon fekvő holttest látványa neki szólt. Biharam Krisztina lehetett ez a harmadik? (Ismét egy ostoba kérdés, hiszen ha komolyan vesszük, fel kell tételeznünk Orbánné és Krisztina leszbikus hajlandóságát, akár férfi, akár nő volt a gyilkos.) Mégis, mit tudott Krisztina? – Nem lehetett tanúja a bűnténynek, mert akkor jelentette volna. – Azért, mert a túlparti házról beszélt, nem volt érdemes megölni, hiszen a többi vendég is tudott róla…

– Álljunk csak meg – mondta magában Ádám hiszen még azt sem vehetem biztosra, hogy Krisztinát ölték meg Orbánné halála miatt, és az egész nem fordítva történt. Ne, egyelőre ne gondoljunk erre – suttogta maga elé. – Maradjunk annál a feltevésnél, hogy Krisztina tudott valamit, amit a gyilkos veszélyesnek ítélt. De maga sem sejtette, mi az értelme annak, amit hallott vagy látott. Nem mérte fel a jelentőségét. Ám, eljött a pillanat, amikor a jelentéktelen jelentőssé vált. És a gyilkos ekkor ölte meg Krisztinát. Pontosan abban a percben, amikor bizonyossá vált, hogy Pinty felfedezi a túlparti házban levő holttestet. Az, hogy a pisztolyt nem dobta el, mi mást bizonyít, mint hogy jó előre készült a második gyilkosságra. Krisztina kezdettől fogva halálraítélt volt. De ezt ő nem is sejtette, és én sem. Mindenesetre valószínű, hogy Orbánné halála a kiindulási pont, a bűntény lényeges eleme, hogy a gyilkos átszállította a holttestet a túlsó partra. De lényeges a mi szempontunkból is. Hiszen az a négy óra, amelyet a csónakázó gyilkos a vízen töltött, körülhatárolhatja a személyét. Azt az embert kell keresnünk. aki reggel négy és nyolc óra között nem volt szem előtt.”

Ádám letette a golyóstollat, és fejcsóválva állapította meg, hogy logikai fejtegetésével nem jutott semmire.

És akkor hirtelen döbbent csodálkozás jelent meg az arcán.

– Úristen – suttogta maga elé összevissza firkálok mindenfélét: – És csak most, szinte véletlenül jövök rá, hogy miért csónakázott át a gyilkos a holttesttel a túlsó partra. Hajjajt A tettes feltételezi, hogy mi sem estünk a fejünk lágyára, és hagyja, hadd használjuk éles eszünket. Hát lehetséges, hogy pontosan énrám számított? Kiszemelt magának, akárcsak Krisztinát, és azt mondta, na, ez a fiú – úgy beszélik – mindig is kitűnt fürge eszével, most alkalmat adok rá, hogy értelmi képességeit csillogtassa. Én szerencsétlen, tökkelütött! Ma hajnalban, teljesen véletlenül megjelent a szemem előtt a bűntény egyik lényeges motívumának valóságos képe. Judit jóvoltából jelent meg, és én nem figyeltem fel rá… De te, kedves gyilkos, akkor alaposan megrémülhettél. Hiszen te tudtad, miről van szó. De most vége ám az agylágyulásnak. Rendben van, végigjátsszuk a játékodat, de most már én diktálom ám a szabályokat. Alkalmazkodom hozzád, úgy járok el, ahogy kívánod, hadd örvendezzél időnap előtt. Különösen a begyemben vagy Krisztina miatt, mert ő semmit sem vétett neked, mégis úgy tapostad el, mint egy cserebogarat. Ha ezt nem teszed, öt évet kaptál volna, így pedig – remélem – felakasztanak.

Dér Ádám később rájött ugyan, hogy öt év semmiképp sem lett volna elegendő; de most még aligha sejthette, hogy a gyilkos önmaga védelmében nem csupán Biharam Krisztinát tekintette cserebogárnak. Tiszta papírlapot vett elő, és a következőkét írta rá:

„A v.-i szakemberek minden újkeletű és régebbi nyomot elemezzenek a túlparti nyaralóban, hogy a későbbiek során összehasonlító vizsgálattal azonosítani lehessen azokat a személyeket, akik valaha is megfordultak ott. (Fontosak a porminták, hajszálak, ujjlenyomatok, cigarettavégek, ruhaanyagból kihullott szálak, használt törülközők, lepedők, egyszóval minden tárgy, amely egy ember ottlétének nyomait megőrizhette. Ugyanezeket a vizsgálatokat szükségtelen elvégezni a csónakon, amellyel a gyilkos a túlsó partra vitte át a holttestet, hiszen abba a ladikba az üdülő vendégei közül bárki beleülhetett, és bele is ült, így a legkerekebb ujjlenyomat sem jelent bizonyítékot.) Ha a gyanú konkretizálódik, ugyancsak elemezni kell a feltételezett tettes ruházatán található mikronyomokat, összehasonlítva a túlparti ház jellegzetességeivel. Bujdosó őrnagyot meg kell kérni, hogy a lehető leggyorsabban szerezzen be minden adatot Orbánék házasságáról, életmódjáról, ismerőseiről, különös tekintettel a férj viselt dolgaira. Meg kell állapítani, hol tartózkodott Orbán Sándor a gyilkosság elkövetésekor. Pontosan rögzíteni kell az első gyilkosság időpontját, és hogy a holttest mennyi ideig volt vízben.”

Megnyugodva kelt föl az asztal mellől, óvatosan az ágyhoz lépett. Judit megmozdult, és elmosolyodott álmában.

– Megígérem neked – suttogta Ádám, hogy holnaptól kezdve már csak veled foglalkozom. Ez az ígéret azonban fenyegetés is volt; a gyilkosnak szólt.

Bence őrmester és Pinty legújabb megbízatásuk teljesítésére indultak.

– Hallottad? – szólalt meg az őrmester, amikor kiléptek az üdülő kapuján. – Rám bízták a nyavalyás életedet. Ebből is láthatod, ki számít valamit kettőnk közül. így hát nélkülem ne bocsátkozz semmiféle kalandba, és arra is megkérlek, ne találj több hullát, mert nekem sincsenek kötélből az idegeim.

– Értettem – mondta Pinty, mivel maga is úgy érezte, hogy az utóbbi időkben kicsikét túlzásba vitte a dolgot.

Amikor ladikjukkal a vízirendőrhöz, érkeztek, amaz enyhén rángatódzó arccal tessékelte Pintyet a hátsó ülésre, Bence őrmesterrel kezet szorított, és reménykedve rápillantott.

– Fél gőzzel előre – mondta Pinty. – Irány a három nyárfa, orrvitorlákat felvonni. A szextánsai rendben vannak?

A vízirendőr az arcába húzta simléderes sapkáját, és egy szót sem szólt. Kissé mégis nyugtalan lehetett, mert a csónak ugrott egyet, aztán lefulladt.

– Korán engedte fel a kuplungot – dünnyögte közönyösen Pinty. – Na, szedje alá a kormányt, fürgén, jobb mancs, bal mancs… Azt akarja, hogy nekiütközzünk a kőhányásnak?

– Ki ez? – hajolt a vízirendőr Bence őrmester füléhez.

– A mi emberünk – mondta az őrmester.

– Az más – mondta a vízirendőr, és megint lefullasztotta a motort. – Az isten tudja, miért izzad úgy a tenyerem.

– Kezdetben az enyém is izzadni szokott – mondta részvéttel Bence őrmester, – És nekem is voltak csalánkiütéseim. De hát a szolgálat, szolgálat.

– Az előző alkalommal jobban vezetett – szólalt meg Pinty. – Már-már azt hittem, hogy túlszárnyalja a Kukát.

A motorcsónak akkorát ugrott, mint egy játékos delfin. Pinty az üléshez préselődött.

– Nyolcvannal megyünk – állapította meg elégedetten. – De el ne tévessze a három nyárfát.

– Egy pillanatra elhomályosult a szemem – mondta a vízirendőr, és gázt adott.

Harsogó vízfüggöny vette körül őket. A csónak orra magasan kiemelkedve szántotta a habokat. Három perc múlva kikötöttek a túlparti hajóállomáson.

– Itt várok – mondta a vízirendőr.

– Minden jót – mondta Pinty, aztán Bence őrmesterhez fordult. – Nem rokonok maguk?

A faluban nyüzsgött a rendőr. Szinte minden sarkon riadókocsi állt.

Amikor Pintyék beléptek, a kocsma ajtaján, egy egyenruhás férfi szólította meg őket.

– Ott lejjebb a vízparton, a három nyárfánál van egy ház. Nem ismerik véletlenül a tulajdonosát?

– Orbán Sándort? – kérdezte Bence őrmester.

Az egyenruhás férfi szeme felcsillant.

– Szóval ismerik?! Honnan?

– Szolgálati titok – dünnyögte Pinty. – Hát nem veszi észre hapsikám, hogy mi is a Dózsától vagyunk?

– Bocsánat – pirult el az egyenruhás. – Tévedni emberi dolog. Már úgy megörültem maguknak. Mert itt senki sem tud semmit…

– Semmi keresnivalónk itt – dünnyögte Pinty, körbejártatva tekintetét. – Ezek már kikérdezték a kilométerkövet is.

– Alapos munka – mondta Bence őrmester büszkén. – Nem tudom, miért jutott Ádám eszébe, hogy pont mi kelten fedezzük fel a spanyolviaszt. .

– Azt mondta, bízik bennünk. Nem akarok csalódást okozni neki. Utóvégre is, csak több eszünk van, mint egy félnótás jardnak …

– Hm – mondta Bence őrmester, mert visszás érzéseket váltottak ki belőle ezek a szavak. – Hát a te eszeddel biztosan több van, akármilyen parányi is. – Elégedetten mosolygott.

– Mi a fenét csináljunk? – kérdezte Pinty.

– Nézzük meg azt a házat, ahol megtaláltad a hullát.

– Annyi ott a jard, mint egy kupameccsen. Nyüzsögnek.

– Édes fiam – csóválta a fejét Bence őrmester –, ha nem csalódom, én is jard vagyok.

– Akkor menjünk – hajolt meg a döntő érv előtt Pinty. – Más nekem sem jut eszembe.

Végighaladtak a part menti poros utcákon. Pinty éppen Bence őrmester válláig ért. Most biztonságban érezte magát.

A fehér ház kapujában rendőrposzt állt, odabent is emberek mozogtak.

– Oszoljunk – mondta a poszt, amikor megpillantotta Bence őrmestereket. – Nincs itt semmi keresnivalónk…

– Maga is velünk jön? – kérdezte Pinty.

A poszt arca elkékült.

– Szolgálatban vagyunk – szólalt meg Bence őrmester, előhúzva igazolványát. – Ugyanebben az ügyben. Kik dolgoznak odabent?

– Jelentem, a teljes technikai apparátus kivonult. Átszitálják a parti homokot is. Bravúros munka.

– Adja át szívélyes üdvözletünket Bujdosó őrnagynak – mondta könnyedén Pinty. – Most nem tudunk vele jattolni.

– Értettem – mondta az őr. – Jattolni nem tudnak, az üdvözletét átadom.

Az út balra kanyarodott, aztán közvetlenül a part mentén folytatódott tovább.

– Itt nincs már semmi – szólalt meg Bence őrmester –, forduljunk vissza.

Egy apró befolyó állta el az útjukat. A patakocska torkolatánál a köveken egy félmeztelen gyerek ült. Talán kétszáz méterre lehettek Orbánék nyaralójától.

– Nézze csak, őrmesterem, milyen szép dévéreket akaszt meg az a fiú – mondta Pinty. – Sajnálhatjuk, hogy nem hoztuk magunkkal a botjainkat.

– Hej, te gyerek – kiáltotta Bence őrmester – mit használsz csalinak?

– Malacbélférget – felelte közönyösen a fiú, miközben ismét egy halat emelt ki a vízből.

– Jó hely ez?

– Csak ilyenkor, kora délután és reggel hat óra körül, ha kissé zavaros a víz. Akkor a legjobb.

– Letelepedjünk? – kérdezte Pintytől az őrmester. – Nekem az is örömet okoz, ha más fogja a halat. – Savanyú arca azonban megcáfolta szavait.

Leültek a fiú mellé a kőre. A tízévesforma gyerek remekül dolgozott könnyű nádbotjával.

– Sokszor horgászol itt? – kérdezte Pinty.

– Legtöbbször reggel hat óra tájt. Hét óra körül a dévérek visszamennek a mélyebb vízbe. Most csak véletlenül jöttem ki. Süllő is van a kövek között.

– Minden reggel kijössz?

– Amikor tehetem.

– Helyes – mondta Bence őrmester. – Ismered azokat, akik ott a három nyárfánál levő házban laknak?

– Nem – mondta a fiú. – Azok, ha itt vannak, akkor se kelnek fel korán.

– Szóval semmit sem tudsz róluk.

– Nyaralók. Engem a nyaralók nem érdekelnek. De kérdezzék meg Talabér nénit.

– Kicsodát? – emelte fel a fejét Bence őrmester.

– Hát nem ismerik?

– Nem.

– Ő szokott abban a házban takarítani. Na, látják, már kevesebb a kapás. Melegszik a víz.

– Hol lakik?

– Ne beszéltessenek, mert akkor nem tudok figyelni. Hopplá! Ez nagyobb valamivel. Mit kérdeztek?

– Hol találjuk azt az asszonyt?

– Várjon … Különben bemegy a kő közé. Na gyere, kisöreg… Hát ez megvan vagy fél kiló. Nem is dévér. Vörösszárnyú. Szóval Talabér néni odább lakik. Ha végigmennek a lefolyó mellett, akkor ott a ligetnél, a kiszögellésben megtalálják a házát. Ő is csak nyáron van itt. A faluban kevesen ismerik. Egy fasufniban lakik. A sufnit eltakarják a bokrok. Nagyon eleven lótetűt lehet ásni a kertjében. Menjenek csak a patak partján, belebotlanak.

– Köszönjük – mondta az őrmester, – Jó fogást.

Talán háromszáz lépést haladtak a lefolyó mentén, amikor megpillantották az alacsony, négyszögletes faházat.

Bence őrmester kopogott az ajtón, de bentről senki sem felelt. Lenyomta a kilincset, a zár megcsikordult, az eresztékek megreccsentek.

– Zárva van – mondta. – Mit gondolsz, Pinty fiam, törvénysértésnek minősül, ha betörjük?

– Nyitva van az ablak – mondta Pinty, aki egy szempillantás alatt körülszimatolt. – A fene tudja, megint valami rosszat érzek. Egy kulcs lóg a szögön. .

A kulcs pontosan beillett a zárba.

Apró előtérbe jutottak, ahol az asztalon spirituszfőző állt, mellette egy lábasban megkocsonyásodott étel, a polcon egy konzerves doboz. Szemben újabb ajtó nyílott.

– A fene egye meg – suttogta Pinty –, nem szeretem kinyitogatni ezeket az ajtókat.

– Rémeket látsz, fiam! – dünnyögte Bence őrmester, és határozott mozdulattal betaszította az ajtót.

Szemben a falnál, a felborult szék mellett egy öregasszony holtteste feküdt.

– Ciki – nyögte Pinty. – Mondtam, hogy nem kell minden ajtót kinyitogatni.

A szakértői vizsgálat szerint Talabér Jánosnét 40-50 centiméter távolságból lőtték mellbe. A golyó a negyedik és ötödik borda között hatolt a testbe, megsértette a szívburkot, szétroncsolta a hilusokat, majd megakadt a gerinccsigolyában. A halál 15-20 perccel a tett elkövetése után állt be. A lövedék kétségkívül ugyanabból a fegyverből származott, amellyel Orbánnét és Biharam Krisztinát megölték.

Bujdosó őrnagy, aki az S. megyei rendőrség gyilkossági csoportjának vezetőjével együtt Orbánék nyaralójában tartózkodott, Bence őrmester kérésére a nádas mellett tanyázó URH-s motoros egyik emberén keresztül azonnal értesítette Dér Ádámot az újabb fejleményről. Ádám a hír hallatára arra gondolt, hogy Pintyék túlságosan is jól teljesítették a rájuk bízott feladatot. Rátaláltak az asszonyra, aki ismerte a három nyárfánál álló ház lakóit, de a halottak nem beszélnek.

Pintyék három óra után néhány perccel tértek vissza az üdülőbe a vízirendőrség motorcsónakján, miután a túlsó parton a nyomozóknak beszámoltak a holttest felfedezésének körülményeiről. A kisfiúról sem feledkeztek meg, aki a lefolyó torkolatánál a part menti kövezésnél olyan szép dévérkeszegeket fogott. A gyereket az s.-i rendőrök hamarosan megtalálták, de kikérdezése semmifajta eredményre nem vezetett, valóban csak annyit tudott, amennyit már elmondott Pintynek és Bence őrmesternek. A nyaraló lakóit, az ott megforduló embereket nem látta, nem is ismerte, bizonytalanul emlékezett arra, hogy még a nyár elején néhány napig egy krémszínű kocsi állt a ház előtt.

Dér Ádám Talabér Jánosné halálhírét elkomorodva, de meglepődés nélkül fogadta. „Úgy látszik, ez vele jár…” – csúszott ki a száján, mintha számított volna a gyilkosságra.

Nem tehetett mást – gondolta. – A kisebb kockázatot választotta, mert tudta, hogy előbb-utóbb mindenképpen megtaláljuk Talabér Jánosnét. Neki már egyre megy, hogy két gyilkosság vagy három, Ezek szerint Talabérné ismerte a gyilkost, és kétségkívül említést tett volna róla, ha kihallgatják. Ezért kellett meghalnia. A gyilkosság önmagáért beszél; felhívja a figyelmet a kényszerűségre. Annyi biztos, hogy a tettes alapos munkát végzett, jobbra-balra hullatta a halált, így már kétségtelen, hogy akasztófára kerül, és éppen ezért számíthatunk rá: ha szükségét érzi, habozás nélkül kilövi a negyedik golyót is.

– Hé, kedves Ádám – szólalt meg Bence őrmester, aki Pinttyel együtt lélegzetvisszafojtva figyelte a fiút. – Mi jár az eszedben?

– Semmi – mondta Ádám. – Sok minden tisztázódott azzal, hogy megtalálták azt a holttestet. Nem lehet eléggé megköszönni.

– Nincs mit – dünnyögte elérzékenyülten Pinty. – Előbb-utóbb úgyis felfedezték volna.

– Csöppet sem volt mindegy, hogy előbb vagy utóbb.

– Látom a szemeden – mondta Bence őrmester, hogy nem sok idő van hátra, és a végére érünk.

– Nincs sok hátra – mondta a fiú.

– A fene érti ezt – dünnyögte Bence őrmester –, én éppolyan homályosan látok, mint tegnap hajnalban, amikor megpillantottuk a lebegő hullát. Tudod már, ki tette?

– Talán – mondta Ádám. – De bizonyítani még nem tudom.

– Be kell vitetni – szólalt meg Pinty. – Ott majd kiszedik belőle. Három markos jard, és köp, mint a pinty.

– Nem – ingatta fejét a fiú még várnunk kell. De maguk ketten, azt hiszem, be is fejezték a dolgukat. Menjenek ki horgászni a mólóra, mindent megtudtak, amire szükségem volt. Még egy utolsó kérésem van, maradjanak Judit közelében, vigyázzanak rá.

Most szokatlanul komolyan, szinte ünnepélyesen beszélt.

– Hibátlan munkát végeztek. Még egyszer köszönöm.

Pinty elhomályosult szemmel szorította meg a feléje nyújtott kezet. Bence őrmester bokája akkorát csattant, hogy a hang hallatára a legjámborabb futballbíró is tizenegyest ítélt volna.

– A dolgozó népet szolgálom – mondta Pinty.

Az őrmester gyöngéden hátba vágta lapátkezével.

– Na gyere, hagyjuk gondolkozni ezt a fiút. És ne tántorogj, mintha italoztál volna.

– Engem hol gyűlöletből, hol szeretetből ütnek-vernek – dünnyögte Pinty. – Úgy látszik, ilyen kibírhatatlan a természetem.

Dér Ádám hunyorgó szemmel bámult utánuk, amint horgászbotjaikkal megindultak a kikötő betoncsíkja felé. Nagyon szerette őket.

– Igazán megérdemelné a derék Bence, hogy végre ő is fogjon halat – mondta magában.

Délután fél négykor – csíkos nyári öltönyében – megérkezett Bujdosó őrnagy. Tömött irattáskát tartott a hóna alatt. Most az Állami Biztosító kárfelbecsülőjére emlékeztetett.

– Nos, itt van minden – mondta. – Az összes jegyzőkönyv, vizsgálati anyag és az üdülővendégek előéletével kapcsolatos anyagok. Azt hiszem, gyors munkát végeztünk.

Ismét Ádám szobájában ültek. Bujdosó őrnagy úgy beszélt, mintha tökéletesen beérné az adatok közlésével, s a többit a fiúra bízná, s ezzel minden felelősségtől megszabadulna. Ám ezek az adatok hatalmas, megfeszített munkáról tanúskodtak. Bujdosó őrnagy több mint hatvan ember tevékenységét koordinálta, ez idő tájt már az ország távolabbi vidékeinek nyomozó apparátusa is belekapcsolódott a Balaton-parti gyilkosságok felderítésének munkájába. A kapott információk révén Dér Ádám személyében koncentrálódott a szellemi erő, amely a hatalmas gépezet rendelkezésére áll.

