A fehér cápa
Author: Peter Benchley
Date: 1985-12-26T23:00:00+00:00
Keywords: 20. század; filmadaptáció; Amerikai Egyesült Államok; regény; amerikai; horror
Description: Ki ne hallott volna a cápáról? A szörnyetegről, amely rémálmainkból úszott csendesen és fenyegetően az amerikai fürdőváros partjaihoz. A világhírű regényről, amelyik leírja, hogyan próbálják eltussolni a városka vezetői az első szerencsétlenségeket. Steven Spielberg filmjéről, amelyik szerte a világon éveken keresztül volt a mozikasszák királya. A cápa emberevő. Szép lányokat harap ketté, erős férfiakat csonkít meg, és nincs előle menekvés. Hirtelen bukkan fel valahonnan a mélyből és lecsap. A cápa maga a halál, megelevenedett félelmünk az ismeretlentől. A fehér cápa mégis azokról szól, akik l
Publisher: L:J:

PETER BENCHLEY – A FEHÉR CÁPA

Ki ne hallott volna a cápáról? A szörnyetegről, amely rémálmainkból úszott csendesen és fenyegetően az amerikai fürdőváros partjaihoz.

A világhírű regényről, amelyik leírja, hogyan próbálják eltussolni a városka vezetői az első szerencsétlenségeket.

Steven Spielberg filmjéről, amelyik szerte a világon éveken keresztül volt a mozikasszák királya.

A cápa emberevő. Szép lányokat harap ketté, erős férfiakat csonkít meg, és nincs előle menekvés.

Hirtelen bukkan fel valahonnan a mélyből és lecsap. A cápa maga a halál, megelevenedett félelmünk az ismeretlentől.

A fehér cápa mégis azokról szól, akik legyőzték önmagukat, és fölvették a harcot a szörnyeteg ellen.

PETER BENCHLEY

A FEHÉR CÁPA

Jaws

Fordította: Veress Júlia

ELSŐ RÉSZ

1.

A roppant hal zajtalanul siklott az éjszakai vízben, ívelt farkának kurta csapásaitól hajtva. Szája kissé kinyílt, éppen csak hogy a víz keresztüláramoljék kopoltyúin. Egyébként alig mozdult: melluszonya néha enyhén felemelkedett vagy süllyedt, módosítva a céltalannak látszó haladást – mint amikor egy madár felkapja az egyik szárnyát, és megdönti a másikat, hogy irányt változtasson. A szemek vakon meredtek a sötétbe, és a többi érzékszerv nem jelzett semmit a primitív agy felé. A hal akár alhatott volna is, kivéve a megszámlálhatatlan évmilliók során rögződött ösztön diktálta mozgást; a más halaknál megtalálható úszóhólyag és lebegő kopoltyúfedők híján, melyek oxigéndús vizet juttatnának a kopoltyúkba, csak a mozgás tartotta életben. Megállva lesüllyedt volna a mélybe, és elpusztult volna az oxigénhiánytól.

A szárazföld szinte ugyanolyan sötétnek látszott, mint a víz, a hold nem kelt fel. – A tengert a parttól csak a homokpad hosszú, egyenes csíkja választotta el – olyan fehér, hogy szinte világított. A ritkás fűcsomókkal borított dűnék mögül egy ház ablakai szórtak sárga fény pasztákat a homokra.

A ház ajtaja kinyílt, és egy férfi meg egy nő lépett ki a fából készült verandára. Egy percig ott álltak a tengert bámulva, hirtelen átölelték egymást, és leszaladtak a homokhoz vezető pár lépcsőn. A férfi részeg volt, és megbotlott a lépcső alján. A nő nevetett, kézen fogta, és leszaladtak együtt a partra.

– Előbb ússzunk egyet – mondta a nő –, hogy kitisztuljon a fejed.

– Ne törődj a fejemmel – válaszolta a férfi. Nevetve hátradőlt a homokba, és magával húzta a nőt. Lehámozták egymásról a ruhát, összekulcsolódtak, és mohó szenvedéllyel hánykolódtak a hideg homokon.

Utána a férfi hanyatt feküdt, és lehunyta a szemét. A nő ránézett és mosolygott.

– Na, mi lesz azzal az úszással? – kérdezte.

– Menj csak. Itt megvárlak.

A nő felkelt, és a vízhez ment, míg csak a bokáját nem érték a lágy hullámok. A víz hidegebb volt, mint az éjszakai levegő, hiszen még csak június közepe felé járt. A nő visszaszólt: – Biztos, hogy nem jössz? – Az alvó férfi nem válaszolt.