– Begyújtottuk a rakétát – bólogatott Bujdosó őrnagy. – És te vagy a robbanófej. Hát figyelj: Orbán Sándor augusztus 27-én hazatérőben Hegyeshalomnál lépte át a határt. Tehát már két és fél napja Magyarországon tartózkodik. Tartózkodási helyét sikerült felderítenünk. A Bakonyban – negyven kilométernyire innen – a Hanga-völgyi turistaházban vett ki egy kétágyas szobát. Kapcsolatot találtunk a turistaház gondnokával. Felvilágosításai szerint a férfi augusztus 28-án éjszaka várt valakit. Kocsival kiment a hét kilométernyire fekvő állomásra, de hajnal felé egyedül tért vissza. A gépkocsi rendszáma IX 51-11, krémszínű Zsiguli. Amikor visszatért, a gondok szerint rendkívül ingerült és nyugtalan volt. A következő napon minden Pest felől érkező vonat elé kiment. De akit várt, nem érkezett meg. A mozgását mindvégig ellenőriztük. Ma délelőtt elhagyta a menedékházat, bizonyos időt pesti lakásán töltött. Aztán beült a Pique Dame eszpresszóba, várt egy darabig, de nem találkozott senkivel. Aztán elindult az M-7-esen, nyilvánvalóan ide tart.

A nyitott ablakon át beáradt a kerti növényzet szaga. Már az ősz leheletét is magával hozta, érett volt, kesernyés, hűvös, bágyatag.

– Valójában egyetlen dolog érdekel – szólalt meg Ádám. – Ki ismerte régebbről Orbánékat az üdülővendégek közül?

– Csak Simor Zoltán – mondta. Bujdosó őrnagy.

– Biztos?

– Amilyen biztos csak lehet.

– És a férjet?

– Megint csak Simor. Aztán Gajdos, aki valamilyen régiség megvételénél a segítségére volt. Feltételezhető, hogy Gajdos révén Gondárné s a lánya is kapcsolatba került vele. De ez a kapcsolat valószínűleg egészen felszínes.

– Rábizonyítható Gajdosra az aranymanipuláció?

– Igen. De az egész eléggé piti. Nemcsak arannyal, hanem harisnyanadrággal, pulóverekkel és órával is üzletelt.

– Orbánné semmiféle más kapcsolatára nem derült fény?

– Nem. Ő Simoron kívül senkit sem ismert itt.

– Kire várt a férje a bakonyi turistaházban?

– A legalaposabb nyomozás sem derítette ki. Ha viszonya volt valakivel, tökéletesen konspirálta. Ellenőriztük a munkahelyén számba jöhető személyeket. Semmire sem jutottunk. Négy esztendeje került a külker vállalat élére egy nagykereskedelmi cégtől, jelenleg azon dolgozunk, hogy az akkori lehetséges kapcsolatait felderítsük; De hát ez óriási munka.

– Érthetetlen – mondta Ádám. – Annyira érthetetlen, hogy keresztezi az elképzeléseimet. Elképzelhető, hogy ezzel a savanyú lánnyal.. .

– Mire gondolsz?

Ádám lemondóan legyintett.

– Zavaros – dünnyögte. – Nem érdemes róla beszélni. Tanácstalan vagyok.

– Orbán Sándor kihallgatása sok mindent tisztázhat…

– Ha eddig konspirált, akkor most miért beszélne? Hiszen most a gyilkosság-sorozat után minden oka megvan, hogy egy elhamarkodott szót se ejtsen ki a száján.

– Hirtelen szakad rá az egész. A feleségéhez jön, és egy holttestet talál. Belerendül…

– Igaz – mondta Ádám. – Minden attól függ, kemény fiú-e.

Bujdosó őrnagy várakozóan mosolygott.

– Semmi más nem érdekel? – kérdezte. – Pedig van még egy-két dolog a tarsolyomban.

Adám tűnődve nézett maga elé, mint akinek valami nem fér a fejébe.

– Hát ide figyelj – folytatta az őrnagy. – A szakértői vizsgálat szerint Orbánné holttestét a víz felől vitték be a nyaralóba, semmiképpen sem az út felől. Tehát a szállítás vízi járművel történt. A községben lakók – a legközelebbi ház 400 méternyire van onnan – semmi gyanúsat sem észleltek. Ahogy tudod, nem találtunk olyan embert a faluban, aki Orbánnét ismeri. Orbán Sándor viszont néhányszor megfordult a boltban és a postán. Emlékeznek rá. Gyorshajtásért egyszer, most nyáron, július elején – a községi rendőr megbírságolta. A rendőr úgy emlékszik, hogy a kocsi utasa egy nő volt. Csinos nő, ennyit tudott mondani. Az esetnek nem tulajdonított jelentőséget, a részletek kiestek az emlékezetéből. Most nézd végig a boncolási jegyzőkönyveket – az őrnagy elmosolyodott; – Ne nyugtalankodj, a java még hátra van.

A boncolási jegyzőkönyv röviden a következőket tartalmazta:

„Minden kétséget kizáróan megállapítható, hogy Orbán Sándorné halálát a tarkón át behatolt és a nyak bal oldalán át távozott kis kaliberű pisztolygolyó okozta. A lövedék megsértette a nyúltagyat, majd szétroncsolta a nyaki ütőeret. A halál közvetlen oka: elvérzés, az agyi központok megbénulása. Az áldozat tüdejében víznyomok nem találhatók, tehát a vízbe kerülés időpontjában a halál már bekövetkezett. A lőcsatorna ferdén lefelé lejtő útja a tarkótól a nyak bal oldaláig valószínűvé teszi, hogy a bűncselekmény elkövetésekor az áldozat ült, a gyilkos pedig jobb oldalt mögötte állt. A behatolási nyílás vizsgálata alapján megállapítást nyert, hogy Orbánnét közvetlen közelről lőtték agyon, A seb peremén pörk- és lőpornyomok mutathatók ki. A pisztoly csöve körülbelül 30 fokos szögben lefelé irányult, a golyó az áldozat nyakán keresztülhaladva vagy a földbe fúródott, vagy onnan visszapattant. Orbánné a bűntény elkövetésének pillanatában gyanútlan lehetett, fejét nem fordította a gyilkos felé, váratlanul érhette a lövés. A holttest karján, a hasi tájakon, valamint a sípcsonton és a bokán duzzanatok, vérömlenyek és karcolások találhatók. A nyakon található horzsolások és bevágások azt bizonyítják, hogy a halál beállta után a tettes a tetemet a nyakára kötött kötélen vontatta hosszabb ideig. Ezek a felhámsérülések később keletkeztek, mint az előbb említett hastáji és alvégtagi horzsolások. A halál beálltának időpontja augusztus 28. este 19 és 20 óra közé tehető. A pontosabb meghatározás – különböző zavaró tényezők miatt – lehetetlen. A holttest bizonyos ideig vízben ázott, s majdnem teljesen kivérzett a nyaki aortán keresztül. Megállapítást nyert, hogy Orbánné terhes volt, a fogamzás 90-110 nappal ezelőtt történt.”

A laboratóriumi vizsgálat eredménye:

„A vizsgálatra beküldött tárgyakon – a piros színű bársonyszalagon, a nyugágy vászonborítóján – emberi vérnyomok találhatók. A szalagon levő lyuk kétségkívül revolvergolyótól származik. Az összehasonlító vizsgálat eredményeként megállapítottuk, hogy az előbb említett tárgyakon talált vérnyomok jellemzői megegyeznék a kórbonctani osztályra szállított Orbán Sándorné vérének jellemzőivel. Kétségkívül megállapítható, hogy a bársonyszalagon és a nyugágy vásznából vett mintán az ő vére található. A beküldött hajszálminták összehasonlító eredménye egyértelműen bizonyítja, hogy a csónak faláról leszedett vérnyomokkal szennyezett haj azonos Orbánné hajával.”

– Ez az, amit már eddig is tudtunk – mondta Ádám.

– Túlságosan igényes vagy – szólalt meg Bujdosó őrnagy. – De amit most közlök, az talán mégiscsak meglepetésként ér. Te magad kérted, hogy szedjünk össze minden lehetséges és lehetetlen nyomot a túlparti házban. .Megkaptuk az üdülővendégektől a tegnap esti vacsoránál „begyűjtött” ujjlenyomatokat is. Az összehasonlító vizsgálat megállapította, hogy egy italosüvegen, amelyet a nyaraló halljában találtunk; Lékai Barnabás ujjlenyomata van. A szakértők tettek egy sokkal meglepőbb felfedezést is. Egy kólás üvegen megtalálták Makádi doktor és Biharam Krisztina egészen friss ujjlenyomatát, és rábukkantak ugyanezekre az ujjlenyomatokra Talabér Jánosné víkendházában, egy felbontott konzerves dobozon is. Abból a konzervből készült az étel, amelyet Talabérné néhány perccel halála előtt felmelegített.

– Megállapítható, hol és ki vásárolta azt a konzervet?

– Babgulyás. Talán követni lehet az útját..;

– Érdekes útja lehetett – mondta Ádám. – Makádi nagyon meglepődik majd.

– Mindenki meglepődik, aki bajba kerül – mondta Bujdosó őrnagy. – Ilyen az élet. Talán sajnálod?

– Nem – rázta meg a fejét Ádám. – Nem sajnálom Makádit. Bár a tévedés mindig sajnálatos.

Bujdosó őrnagy elgondolkozva nézett a fiúra.

– Rendben van – mondta –, egyelőre senkit sem tartóztatunk le. Folytasd a nyomozást eddigi módszereddel. De azt is tudnod kell, hogy Makádi még egyetemista korában szerelmes volt Biharam Krisztinába. Valami botrány is szóba jött; verekedés, Makádi doktort alaposan helybenhagyták a lány miatt.

– Az ilyeneket néha helybenhagyják – mondta Ádám.

– Akarod látni Biharam Krisztina boncolási jegyzőkönyvét is?

– Nem. Pontosan tudom, mikor és hogyan ölték meg. Talabérné haláláról mit mond az orvos ?

Bujdosó őrnagy a jegyzeteibe pillantott.

– Megközelítőleg pontos választ adott a gyilkosság időpontjáról. A pisztoly augusztus 28-án éjfél körül dördült el, tehát Talabérné három, három és fél órával Orbánné halála után állt szemben gyilkosával.

Dér Ádám lélegzete elakadt. Kifelé bámult az ablakon, aztán homlokát a tenyerébe hajtotta.

– Mi bajod, fiam? – kérdezte Bujdosó őrnagy.

– Megvan – suttogta Ádám. – Végre megvan az átkozott. .

Orbán Sándor öt óra hét perckor érkezett az üdülő elé. Dér Ádám a teraszról figyelte, ahogy kiszáll az IX 51-11-es rendszámú kocsiból, gondosan becsukja az ajtókat, körbejárva még egyszer megnyomogatja a kilincsek gombját, aztán kezével végigsimítja világosszürke nyári öltönyét, enyhén őszülő haját a halántékánál; napszemüveget vesz elő a zsebéből, felteszi, körülnéz, és kezében egy apró aktatáskával megindul a bejárat felé. Arcán nyoma sincs nyugtalanságnak vagy feszültségnek, magabiztosság sugárzik róla, ruganyosán lépked, úgy viselkedik, mint az az ember, aki tudja, hogy helye van a nap alatt.

Ha a feleségét nem ölték volna meg – gondolta Ádám, miközben felállt a székről, és megindult befelé –, talán nem találnám ennyire ellenszenvesnek. Az ördög tudja miért, számomra az ilyen emberek mindig nevetségesek egy kicsit, a tartásuk, az eleganciájuk; ez a férfiasság csak jó időben tartós, amint valami baj éri őket, összeesnek, az ilyenek szoktak szemerkélő esőben gyorshajtás miatt nekimenni az út menti fáknak. És ennek az embernek megölték a feleségét .:.

A folyosón szembetalálkozott Orbán Sándorral.

– A gondnokot keresi?

– Igen – mondta a férfi.

Ádám bemutatkozott, aztán társalgási hangon kérdezte:

– A feleségéhez jött?

– Ki máshoz? – felelte Orbán. – Idebent találom?

– Jöjjön – mondta Ádám, és kinyitotta a gondnoki iroda ajtaját. – A felesége nincs itt. Amíg előkerül, elintézünk néhány formaságot.

– Ön a gondnok?

– Így is mondhatjuk. Mindenesetre vártam Önt, foglaljon helyet.

– Ugye tudnak róla, hogy egy éjszakát szeretnék itt tölteni?

– Természetesen – mondta Ádám. – Ismétlem, nagyon vártuk magát. A felesége többször is kiment az állomásra ön elé.

– Tudhatta volna, hogy kocsival jövök. Nem értem, mit keresett az állomáson?

– Lehet, hogy csak az állomás felé ment? Hiszen ott vezet el az országút. Biztosan azt remélte, hogy összetalálkoznak.

– Most hol van?

– V.-ben – mondta Ádám, és egy pillanatra összeszorult a szíve. – Úgy tudom, Ön az NSZK-ban járt. Mikor érkezett?

– Tegnap késő este a Wiener Walzerrel.

– Akkor is fenntartja állítását, ha közlöm, hogy nyomozó tiszt vagyok?

A férfi zsebébe nyúlt, egy csomag cigarettát vett elő.

– Én a gondnokot keresem – mondta.

– Ha lehet, feleljen az előbbi kérdésre.

– Két és fél napja itthon vagyok. Miért fontos ez?

– Két éjszakát a Hanga-völgyi menedékházban töltött. Miért?

– Pihentem – mondta Orbán Sándor, és meggyújtotta a cigarettáját. – De nem értem ezt a faggatást. És egyáltalán miért nyomoztak utánam?

– Később módomban lesz felvilágosítani. Felelne arra a kérdésre, miért mondta az előbb, hogy tegnap este érkezett?

– Akkor még azt hittem, hogy az üdülő gondnokával beszélek.

– És őt miért akarta megtéveszteni?

A férfi levette napszemüvegét, világoskék, kicsit fáradt szemével Ádámra nézett.

– A gondnoknak mindehhez semmi köze. Azt mondhattam volna neki, ami éppen eszembe jut. Gondolja, hogy érdekemben állt megtéveszteni a gondnokot?

– Nem – mondta Ádám. – Azt gondolom, hogy mást akart megtéveszteni. Tud arról a felesége, hogy két napja Magyarországon tartózkodik?

– Nem akartam értesíteni. Fáradtnak éreztem magam, szükségem volt az egyedüllétre.

– Kipihente magát?

– Mi ez? – emelte fel a hangját Orbán Sándor. – Mi jogosítja fel erre a kérdezősködésre?

– Kire várt a Hanga-völgyi menedékházban?

– Senkire. Mondtam már, hogy egyedül akartam lenni.

– A szeretőjére várt?

– Tiltakozom – emelkedett föl a székről Orbán. – Bejövök ide, és nekem esik. Kihallgatás ez? Azt sem tudom, valóban nyomozó-e? Milyen jogon merészel…

– Valóban nyomozó vagyok – mondta Ádám. – Üljön le. A kérdezés joga nagyon közelről érinti önt.

– Engem?! – a férfi tágra nyílt szemmel ereszkedett vissza a székre. – Mondja meg végre, mi történt?

– Meghalt a felesége – Dér Ádám torka kiszáradt, a kényszerű kegyetlenkedés szégyenét érezte. – Megölték…

A hamuszürke arcon rángás futott át.

– Micsoda?

– Tarkón lőtték egy sportpisztollyal.

– Úristen – suttogta a férfi. – Ez lehetetlen. Ez nem igaz.

– Igaz. Sajnos, igaz.

– Ki ölte meg? Hogyan történt?

– Öntől várok segítséget.

– Tőlem? Nyissa ki az ablakot, mert megfulladok.

– Menjünk ki a teraszra – mondta Ádám. – Ne haragudjon, hogy így magára törtem. Hívassak orvost?

– Nem kell… Kérem, ne … Csak egy pillanatig nem jutottam levegőhöz…

– Jöjjön – szólalt meg Ádám: – A teraszon magunkban leszünk. A többiek valamennyien kint vannak a mólón. Senki sem akar egyedül maradni.

Odakint enyhe szél fújt, a terasz egyik felére árnyékot vetettek a fák.

Orbán Sándor leült a fonott kerti székre, meglazította nyakkendőjét, arcáról azonban nem tűntek el a szederjes, szürke foltok. A pupillája kitágult, a homlokán apró verítékcseppek csillogtak.

– Rosszul van? – kérdezte Ádám. – Kérjek egy pohár vizet? .

– Nem kell. Mondja el, mi történt.

– Akar nekünk segíteni? – kérdezte Ádám.

– Hiszen semmiről sem tudok.

– Akar?

– Hát hogyne akarnék.

– Figyeljen. A feleségét tegnapelőtt este, ott, a móló végében lőtték agyon. Egy nyugágyon ült, teljesen gyanútlanul, bizalommal volt a gyilkosához. A holttestét a túlsó parton, a három nyárfánál találtuk meg, ma délelőtt…

– A nyaralónkban – nyögte a férfi.

– De nemcsak ő halt meg. Ugyanazzal a pisztollyal másnap kora délután agyonlőttek itt, az üdülő egyik szobájában egy fiatal nőt, Biharam Krisztinát. Mond valamit önnek ez a név?

– Sohasem hallottam.

– A harmadik gyilkosságot a túlsó parton követték el. Az áldozat szintén egy nő volt. A gyilkos …

– Őrült – suttogta a férfi. – Ez rettenetes. Mit tudhatok én erről?

– Azt hiszem Ön az egyetlen, aki tudhat valamit – mondta a fiú. – Figyeljen rám. Kötelessége. Nézze! A gyilkos onnan a mólóról csónakon vitte a holttestet először a nádasba, aztán a túlsó partra. Látja, onnan indult el, ahol most az emberek állnak …

A férfi összehúzott szemmel figyelt. A ragyogó napsütésben nehezen lehetett felismerni a móló végében álló alakokat.

– Átvitte a holttestet a túlsó partra, a nyaraló szobájában az ágyon helyezte el, aztán tovább indult, hogy megölje a másik nőt is.

A mólón mozgolódás támadt. A csoport lassan megindult a part felé. Ahogy közeledtek az apró figurák, felvillant Judit napsörénye, Makádi szakálla, Lékai fehér tengerészsapkája, egy pillanatra Hegedűs Márta nevetését lehetett hallani, már felismerhető volt Gondárné kövér alakja, valamivel odébb Gondár Edit lépkedett Simor Zoltán mellett…

– A másik nőt – ismételte Ádám, aki nem messze onnan egy fabódéban lakott.

A férfi tágra nyílt pupillával figyelte a közeledő embercsoportot, az állkapcsa megfeszült, a száj szeglete remegni kezdett.

– Annak a nőnek a neve – mondta Ádám bizonyára ismerősnek tűnik. Talabér Jánosnénak hívták … Aztán következett a harmadik.

A férfi hirtelen megrándult, az arcából kifutott a vér, homlokáról patakokban dőlt a veríték.

– Hiszen ez… – nyögte, aztán a teste elernyedt, és a feje az asztalra koppant.

Dér Ádám felugrott, és elkapta a lassan dőlni kezdő testet.

– Igen – suttogta. – Valóban sejtelme sem volt arról, mi történt.

Az orvos, aki néhány perccel később a helyszínre ért, magához térítette Orbán Sándort. Aztán nyugtató injekciót adott neki, s arra kérte, hogy feltámasztott fejjel feküdjék. Tűnődő arccal lépett ki a szobából, félrevonta Ádámot.

– Most némiképp megnyugodott – mondta. – De őszintén szólva, nekem, ilyen esettel még nem volt dolgom. Mintha bomba robbant volna fel benne. A szervezete egyszerűen megbénult valami iszonyatos stressztől. Egy makkegészséges ember, kitűnő szívvel és keringési rendszerrel, úgy pukkant szét, mint valami buborék. Egy szempillantás alatt kifejlődött a depressziós állapot, halálos félelem és bűntudat gyötri, hát hogy is mondjam, az egész szervezete, úgy viselkedik, mintha a torkán lenne a kés. Alighogy magához tért, menekülni akart, valami állati rémület hajszolja. Mi történt ezzel az emberrel?

– Megértett valamit – mondta Ádám. – Egy pillanat alatt összeállt a fejében a szörnyűség, amit eddig elképzelni sem tudott.

– Furcsa – csóválta a fejét az orvos. – Ilyet még sohasem tapasztaltam. A látása teljesen elhomályosult, majdnem vakon tért magához. Mintha az idegrendszere iszonyodna a fénytől, mintha semmit sem akarna látni.

– Nagyon fontos, hogy most beszéljek vele. Lehetséges?

– Igen. De vigyázzon rá.

– Megkérhetem, hogy maradjon a közelben?

– Természetesen, Ilyen esetben egy ember reakciói kiszámíthatatlanok. Ennyire szerette a feleségét?

– Ki tudja? – mondta Ádám. – De azt hiszem, nem egészen erről van szó. Néhány perc alatt be is fejezzük ezt a beszélgetést.

– Rendben van – mondta az orvos. – Menjen.

Ádám belépett a szobába. A leeresztett redőnyök résein tompán szivárgott a fény. A férfi fal felé fordított arccal feküdt az ágyon.

– Bocsásson meg – mondta Ádám. – Lehet, hogy kíméletlen voltam.

– Nem – szólalt meg a férfi. – Nem volt kíméletlen.

– Gondolom, ön megértett mindent. Pontosan tudja azt, amiről nekem csak sejtéseim vannak. A nevén nevezheti.

Csend.

– Nem akarja?

– Nem tudom – felelte a férfi tompa hangon; – Semmit sem akarok tudni.

– Három ember meghalt. Beszéljen!

– Semmiről sem akarok tudni.

– Rendben van – mondta Ádám –, nem ön a felelős. Számtalan ember él hasonló szituációban, és semmi sem történik. Miképpen gondolhatott volna arra, hogy pontosan ez az eset lesz az, amikor ránk szakad az iszonyat, a jóvátehetetlen szörnyűség. Ugye nem gondolt rá?

– Hagyjon – nyögte a férfi. – Szeretnék aludni néhány órát. Utána elmondok mindent. Most nem bírom.

– Rendben van – bólintott rá fiú. – Mikor jöjjek vissza?

– Két óra múlva.

Az ágyon fekvő test magába zárult. Mintha összezsugorodott volna.

Odakint dörögtek a karbidágyúk.

– Időnként nézzen be hozzá – súgta Ádám az ajtóban az orvosnak. – Aludni akar. – Nyugodt volt, amíg beszéltek?

– Igen. Senkit se engedjen be hozzá, akármilyen indokkal jönne.

– Minden rendben lesz – mondta az orvos. – Ha netán rosszabbodna az állapota, akkor bevisszük V.-be. Intézze nyugodtan a tennivalóit.

– Nincs más tennivalóm – dünnyögte Ádám, csak a várakozás.

Egy órával később az orvos felfigyelt arra, hogy Orbán Sándor lélegzése hörgővé válik. A férfi pulzusa akkor már alig volt kitapintható. A szája sarkában fehér lepedék jelent meg. Az orvos a szemhéjat felhúzva látta, hogy a pupilla tűhegynyire zsugorodott, ez a morfium tartalmú gyógyszermérgezés szinte kétségbevonhatatlan jele. Valószínűnek tűnt, hogy Orbán Sándor közvetlenül Ádám látogatása előtt nagy mennyiségű altatót vett be; az üres fiolákat az éjjeliszekrényen, az autóstáskában meg is találták. Az eszméletlen férfit este hatkor a v,-i kórházba szállították.

Ádám egy pillanatra megállt Pinty mellett a móló végében, a naptól átforrósodott betonon. A feszes horgászzsinórok meg-megvillantak a fényben, de a botok víz fölé nyúló végé nem mozdult. Úgy látszik, a halak viselkedését nem befolyásolták az események, változatlanul elkerülték szegény Bence őrmestert.

– Nemrégen volt egy kapásunk – szólalt meg Judit. – Csak Feri bácsi éppen másfelé figyelt. Éppen húzott egyet a sörből. Aztán a hal a vízbe rántotta a botját. Többen tanácsokat adták neki…

– Értenek is ezek a horgászathoz – dörmögte Bence őrmester. – Egészen elcsodálkoztak, hogy egy nagyobbacska ponty ilyesmire képes. Valaki azt állította, hogy a botomat szellem ragadta el.

– Az biztos – mondta Pinty hogy mire sikerült kikotorni a vízből, már lement a hal a horogról. Az őrmesterem mégiscsak megmutatta, hogy arany keze van.

– Hogyan? – kérdezte Ádám.

– Hát egy zsinórra jó nagy ólmot és hármas horgot kötött. Azzal csáklyázta a vizet a botja után. A negyedik dobásra a hármas horog már meg is akadt, és a zsinórral együtt kijött a bot. A hal viszont elment.

– Ilyenek ezek a dögök – mondta Bence őrmester. – Mindig elmennek. Mindig közbejön valami.

– Judit – szólalt meg a fiú, amikor Orbán Sándor autója megállt az üdülő előtt, nem vettél észre valamit? Innen bizonyára látni lehetett, amikor kiszállt a kocsiból. Valakinek a vendégek közül ez nagyon fontos volt…

– Nem – mondta a lány –, semmit sem vettem észre. Gondár Edit tett valami megjegyzést azzal a kocsival kapcsolatban, valami ilyesmit, hogy „ez nem rendőrségi kocsi?”, a többiek is arra fordultak, de semmi furcsaságra nem emlékszem. Aztán rövid idővel később elvitte Feri bácsi botját a hal, és az autóról mindenki megfeledkezett.

Sötétedés előtt Ádám sorra felkereste az üdülő vendégeit, aztán Andreás apóval és a gondnokkal is beszélt. Egy-két jelentéktelen kérdést intézett mindenkihez, s félreérthetetlenül közölte velük, hogy ez az utolsó eset, amikor alkalmatlankodásra kényszerül.

Gondámé lefüggönyözött szobájában pihent, fejfájás gyötörte, szemmel láthatóan megviselték az események.

– Asszonyom – mondta Adám, és tekintetével kerülte az ágyon pihegő hústömeget. – Egyetlendolgot szeretnék megkérdezni öntől. Biztos abban, hogy a lánya Gajdos úron kívül nem tartott kapcsolatot férfival?

– Az ember semmiről sem lehet meggyőződve. Editke néha kimaradt, egyszer-kétszer napokra eltűnt hazulról. De házassággal kecsegtető kapcsolata nem volt, az bizonyos. Senki sem állt volna az útjába. Különben, amíg sportolt, nem volt ilyen savanyú.

– Sportolt?

– Úszott az FTC-ben, aztán húsz-egynéhány éves korában abbahagyta.

– Nem talált ön a lánya holmija között valami nedves ruhát? Vagy nem látta, hogy kiterített volna valamit szárítani?

– A fürdőruháját.

– Semmi mást?

– Tudomásom szerint semmit. Miért. Látnom kellett volna?

Dér Ádám ezután Lékai Barnabást kereste meg. A férfi a parton ült, a móló közelében, azzal szórakozott, hogy apró kavicsokkal próbálta eltalálni a víz színén lebegő kárászokat.

– Unatkozik? – szólította meg Ádám.

– Egyetlen dolgom van, hogy szem előtt legyek.

– Mondja csak, mi történt maguk között, amikor Orbánnét hajókázni vitte?

– Semmi – mondta Lékai.

– Tudott arról, hogy Orbánéknak nyaralójuk van a túlsó parton?

– Tudtam.

– Járt is ott?

– Miért lényeges ez?

– Orbánné holttestét ma délelőtt megtalálták a túlparti nyaralóban. Ezért kérdezem, járt-e ott?

Lékai elnyomta a cigarettáját. A keze most a homlokához tévedt. A szürke szemek összeszűkültek. A barna arcbőr elveszítette fényét.

– Járt ott?

– Honnan veszi?

– Figyelmeztetnem kell; bizonyítani tudjuk, hogy ott járt.

– Már reggel sejtettem, hogy ez lesz belőle. Tegnap még viccnek véltem az egészet. De ma reggel, ott a nádöbölben valahogy megéreztem a zűrt. Sejtettem …

– Mit sejtett?

– Mindegy. Nincs értelme kibúvót keresni! Jártam ott.

– Mikor?

– Három nappal ezelőtt. átvittem Orbánnét. Szüksége volt valamire.

– Mire?

– Valami könyvre. Valamilyen szótárra.

– Megtalálták?

– Meg.

– Mennyi időt töltöttek ott?

– Körülbelül fél órát. Nem akarok bújócskázni, arra gondoltam, hogy Orbánné hogy is mondjam, hajlandó rá… Azért vittem át. Tetszett nekem.

– És hajlandó volt?

– Nem.

– Szóval ön tévedett?

– Tévedtem. De a viselkedésével biztatott fel. Vannak ilyen nők. De ahogy kettesben maradtunk a hajón, máris a férjével hozakodott elő.

– És a túlparti házban?

– Ott is minden a férjére emlékeztette. Azon sajnálkozott, hogy milyen kevés időt töltöttek abban a házban. Ezen a nyáron még nem is jártak ott.

– Biztos, hogy ezt mondta?

– Biztos. A férje nagyon elfoglalt ember. – Volt képe arról, beszélni, hogy végre, ha a Sanyi megjön külföldről, nyugalmas két hetet tölthetnek el ott. Nyugalom, szerelem, erről beszélt nekem; meg a gyerekéről. Higgye el, nagy marhának éreztem magam. Különben már arra gondoltam, hogy ha másként nem megy… De hagyjuk, az a lényeg, hogy nem történt semmi.

– Ha másképp nem megy? …

– Hát egy kis erőszakkal. Először ugyanis azt hittem, csak szórakozik velem, és Ő is arra vár, amire én, a férj meg a gyerek csak olyan aperitif… De nem jutottam vele semmire. Megközelíthetetlen volt. Aznap este aztán ki is mentem a vízre a motorossal, hogy Orbánné ne legyen a szemem előtt.

– Értem – bólogatott Ádám. – A csalódás..; Csak azt nem tudom, miért mondta Pintynek tegnap reggel a plázson – már annak a kis fickónak, aki a gyilkosságról fecsegett hogy „Orbánné hátrahagyta a piros szalagot, aztán a férjével együtt átúszott a túlsó partra ..” Lehet, hogy pontatlanul idézem a szavait.

Lékai végigsimította a homlokát. Hunyorgó szemének sarkában szarkalábak jelentek meg. A bőre kifeherédett.

– Nem emlékszem, mit mondtam tegnap reggel. Ha Orbánné szóba jött, elöntött a düh.

– Nagyon helyes – mondta Ádám. – Az ember nem emlékezhet minden szavára. Nálunk persze más a helyzet, mi akkor már egy gyilkosság ügyében nyomoztunk. Megértheti, hogy figyeltünk minden szóra.

– Megértem.

– És arra sem emlékszik, amit nem mondott? – kérdezte Ádám.

– Hogy érti ezt?

– Tegnap egy szóval sem említette, hogy tudomása van Orbánék nyaralójáról. Pedig pontosan tudta, hogy létezik az a ház a három nyárfánál.

– Komolyan gondolja, hogy elő kellett volna hozakodnom az esetemmel? Hadd csámcsogjanak rajta a többiek? Különben is, az a nő engem palira vett. Az ilyesmit nem szívesen reklámozza az ember.

– Talán Orbánné jó hírét is féltette?

– Nem szoktam mesélgetni az ügyeimet. És akkor még sejtelmem sem volt arról, hogy Orbánné meghalt.

– Emlékszik arra, hogy ott a túlparti házban mit ittak?

– Honnan tudja, hogy ittunk? -

– Gondolom, olyan volt a helyzet.,.

– Átvittem egy üveg konyakot.

– Ismerős azon a partszakaszon?

– Hát többé-kevésbé.

– Ismert egy Talabér Jánosné nevű asszonyt?

A férfi egy pillanatra abbahagyta a kavicsok hajigálását.

– A házmesterünket Talabérnak hívják, de a felesége két éve meghalt. Más Talabérről nem tudok.

– Jól van – mondta Ádám.

Hegedűs Márta a móló kövén ült, Pinty közelében. Úgy látszik, érdekelte a horgászat. Pinty ettől a közelségtől olyannyira zavarba jött, hogy sorra elhibázta a kapásokat.

– Kedves Márta – szólította meg Ádám a lányt vegye le a tekintetét egy pillanatra Pintyről. Kérdezni szeretnék valamit.

– Nehezemre esik – fordult feléje szomorkás mosollyal a hány. – Pinty horgászat közben megigézi az embert.

– Ezzel Bence őrmester is így van. De félretéve az idétlenkedést, ha Pinty feltenne egy parókát, el tudja képzelni, hogy nőnek néznék?

– Hátulról minden további nélkül. De elölről nehezen.

– És egy nőt mindenképpen nőnek nézne?

– Hát ezt meg hogy érti?

– Egy kicsit kifacsarodott a logikám. Valami olyasmire gondoltam, hogy a menyasszonyom is másképpen nézett ki ma hajnalban a vízben, mert fekete parókát viselt.

– Ez kétségtelen. A paróka megváltoztatja az embert.

Ádám cigarettát vett elő.

– Kérem, ne gyújtson rá – mondta a lány. – Újabban nem bírom, ha dohányoznak a közelemben.

– Hiszen ön is dohányzik?!

– Abbahagytam. Okom van rá. Ma reggel is azért szédültem meg, amikor Simor hányni kezdett mellettem. Érti, miről beszélek? A vőlegényem még nem is tud róla …

– Nem tudom, ebben az esetben gratulálni illik, vagy sajnálkozni.

– Nyugodtan gratulálhat – mosolyodott el a lány. – Ez olyan eset.

– Kérdeznék még valamit. Ki úszik itt a nők közül legjobban?

– Gondár Edit. És Krisztina is, nem beszélve az ön menyasszonyáról. Gondárné lebeg, akár a parafadugó. Én sajnos, néhány tempó után kifulladok.

– Tudott arról, hogy Orbánéknak nyaralójuk van a túlsó parton a három nyárfánál?

– Igen. Azt hiszem, nem is Klári, hanem Krisztina említette. Nem tudja, hová lett?

– Kicsoda?

– Krisztina. Kerestem a szobájában. Sehol sincs.

– Nyugodjon meg: tudok róla ,,,

– Már nagyon aggasztott – mondta a lány. – Egyébként ő többet tud Orbánnéról, mint én. Kérdezze meg tőle …

– Ő már mindent elmondott – mondta Ádám. – Bocsásson meg, hogy zavartam. Egyébként Makádi jól úszik?

– Kitűnően. De Porzsolt Róbert jobb nála, ő sportoló volt.

– Köszönöm – mondta Ádám. – Sokat érnek ezek az információk.

– Sokat? – nézett utána a lány. – Mit jelenthet az, ha az egyik ember jól úszik, a másik meg rosszul?

A kertben egy nyugágyon feküdt Simor Zoltán, sápadt arcát nem érte a nap.

Farmernadrágjában és erősen karcsúsított ingében tanácstalanul felállt, amikor megpillantotta Ádámot. A szeme nedvesen fénylett, az arca olyan szorongást árult el, hogy attól lehetett tartani, mindjárt sírva fakad.

Magas volt és vékony, ahhoz a típushoz tartozott, amelyet Ádám magában darázsderekúnak nevezett; ifjúságában nem volt erő, inkább bizonyos tétovaság. Hosszú haja a válláig ért, az arca jóvágású volt, egészében nem keltett kellemetlen benyomást. A szemén látszott, hogy gyöngédségre és álmodozásra hajlik, tétovasága érzékenységet takar. Az ilyen fiúkat nem szabad megbántani, hiszen amúgy is tele vannak feszültséggel, és indulataik nem egykönnyen lobbannak el.

Simor szemmel láthatóan arra várt, hogy kérdezzenek tőle valamit. De Ádám azt szerette volna tudni, mi lesz a fiú első szava. A csönd percekig tartott. .Aztán nagyon tompán, nagyon csendesen koppant a hang.

– Tényleg meghalt?

– Megölték. A holtteste is előkerült.

Simor Zoltán sírni kezdett. Az arca mozdulatlan maradt, csak a könnyei eredtek el. Fejét a kezébe temette, hallani lehetett, ahogy a körmét rágja.

– Szerelmes volt belé? – szólalt meg Ádám.

A fiú nem emelte fel a fejét.

– Igen – mondta. – Igen …

– Mióta ismeri?

– Másfél éve. Néha bejött a férjéhez.

– Utána jött le ide?

Csend.

– Ő tudott róla?

– Nem.

– Gyereknek tekintette magát?

– Igen.

– Emlékszik, amikor az első napon engem megszólított a móló végében?

– Emlékszem. Hülyéskedtem. Nem akartam, hogy mások is lássák, hogy Klári nem vesz komolyan.

– Orbánnéra gondol? .

– Igen. Rá. Ne haragudjon, akkor ciki voltam.

– Nem haragszom.

– Ki ölte meg?

– Nem vájkálnék senkiben, ha tudnám, ki ölte meg.

A fiú felemelte a fejét.

– Elmondok mindent, amit tudok. De semmi sem segít. Órák óta ezen rágódom, és sejtelmem sincs, mi történt. Kérdezzen, összeszedem magam, ne haragudjon rám, hogy kibuggyantam. Egészen mostanáig nem hittem el.

– Jól van – mondta Ádám. – Megértem. Milyen ember a férje?

– A főnököm…

– Tudom.

– Hogy milyen ember? Minden sikerül neki. Számára természetes a világ. Semmi sem hiányzik belőle.

– Szerette a feleségét?

– Nem beszélt róla.

– Én magától kérdezem.

– Jóban voltak, ő meg észre sem vett mást, csak a férjét.

– Biztos ez?

A fiú rémülten nézett Ádámra.

– Biztos.

– A férfi rokonszenves?

– Nem akarom azt mondani, hogy nem rendes fej. Velem is jól bánt, általában szeretik a cégnél. A nőknél nagyon jó …

– Tud arról, hogy viszonya van valakivel?

– Odabent?

– Akárhol,

– Odabent biztosan nincs. A többiről meg semmit sem tudok.

– Mikor került maga a külker vállalathoz?

– Két éve.

– Szóval azóta senkivel sem hozták össze a cégnél Orbán Sándort?

– Nem. Biztosan nem.

– Milyen a titkárnője?

– Az igazgatói titkárságon egy ötvenéves nő és egy férfi dolgozik.

– Miért ment ki Orbánné mindennap a férje elé?

– Várta.

– Mikorra?

– Csak várta. Úgy tudta, a héten valamikor meg kell jönnie.

– Mikor találkozott utoljára Orbánnéval?

– Én?

– Igen.

– Tegnapelőtt délután. Aztán este, vacsora után kerestem, de nem találtam meg.

– Miért kereste?

– Egy kardigánt kellett volna neki odaadnom.

– Merre kereste?

– Végigjártam az egész partot, a mólót, a faluba is bementem, voltam az állomáson is…

– És mit gondolt, hová tűnt?

– Tízig kerestem. Aztán azt hittem, visszajött az üdülőbe.

– Megnézte a szobájában?

– Igen. Örültem is, hogy nálam van a kardigán. Ez alkalom volt, hogy bemehessek hozzá.

– Máskor is volt már a szobájában?

– Nem.

– És akkor arra gondolt, hogy a szobában szükség van a kardigánra?

– Aggódtam miatta, féltem is, mit szól majd, ha beállítok hozzá. Kopogtattam, de senki sem felelt Aztán benyitottam. Sötét volt.

– Meddig tartózkodott a szobában?

A fiú lehajtotta a fejét. Arcát vérhullám borította el.

– Tudom, hogy maga jó fej – mondta egészen halkan. – Megérti. Kinyitottam a szekrényt, és megnéztem mindenét…

Csend.

– És aztán?

– Felszívtam a szagát. És az ágyára feküdtem. Nagyon féltem, hogy hazajön.

– Elvitt valamit a szekrényéből?

– Igen – suttogta a fiú, és elkerülte Dér Ádám tekintetét. – El kellett vennem …

– Valamit, amit viselt?

– Igen. Tudom, hogy most mit gondol rólam …

– Ilyesmi előfordult már másokkal is. De azt ajánlom, felejtse el. Higgyen nekem, egy kicsit veszélyes dolog. Ne őrizgesse azt, amit elvitt. Más nőt nem ismert?

– De igen.

– És?

– Most nem kell. – A fiú arca megrándult. – Most nem kell senki.

– Miért lett rosszul ma hajnalban, odakint a vízen?

– Úgy látszik, nem bírom a hullámzást. És különben is kikészültem. Hiszen megmondtam magának; nem titkoltam el semmit. És amikor láttam ott a vízben lebegni, felfordult a gyomrom.

– Van valami elképzelése a gyilkosságról?

– Nincs. A gondolataim körbe forognak, de nem jutok semmire.

– Nem tudja, melyik nőnek van itt az üdülőben fekete parókája?

– Gondár Editnek.

– Hiszen Gondár Edit haja is fekete …

– Csak a haja rövid, a paróka meg hosszú. Néha viselni szokta.

– Észre se vettem – dünnyögte Ádám. – Nem tudom, hova tettem a szememet. Mondja csak, soha életében nem próbált fel egy ilyen női parókát?

– Én? – kérdezte Simor. – Nem… De mégis… Egyszer megnéztem, hogyan- mutatnék fekete hajjal.

– És jól mutatott?

– Túlságosan éles lett tőle az arcom.

– Nem tudja, merre van most Gondár Edit?

– Az előbb ment be az épületbe. A víz felől jött, úgy látszik, volt kedve fürödni. Ő az egyetlen, aki nem borult ki. Mintha észre sem venné, mi történik körülötte.

Ádám fél perccel később már Gondárék szobájának ajtaján kopogtatott.

– Pillanat – hallatszott odabentről a lány hangja magamra kapok valamit.

Aztán kinyílt az ajtó, és Ádám mindjárt látta, hogy az a valami nem túlságosan sok. Gondár Edit meztelen, nedves teste kirajzolódott a könnyű fésülködőköpeny alatt. Rövid haja borzas volt, arca sima és nyugodt, a szeme most nagyobbnak tűnt, egyáltalán, a lány nőiesebbnek látszott, mint bármikor eddig.

– Azt hittem, már nem is kíváncsi rám – mondta, amikor megpillantotta Ádámot. – Jöjjön be, és üljön le nálam egy kicsit. Anyám épp most ment át Dénes bácsihoz. Szerencsére… Megkínálhatom valamivel?