Hátrált néhány lépést, majd nekifutott a víznek. Először hosszú, kecses ugrásokkal haladt, de aztán egy kis hullám a térdének ütközött. Megingott, majd visszanyerte az egyensúlyát, és belevetette magát a következő, derékmagas hullámba. A víz csak a csípőjéig ért, felállt, a haját kisimította szeméből, és tovább gyalogolt, míg el nem lepte a vállát. Akkor úszni kezdett – a gyakorlatlanok egyenetlen, vízből kitartott fejű tempóival.

A parttól vagy száz méterre a hal változást érzett a tenger ritmusában. Nem látta a nőt, és a szagát sem érezte még. Testén egy sor vékony, váladékkal teli és idegvégződésekkel sűrűn teletűzdelt csatorna húzódott, ezek az idegek felfogták a rezgéseket, és továbbították az agy felé. A hal a part felé fordult.

A nő még mindig befelé úszott, néha megpihent, és visszapillantott, hogy összevesse helyzetét a ház fényeivel. Alig volt áramlás, így egy vonalban maradt a házzal. De kezdett fáradni, úgyhogy megindult a part felé.

A rezgések most erősebbek voltak, és a hal zsákmányt érzett. Farkának csapásai felgyorsultak, olyan sebességgel lökve előre a hatalmas testet, hogy az apró, foszforeszkáló állatok fényleni kezdtek a vízben, csillogó burkot vonva a hal köré.

A szörnyeteg közeledett, és elhúzott a nő mellett vagy négy méterre oldalt és két méterre a felszín alatt. A nő csak egy hullámlökést érzett, mely felemelte a vízben, majd ismét eleresztette. Abbahagyta az úszást, és visszatartotta a lélegzetét. Nem érzett semmit, hát újra nekilátott a bizonytalan tempóknak.

Most már érezte a szagát a hal, és a rezgések – szaggatottak, élesek – vergődést jeleztek. A hal körözni kezdett a felszín alatt. Hátuszonya kiemelkedett a vízből, és ide-oda csapkodó farka sziszegve hasította a sima felszínt. Testén remegés futott át.

Most először a nő félelmet érzett, bár nem tudta miért. Törzsébe és végtagjaiba adrenalin áramlott, ami bizsergető meleget adott és gyorsabb úszásra késztette. Úgy becsülte, körülbelül ötven méterre van a parttól. Már látta a fehér tajtékcsíkot, ahol a hullámok megtörnek a strand homokján. Látta a ház fényeit, és egy megnyugtató pillanatra úgy vélte, lát valakit elmenni az egyik ablak előtt.

A hal körülbelül tíz méterre oldalt lehetett a nőtől, mikor hirtelen balra fordult, teljesen lebukott a felszín alá, és két gyors farkcsapással rátámadt.

Először a nő azt hitte, hogy a lába egy sziklának vagy valami úszó fadarabnak ütközött. Nem érzett azonnal fájdalmat, csak egy erőszakos rántást a lábán. Lenyúlt a lábfejéhez, bal lábával a vizet taposta, hogy fejét kitartsa a vízből, és a bal kezével tapogatózott a sötétben. Nem találta a lábfejét. Magasabbra emelte a kezét, amikor hányinger és szédülésroham tört rá. Tapogatózó ujjai kiálló csontot és szétroncsolt húst értek. Rádöbbent, hogy a meleg, lüktető áram az ujjai között a hideg vízben a saját vére.

Egyszerre tört rá a fájdalom és félelem. A nő hátravetette fejét, borzalmában hörögve felsikoltott.

A hal megfordult, követve a nő combjának ütőeréből ömlő vér nyomát, olyan egyszerű és világos jelzésként, mint amilyen egy világítótorony felhőtlen éjszakán. A hal most alulról támadt. A hatalmas, kúp alakú fej egy mozdony erejével sújtott. Az állkapcsok csattanva összezárultak.

A férfi felébredt, dideregve a hajnali hidegben. Szája ragadós volt és száraz, whiskyízű. A nap még nem kelt fel, de a rózsaszín derengés a keleti láthatáron elárulta, hogy közel a hajnal. A csillagok még sápadtan függtek a Világosodd égbolton. A férfi felállt, és öltözni kezdett. Bosszantotta, hogy a nő nem keltette fel, amikor visszament a házba, és furcsának találta, hogy a ruháját ott hagyta a parton. Felszedte, és elindult a házhoz.

Lábujjhegyen végigment a verandán, és óvatosan kinyitotta az ajtót, emlékezett rá, hogy nyikorog. A nappali sötét volt és üres, teleszórva félig telt poharakkal, hamutartókkal és piszkos tányérokkal. Keresztülment a szobán, a folyosón jobbra fordult, két csukott ajtót hagyva maga mögött. A szoba ajtaja, amelyben a nővel laktak, tárva volt, és az éjjeliszekrényen égett a lámpa. Mindkét ágy érintetlen volt. A nő ruháit az egyik ágyra lökte, aztán visszatért a nappaliba, és felgyújtotta a villanyt. A két heverő üres volt.