– Köszönöm – mondta Ádám, és behúzta maga mögött az ajtót. – Semmire sincs szükségem.

– Sajnálom – mondta a lány, s hangja ridegebb lelt. – Hivatalos ügyben jár?

– Igen.

– Gondoltam.

– Megmutatná a parókáját?

– A parókámat? Honnan tud róla?

– Néhányszor láttam, hogy viseli.

– Az a lány, akivel együtt van itt, csak egyszer viselt parókát…

– Igen – mondta Ádám.

– Ma hajnalban.

– Szükség volt rá.

– Akkor miért nem az ő parókájára kíváncsi?

– Egy olyan hölgy parókájára vagyok kíváncsi, aki kitűnően úszik. Miért hagyta abba a versenyzést?

– Hát erről is tud? Egyszerűen nem voltam elég tehetséges. Egy perc hét másodpercet úsztam száz gyorson, és ez már akkor sem volt elég.

– Megnézhetném a parókáját?

Gondár Edit a szekrényhez lépett

– Nem sok öröme telik majd benne – mondta. – A múltkor megfeledkeztem róla, hogy a fejemen van, és parókástul úsztam egyet. Kissé elázott. Még nem volt kedvem rendbe hozni . Tessék, itt van. Most elégedett?

– Mondja csak – szólalt meg Ádám, miközben az összetapadt szálú parókát forgatta a kezében. – Mikor látta először Orbánné férjét?

– Én?

– Ki más?

– Honnan veszi, hogy láttam?

– Gajdos úr kapcsolatban volt vele, és így maguk is találkozhattak.

– Sajnos, nem találkoztunk. Legalábbis nem emlékszem rá.

– Talán majd ő maga emlékezik – mondta Ádám.

– Mi az? Elviszi a parókámat?

– Igen. Az az érzésem, jobb, ha nálam van ..;

– Mit akar ez tőlem? – suttogta Gondár Edit, amikor Ádám mögött becsukódott az ajtó. Levetette magát az ágyra, és sírni kezdett.

Ádám a folyosón kifordította a parókát, és szemügyre vette finom műanyag szálakból szőtt belső részét.

– Teljesen megkergültem – suttogta, aztán hangosan nevetni kezdett. – Úgy kezelem ezt a parókát, mint Csingacsguk a skalpot. A végén még az övemre tűzöm …

A feljárat felől lépések zaja hallatszott. A fordulóból Porzsolt Róbert bukkant elő. Amikor megpillantotta Ádámot, az arca felderült.

– Éppen magát keresem. – mondta. – Eszembe jutott valami.

– Hallgatom – mondta Ádám, és zsebre dugta a parókát,

– Jöjjön be a szobámba, ott nyugodtabban beszélgethetünk.

– Nos? – kérdezte Ádám, amikor leült az asztal mellett álló székre.

– Sokat gondolkodtam azon, hogy hibás vagyok-e abban, ami történt. Ha a gyilkosnak nincs a keze ügyében a pisztoly, nyilván nem lőtte volna agyon Orbánnét. Honnan tudhatta előre, hogy itt az üdülőben lesz valaki, akinek lőfegyvere van?

– Mit akar ezzel mondani?

– Azt, hogy aki lelőtte Orbánnét, nem készült előre a gyilkosságra. Hogyan ölte volna meg, ha nincs pisztolya?

– Az emberölésnek számtalan módja van.

– De ezt választotta. A pisztoly gyors, biztos, kezelése nem igényel sem erőt, sem ügyességet. Különösen, ha valaki közvetlen közelről céloz. Késsel nem könnyű bánni, a fojtogatáshoz erő kell. Meggyőződésem: a gyilkosnak hirtelen, egy szempillantás alatt jutott eszébe, hogy ölni fog, és ezt a gondolatot összekapcsolta azzal a képpel, hogy én a mólóról sirályokra lövöldözök. Be kellett jönnie a szobámba, kilesve az alkalmas pillanatot. 23-án délután még megvolt a pisztolyom, tehát a gyilkos közvetlenül a tett elkövetése előtt emelte el. Ugyanis én fél nyolcig a szobámban tartózkodtam. Akkor talán húsz percre lementem úszni. Ez az egyetlen lehetséges időpont, amikor valaki bejöhetett a szobámba.

– Kulcsra zárta az ajtót?

– Igen. A pisztoly miatt. De ezek nem wertheimzárak. A folyosó üvegajtajának kulcsa majdnem minden szobát nyit ezen az emeleten.

– Honnan tudja?

– Az első napon lent felejtettem a kulcsomat a stégen. Lusta voltam visszamenni érte. Tudtam, hogy ezek a zárak nem túlságosan bonyolultak. Először a szomszédaim kulcsával próbálkoztam, aztán a folyosó ajtajában levő kulccsal. Minden további nélkül nyitotta.

– Beszélt valakinek erről?

– Hát többen látták is, aztán ebédnél tréfásan szóltam a gondnoknak, hogy nem valami tökéletes itt a biztonság.

Porzsolt Róbert elhallgatott, tekintetét Ádámra emelte.

– Nem győztem meg?

– Miről?

– Hogy a gyilkos nem gondolt előre azzal, amit elkövetett…

– Úgy érti, hogy hirtelen, indulatában tette?

– Igen. Majdnem azt mondhatnám, berohant a pisztolyért, felkapta, nem fontolgatott semmit, megkereste Orbánnét, és agyonlőtte. Lehet, hogy akkor is ölt volna, ha nincs kéznél a pisztoly, csak nem így és nem itt…

– A jó szándékához nem fér kétség – mondta Ádám. – Csak az a baj, hogy kevés információ áll a rendelkezésére. Ha megengedi, most én kérdeznék valamit. Mióta ismeri Biharam Krisztinát?

– Itt ismertem,.meg. Az első napon kiszúrtam, de hát mindenki észrevehette: gyönyörű nő. És azt is, hogy unatkozik. Azt hiszem, nemrégiben valami megrázkódtatás érte, idegileg kikészült. Gyakran fájt a feje, és sokszor panaszkodott, hogy nem bír aludni. Tegnap éjszaka is bolyongott valamerre.

– Honnan tudja?

– Akkor délelőtt, amikor a plázson elkezdődött az az idétlen játék a gyilkossággal, Krisztina említette, hogy hajnalig kint mászkált a parton. Csak öt óra körül aludt el.

– Ez biztos?

– Biztos.

Ádám előhúzta zsebéből a parókát.

– Látott már ilyet? – kérdezte.

– Hogyne láttam volna – mondta Porzsolt. – Ma reggel is az ön menyasszonyának a fején.

– Nem gondolja, hogy egy ilyen parókával felékesítve akár egy férfihulla is lebeghetett volna a vízben Bence őrmesterék szeme előtt?

– Nem értem – nézett fel megzavarodva az öttusaedző. – Nem értem, mire gondol.

– Egyébként öntől még nem kérdeztem meg, mit csinált tegnap hajnalban négy óra körül?

– Én? Hát aludtam, ahogy illik.

– Ez az. Az ember egyedül alszik, és ez semmit sem bizonyít.

– Várjon csak egy pillanatra. Négy óra után pár perccel valaki bekopogott hozzám. Az egyik nő … Nagyon szabadkozott, gyógyszert kért, mert rettenetesen fájt a foga. Álmomból ébredtem, az istennek se tudok visszaemlékezni, ki lehetett az. Akár Orbánné is lehetett volna, vagy az ön menyasszonya… Olyan kábult voltam, hogy később az egész kiment a fejemből.

– Adott neki gyógyszert?

– Nem. Én nem tartok magamnál ilyesmit.

– Tehát ez a nő bizonyíthatná, hogy ön négy óra körül a szobájában tartózkodott?

– Igen. Megint eszébe jutott talán, hogy akié a pisztoly, az mindig gyanús?

– Dehogy – mondta Ádám. – Ezt a pisztolytól függetlenül is megkérdeztem volna. Ha eszébe jut még valami, mondjuk, annak a nőnek a neve, aki felébresztette a fogfájás miatt, kérem, értesítsen. Csak azt nem tudom, hogy az a nő miért nem Makádi doktorhoz kopogtatott be, hiszen ő fogorvos?

– Ez az – kapott a fejéhez Porzsolt pontosan ezt mondtam neki: keresse meg Makádi doktort.

– Nos, akkor én is hozzá megyek – mondta Ádám. – Az a baj, hogy aznap hajnalban Makádi csak fél ötkor érkezett haza. Melyik a szobája?

– Balról a második ajtó, a folyosó végén.

Ádám végigment a folyosón, és közben Porzsolt szavain tűnődött. Hogy Krisztina hajnalban kint járt a parton, annak a lehetőségét igazolta, hogy látott valamit. Valamit, ami a gyilkos szempontjából alapvető jelentőséggel bír. Lehet, hogy Krisztinának a hajnali séta miatt kellett meghalnia? És van-e értelme annak, amit Porzsolt a hirtelen támadt gyilkos indulatról mondott? De miféle szavak válthatnak ki ekkora indulatot egy idegen ember iránt? Honnan származik ez a gyűlölet, amelynek semmiféle előzménye és magyarázata nincs? A kelenföldi lakótelep egyik házának padlásán megfojtottak egy lányt – gondolta a tojásfejű, elálló fülű gyilkos arra hivatkozott, hogy az a lány szexuális tehetetlensége miatt kigúnyolta, s emiatti dühödt szégyenében fojtotta meg. Vajon miféle szavakkal ingerelte fel Orbánné a gyilkosát?

Makádi doktor az ablak mellett ült, amikor Dér Ádám a szobájába lépett.

Evoé – mondta fanyarul, és helyet mutatott neki az ágyon. – Megint maga az? A hibátlan fogsorú nyomozó, aki az emberek lelkébe lát. Miben lehetek szolgálatára?

Ádám alig bírta elfojtani a mosolyát. Arra gondolt, ha az epés férfi sejtené, hogy ujjlenyomatai megtalálhatók a túlparti házban, jobban megválogatná a szavait.

– Volt már börtönben? – kérdezte.

– Ezért jött, hogy ezt tisztázza velem?

– Bizonyos mértékig igen.

– Nem voltam.

– Akkor azt mondja meg, mi a fenéért ellenségeskedik? Nem szereti a rendőröket?

– Egy rendőr egyszer megbüntetett gyorshajtásért, azóta tele vagyok tartózkodással.

– Fogat húzni sietett?

– És ön miért ellenséges? – kérdezte Makádi. – Az első perctől kezdve fölényesen viselkedik velem.

– Egy rendőr sem lehet mindig barátságos. Különösen most, hogy nem gyorshajtásról, hanem gyilkosságról van szó.

– Szó sem volt még gyilkosságról, amikor már észrevettem, hogy keresztülnéz rajtam.

– Én? – kérdezte teljesen megdöbbenve Ádám.

– Igen. Úgy járt-kelt itt az üdülőben, mint egy vezérkos, mint aki tisztában van azzal, hogy más férfi a jelenlétében szóba sem jöhet. Az első naptól kezdve fenntartással figyeltem.

– Hajjaj – sóhajtott Ádám –, istenemre, semmit sem tudtam róla. Úgy látszik, ilyen a természetem. Szóval, itt kezdődött az ellenérzése.

– Eszembe sem jutott volna megemlíteni, ha nem ön vezeti a nyomozást. A fölényes faggatódzásával teljesen kikészített. Különben elkerültem volna. De így az ember teljesen kiszolgáltatott. Hogyan őrizheti meg a méltóságát? Nem tehet mást, ő is gúnyolódik, ahol lehet.

– Igaza van. Egyszer s mindenkorra hangot változtatok. Beszéljünk barátilag, teszem azt, arról: szereti-e a babgulyást és a Pepsi-Colát.

– A babgulyást utálom, a Pepsit kedvelem, bár vásítja a fogakat, s mint fogorvosnak, bizonyos mértékig elleneznem kellene mértéktelen fogyasztását. Ennyi elég?

– Járt mostanában a túlsó parton?

– Nem. És babgulyást sem ettem.

– Figyeljen – mondta Ádám. – Komolyan beszélek. Okkal kérdezem mindazt, amit kérdezek. Mikor tartott utoljára a kezében konzerves dobozt?

– Tegnapelőtt este. Vacsora után.

– Milyen konzerv volt?

– Fogalmam sincs. A címke hiányzott róla. Egyszerű, henger alakú doboz.

– Mit csinált vele?

– Kinyitottam. Jobban mondva körbevágtam egy konzervnyitóval. Krisztina kért meg rá. Vacsorára hal volt, és a halat ő állítólag nem szereti.

– Krisztina megette a konzervet?

– Nem tudom. Én, ahogy mondtam már, közvetlenül vacsora után átmentem Füredre. Hívtam Krisztinát is, de ő nem akart jönni. Habozott, de aztán közölte, hogy sokkal fontosabb és érdekesebb dolga van. Talán az ön személye érdekelte …

– Az én személyem?!

– Bizony. Figyelmeztetnem kell, hogy ne vegye túlságosan komolyan Krisztinát. Kiválaszt valakit, szórakozik vele, aztán ráun az egészre, és ejti a pasast, mielőtt észbe kapna. Nehogy a fejébe szálljon a dicsőség. Azért kezdett magával, azért játszotta végig ezt az egész hülye históriát, mert idegesítette, hogy van itt valaki, aki egy másik nőnek szentel figyelmet.

Makádi doktor visszadugta halszájába a pipát, és fürkészve Ádám arcába bámult.

– Szórakozik. Elhiszi nekem? Csak unalmában szúrta ki magát, mert olyan ragyogó a fogsora.

– Köszönöm a figyelmeztetést – mondta Ádám. – Vigyázni fogok. Egy pillanat még … Tegnap hajnalban négy óra körül nem kopogott be magához valaki, hogy fáj a foga?

– Lehet, hogy bekopogott, de miként már említettem, én csak fél ötkor tértem haza.

– Füredről, ha jól emlékszem.

– Igen.

– Mit csinált háromtól fél ötig? Mert ugye háromkor jött ki a bárból.

– Valóban. A bár háromkor bezár. Jók az értesülései. Ezután elindultam hazafelé.

– Es másfél óráig tartott a 30 kilométeres út. Nem fogják még egyszer felírni gyorshajtásért …

– Nézze, egészen kézenfekvő dolgot közlök magával. Összeszedtem ott egy nőt, s csak négykor indultam Füredről, aztán, szigorúan a megengedett. sebességgel hazahajtottam.

– És kiállt az ablakba szemlélődni. De senkit és semmit sem látott, ahogy már tegnap említette …

Makádi tekintete lesiklott Ádám arcáról.

– Hát engem nem csíp hazugságon – dünnyögte. – Nyilván beszélt már Krisztinával. Vele találkoztam.

– Krisztinával?

– Igen. Amikor hazaértem, az üdülő kapuja zárva volt. Úgy kellett átmásznom a kerítésen. Aztán később megláttam az ablakból Krisztinát,, ahogy jött befelé a vízpartról. Gondoltam, lemegyek eléje, mert különben neki is mászni kellett volna. A hallban egy fatáblán lógnak a kulcsok. Leakasztottam a megfelelőt, kimentem a kapuhoz, és beengedtem. Azt is említette Krisztina, hogy teljesen áttetsző ruhában volt?

– Megkérdezte tőle, hogy hol járt?

– Kérdeztem, de csak nevetett – Az a ruha nem rejtette el a melleit -. Nevetett, és. azt mondta, rövidesen kiderül majd, hol járt. Aztán felment az emeletre, benyitott egy szobába, és valakivel beszélt. Nevetést is hallottam.

– Hová nyitott be?

– Nem tudom. Tőle kérdezze. Én a hallban vártam a lépcső mellett.

– Miért várt?

– Krisztina azt mondta, sétálni támadt kedve. Várjam meg, csak átöltözik előbb.

– Nem tudja, kivel beszélt odafönt?

– Nem.

– Egyetlen szót sem hallott?

– Valami olyasmit hallottam, hogy „minden a legnagyobb rendben ment”. Aztán nevettek. De miért nem kérdezi meg tőle?

– A másik nő volt vagy férfi?

– Nem tudom. Elég rossz a fülem.

– Aztán mi történt?

– Hallottam, ahogy kulccsal kinyitja a szobája ajtaját. Aztán pulóverben és nadrágban jött le. A kapu akkor már nyitva volt. Kimentünk, és végigsétáltunk a mólón. A napkeltét akarta látni, de mintha várt volna valamire. Egyszer csak azt mondta, menjek aludni, mert unja a társaságomat. Szeret ilyeneket mondani. Erre én visszamentem a szobámba, és lefeküdtem, különben is álmos voltam már.

– Találkozott közben valakivel?

– Nem emlékszem. Egyszer zajt hallottam odakintről, lehet, hogy kinéztem az ablakon, de nagyon kábult voltam. Aludtam vagy két órát, épp hogy leértem a reggelihez.

– Ügyes történet – mondta Adám. – Engem ugyancsak óv Krisztinától. És maga miért ment ki vele a mólóra napfelkeltét nézni?

– Az más – mondta Makádi – engem ne hasonlítgasson saját magához.

– Nem állt szándékomban. Csak azt mondja meg, miért tűri olyan készségesen Krisztina szeszélyeit?

– Arra gondol, miért nem sértődtem meg, mikor azt mondta, hogy unja a társaságomat?

– Arra is.

– Mert tudom, hogy nem unja – biggyesztette le halszáját Makádi doktor. – Maga ezt nem érti. Krisztina egyedül hozzám ragaszkodik. Most is több év elmúltával keresett meg. Egy pillanatig se higgye, hogy a kapcsolatunk a maga ragyogó fogai miatt törést szenved. Előbb-utóbb eljön az én időm. Akkor hajnalban is az az áttetsző ruha…

– Rám még így elbeszélve is mély hatást gyakorol – mondta Ádám. – Egészen megzavar. A testére tapadt?

– Igen – mondta Makádi.

– De mondja csak, pillanatig sem tűnődött azon, miért viselt Krisztina hajnali sétájához áttetsző ruhát? – kérdezte. – Na, isten áldja, és jegyezze meg, nem tehetek arról, hogy jók a fogaim. És ön se, hogy egy kissé indulatos …

Ismét végighaladt a folyosón, leballagott a lépcsőn, aztán kilépett az üdülő ajtaján.

Már csak a kedves jó Gajdos úr hiányzik – gondolta, mikor átment a kerten. – Nem tudom, őt kedvelem jobban, vagy Makádi doktort?

Már sötétedni kezdett, csak a felhőtlen égbolt őrizte a fényt. Halk suhogással megérkeztek a fecskék.

Adám egy pillantást vetett a kert túlsó végébe, ahol Pinty ügyködött a roggyant sátorral.

– Hol van Bence őrmester? – kérdezte.

– Juditkával felment a szobába. Nagyon vigyáz rá, bár teljesen el van keseredve…

– Miért?

– Elszabadult az a nagy hal, amit tegnap fogtunk. Az őrmesterem azt állítja, valaki elvágta a pányvát, de nekem az a gyanúm, hogy az a ponty rosszul volt kikötve, éppúgy, mint ez a sátor. Vigasztaltam, hogy több is veszett Mohácsnál, de nem használt, elzavart maga mellől…,

– Miért bajlódik azzal a sátorral, Pinty fiúnk, hiszen két szoba üres odafent. Ott is aludhatnának …

– Még hogy én egy holttest ágyába feküdjek? – viszolygott Pinty. – Hát mi vagyok én? Hullapecér?

– De ez a sátor, úgy látszik, nem valami biztos alkotmány…

– Ha én állítom fel, akkor biztos. Engem nem fog fejbe kólintani, mint egyeseket.

Odafönt egymás után világosodtak meg az üdülő ablakai.

– Nem látta Gajdos urat? – kérdezte Ádám.

– Valahol itt mászkált az előbb – mondta Pinty, miközben a fakalapáccsal bevert egy sátortartó cölöpöt. – A balkézről fogadott lányát keresi. Ezek egy szempillantás alatt szétfutnak, mint a svábbogarak…

A seregélyriasztó ágyúk odafönt a hegyen elhallgattak. Besötétedett.

Az üdülő ablakaiból halvány fény világított, de a kert csaknem egészen homályban maradt.

Pinty a kert végében a zseblámpa fényénél az utolsó sátorkarót verte be a puha földbe. Letette maga mellé a fakalapácsot, meghúzta a zsineget, hurkot kötött rá; aztán kitapogatta a feszes sátorponyvát.

– Úgy áll, mint a pinty – dünnyögte –, ez nem fog összedőlni az első léghuzattól. Smafu ennek a vihar meg a szél.

Bebújt a sátorba. Nekilátott, hogy felfújja a löttyedt gumimatracot, amely folyton kilehelte lelkét Bence őrmester alatt. A sátorponyva néha meglebbent a könnyű szélben, mintha titokzatos ujjak érintenék. Pinty azonban nem figyelt a különböző neszekre, a szeme is kigúvadt az erőlködéstől, ahogy a szelepen át a tüdejéből a matracba préselte á levegőt. El is szédült egy kicsit.

– Inkább melózom – gondolta mintsem hullák ágyában feküdjek.

Megtörölte verítékező arcát. A sátorponyva alatt fülledt volt a levegő. Eligazította a pokrócokat az eszméletre tért gumimatracon, egy-két dolgot a helyére tett, aztán feltápászkodott, hogy megkeresse Bence őrmestert és Ádámot; egyébként is közeledett már a vacsora ideje. És akkor – tudj’ isten miféle gondolattársítás révén – eszébe jutott a sör, amelyet előrelátóan az őrmester horgász iszákjába rejtett Nem, Pinty most nem egyedül akart inni, arra gondolt, atyai jó barátjának szerez örömet, ha mondjuk, két üveg harmatos sörrel jelenik meg a színe előtt, és így szól: „Nos, őrmesterkém, öblítsük le torkunkról a bánatot..Mert Pinty a torkában érezte a bánatot, ezért is kedvelte annyira a hűvös italokat meleg nyári estéken, amikor is minden lelket elfog a szomorúság.

Rövid keresgélés után a sátor egyik sarkában megtalálta az iszákot. Leült a gumimatracra, motozni kezdett az iszák mélyén rejtőző holmik között. Hideg, kemény tárgyhoz ért, ám ez a tárgy korántsem volt olyan sima, mint a sörösüveg. Pinty ujjai tovább tapogatóztak, s néhány pillanattal később kiemelte az első palackot, aztán a másodikat is. A keze eközben megint hozzáért a hosszúkás, érdes tárgyhoz, valami éles bütyök, picit fel is sértette a bőrét,

– Mi a fene lehet ez? – mondta Pinty. – Tegnap még nem volt itt, az hótt ziher.

A sátorponyva megint meglebbent, valami koppant is odakint. Úgy látszik, ismét feltámadt a szél.

Pinty alighogy megmarkolta a holmit, máris érezte, hogy revolvert tart a kezében.

– Az őrmesterkém könnyelműsködik – motyogta pedig ez nem szokása. Mi a fenéért dugta ide a pisztolyát?

A zseblámpa halvány fényében szemügyre vette a hosszú csövű, különös fegyvert. A recés, fekete markolatot ezüst betűk díszítették.

– „P. R.” – betűzte Pinty semmiképpen sem B. F. Ez nem az őrmesterkém pisztolya.

Odakint mintha ismét mozdult volna valami. Surrogott a szél.

– Te jóságos isten – mondta hangosan Pinty –, lehetséges, hogy azt a pisztolyt találtam meg!

A fejét a sátorponyvának támasztva ült. Izgalmában a sörökről is megfeledkezett, a hátán hideg futott végig.

Aztán felrobbant a világ. Jobban mondva a fejében pukkant el valami vörös gömb, de a csattanást már nem hallotta. Az utolsó gondolata az volt; így jár az, aki olyan dolgokba üti az orrát, amelyekhez semmi köze. A vörös gömb még egyet pukkant „Elalélok, mint a pinty” – suttogta, aztán csendesen végigdőlt a gumimatracon. A pisztoly és a zseblámpa kiesett a kezéből, a sátor mennyezetére fehér fénykör vetítődött.

Árnyék suhant át az eszméletlen Pinty arcán, valaki föléje hajolt, aztán a sátorponyva meglebbent, és Ismét csak az éjszakai rovarok zümmögését lehetett hallani.

Amikor tíz perccel később Bence őrmester belépett a sátorba, és meglátta a gumimatracon heverő testet, szívét a keserű csalódás járta át.

– Nem hallgatott rám – dörmögte. – Pedig mondtam, hogy ne igyon egyedül, csak velem együtt, nyugodtan és mértékkel. Beszélhet neki az ember, íme, az első alkalommal eszméletlenre issza magát.

Megvetően odább rúgta a sörösüvegeket, és fölemelte a zseblámpát a földről.

Pinty nyöszörögni kezdett.

– Nyögj csak – mondta Bence őrmester de ne számíts a részvétemre.

A matrac fölé hajolt, és gyöngéden megpaskolta Pinty arcát.

– Ne, ne – vinnyogta Pinty –, az előbbi kettő is elég volt…

Az őrmester balról adott neki még egyet, egy olyan gyöngéden határozott rendőri pofont. Az ébredező Pinty nem merte kinyitni a szemét.

– Na várj csak – dörmögte az őrmester mindjárt hozok egy vödör vizet.

– Az égi hang végképp magához térítette Pintyet, visszatért Kháron vizéről, szívébe remény költözött. Felemelte nehéz szempilláit, és föléje hajolva valóban Bence őrmester jóságos arcát pillantotta meg. Pinty ártatlan gyermeki tekintetét elhomályosította a könny.

– Édes kis őrmesterkém – suttogta valóság ez?

Karjai Bence őrmester nyakára kulcsolódtak.

– El innen – hörögte az őrmester. – El innen, Lotár. Végképp elitta az eszét?

– Én? – nyögte Pinty egy kortyot sem ittam.

– Micsoda? – kérdezte elbizonytalanodva az őrmester.

– Fejbe vágtak – siránkozott Pinty.

– Nincs nálam szonda, de köztudott, hogy én műszer nélkül is tévedhetetlen vagyok. Na, gyerünk, lehelj rám!

Pinty lehelete tejszagú volt, mint egy félnapos csecsemőé. Bence őrmester fejében fölvillant a gondolat, hogy most – életében először – igaztalanul vádolt valakit.

– Mi történt veled, édes fiam? – babusgatta a karjai között fekvő Pintyet. – Ki bántott?

– Nem tudom – nyöszörögte Pinty hátulról ütöttek fejbe.

– Nem vetted észre, hogy van még valaki a sátorban? Hiszen ketten is alig férünk el benne.

– Sejtelmem sincs. Itt ültem a matracon, aztán hátulról puff, neki a tarkómnak. Ide senki se jött be…

– De hát miért? Kinek ártottál te?

– Kezemben volt az a pisztoly …

– Az a pisztoly? – kerekedett ki Bence őrmester szeme.

– Az. A maga horgásziszákjából került elő. A sörök is ott voltak … így akadt a kezembe.

– Az a dög – mondta Bence őrmester. – Volt pofája ide rejteni a pisztolyt? Az én iszákomba! Egy iszákba, ami gyanún felül áll, mint a Biblia. És aztán leütötte a haverkámat. Várj csak, fiam, elmegyek Ádámért.

– Nem, nem, nem – nyöszörgött Pinty, és karja még nagyobb erővel kulcsolod ott Bence őrmester nyakára. – Nem maradok itt egyedül …

– Várj, édes fiam – mondta Bence őrmester – S csak egy pillanatra engedd el a nyakamat. Melletted leszek…

Kidugta a fejét a sátorból, és elbődült: „Ádám!” Az üdülő ablakai megremegtek. Kinyílt a bejárati ajtó. „Ádám!” – mennydörgött Bence őrmester. Az apróbb állatok rémülten osontak odujukba.

– Mi van? – hallatszott egy ismerős hang a sötétből.

– Gyere ide – kiáltotta az őrmester – a sátorhoz … Gyorsan!

Körözni kezdett a zseblámpával. Néhány perccel később a fény udvarában Dér Ádám alakja jelent meg.

– Mi történt? – kérdezte.

Bence őrmester suttogóra fogta a hangját.

– Bújj be. Pinty megtalálta a pisztolyt.

– Micsoda?

– Megtalálta, aztán fejbe csapták…

Ádám felemelte a ponyvát, és belépett a sátorba. A matracon heverő Pinty fölé hajolt.

– Na mutassa a fejét, kedves Pinty fiúnk. A többi várhat. Fő az egészség.

Pinty feje búbján jókora púp éktelenkedett.

– K. o. hátulról – állapította meg Ádám. – Fölér egy övön aluli ütéssel. De most már túl van rajta. Enyhe agyrázkódás, a koponyacsont nem sérült meg. Fel a fejjel, Pinty fiúnk!

– Katonadolog? – kérdezte Pinty.

– A kőkorszakból – mondta Ádám. – Jókora bunkó lehetett. Nem vette észre, hogy valaki bejött a sátorba?

– Nem jött be.

Ádám körülnézett, tekintete elidőzött az alacsony tetőponyván.

– Tényleg – csóválta meg a fejét itt nem is vehetett volna kellő lendületet azzal a bunkóval a mennyezet miatt. Pinty fiúnk, fel tud ülni?

–Talán – suttogta elgyötörten Pinty. Most már egyre jobban tetszett neki, hogy beteg.

– Akkor üljön úgy, mint abban a pillanatban.

Pinty Bence őrmester segítségével nyöszörögve föltápászkodott.

– Így ültem – mondta. – A ponyvának támasztottam a fejemet. Most nyom és hasogat, akkor kellemes volt.

– Várjanak – mondta Ádám. – Pinty maradjon így.

Kilépett a sátorból, az elemlámpát magával vitte.

– A ponyva itt kissé kidomborodik – hallották a hangját. – Most enyhén megnyomom …

– Juj – sikoltott Pinty.

– Ez a dudor tehát Pinty feje – állapította meg Ádám. – Ahogy így elnézem, könnyedén oda lehetett suhintani egyet, mondjuk a cölöpverő fakalapáccsal. Itt hever a lábamnál. A ponyva némileg fölfogja az ütés erejét, ám Pinty fiúnk így is eszméletét veszíti. Ha nincs a ponyva, talán jobblétre szenderül.

– Juj – mondta odabent Pinty –, ezt ne feszegessük.

– És hol a pisztoly? – lépett a sátorba Ádám.

Pinty döbbenten nézett körül.

– Eltűnt – suttogta.

– Milyen pisztoly volt?

– Hosszú csövű, fekete nyelű, egyáltalán nem. hasonlít Bence őrmester coltjára. Az agyán két betű volt, P. R.

– A sportpisztoly – mondta Ádám. A hangja nyugodt volt, mégis valahogyan hidegen csengett. – Porzsolt Róbert monogramjával. A tárban bent van még a negyedik golyó. Úgy látszik, a gyilkosnak még szüksége van rá. Mennyi ideje történt?

– Nem tudom – mondta Pinty. – Hogy finoman fejezzem ki magam, nem voltam magamnál.

– Körülbelül húsz perce történhetett – szólalt meg Bence őrmester. – Azután, hogy Pinty beverte az utolsó karót. Nála volt a zseblámpa, az ablakból nemrég egy pillantást vetettem ide; Pinty akkor még dolgozott.

– Szóval csak húsz perce történt – mormogta P-inty. – Egy örökkévalóság …

– Még elkaphatjuk – mondta Bence őrmester. – Újra át kell kutatni az üdülőt. Azt a pisztolyt megint elrejtette valahol. Most rábukkanunk ..

– Nincs értelme keresni – mondta Ádám. – Gyors és alapos emberrel van dolgunk. Egy pillanat alatt tud dönteni. Esküdni mernék rá, hogy csak azután találjuk meg a pisztolyt, ha kilőtték belőle az utolsó golyót is. Biztos, hogy nincs értelme … A gyilkos okosabb annál, hogy ilyen semmiségen rajta veszítsen. Hogy mennyire az, mi sem bizonyítja jobban, mint hogy ide rejtette, úgyszólván az orrunk elé, s amikor úgy érezte, hogy szüksége lehet rá, ismét az orrunk elől vette el. Én mondom, élvezet ilyen bűnöző után nyomozni…

– Én is azt mondom – dünnyögött lelkesen Pinty, és megtapogatta fején a daganatot. De az arckifejezése mégis savanyúnak tűnt.

– Feri bátyám – szólalt meg Ádám. – Képes arra, hogy hazudjon?

– Én soha, fiam – mondta Bence őrmester.

– Füllentésre is képtelen?

– Hm – dörmögte Bence őrmester –, a halakra gondolsz?

– Dehogy. Ha most vacsora után összegyűlnek a vendégek a társalgóban, nyomozati érdekből hazudni kellene valamit.

– Nyomozati érdek? – kapta fel a fejét Bence őrmester. – Az egészen más, fiam.

– Szóval, nyomozati érdekből azt kellene suttogva, de igen határozottan közölni velem, hogy a túlsó partról áthozták azt a kisfiút, aki Orbánék nyaralóját olyan jól ismeri.

– De hát nem hoztuk át. És nem is ismer ott senkit.

– Sebaj – mondta Ádám. – Ezt neveztem füllentésnek. Szóval áthozták, és Lékai motorosán tartózkodik jelenleg. Úgy közölje ezt velem, mintha most értesült volna a dologról. Lékaival majd én beszélek.

– Muszáj hazudni?

– Muszáj.

– De én elpirulok – dünnyögte az őrmester. – Bízzuk inkább Pintyre.

– Vállalja? – fordult Ádám Pintyhez.

– Én nyomozati érdekből vagy sörért mindent vállalok – mondta Pinty.

– Helyes – bólintott Ádám. – Számítok rá.

Pinty gézzel körülcsavart megbódult feje Márta ölében pihent. Makádi kivételével az üdülő minden vendége a társalgóban csoportosult, mindenki sajnálkozott és rémüldözött, csupán Ádámnak nem maradt erre ideje. Különben is tudta, hogy Pinty jobb helyen, jobb körülmények között nem is lehetne; hiszen, amíg a „zöld esték lánya” babusgatja, addig nem történhet semmi baj.

Különös – gondolta Ádám –, nagyon különös, Pinty ebben az ügyben központi helyet foglal el. Ö látta meg a vízben lebegő testet, ő indult el a tóparti ház felé valamely idegen akaratnak engedelmeskedve, hogy megtalálja a hullát; mert aligha hihetjük, hogy ebben egyedül Biharam. Krisztina akarata érvényesült. Végső soron Pinty révén kaptam meg minden alapvető információt: hogyan evezett át a gyilkos hajnali négykor a túlsó partra – hogyan vonszolta el Bence őrmesterék orra előtt a hullát a nyiladéknál, miképpen fektette az ágyra. Különös, különös. Az összes cáfolhatatlannak látszó tényt Pinty közölte, mint valami szócső vagy hírharang.

– Pinty fiúnk – szólalt meg hangosan egészségesnek érzi magát?

– Nagyon jól érzem magam – suttogta Pinty a zöld szemű lány öléből. – Mindenki olyan jó és gyöngéd hozzám.

Judit lépett be a társalgóba, egy pohár tejjel a kezében.

– Inkább sert innék – mondta Pinty. – A tejtől rubeolát kapok.

– Bence őrmester! – emelte fel a hangját Adám.

– Parancs!

– Beteg az, aki tej helyett sert inna inkább?

– Jelentem, az ilyen személy nem lehet beteg.

– Dehogynem beteg – mondta Márta. – Nézzék csak ezt a daganatot.

– Úgy, úgy – nyögte Pinty csak az asszonyszív ismeri a részvétet.

Bence őrmester olyan arcot vágott, mint amikor már biztos abban, hogy süllő helyett paptetű vagy taknyosmaca van a horgán.

– Én is ismerem – mondta –, de ha valaki férfi, ilyen kis púppal a fején nem bújik az anyja ölébe.

– Nagyon kérem, őrmester elvtárs, ne gúnyolódjon rajtam – mondta kimérten Pinty, majd hirtelen Ádámhoz fordult – erről jut eszembe, beszélt már azzal a fiúval?

– Miféle fiúval? – kérdezte Ádám.

– Hát, aki a Lékai úr hajóján van. Ne csináljon úgy, mintha nem tudná.

– Elaludt az a gyerek – szólalt meg Lékai. – Adtam neki enni, aztán elaludt.

– Majd kimegyünk hozzá – mondta Ádám. – Nem fontos ez.

– De hát a takarítónőn kívül egyedül ő tud valamit Orbánék nyaralójáról – meresztgette a szemét Pinty. – Mindenkit ismer, aki ezen a nyáron megfordult ott.

– Nem fontos – emelte fel a hangját Ádám, – Ne törődjön vele.

– Jézus Mária – suttogta Pinty hiszen talán azt is megmondhatná, ki a gyilkos.

– Ennek agyára ment a daganat – dörmögte Bence őrmester. – Miféle fiúról beszél? Vigyen el az ördög ha értem.

Bence őrmester valóban nem tudott hazudni. Bárki leolvashatta az arcáról: dehogyis nem érti, miről van szó. Csak hát, ki sejthette volna, hogy ezúttal a derék őrmester a hazugságot tagadja le.

– Nyugodjon meg, kedves Pinty – szólalt meg Márta, miközben hűvös tenyerével végigsimította a beteg homlokát. – Egészen belázasodik ettől a víziótól.

– Legjobb lesz lefektetni a szobában – mondta Judit. – Nyugalomra van szüksége.

– Nyugodt vagyok – suttogta Pinty. – Ugye, Mártuska?

– Úgy, úgy – mondta a lány, és kérdően Ádámra pillantott. – De egy jó kis alvás semmiképpen sem árthat.

Így hát Bence őrmester és Ádám feltámogatták a lépcsőn az elszontyolodott Pintyet. Mielőtt ágyba dugták volna, kárpótlásul egy pohár sört kapott.

– Értesítette Bujdosó őrnagyot, hogy Lékai motorosát figyelni kell? – kérdezte Ádám Bence őrmestertől, amikor magukra maradtak.

Az őrmester sértődött arcot vágott.

– Jól tudod, fiam, hogy ha holmi színházasdira alkalmatlan vagyok is, azért az utasításokat maradéktalanul teljesítem. Egy tüskés pikó sem közelítheti meg észrevétlenül a motorost.

– Mi az a tüskés pikó? – kérdezte Ádám.

– Mi lenne? Hal.

– Az a baj, hogy korántsem biztos, hogy ráharap a csalira. Lehet, hogy Pinty hiába játszotta el a szerepét. Pedig élethűen bamba volt.

– És én? – kérdezte Bence őrmester.

– Ha egyáltalán szó lehet ilyesmiről, ezúttal lepipálta Pintyet…

Bence őrmester egy darabig gondolkodott, aztán úgy döntött, hogy most feltehetőleg megdicsérték.

A kikötő öble sötét volt. A késpenge-vékony hold fénye nem érte el a nyugodt, fekete vizet. Csak a kék színű jelzőlámpa villant fel a móló végében ritmikusan és idegesítsen. A víz nyugodt, olajosán mozdulatlan volt.

A fehér motorcsónak horgonya időnként meg-csikordult, oldalán halkan loccsant a víz. Idáig ért el a kék fény, az öblön túl a tó már a sötétség birtoka volt.

Hirtelen éles csobbanás hallatszott, valami nagy hal verdeséséhez hasonló, aztán visszatért a csönd. Úgy tetszett, mintha a vízen egyenes, sötét barázda vezetne az öböl végében ringatózó motorcsónak felé.

A sötét, ezüstösen kitüremlő szélű barázda egyre közeledik a motorcsónak fehér tömbje felé. Az ék csúcsában egy fekete pont halad, eléri a csónak oldalát; ismét csobbanás hallatszik, a horgonylánc megcsikordul, bántóan erős fémzengésű hangot ad, a kék villódzásban árnyékok lengenek, erősebb hullámverés éri a móló köveit.

Éles, fehér fény hatol a sötétség üregeibe, fölizzik a víz, a motorost két oldalról reflektorok világítják meg; egy test lóg félig kiemelkedve a csónak oldalán, aztán visszabukik a vízbe; hirtelen felbődülnek a motorok, kiáltás hallatszik, a móló öble lármával telik meg. A reflektorok pásztázzák a felszínt, aztán megállapodnak; a vakító fényözönben egy szakállas fej imbolyog, a fény kibírhatatlan; az arc eltorzul, a bal kéz elfedi a szemet, lebeg a fej a reflektorok összefonódó pókhálójában, kiszolgáltatott, tehetetlen. Egy csónak suhan melléje, csöndes hang hallatszik; „Na másszon be, doktor úr.”

A parton, az üdülő épületénél is mozgolódás támad, embercsoport indul meg a móló felé, az öbölben a reflektorok fénye kilobban, a motorok dohogása is elcsendesül. Dér Ádám ér be először a lámpa fénykörébe; az oszlop mellett Bujdosó őrnagy áll, odább két rendőr tartja karjánál fogva a fürdőruhás, enyhén vacogó Makádit.

– Hát itt van – szólalt meg Bujdosó őrnagy megjött időben, ahogy elképzelted.

Ádám tűnődve néz a szakállas arcba, és nem érez örömet.

Makádi hirtelen rángatódzni kezd a rendőrök keze között, mint aki most eszmél magára.

– Mi ez? – kérdezi. – Megőrültek? Mi történik itt?

– Engedjék el a karját – mondja Ádám. – Innen semerre sem szökhet.

Valóban, az öbölben a rendőrségi motorosok állnak, a mólót pedig teljesen eltorlaszolja az izgatottan morajló embercsoport. Az arcok kékfényben vibrálnak; itt van Andreás apró, a vörös képű gondnok, Lékai Barnabás, Porzsolt Róbert, Gondárné, Hegedűs Márta, Simor Zoltán, Gajdos úr, ott áll kicsit félrehúzódva Gondár Edit is, aztán Judit Bence őrmester mellett, és Pinty hosszú hálóingjében, fehér turbánnal a fején, egyszóval itt van mindenki, senki sem akar kimaradni a buliból; a rendőrségi motorcsónakok bőgése, az izzó reflektorfény idecsalta az egész társaságot, velük szemben pedig ott vacog Makádi doktor két rendőr között; az álla végképpen eltűnt, halszája lebiggyed, tekintete riadtan körbejár.

– Látom, itt vagyunk valamennyien – szólal meg Ádám. – Csak Orbánné és Biharam Krisztina hiányzik. Hát így érkeztünk el játékunk végéhez.