Még két hálószoba volt a házban. Egyikben a háziak aludtak. Két másik vendég foglalta el a másodikat. Amilyen halkan csak lehetett, a férfi kinyitotta az első szoba ajtaját. Két ágy volt benne, mindegyikben szemlátomást egyetlen ember. Becsukta az ajtót, és a következő szobához fordult. A házigazda és felesége ott aludt a dupla ágy két oldalán. A férfi becsukta az ajtót, és visszament a szobájába az órájáért. Majdnem öt óra volt.

Ült az egyik ágyon, és a másikon heverő ruhacsomóra meredt. Biztos volt benne, hogy a lány nincs a házban… Nem volt több vacsoravendég, tehát, hacsak nem találkozott valakivel a parton, míg ő aludt, nem mehetett el senkivel. És ha el is ment, gondolta, akkor is valószínűleg elvitte volna legalább a ruháit.

Csak ekkor engedte a tudatába hatolni egy baleset lehetőségét. A lehetőség igen gyorsan bizonyossággá erősödött. Visszatért a házigazda hálószobájához, egy pillanatig tétovázott az ágynál, majd puhán a vállára tette a kezét.

– Jack – mondta, megveregetve a vállat. – Hé, Jack.

A férfi sóhajtott, és kinyitotta a szemét.

– Mi van?

– Én vagyok, Tom. Ne haragudj, hogy felébresztelek, de attól tartok, valami baj van.

– Miféle baj?

– Nem láttad Chrissie-t?

– Hogyhogy nem láttam-e Chrissie-t? Veled van, nem?

– Nem, nincs. Mármint nem találom.

Jack felült, és felgyújtotta a villanyt. A felesége mocorogni kezdett, és a fejére húzta a takarót. Jack megnézte az óráját.

– Te jó ég. Hajnali öt óra van. És te nem találod a nődet.

– Tudom – mondta Tom. – Ne haragudj. Nem emlékszel, mikor láttad utoljára?

– Dehogynem emlékszem. Azt mondta, úszni mentek, és mind a ketten kimentetek a verandára. Te mikor láttad utoljára?

– A parton. Aztán elaludtam. Úgy érted, nem jött vissza?

– Legalábbis én nem láttam. Mindenesetre az előtt nem, hogy lefeküdtünk. Akkor talán egy óra lehetett.

– Megtaláltam a ruháját.

– Hol? A parton?

– Igen.

– A nappaliban nézted?

Tom bólintott.

– És a Henkelék szobájában.

– A Henkelék szobájában?

Tom elvörösödött.

– Nem ismerem olyan régen. Amennyit tudok róla, kitelhet tőle egy és más. Henkeléktől is. Nem állítok semmit. Csak meg akartam nézni az egész házat, mielőtt felébresztelek.

– Akkor, mit gondolsz?

– Kezdem azt hinni – mondta Tom –, hogy esetleg valami baja történt. A tengerben maradt…

Jack ránézett, aztán újra az órájára pillantott.

– Nem tudom, hánytól dolgozik ebben a városban a rendőrség – mondta –, de akár most is megtudhatjuk.

2.

Len Hendricks ügyeletes az asztalnál ült az amityi rendőrőrsön, és a “Holtig csak tiéd“ című detektívregényt olvasta. Amikor a telefon megszólalt, a hősnőt, egy Furulyás Dixie nevű lányt éppen meg akarta erőszakolni egy motorkerékpáros-egylet. Hendricks hagyta, hadd csöngjön, míg Dixie kisasszony nem kasztrálta első támadóját a hajába rejtett zsebkéssel.

Felvette a kagylót.

– Amity rendőrség, Hendricks ügyeletes – mondta. – Mit óhajt?

– Jack Foote vagyok, az Old Mill Roadról. Egy eltűnt személyt szeretnék jelenteni. Legalábbis azt hiszem, hogy eltűnt.

– Kérem ismételni. – Hendricks azelőtt rádiósként szolgált a hadseregben, és szerette a katonás beszédet.

– Az egyik vendégem hajnalban fürödni ment, körülbelül egy órakor – mondta Foote –, és még mindig nem jött vissza. A barátja a parton találta a ruháját.

Hendricks firkálni kezdett egy blokkra.

– Hogy hívják az illetőt?

– Christine Watkins.

– Kora?

– Nem tudom. Egy pillanat. Mondjuk, huszonöt. A barátja azt mondja, körülbelül annyi lehet.