Bujdosó őrnagyhoz hajol, halkan mond neki valamit, az egyik rendőr plédet dob Makádi vállára, a másik visszaül a csónakba; kisvártatva a rendőrségi motoros orrlámpájának szelíd fénye világítja meg a mólót, az éjszakai rovarok millióit zárva a fény sátorába.

– Bizony, most befejeződik a játék – mondta Ádám. – Makádi doktor már eljátszotta nagyjelenetét, akár tragikus volt, akár komikus. Most az én monológom következik, ezért van szükségünk a díszkivilágításra. Kedves doktor úr, árulja el, miért úszott oda szép csendesen Lékai motorosához, ahol is Pinty fecsegése szerint megtalálható az a gyerek, aki sokat tud Orbánékról…

– Kicsoda? – néz körül értetlenül Makádi.

Dér Ádám elmosolyodik.

– Jó, jó, tudom, hogy egyedül maga nem volt ott, amikor Pinty erről beszélt. Így hát semmit sem ért az egészből. De az isten áldja meg, akkor miért úszott oda?

Makádi keze a szakállán babrál.

– Krisztina azt mondta, hogy itt vár engem.

– Különös – mondja Ádám. – Különös, hogy ma este beszélt Krisztinával.

– Nem beszéltem vele. A folyosóról szólt be a szobámba, mire kinyitottam az ajtót, már ott se volt. Csak a hangját hallottam.

– Nagyon is érthető – helyeselt Ádám. – És mit mondott az a titokzatos hang?

– Azt mondta: ússz ki Lékai motorosához! Várlak. Csak ketten leszünk.

– Megismerte Krisztina hangját?

– Persze. De hát egyébként is neki ilyen a stílusa. És nem gondoltam, hogy megint hülyéskedik. Suttogott. És olyan volt a hangja, hogy azt hittem, komolyan beszél.

– Nagyon szép történet – bólogat Ádám. – Tanulságos. Csak az a baj, hogy Biharam Krisztina halott.

Hirtelen olyan csönd támadt, hogy tisztán lehetett hallani a nádasokból áradó zümmögést, mint a távoli hegedűszót.

– Erről egyikünk sem tudott – suttogta Lékai. – Mikor halt meg?

– Az időpontról még nem beszélünk – mondta Ádám. – Hiszen itt van közöttünk az, aki sokkal jobban tudja nálunk, mi történt. Persze szomorúságot kell neki okoznom: én is eleget tudok, Makádi doktor nagyon jól, mondhatnám célszerűen járt el, amikor arra hivatkozott, hogy Krisztina kérésére úszott ki a motoroshoz. Mert aki Krisztinát elevennek hiszi, az ugye, nem ölhette meg. A doktor úr két legyet ütött egy csapásra: megmagyarázta különös kirándulását, és tudomásunkra hozta, hogy nem tud Krisztina haláláról. Nagyszerű teljesítmény, tökéletes játék, maradéktalanul megfelel annak, amiben tegnap megállapodtunk: annak, hogy teljes szívünkből fogunk játszani. Dicséret illeti érte. Ezért is szóltam Bujdosó őrnagynak, hogy terítsenek a doktor úr vállára egy plédet. Igazán megérdemli, nem igaz?

Ádám egy pillanatra elhallgatott, az őrnagy felé fordult.

– Udvariatlan vagyok, hogy vinne el engem az ördög – mondta aztán. – Elfelejtettem bemutatni az urat, aki olyan szerényen jelent meg közöttünk, hogy talán még a gyilkos is az Állami Biztosító ügynökének nézte. Pedig ő a v.-i kapitányság bűnügyi osztályának a vezetője, végig ő volt játékunk aranyfedezete, nála lehet beváltani a zsetonokat. Makádi doktor már kapott egy plédet, kitűnő produkciójáért; íme, a társaság mégis elborzadva tekint rá, még Gondár Edit szemében is iszonyatot látok, pedig ő szereti a balhét és a kendőzetlen igazságot. Editke, talán azzal gyanúsítja a doktor urat, hogy embert ölt? El tudja képzelni róla?

A lány a szája elé kapta a kezét, és nem válaszolt.

– Nem, nem – ingatta fejét Ádám. – Makádi doktor csak ideget öl, ahogy ez már egy fogorvoshoz illik. Szavamra, szívesen elhinném; nem azért úszott ki Lékai motorosához, hogy mondjuk, megfojtsa azt a gyereket, aki Orbánné gyilkosáról tud valamit. Különben is, olyan ügyetlen volt a hazugság, amit erről a gyerekről kieszeltem, s elterjesztettem Pinty segítségével, hogy szinte, biztosan tudtam, a gyilkos nem veszi be. Biztosan tudtam, nem fog kiúszni a sötétség leple alatt a motoroshoz, nem sétál bele a csapdába, mert ez a gyilkos agyafúrt ám, kitűnően játssza a játékot, átlát rajtam, sőt, ha szüksége van rá, engem hív segítségül. Így hát hiszek Makádinak. Egyetért velem, kedves Gondárné asszony?

– Micsoda? – rezzen össze Gondárné.

– Bocsánat, Editkétől akartam megkérdezni.

– Nem tudom – mondta a lány. Arca sápadt volt, orra kihegyesedett.

– Pedig maga irigyelte Orbánnét és Krisztinát is. Túlságosan vonzották magukhoz a férfiakat. Talán Juditot is irigyli, talán Mártát is.

– Én nem – suttogta Gondár Edit – miről beszél?

– Kedves Márta, mit gondol, Gondár Edit irigyli magát?

– Engem? – kérdezte Márta zavartan. – Miért irigyelne?

A kék villódzás most már csak enyhe remegésként ütött át a hajólámpák fehér fényén.

– Jobb az ilyesmit idekinn megtárgyalni – szólalt meg Ádám. – A friss levegőn az ember jobban bírja a feszültséget. Különben is, pontosan ezen a helyen ölték meg Orbánnét. És én, ha nem vették volna észre, lélektani hadviselést folytatok. Abban reménykedem, hogy a gyilkos egyszer csak összeomlik, és bevallja, hogy ő ölte meg Orbánnét és Krisztinát meg azt a harmadikat is a túlsó parton, bizonyos Talabér Jánosnét. Látom, erről sem tudtak semmit! Nos, akár így, akár úgy, ne köntörfalazzunk tovább, nincs kedve a gyilkosnak befejezni a mókát?

Senki sem felelt.

– Akármilyen furcsa is, elhiszem, hogy Makádi doktort valóban szólította a titokzatos hang, de az a hang – bátorkodom feltételezni – nem Krisztina suttogása volt, hanem a gyilkosé. Gondolta, csinál a végén még valami jóízű tréfát, kipróbálja, hogyan csukódik a csapda ajtaja, útjára indította hát Makádi doktort, aki mindig abban reménykedett, hogy egyszer majd csak enged neki Krisztina. Tehát a gyilkos elsuttogta a bűvös igéket, s vajon a suttogó hangot felismerheti-e bárki is? Hiszen őszintén szólva, még azt sem lehet biztosan tudni ilyenkor, hogy asszony vagy férfi szól-e hozzánk. Figyeljék, most suttogok. Hall engem, Gondár Edit?

– Hallom – mondta egészen halkan a lány.

– Persze a gyilkos a csapdába küldött szakállas egérrel azt is elárulta, hogy nem egészen biztos a dolgában.

– Ez már sok – szólalt meg váratlan indulattal Makádi. – Ezt nem tűröm tovább.

– Mit? – kérdezte ártatlanul Ádám.

– Hogy mer engem szakállas egérnek nevezni?

– Nem én, dehogyis én. A gyilkos vélte szakállas egérnek. És ha netán átveszem ezt a hasonlatot, izgalmamban teszem. Elnézést kérek. Ugyanígy megsértődhetne Pinty vagy Bence őrmester, akit az orránál fogva vezettek, és higgyék el, én is, hiszen kezdettől fogva okoskodó baleknak nézett a gyilkos. De remélem, hogy ő is szorongást érez ebben a végső pillanatban, és nem gondol arra, hogy a levegőbe beszélek. Ha megengedik, elmondom, mi történt tulajdonképpen, és azután már bárki ujjal rámutathat arra, aki kieszelte és végrehajtotta ezeket a bűntényeket, habár bizonyítékokkal csak Bujdosó őrnagy rendelkezik.

– Ki vele – suttogta Porzsolt Róbert –, legyen vége a lidércnyomásnak.

– Megfelelő szót használt – sóhajtott Ádám, – Lidércnyomás. Lidércfény, lidérc, látomás… hajnali köd, misztikusan gomolygó pára. Egy pillanatra felbukkanó holttest a fekete vízen, ezt látta Pinty és Bence őrmester tegnap reggel, pontosan négy óra húsz perckor. Ott ringott a holttest a szemük előtt, és az őrmester ki is jelentette: „Ha négy óra húsz perckor, egy holttestet látsz, a nyomozás szempontjából csak annyi biztos, hogy négy óra húsz perckor láttál egy holttestet.” Ám a gyilkos is tudta, hogy ez az a szilárd alap, amelyre felépítheti a bűntényt. Az egész ügy ebből a látványból sarjadt ki, és természetesen egy ideig ez befolyásolta a nyomozást. Pinty, ahogy alkalma nyílott rá, hozzám szaladt, elmondott mindent, és kezembe adott egy kétségbevonhatatlan bizonyítékot, egy vérrel szennyezett piros szalagot. Abban a pillanatban a gyilkos elégedetten felsóhajtott, mert mindez elképzelése szerint történt. Pinty húsz méterről a hajnali félhomályban, bizonyos szembetűnő külső jegyekből azonosította a vízi hullát Orbánnéval, és később arról is meggyőződött, hogy Orbánné eltűnt. Az eltűnés és a lebegés közti kapcsolat világosnak látszott, még én is biztosra vettem: Orbánné tetemét a gyilkos egy ladik után kötve úsztatta el a nádöböl előtt a nyílt víz felé. Azt hittem, Bence őrmester és Pinty véletlenül volt tanúja az eseménynek. Biztosra vettem, hogy ez a véletlen a nyomozást segíti majd, legalábbis annyiban, hogy felfedte a bűntényt időnap előtt, felhívta rá a figyelmet, s így mielőtt a tetem oszlásnak indulva felvetődne a víz mélyéről – ahová feltevésem szerint a gyilkos süllyesztette mi már bizonyos lépéseket tehetünk, szaglászhatunk és tapogatózhatunk, mivel Orbánné rejtélyes eltűnésének megvan a magyarázata. Azt hittem, ez a véletlen kedvező a számunkra, a tettes számára pedig balszerencsés, ö pedig – látva hirtelen feltörő buzgalmamat – a markába nevetett, mert jól tudta, hogy ez a véletlen semmiben sem különbözik a szándékostól. Értjük egymást, kedves gyilkos, tisztelt ellenfelem?

Csak a bogarak zümmögése törté meg a csendet.

– Lékai Barnabás megtalálta az elsodródott ladikot, majd Pinty itt a mólón a véres nyugágyat. Andreás a szelet okolta, pedig aznap éjszaka mozdulatlan volt a levegő. Mondja csak, Andreás apó, az éjjeliőrök éjjel szundítani szoktak?

Az öreg csónakmester lehajtotta a fejét.

– Mi? Micsoda? – szólalt meg rekedt hangon. – Mit kérdezett tőlem?

– Azt kérdeztem – mondta hangosan Ádám, hogy aludt-e aznap éjszaka, amikor azt a ladikot elsodortam szél?

– Itt nappal nincs nyugta az embernek – mondta restelkedve Andreás apó megtörténik hát, hogy éjjel nyomja el az álom.

– Bizony – bólintott Ádám, ahogy valamennyien észrevehettük, Andreás apó ébren is nagyot hall egy kicsit. A gyilkos nem sokat kockáztatott, amikor csöndben elkötötte a ladikot, beletette a holttestet, aztán fürgén elevezett a nádas felé. Hogy valóban így történt az eset, mi sem bizonyítja jobban, mint hogy a ladik oldaldeszkájára tapadva, Andreás apó gondos súrolása ellenére, Bence őrmester fekete hajszálakat talált, ezeket a v.-i laboratóriumi szakértők később azonosították Orbánné hajával. Kézenfekvő volt hát a feltételezés, miszerint itt a mólón este nyolc és kilenc óra között lőtték agyon Orbánnét, majd testét a csónakba emelve a nádasba szállították, és onnan hajnalban vitték tovább kötélre kötve. A boncoló orvosok a tetem nyakán valóban meg is találták a kötél nyomát, az ilyenkor óhatatlanul megjelenő horzsolásokat, barázdákat és vérömlenyeket. A boncolási jegyzőkönyv szerint a halál augusztus 28-án este hét és nyolc óra között állt be, tehát feltevéseinket a tudományos vizsgálat maradéktalanul igazolta. De tegnap, amikor játékunkat elkezdtük, még nem álltak rendelkezésemre ezek az adatok, sőt a holttestről sem tudtunk semmit. Homály vett körül bennünket, csak az látszott kétségbevonhatatlannak, hogy hajnali négy óra húsz perckor Orbánné teteme a nyiladéknál lebegett, erről is csak a véletlen kegyéből értesültünk …

– Meddig akar ez beszélni? – suttogta Gondárné. – Nekem visszeresek a lábaim.

– Nyugodtan leülhet, asszonyom – mondta Ádám. – Három nyugágy is a rendelkezésére áll, és azt hiszem, elég meleg még a móló köve. Aki fáradékony, foglaljon helyet, bár nem sokáig untatom már magukat.

– Folytasd, fiam – szólalt meg Bujdosó őrnagy. – Bár kissé szokatlan a módszered.

– Már tegnap reggel is bíztam ebben, amikor teljesen vaktában hozzákezdtünk Bence őrmesterékkel a nyomozáshoz. A soványka tényekhez jó adag elméletet vegyítettem, bízva holmi statisztikai adatokban, melyek szerint a gyilkosságok több mint 90 százalékát érzelmi indítékból követik el. Vakmerően feltételeztem, hogy a mi esetünkben is ez történt, és most büszkén állapíthatom meg: ezt a feltételezést igazolta a valóság. A bűntény okát az áldozat és a gyilkos kapcsolatában kerestem, s eleve tényként fogadtam el, hogy a tettes jól ismerte Orbánnét, és viszont; az áldozat személye a gyilkost gátolta valamiben. Visszatértem az alapképlethez, mely szerint az ember a veszély elhárítására, a szexuális hatalmi igény és az ellenfél zsákmányának megszerzése miatt öl. Ez a képlet – bizonyos módosításokkal – nemcsak a primitív emberre vonatkozik, hanem a civilizáltra is, csak az utóbbi esetben bizonyos cifra és bonyolult áttételeken keresztül érvényesül. A bűntény megoldása – amely immár a kezemben van – bizonyítja ezt az ősi tételt: a mi gyilkosunk az első esetben a szexuális birtoklás és a zsákmányszerzés reményében ölt, a másik két esetben pedig így vagy úgy, a fenyegető veszélyt hárította el. Közben maradt ereje arra is, hogy az én fejemmel gondolkodjék, jómagam viszont a kezdet kezdetén nem láttam át rajta: különben Biharam Krisztina nem halt volna meg. De honnan tudhattam volna, hogy óhatatlanul az elsőből következik ez a bűntény? Krisztina egészen más módon hívta fel magára a figyelmet tegnap a plázson, amikor Pinty a gyilkosságról fecsegett. Emlékeznek rá, ki is javasolta azt a játékot, hogy folytassunk látszatnyomozást az eltűnt Orbánné ügyében?

– Krisztina – szólalt meg elképedve Hegedűs Márta. – Szegény gyerek. Tényleg ő hozta szóba.

Ádám hálás fejbólintással köszönte meg a megjegyzést.

Igen, igen, ahogy később Judittól hallottam, a hallgatag Krisztina kissé felemelkedett a nyugágyból, ahol addig bágyadtan feküdt, és megszólalt, valahogy így: „Orbánné tényleg eltűnt. Aggódom érte. Szerencsére tapasztalt nyomozókkal nyaralunk együtt, akik előre megszimatolják a bajt.” Majd kacéran Bence őrmesterre nézett. Aztán kissé frivolan ilyeneket mondott: „Biztosan szép volt az a holttest: Lebegett és körülötte párolgott a víz.” Ez nagyon szemléletes. Mintha Krisztina is tanúja lett volna a hajnali látomásnak. Később egyértelműen Bence őrmester rendőri és férfiúi hiúságára apellált: „Pontosan azt szeretném, ha komolyan venné, ha játszana velünk…” Emlékeznek ezekre a szavakra?

– Igen – dünnyögte Lékai.

– Doktor úr – fordult Ádám Makádihoz. – Maga régebbről ismeri Krisztinát. Okos lány volt?

– Nem tudom. Inkább naiv.

– Naiv? De nagyszájú, kacérkodó, játékos, ugye?

– Nem. Én is csodálkoztam tegnap, hogy mennyire kivetkőzött magából. Nagyon beleélte magát ebbe a játékba…

– Hiszen ő kezdte el. Aztán a többiek is belementek, és szép csöndesen velük tartott a gyilkos is. Krisztina még akkor is folytatni akarta a játékot, amikor maguk valamennyien viszolyogtak már tőle. Mi lehet ennek a magyarázata, ha egyszer – ahogy Makádi doktor mondja – nem volt játékos természetű?

Egy pillanatra elhallgatott. Leguggolt a kőre, alulról nézett fölfelé. Sarkán kuporgott, mint egy indián. Most hátulról érte a fény, az arca árnyékban maradt.

– Látom, senki sem felel. Egyetlen magyarázata lehet ennek: ő biztosra vette, hogy valóban játékról van szó, amelynek ő is részese. Sőt, azt hitte, a főszereplője. Biztosan tudta, hogy játék az egész, és az ellenkezőjéről nem győződhetett meg, mert amikor Orbánné holtteste előkerült, rögvest agyonlőtték. A gyilkosok nem játékos természetűek, de ezt szegény Krisztina nem tudhatta. A szeme derűsen mosolygott a halálban is, így nézett az utolsó pillanatban a gyilkosára, akit pajtásának vélt, akiben maradéktalanul megbízott. Játék közben halt meg, mit sem sejtve arról, hogy Pinty megtalálta a holttestet a túlparti házban, ott, ahová ő maga küldte. Ez a küldetés is a játékhoz tartozott, engem is belevont, amikor ma reggel odaadott nekem egy versikét. Hogy is kezdődött? „Holttestet látsz hajnaltájban, bőre fehér, mint a hó, három nyárfa áll magában, s közöttük egy házikó.” És a holttest valóban ott feküdt a három nyárfánál a fehér házban. Megdöbbentő pillanat volt, amikor ezt Pinty közölte velem. Csak egyetlen dologra gondolhattam; Krisztina tudott a gyilkosságról, aztán átfutott a fejemen egy sokkal ijesztőbb gondolat is: a gyilkos olyan szerep eljátszására bírta rá, amelynek valódi tartalmát nem ismerhette. De ez a gondolat már későn jött. Krisztina akkor már halott volt. Ha ennek a versnek az értelmét előbb fölfogtam volna, akkor a harmadik áldozat, Biharam Krisztina nem pusztult volna el.

– Nem tehetsz róla, fiam – mondta Bujdosó őrnagy. – Hiszen a gyilkos pontosan tudta, mikor kell cselekednie.

– Igen – bólintott Ádám, – Tudta, ha Krisztina meggyőződik a holttest létezéséről, azonnal elmond mindent, amit tud. Tehát az adott pillanatban habozás nélkül megölte. De miért volt szüksége a gyilkosnak, hogy az utolsó percig várjon, ha Krisztina valóban tudott valamit? Egyszerűen azért, mert itt végződött a szerepe: rábírta Pintyet, hogy menjen át a túlparti házba. Ekkor tette még a mór a kötelességét, ekkor fejezte be öntudatlanul feladatát; a továbbiakban a gyilkosnak nem volt szüksége rá. De mindebből az is világos: a bűntények elkövetője fontosnak tartotta, hogy tudomásunkra jusson: a holttest a túlparti házban fekszik, oda szállította át közvetlenül azután, amint Pintyék megpillantották a nyiladéknál. Négy óra húsz perckor indultam a nádöbölből – így okoskodott a gyilkos két órára van szükségem, hogy ladikkal átérjek a túlsó partra; mondjuk fél órába telik, amíg az ágyra fektetem a hullát, és agyonlövöm Talabér Jánosnét, aztán két óra az út visszafelé, ez összesen négy óra harminc perc, fél kilencnél előbb semmiképpen sem érhetek vissza az üdülőbe. Aki engem fél kilenc előtt ott lát, annak vagy csal a szeme, vagy kénytelen arra gondolni, hogy nem én követtem el a gyilkosságot. Logikus gondolatsor, nyilvánvaló, hogy az eseményeket a nyomozó is így gondolja végig. Másképp nem történhetett. – Ádám lehajtotta a fejét. – Ám Bence őrmester, Pinty, Judit és én magam is háromnegyed hét és nyolc között az üdülő számos vendégével találkoztunk vagy láttuk őket. Biztosra vehető, hogy már hét óra körül itt tartózkodtak a szemünk előtt. És ezek a szemek nem csalnak. Láttuk Krisztinát, Gondárnét és a lányát, Makádi doktort, Mártát, a gondnokot, Andreás apót, Simor Zoltánt, Porzsolt Róbertét… Kit nem láttunk hát?

– Engem és Lékait – nyögte Gajdos úr. – Mi ketten akkor nem voltunk szem előtt.

– Csak nem azt akarják mondani, hogy én öltem meg Orbánnét? – mozdult meg Lékai. – Hát ez fel…fel…

– Felháborító – vágott közbe Ádám. – Felháborító ez a gyanúsítgatás. Ne dadogjon, mondjuk ki kerek perec. Ám furcsa módon Ön először elhallgatta, majd beismerte, hogy járt a túlparti házban. Az ujjlenyomatát is ottfelejtette. Ez kissé gyanús, nem igaz?

– Már tisztáztuk egyszer – mondta Lékai. – Valóban átvittem Orbánnét, megkért rá, egy könyvet keresett ott.

– Megtalálta?

– Meg.

– Milyen könyv volt?

– Egy szótár. Hiszen erről is beszéltem.

– Rendben van – mondta Ádám. – És gyanakvásunkat különösképpen enyhíti, hogy abban a házban megtaláltuk Makádi doktor ujjlenyomatát is. Sőt a másik áldozat, Talabér Jánosné kuckójában egy konzerves dobozon is felfedezhető az ujjlenyomata.

– Hát ezért kérdezte? – suttogta Makádi. – Ezért faggatott, hogy szeretem-e a babgulyást.

– Hiába. – ingatta a fejét Ádám. – Hiszen Bence őrmester jegyzeteiben van egy passzus, mely szerint tegnap hét óra előtt négy perccel az egyik emeleti ablakból „kitekint egy undok szakállas arc”: Az őrmester szerint ez senki más nem lehetett, csak Makádi doktor. Így hát ő sem vihette át a túlsó partra Orbánné holttestét négy óra húszkor, és nem ölhette meg Talabér Jánosnét. A fene érti ezt…

– Én nem jártam abban a házban – rikácsolta Makádi. – Miért nem hiszi el? Hiszen minden percemről beszámoltam.

– Elhiszem – mondta Ádám. – Csak akkor meg kell magyaráznom az ide-oda vándorló ujjlenyomat rejtélyét. Talán csak a kezét küldte át? Utasította az ujjait, hogy tapogassák meg azt a konzerves dobozt, aztán gyorsan térjenek haza? Egyáltalán, megvan a keze, nem adta kölcsön valakinek?-

Makádi nagy szemekkel bámulta a kezét, mint valami idegen tárgyat.

– Annyi biztos – mondta reménytelenül, hogy az azonosításnál a rendőrség az ujjlenyomatot tárgyi bizonyítékként kezeli.

– Nem gondolják, hogy egy holttestet nehezebb átszállítani a túlsó partra, mint egy konzerves dobozt? – kérdezte Ádám. – Sőt, a kettő együtt is megy, egy fordulóval. Értik, mire gondolok?

Tanácstalan tekintetek bámultak rá.

– Ha kihúz ebből a slamasztikából – szólalt meg Makádi, nagyon hálás leszek. Arra gondol, hogy a gyilkos engem akart bajba keverni?

– Bizony – bólintott Ádám. – Mintegy mellékesen. Akkor már tudta, hogy megöli Krisztinát is, és mivel sejtette, hogy magának Krisztinához köze van, legalábbis szeretné, ha köze volna, ez a gyilkosság már gyanút ébreszthet. Végül kiküldte ide Lékai motorosához. Ezért neveztem szakállas egérnek.

– Nevezzen, aminek akar – mondta Makádi. – Megérdemlem.

Ádám tekintete. találkozott Bujdosó őrnagy pillantásával.

– Kedves fiam – szólalt meg az őrnagy –, azt hiszed, hogy a konzerves dobozt Makádi doktor ujjlenyomatával a gyilkos vitte át?

– Kénytelen vagyok ezt hinni. Az az érzésem, bizonyos mozdítható tárgyakon az ujjlenyomat nem jelent bizonyítékot. A falon, vagy egy véres kés nyelén, igen, de egy konzerves dobozon aligha. Nem is ez a baj. Hanem az, hogy a hulla átszállításának időszakában minden számba jöhető személy az üdülőben tartózkodott. Ezt nehéz megmagyarázni. Ehhez feltételeznünk kellene, hogy a gyilkosnak cinkosa volt, olyan társa, aki körünkön kívül áll. Vagy be kell érnünk azzal, hogy Orbánnét, Talabérnét és Krisztinát Gajdos úr vagy Lékai Barnabás ölte meg. De őszintén szólva, akkor meg az indíték hiányzik, a bíróság undorral dobná vissza azt a vádiratot, amely Gajdost vagy Lékait akarná akasztófára juttatni.

Gajdos úr kimerülten lehanyatlott a móló kövére, kövér arca fénylett a verítéktől.

– Olyan feladvány áll előttünk – folytatta Ádám –, amely tévesnek látszik. Bár ma reggel, amikor játékos formában megismételtük a hulla úsztatását, egy friss elme sok mindenre rádöbbent volna. Valamennyien emlékezhetnek rá: Judit a második alkalommal nem a csónakhoz kötve, hanem szabadon és elevenen lebegett a nyiladéknál, Pinty és Bence őrmester ennek ellenére is tökéletesen hasonlónak érezte a produkciót. Hogy mihez hasonlított tökéletesen? Ahhoz a képhez, amelyet Pintyék tegnap négy óra húsz perckor pillantottak meg, amelyről Bence őrmester azt mondta: „Ha négy óra húszkor egy holttestet látsz, a nyomozás szempontjából csak annyi biztos, hogy négy óra húszkor egy holttestet láttál.” Hát erre a logikus következtetésre számított a gyilkos, erre a bizonyosságra. Nyomasztó pillanatokat élhetett át másnap, amikor az eleven Judit hullaként lebegett, de én akkor még nem döbbentem rá, mit is jelenthet ez valójában.

A rendőrségi motorosok lámpájának szelíd fényében fehéren csillogtak az arcok.

– Ezek szerint arra gondolsz – szólalt meg Bujdosó őrnagy hogy Bence őrmesterék nem holttestet láttak a vízben.

– Pontosan arra. Valaki szórakozott velük, Orbánné holtteste akkor már a túlparti házban feküdt.

– Bizonyítható ez?

– Igen. Az orvosszakértő véleménye szerint Talabér Jánosnét éjfél körül lőtték agyon.. Tehát a gyilkos az éjszaka közepén járt a túlsó parton, nem hajnaltájt, ahogy korábban feltételeztük. Most már így rekonstruálhatjuk a bűntényt: augusztus 28-án este hét és nyolc óra között itt a mólón Porzsolt Róbert sportpisztolyával agyonlőtték Orbánnét. A lövés zajára a seregélyriasztó ágyúk csattogása miatt senki sem figyelt fel. A gyilkos tettének elkövetése után a csónakba emelte a holttestet, kievezett vele a nádasba, és elrejtette. Visszatért vacsorázni az üdülőbe, s közben veszettül gondolkozott. Gondja volt arra is, hogy viselkedésével tudatosítsa: Orbánné még életben van. Erre később még visszatérek. Kieszelte a hajnali látomás ötletét, hogy alibit biztosítson magának. Ehhez természetesen tudnia kellett, hogy Bence őrmesterék mikor és hová mennek horgászni. Higgadtan, gondosan járt el. Mindenre kiterjedt a figyelme. Vacsora után valószínűleg úgy tett, mintha aludni térne, aztán beült a csónakba, és maga után vontatva a hullát, átevezett a három nyárfához. Útközben juthatott eszébe, hogy Talabérné az egyetlen, aki tud Orbán Sándorhoz fűződő kapcsolatáról. Elhatározta, hogy végez vele. Sebtében döntött, és hibát követett el: tudnia kellett volna, hogy Talabérné halálának időpontja bizonyítékul szolgál majd; a gyilkos saját kezűleg rombolta le azokat az alapokat, amelyekre alibije épült. Orbánné tetemét lefektette az ágyra, átsétált Talabérné kuckójához, bekopogott, az asszony gyanútlanul ajtót nyitott neki, hiszen jól ismerte – pontosan ezért kellett meghalnia, agyonlőtte Talabémét, aztán ismét a ladikba ült, visszaevezett a nádasok vonaláig, ott a sekélyebb vízben a sorsára bízta a csónakot, kilábalt a partra, és fél három körül már itt is volt az üdülőben. Más gondja nem is maradt, csak az, hogy a „holttest” a megfelelő időben megjelenjen Bence őrmesterék előtt, s azok erről az eseményről engem hamarosan értesítsenek Mindez így is történt.

– Arra gondolsz – szólalt meg Bujdosó őrnagy hogy a gyilkos, bizonyos mértékig Orbánnéhoz hasonlóan, piros szalaggal a hajában odaúszott a nyiladékhoz, s ő maga lebegett a bizonytalan fényben a ködös vízen Bence őrmesterék előtt?

– Valami ilyesmire gondolok.

– Ezek szerint a gyilkosságokat nő követte el! Fekete nő.

Hirtelen minden szempár Gondár Edit felé fordult.

– Nem én tettem – suttogta a lány. – Mit akarnak tőlem?

– Gondár Edit kitűnően úszik – szólalt meg Ádám. – Versenyzett is az FTC-ben. A haja pedig fekete. Betegesen irigykedett Orbánnéra és Biharam Krisztinára. Ezt nem is titkolta. Őszinteségében kissé infantilis alkat. Minden szép nőt gyűlöl, bizonyára Juditot és Mártát is. Hirtelen haragú, sértődékeny, szenvedélyes,

– Nem, nem – nyögte a lány, és testével az anyjához tapadt. – Én gondoltam arra, hogy az ilyenekért nem kár, de higgyenek nekem, nem én tettem.

Az apró szemek vörösen csillogtak a lámpák fehér fényében. A kissé éles arc szembefordult Ádámmal.

– Ezért vitte el a parókámat?

– Igen. Ezért – mondta Ádám. – De kedves Edit, mitől rémült meg?

– Semmi sem igaz abból, amit elmondott. Hazugság.

– Minden igaz – ingatta a fejét a fiú. – Igaz az utolsó szóig. De ki állítja, hogy maga ölte meg Orbánnét? Mikor találkozott vele utoljára?

– Az első alkalommal megmondtam: este a sétányon. Én nem hazudtam. Komolyan vettem az átkozott játékukat. Az állomás felől jött. Azt mondta, kimegy a mólóra; szeretett ott este egyedül üldögélni, várta, hogy megmozduljon a gyereke.

– Szóval a móló előtt elváltak.

– Igen.

– Ezt Márta is tanúsíthatja. Mindenki emlékszik rá, szavait a magnó is őrzi: „Klári éppen akkor vált el Gondár Edittől, amikor megláttam…” Így volt?

– Irigykedett volna Gondár Edit Orbánnéra, ha közben a férjével szerelmi viszonyt tart fenn?

– Micsoda? – kérdezte Gondár Edit.

– Hát kitől?

– Mártától.

– Tőlem? – nézett rá a vörös hajú lány. – Honnan tudhatnám?

– Hát ez amolyan szónoki kérdés. A szerető nem azért irigyli a feleséget, mert az nála kívánatosabb nő, hanem a státusáért. Gondár Edit pedig nem a státust, hanem a szépséget irigyelte. A férfiak figyelmét. Egy szeretőnek ilyesmi eszébe sem jut. Nem igaz?

– Igaz lehet – suttogta Márta.

– Egyszóval ön találkozott Orbánnéval, alighogy ez elvált Edittől.

– Igen.

– Látta valaki ezután Orbánnét?

Csend.

– Amikor Simor kivitte neki a pulóvert, megtalálta?

– Nem – mondta Simor.

– Kedves Márta, emlékszik arra, hogy bejött az üdülőbe a gyógyszerért?

– Igen. Ezt említettem is.

– Kivitte a gyógyszert?

– Természetesen.

– Ugye a szobája arról a folyosóról nyílik, ahol Porzsolt Róbert lakik?

– Igen. Miért fontos ez?

– Amikor maga bejött a gyógyszerért, Porzsolt Róbert éppen fürdeni indult. Vacsora előtt mindig fürödni szokott. Nem találkoztak véletlenül?

– Ha jól emlékszem, a lépcsőfordulóban találkoztunk.

– Gondoltam. Lőtt ön azzal a sportpisztollyal?

– Igen. Erről is beszéltünk már. De Klári is lőtt és Krisztina is.

– Tudom, ön nagyon jóban volt Krisztinával, igaz?

– Igen. Megkedveltük egymást.

– És Klárival is?

– Vele is.

– Meddig?

– Mindvégig.

– Az első pillanatban tudta, hogy ő annak a bizonyos Orbán Sándornak a felesége?

– Nem értem, miről beszél? Mi az, hogy bizonyos?

– Mondott magának valamit ez a név?

– Nem, semmit.

– De azt elismeri, hogy ha Orbánnét, mondjuk, Kovács Gézánénak hívják, akkor nem kell meghalnia?

– Micsoda?

– Gyakori név az Orbán?

– Elég gyakori.

– Hát látja, ez a legijesztőbb az egészben. A gyilkosság olyan hirtelen jött, mint a lavina. Amikor a gyilkos a mólón beszélgetni kezdett Orbánnéval, talán még nem is tudta, hogy az indulat dagad és nő a lelkében, aztán mindent elborít. Mit mondott magának Orbánné aznap este? Feleljen!

– Miért kiabál? – kérdezte a zöld szemű lány. – Egyszer már feleltem erre a kérdésre.

– Bocsánat, nem emlékszem.

– A férjéről és a születendő gyermekről beszélt.

– Ön mikor tudta meg, hogy Klárit Orbán Sándornénak hívják?

Márta egy pillanatra elgondolkozott. Aztán kissé gúnyos, kedves mosollyal nézett Ádámra.

– Olyan fontos ez?

– Számomra igen.

– Mi köze ennek a gyilkossághoz?

– Talán csak annyi, hogy a gyilkost Orbánné jelenléte váratlanul érte. És megdöbbentette, iszonyatosan szíven találta, amit tőle hallott a férjéről és a gyerekéről. Úgy érte, mint az eleven tűz. Hallott ön valamit a ,,coup de foudre” szerelemről? Én azt hiszem, ha van „villámcsapás” szerelem, van „villámcsapás” gyűlölet is…

– Mit kérdezett az előbb?

– Mikor tudta meg, hogy Klárit Orbán Sándornénak hívják?

– Hát ha ez olyan lényeges, megpróbálok pontosan válaszolni: a második napon.

– Tehát egy nappal a gyilkosság előtt.

– Igen.

– Érdekelte az, amit Orbánné a férjéről mondott?

– Miért érdekelt volna különösebben?

– Talán azért, mert a név, Orbán Sándor, felkeltette a figyelmét.

A lány szemében ismét megjelent a gúnyos, tűnődő mosoly.

– Miért tőlem kérdezi, ha amúgy is tudja?

– Iszonyatos – csóválta a fejét Ádám. – A gyilkos azt hitte, hogy ismeri Orbán Sándort. Jobban mondva azt hitte, hogy arról a „bizonyos” Orbán Sándorról van szó, akit ismer. És emiatt a tévedés miatt halt meg három ember.

A tűnődő szempár rezzenéstelenül nézett Ádám arcába.

– Nem gondolja,, hogy a gyilkos ügyelt erre? Kizárta a tévedés lehetőségét. Mondjuk elkérte Orbánnétól a férje fényképét,..

– Elkérte?

– Mit tudom én? Csak igyekszem követni a maga okoskodását.

– Ön látta azt a fényképet?

– Igen.

– Én is láttam – szólalt meg Lékai. – Orbánné mindenkinek mutogatta.

– Ne szóljon közbe – dünnyögte Ádám. Nem veszi észre, hogy most mi ketten nagyon érdekes dolgokról beszélgetünk?

Várakozóan nézett Márta arcába.

– Akar még valamit mondani?

– Nem sokat – ingatta a fejét a lány. – Kérdezzen. Úgy sokkal könnyebb.

– Milyen könyvet adott kölcsön a minap Pintynek?

– Az idegen szavak szótárát. Szép vastag, kék borítójú könyv.

– Véletlenül nem ezért a könyvért ment át Orbánné Lékaival a túlparti nyaralóba?

– Lehet.

– Kék fedelű könyv volt – mondta Lékai. – Határozottan emlékszem.

– Mártuska volt olyan kedves és kölcsönadta nekem – szólalt meg Pinty. – Tudta, hogy érdekel.

– Nagyon helyes – dünnyögte Ádám. – Márta jó szívvel van Pintyhez, Pinty pedig Mártához. Mondja csak, kedves Márta, érdekli a horgászat?

– Szívesen elnézem. Szeretem, ha az emberek kedvvel csinálnak valamit.

– Erről is beszélgetett Pinttyel, ugye?

– Persze, Pinty nagyon örült, hogy az őrmester magával viszi…

– Még a helyet is megmutattam – szólt közbe Pinty. – Mártuska megtisztelt azzal, hogy velem jött, amikor az őrmester elvtárs utasítására egy vödör főtt krumplival beetettem azt a helyet.

– Krisztinát is magukkal vitték?

– Honnan tudja? – ámult el Pinty. – Mind a ketten nagyon kedvesek voltak hozzám.

– Na látja, kedves Márta – sóhajtott Ádám. – Pinty hálás a jó szóért. Akar még valamit mondani?

– Úgy látom, most én vagyok soron – mosolygott a lány. – Immár minden cselekedetem gyanús.

– Nem, nem – ingatta a fejét Ádám. – Ne értsen félre. Én csak segítséget reméltem magától, hiszen miután a sétányon találkozott Orbánnéval akkor este, senki más nem találkozott vele többé. Emlékszik, megkérte Simort, hogy vigye ki neki a kardigánját; hogyan küldhetett volna kardigánt egy halottnak? De szegény fiú órákig hasztalanul bolyongott. Nem ért oda idejében. A gyilkos gyorsabb volt. Vagy talán mégis odaért idejében?

– Nem találtam rá – szólalt meg Simor. – A szobájában is hiába kerestem.

– Ki tudja? – nézett rá Ádám. – Lehet, hogy úgy történt, lehet, hogy így.

– Végzett velem? – kérdezte Márta. – Szeretnék egy kicsit hátrább húzódni. Nagyon kínos, hogy a többiek úgy néznek rám … mintha… mintha egyedül rólam lenne szó.

Hátrább lépett. Most a korlátnak támaszkodva állt, pontosan egyvonalban a kék fényű lámpával, a fehér jelzőtábla mellett.

– Nos – szólalt meg Ádám –, most már nem várok segítséget senkitől. Az előbb elmondtam, hogyan történt, most pedig elmondom, miért. Tehát kezdjük Orbán Sándorral, akit alig-alig ismerünk. Orbán jóképű, magabiztos, negyvenes férfi, aki zavartalan házasságban él, a felesége bálványozza, a családi harmóniát talán csak egy dolog zavarja, hogy nincsen gyermekük. Az asszony minden elkövet, hogy legyen, mert a zavartalansága ellenére is – kicsit ingatagnak érzi ezt a kapcsolatot, talán valami szerelmi kalandtól félti a férjét, talán a szíve mélyén érzi, hogy Sándor ebben a házasságban nem maradéktalanul elégedett, legalábbis ezzel az elégedettséggel nem éri be. Sejtelme sincs arról, hogy a férfinak szeretője van, csak valami homályos, megmagyarázhatatlan félelmet érez, úgy gondolja, ha megszületne a régen várt gyermek, ez véglegesítené a zavartalan házasságot. Fáj neki, hogy a túlparti nyaralóban alig néhány napot töltöttek együtt férjével, aki egyébként is sokat utazik, rendkívül elfoglalt ember, útjai kiismerhetetlenek. Ám mégis bízik benne, mert viszonyuk tulajdonképpen nem rossz és nem sivár, s ha netán ernyedt is egy kicsit, ezt az ernyedtséget elfedi az asszony, szerelme. Tételezzük fel, hogy eközben Orbán Sándor szabad idejének jó részét szeretőjével tölti, turistaházakban, vagy, ha teheti, a túlparti nyaralóban. Sok ilyen helyzetet ismerünk, amikor egy férfi mindkét feladatának eleget tesz; megfelelő férj és lelkes szerető. Viszonyát tökéletesen titkolja: csak a túlparti nyaraló takarítónője, Talabér Jánosné tud róla, ám Talabérné nem helyteleníti ezt, hiszen a feleséget alig ismeri, a szeretővel pedig, egy feltűnően szép, kedves nővel – igen jó viszonyban van. Azt is el tudja képzelni, hogy egyszer elérkezik az idő, amikor a hitves eltűnik, és csak a másik nő marad. Ajánlatos hát jóban lenni vele. Történt már ilyen, egy házasság felborul, új asszony lép a régi helyébe. Hosszabb idő telik el így. A szerető is kezd ráébredni, hogy státusán változtatni lehetne, hiszen a férfi ragaszkodik hozzá, pompás napokat töltenek együtt; miért kell bújócskázniuk? A feleséget nem ismeri, ám a férfi elbeszélése alapján unalmas, sótlan teremtésnek hiszi, aki nem is szép, nem is okos, ráadásul meddő, egy ilyen házasság száraz, mint a homok. Mennyivel különb ő annál a másiknál! Fiatalabb, szebb, a teste is tökéletes, a férfi reszket érte, kielégülést talál nála, hozzá kötődik minden idegszálával. Néhányszor teherbe ejti, ilyenkor engedelmesen orvoshoz kell mennie; míg az a másik képtelen a fogamzásra, pedig a férfi fiút szeretne. A tökéletes szeretőben egyre jobban elhatalmasodik a méltánytalanság érzése, végül szóba is hozza: miért nem váltok el? Sándor készült már erre, jól tudja, hogy ennek a kérdésnek előbb-utóbb eljön az ideje; szánalmára, jólelkűségére hivatkozik, majd többszöri sürgetésre közli, ha vezetői beosztása konszolidálódik, sort kerít a válásra. Ám húzza az időt, mert ez a kettős élet érdekes is, kényelmes is. A szerető pedig egyre inkább úgy érzi, hogy nagy szerelmük egy másik, teljesen jelentéktelen, érdektelen nő miatt nem semmisülhet meg, ő az igazi, egyedül ő. A férfi minden mozdulata, szava ezt bizonyítja, lám-lám, hányszor mondta már, hogy a felesége semmiféle vágyat nem kelt benne, úgy élnek egymás mellett, mint két idegen, és mégis bujkálni kényszerülnek, nem állhat a világ elé: ez a jóképű, vezető állású, nagyszerű férfi az enyém. Egyre határozottabb benne a bizonyosság: a másik nőt félre kell állítani, s Sándor – aki valóban ragaszkodik a szeretőjéhez is – csak szítja a tüzet, legalábbis szavakkal: „Édesem, várj még egy kicsit. Ezt elő kell készíteni. Tudod, hogy én is szívesen szabadulnék. De a hivatali előmenetel.. ” Egy kicsit még várni kell, várni, bujkálni, várni, nem szólni senkinek. Közben a derék Sándor teszi a magáét kiegyensúlyozott házasságában, másrészt szítja a szerelem tüzet, és valójában semmiféle elképzelése sincs. A szerető ekkor ismét teherbe esik. S most úgy dönt, hogy fegyverként használja ezt a gyermeket. A férfi az eddiginél is hevesebb támadástól meginog: ígéreteket tesz. Ha visszatér külföldi útjáról, rendezi a dolgot. Hogy magában miféle rendezésre gondol, azt a jó isten tudja…

Dér Ádám elhallgatott. Lassan közelebb lépett a kék fénnyel vibráló jelzőlámpához. Éjszakai bogarak verdestek az arca körül.

– Így érkeztünk el a jelenhez – mondta egészen halkan. – Sándor külföldre utazott, elutazása előtt megbeszélte a szeretőjével, hogy a Hanga-völgyi turistaházban találkoznak augusztus 27-én. Jó előre lefoglalt egy kétágyas szobát. Felesége, Klárika, ez a „sótlan”, „jelentéktelen” nő félt egyedül, ezért másfél hetet az édesanyjánál töltött, aztán érkezett meg a penziónkba, hogy itt várja meg a férjét, akivel aztán a szemközti nyaralójukban hosszabb időt szándékozott eltölteni. A férfinak tulajdonképpen augusztus 30-án kellett volna ideérnie, de Orbánné, nagy szerelmében és terhessége bűvöletében azt remélte, hogy a férje netán előbb megérkezik.

Ezért sétált ki időnként az országúthoz, ott várakozott, hátha feltűnik a szürke Zsiguli, aztán kissé csalódottan hazatért. Semmit sem tudott arról, hogy Sándor már augusztus 27-én átlépte a határt, és a Hanga-völgyi turistaházban türelmetlenül várja a szeretőjét, aki ki tudja, miért, mindmostanáig nem érkezett oda. Vajon miért késlekedett a szerető? Válaszolhat-e erre valaki?

Szavait csend követte.

– Rendben van – bólintott Ádám. – A szerető, aki Orbán Sándortól hallott valamit erről a penziószerű üdülőről, hirtelen ötletnek engedelmeskedve elhatározta, hogy itt tölt néhány napot. A Hanga-völgyi turistaház innen fél óra alatt elérhető. Arra is gondolt, ha a szerelmi együttlét befejeződik ott, visszatérhet ide, és elhatározása erős volt, hogy Sándort döntésre bírja. Szóval, lejött ide teljesen gyanútlanul. A vendégek közül senkit sem ismert. Micsoda véletlen! Egy asztalhoz került Krisztinával és Klárikával. Három szép nő egy asztalnál. Beszélgettek. Megkedvelték egymást. Vidámak voltak, csak Krisztina érezte magát kissé szerencsétlennek. Nemrég vált el, aztán belebotlott Makádi doktorba, akit régóta ismert, de unta, kegyetlenül unta. A két szép nő társaságában lassan ő is feloldódott. A nők között könnyen támad barátság. Számtalanszor megfigyeltem, ha két lány együtt megy ki a mosdóba, úgy jönnek vissza, mintha esztendők óta ismernék egymást. Sándor felesége és szeretője is hamar barátságot kötöttek, Klárika szívesen beszélt a házasságáról;

Mindenkinek elmondta, hogy mennyire szeretik egymást. Ki találhat ebben kivetnivalót? A szerető csak a második napon tudta meg, hogy Klárit Orbán Sándornénak hívják. Először megdöbbent, aztán arra gondolt: itt valami tévedés van. Másnap – a gyilkosság napján – bebizonyosodott, hogy Klárika valóban annak a „bizonyos” Orbán Sándornak a felesége. Talán elkérte a férj fényképét is. Reszketett, iszonyodott, megsemmisült. Mintha ráomlott volna a világ. És akkor már faggatta Klárikát. Bizonyítékot akart. A terhességéről, a férj szerelméről, a viszonyukról. Arról a Sándorról, akit nem ismert. Este a sétányon találkozott Klárikával. Leültek a mólón a nyugágyakra, szépen, testvériesen. Orbánné a hasán tartotta a kezét, várta, hogy a gyerek megmozduljon. És beszélt, beszélt. Boldogan, felszabadultan. Toronylottak ezek a szavak – a nők nagyon nyíltak egymáshoz néha már-már perverznek tűnik ez a nyíltság. Beszélt … kegyetlenül… ártatlanul… beszélt, beszélt. És a szerető magára ismert, a saját örömére, és megértette, hogy az ismétlődés csapdájába esett, ahonnan nincs kiút. Kínozták, gyötörték a szavak. A magzatot érezte a hasában, akár valami hideg követ, és tudta, hogy az egészből nem lesz semmi. És akkor akár valamely fékezhetetlen áradat, dagadni kezdett benne az iszony, a gyűlölet. És egy szó, egy bensőséges szó, a másik nő által felidézett érzés … Az aprólékosan életszerű, pontosságában taszító, iszonyatosan bensőséges közlés átszakította a gátakat. „Várj meg – mondta a szerető –, bemegyek gyógyszerért, megfájdult a fejem.” Emlékezett a pisztolyra, a gyűlölet vörös ködében derengett fel… hallotta a sirályok vijjogását, ahogy alábuknak… Hallotta a karbidágyúk dörgését… Néhány perc múlva visszatért. A másik nő háta mögé állt. Talán még nem dőlt el minden. De az ismét beszélni kezdett, és a szerető – talán, hogy megakadályozza, hogy félbeszakítsa az oktalan, iszonyatos fecsegést, a piros szalaggal ékes fejhez egészen közel tartva a pisztoly csövét – meghúzta a ravaszt… így történt, kedves Márta?

– Téved – suttogta a lány. – Förtelmesen téved. Az egész a semmiben lebegő, ostoba fikció. Honnan veszi?

– Sándor ma délután megérkezett az üdülőbe. A feleségéhez jött. Közöltem vele, hogy megölték. Nem látta a kocsiját, amikor megállt az üdülő előtt?

– Láttam egy kocsit. De Orbán Sándort nem ismerem. És, ha netán ismerném is, honnan tudhatta, hogy én itt vagyok …

– Sejtelme sem volt róla. Csak amikor kivittem a teraszra, hogy alkalma legyen szemügyre venni a társaságot, a mólón megpillantotta magát. Emlékszik? Maga akkor hangosan nevetni kezdett. Abban a pillanatban lett rosszul Orbán, mert megértette az összefüggéseket…

– Ezek szerint azt mondta, hogy én öltem meg a feleségét?

A lány hangja most is nyugodt volt. A keze a korlát vasoszlopán babrált.

– Nem mondott semmit – ingatta a fejét Ádám. – öngyilkosságot kísérelt meg. Menekülni akart. Ha magához tér, higgye el, mindent kitálal. A halálból visszatérő emberek nagyon közlékenyek.

– Akkor várjuk meg, amíg magához tér – mondta a lány. Az arcán mintha a várakozás figyelme tükröződne. – Kedves Ádám, maga nagyon meg fog lepődni. Hol van most Orbán Sándor?

– Biztonságban – mondta Ádám. – Egyébként is szerettem volna megkérdezni magától, kinek tartogatta a negyedik golyót? Neki?

– Most butaságot mondott – mosolygott a lány. – Okos fiúnak látszik, de most nagyon nagy butaságot mondott.

– Hiszen már azelőtt is üzent neki. Amikor a nyaraló piros bársonyterítővel borított ágyára fektette a holttestet. Arra az ágyra, ahol maguk szerették egymást. Az egész valami rítusra emlékeztetett. Arra gondolt, hogy a tetemet Orbán Sándor találja meg?

– Hülyeség – mondta a lány. Az arca feszült volt, mintha valami távoli neszre figyelne. – Vakvágányra futott. Nem árulná el, miért öltem meg Krisztinát?

– A játék miatt – felelte Ádám.

– Azt állítja, hogy a gyilkos lebegett el holttestként Pintyék előtt ott a nádöbölben?

– Miért kérdezi? – nézett rá Ádám. – Ismét valami értékes gondolata támadt?

– Hánykor lebegett a holttest?

– Négy óra húsz perckor.

– Én négy óra húsz perckor az üdülőben voltam. Bizonyítani tudom.

– Halljuk. Kíváncsivá tesz.

– Beszóltam Porzsolt Róberthez, nincs-e valami fájdalomcsillapítója. Emlékeznie kell rá. Utána felébresztettem Gondár Editet. Tőle kaptam is.

– Igaz – szólalt meg Gondár Edit. – Akkor negyed öt lehetett.

– Valóban – szólalt meg Porzsolt Róbert. – Említettem is Önnek, hogy valaki beszólt hozzám. Ezek szerint ő volt… Most már esküdni mernék rá.

– Nos? – nézett Ádámra Márta sárgászölden hunyorgó szemével. – Ehhez mit szól?

– Senki sem állította, hogy maga lebegett holttestként a vízben. Hiszen úszni sem tud. Épp az előbb kérdezte, miért kellett volna megölnie Krisztinát. Azt feleltem, a játék miatt. Erre a játékra gondoltam. Ugyanis Krisztina lebegett ott a nádöbölben.

– Elmés – mondta a lány. A tekintetéből nem tűnt el a feszültség. – Ne álljon elém, kedves Ádám. Húzódjon félre, szeretem, ha az arcomat éri a fény. Szóval Krisztina a cinkosom volt?

– Dehogy. Krisztinával a gyilkosság után vacsorakor közölte, hogy Klári átment a túlparti nyaralóba, mert megjött a férje. Magának tudomása volt róla, hogy Krisztinát idegesíti a köztem és Judit közt levő felhőtlen kapcsolat, mármint az, hogy kétségbevonhatatlan nőiessége ellenére nem veszem észre őt. Maga azt javasolta neki, hogy tréfáljanak meg engem. Orbánné hollétéről senki se tud, mi sem egyszerűbb, lebegjen el hajnalban Pintyék előtt, hajában a vörös szalaggal; ők nyilván hozzám szaladnak a hírrel, és kezdetét veheti egy játék, amelyben én a balek szerepét játszom. Krisztina belement, és valóban kitűnően látta el a feladatát. Nem tudta, hogy az a szalag, amelyet a hajába köt, valóban véres, azt hitte, Klári is benne van a balhéban, és ő küldi a szalagot hiteles kellékként. Krisztina olyan gyanútlan volt, hogy amikor maga az ajtóban állva ráemelte a pisztolyt, mosolygott. Álmában sem fordult meg a fejében, hogy valóban gyilkosság történt. Igen, cinkos volt, de ártatlan, kiszolgáltatott cinkos. Ezért magát, kedves Márta, fel fogják akasztani.

– Nem akasztanak fel – mondta a lány olyan magabiztosan, hogy egy pillanatra Ádámban is kétség támadt. – Ne álljon elém, az előbb is kértem már. Most jó. Maradjon ott. Várja ki a végét. Egyáltalán, hogyan bizonyíthatná, hogy Krisztina lebegett?

– Makádi doktor találkozott vele, amikor visszajött a tóról. Áttetsző ruhát viselt… Doktor úr, lehetséges, hogy ez a ruha nem áttetsző, hanem vizes volt?

– Lehetséges – suttogta Makádi. – Aznap egy kicsit sokat ittam.

– Kedves Márta, én eddig egy rossz szót sem szóltam magához – mondta Ádám. – Tudom azt is, miért küldte hozzám Krisztinát azzal a verssel. Tudom azt is, hogy leste Pinty visszatérését. Meg kellett ölnie azt a szegény lányt, mert miután a holttest előkerült, mindent elmondott volna. A holttest felfedezésére pedig magának az alibi miatt volt szüksége. És az egészet, Krisztina megölését is, előre kitervelte. Ez piszkos munka volt. Ocsmány, semmivel sem menthető aljasság. Higgyen nekem, fel fogják akasztani.

– Azt nem – mondta a lány, és macskaszeme sárgán hunyorgott. – Kedves Ádám, maga rettenetesen meglepődik majd. Valami ostoba félreértésnek esett áldozatul. Higgyen nekem, amíg nem késő, higgyen nekem.

Ádám feszülten figyelt. Mi történhet még? Bizonytalan aggodalom mozdult meg benne. A lány alakját lágyan fonta körül a fény, sápadt arca fehéren világított. Zöld szemében várakozás és félelem …

– Így történt – mondta Ádám. – Nincs hozzáfűznivalóm.

Abban a pillanatban oldalt, közvetlenül Bence őrmester mellett a móló kövei közül vörös láng csapott ki. A sötétségbe hasított a lángcsóva, ugyanabban a pillanatban dörrenés hallatszott, és csobbant a víz.

Hegedűs Márta szeme óriásivá tágult. A nyakához kapott, aztán a korlát mellett lassan lecsúszott a móló kövére.

– Látja – suttogta miért nem hitt nekem?

A mellén baloldalt, a blúz fehér anyagán tenyérnyi foltban ütött át a vér.

Döbbent csend támadt. A kőhányás sötét tömbje fölött villanó láng, a tompa csattanás olyan hirtelen jött, hogy először senki sem fogta fel, mi történt. A zöld szemű lány – akiről valamennyien azt hitték, hogy gyilkos, a móló kövén feküdt, mellén kibomló virághoz hasonló, sötétpiros folttal.

Dér Ádám szíve egy pillanatra összeszorult a rémülettől. „Tévedtem, iszonyúan tévedtem … – gondolta.

Pinty tért magához először. A kőhányáshoz ugrott; a reflektorok csóvája csapott le arra a helyre, de a kövezés végig üres volt.

Pedig pisztoly dörrent az előbb, és valakinek meg kellett húznia a fegyver ravaszát. Valaki ott leselkedett, várakozott a kőhöz simulva… Ki más ? … A gyilkos.

– Megismerem a pisztolyom hangját – suttogta Porzsolt. – Ezer közül is kihallanám. Most lőtték ki a negyedik golyót…

– Lehetetlen – dörmögte Bence őrmester. – Két lépésnyire álltam onnan, és ott senki sem rejtőzködött.

– Békaember – szólalt meg Lékai. – Erre nem gondolnak?

– A reflektor pásztázta a vizet, úgy tűnt, hogy a fenékig hatol: De az öbölben semmi sem mozdult.

– Hihetetlen – suttogta Pinty Márta fölé hajolva. – Szegény kislány…

Csónak ütődött a kőhányáshoz. A rendőrségi orvos érkezett meg.

Ádám mozdulatlanul állt, fejében állandóan ismétlődött a kérdés: mi történt, mi történt, mi történt?

A várakozóan, figyelmesen néző zöld szempárt látta újra és újra maga előtt: Hegedűs Márta a móló korlátjához hátrál, a keze babrál az egyik cölöpön … Aztán az arcán szinte azonnal megjelenik a várakozó, majdhogynem diadalmas mosoly.

– Feri bácsi! – kiáltotta a fiú. – Ugye, itt vannak a horgászbotok?

– Itt – nézett rá csodálkozva Bence őrmester –, a móló végében.

– Gyerünk hát, gereblyézzék, csáklyázzák végig az öböl vizét. Gyerünk, Pinty! Gyorsan dobáljanak úgy keresztbe, mintha egy horgászbotot rántott volna a vízbe a hal. Siessenek… Ha valamiben megakad a horog, óvatosan húzzák partra.

Aztán az orvoshoz fordult. Csak a pillantásával kérdezett. Az orvos tagadólag intett a fejével.

– Néhány perce van – suttogta.

Bence őrmesterék gereblyézték horgaikkal a vizet, a megfeszült zsinegek aranyszálként villogtak a reflektorok fényében. Pinty horga, hirtelen elakadt. Erős rándulást érzett.

– Mintha valami nagy halat húznék! – suttogta.

– Óvatosan – mondta Ádám rettentő óvatosan. Sok múlik ezen …

A kőhányás alatt keresztbe feszülő zsinór jelent meg a víz színén. Pinty horga abban akadt meg. Ezüstös vízcseppek peregtek le róla. Ádám leereszkedett a kőhányás aljára, jobb kezével megmarkolta a zsinórt, aztán a karjára tekerte. Lassan maga felé húzta. Az öböl közepe tájáról robaj hallatszott, súlyos test vetődött fel a víz színére. Ádám arcán izzadság gyöngyözött. A vékony damil a húsába vágott. És a kőhányás mellett feltűnt a nagy ponty tátogó feje.

– Pinty, gyorsan a szákot! – kiáltotta Ádám.

A hal vergődött a köveken. A kopoltyúján átfűzve ott volt a szíjdarab, amellyel Bence őrmester kikötötte.

Ádám most a zsinór másik felét húzta óvatosan maga felé: tehetetlen súlyt érzett. Az lassan, centiről centire jött közelebb. Aztán kibukkant a vízből a pisztoly. A horgászzsinórt az elsütő billentyűjére hurkolta valaki.

Ádám, kezében tartva a fegyvert, visszamászott a mólóra. Szinte tántorgott a fáradtságtól.

– Hát így lehet egy pisztolylövést időzíteni – mondta. – Márta ma délután tanúja volt annak, hogy Bence őrmester horgászbotját hirtelen a vízbe rántotta egy hal. Amikor aztán néhány órával később fejbe ütötte Pintyet, és visszaszerezte a sátorból a pisztolyt, ahová Krisztina megölése után rejtette, kijött ide a mólóra, letette a fegyvert a part menti kövezésre és egy kisebb kődarabot helyezett rá, hogy rögzítse a cső irányát. Ezt az irányt pontosan megjegyezte.

Majd az elsütő billentyűre hurkolt egy vastagabb horgászzsinórt, azt átvezette a móló túlsó felére, a zsinór a vízen lebegett. Ezután levágta a pányváról Bence őrmester nagy halát, a zsinór másik végét a hal kopoltyúján átvezetett szíjhoz erősítette, aztán ide, a jelzőtábla oszlopára kötötte ki a pontyot a szíj szabad végére. Pontosan oda, ahová a pisztoly csöve irányult. Amikor aztán úgy érezte, hogy nincs kiút, hogy a bűntényről mindent tudok – emlékezhetnek rá az oszlophoz lépett, és a kezével babrált valamit. Akkor oldozta el a kikötött halat. Utána a szemembe nézett, és azt mondta: „Engem nem akasztanak fel.” A nagy hal akkor már kissé bódultan útjára indult, Márta pedig várt, pontosan szembenézve a fegyvercsővel. Élete utolsó játékát játszotta. Becsületére legyen mondva, engem kétszer is elküldött onnan, amikor úgy álltam, hogy a pisztoly csöve a hátamra irányult. Néhány perc telt el így, akkor a nagy hal már elég messzire járt, hogy megfeszítse a pisztoly ravaszára hurkolt zsinórt. Az érzékeny fegyver eldördült. Az érthetetlen, felfoghatatlan merénylet a szemünk előtt történt. De ugye, kedves Márta, ezt nem gyilkosságnak szánta?

– Nem – suttogta a lány.

– Mikor eszelte ki ezt a fura öngyilkosságot?

– Amikor megláttam Sándort a teraszon. Tudtam, hogy őt már nem lesz időm megölni. Eszembe jutott ez a játék a hallal.

– Tulajdonképpen kár magáért – mondta Ádám. – Úgy vág az agya, mint egy számítógép. Miért játszotta el még ezt az ostoba játékot is?

– Nem akartam akasztófán végezni – suttogta a lány. – És nem akartam megszülni a gyermekemet. Érti már? És utáltam magát, a magabiztosságáért, a kíméletlen logikájáért. És végül már csak meg akartam döbbenteni, hogy egy pillanatra átélje a megtévesztettek rémületét. Azt az iszonyatot, amit nekem is át kellett élnem …

És a sárga macskaszemek fénye kilobbant.

Jegyzetek

[1] Lásd: A feledékeny gyilkos

[2] A g.-i bűntény felderítője.