– Magassága és testsúlya?

– Várjon egy percet. – Kis szünet következett. – Talán olyan 167 centi, 55 és 60 kiló között.

– Szem- és hajszín?

– Ide figyeljen, biztos úr, minek ez magának? Ha ez a lány megfulladt, nyilván ő az egyetlen – legalábbis ma éjjel, nem? Hányan szoktak megfulladni errefelé éjszakánként?

– Ki mondta, Mr. Foote, hogy megfulladt? Talán sétálni ment.

– Anyaszült meztelenül, hajnali egykor? Talán jelentettek egy nőt, aki meztelenül mászkál?

Hendricks élvezettel használta ki a lehetőséget, hogy kiállhatatlanul hűvös legyen.

– Nem, Mr. Foote, egyelőre nem. De amint megkezdődik a strandidény, az ember sosem tudhatja, mire számítson. Múlt augusztusban egy kis társaság táncbemutatót rendezett a városi klub előtt – egy szál ruha nélkül. Szem- és hajszín?

– A haja… öö… piszkosszőke, azt hiszem. Homokszínű. Nem tudom, milyen színű a szeme. Megkérdezem a barátját. Nem, ő sem tudja. Mondjuk, világosbarna.

– Rendben, Mr. Foote. Utánanézünk. Amint találunk valamit, értesítjük.

Hendricks letette a kagylót, és megnézte az óráját, öt óra tíz. A főnök még alszik, és Hendricks nem rajongott az ötletért, hogy egy ilyen bizonytalan dolog miatt, mint egy eltűnt személy, felkeltse. Attól, amit tudni lehetett, a leányzó biztos valami bokorban hentereg egy ürgével, akit a parton szedett fel… Másfelől, ha netán kiveti valahol a víz, Brody rendőrfőnök nyilván jobb szeretné elintézni az egészet, mielőtt még valami nagymama egy csapat gyerekkel rátalál, és kész a botrány.

Ítélőképességre van szükség, szokta mondani a főnök; erről ismerni meg a jó zsarut. Márpedig az agytorna lehetősége nem kis szerepet játszott abban, hogy Hendricks az amityi rendőrség kötelékébe lépett, miután leszerelt. A fizetés nem volt rossz: 9000 dollár kezdetnek, tizenöt év után 15 000, plusz mellékes. A rendőrségi munka biztonságot nyújtott, kötött munkaidőt, és alkalmanként némi szórakozást is – nemcsak helybenhagyni néhány balhés srácot, elkapni a részegeket, de ott voltak a betörések, és néha egy-egy nemi erőszak (a múlt nyáron egy fekete kertész hét gazdag fehér nőt erőszakolt meg, akik közül egy sem volt hajlandó tanúskodni a bíróságon), és, magasabb szinten, lehetőséget kínált arra, hogy az ember a közösség tiszteletre méltó, hasznos tagjává váljék. Amellett Amityben nem volt valami veszélyes rendőrnek lenni, nem úgy, mint-egy nagyvárosban. Utoljára 1957-ben fordult elő, hogy egy amityi rendőr kötelességteljesítés áldozata lett, amikor egy járőr megpróbált megállítani a Montauk autópályán egy száguldozó részeget, és az nekinyomta a sziklafalnak.

Hendricks meg volt győződve, hogy amint megszabadul ettől az istenverte, éjféltől nyolcig tartó váltástól, élvezni fogja a munkáját. De egyelőre nem volt mese. Pontosan tudta, miért ő az éjszakás. Brody rendőrfőnök szerette lassan betörni az újoncokat, hadd fejlesszék ki magukban a rendőri munka alapvető feltételeit – éleslátást, józan ítélőképességet, türelmet és udvariasságot – egy olyan napszakban, amikor nem túl nagy az igénybevétel.

A forgalmas váltás reggel nyolctól délután négyig tartott, és itt tapasztalatra és diplomáciai érzékre volt szükség. Hatan látták el. Egy a nyári forgalmat irányította a Főutca és a Vízi út kereszteződésénél. Kettő kint volt a járőrkocsikkal. Egy a telefonnál az őrsön. Egy foglalkozott az irodai munkával. A főnök pedig a közönséggel foglalkozott – a hölgyekkel –, akik panaszkodtak, hogy nem tudnak aludni a Randy Bear vagy a Saxon, a városka két kocsmájának lármájától; a háztulajdonosokkal, akik panaszkodtak; hogy csavargók szemetelnek vagy randalíroznak a parton; és a nyaraló bankárokkal, ügynökökkel és ügyvédekkel, akik benéztek, hogy előadják különféle terveiket arra vonatkozólag, miként lehetne Amityt a maga érintetlen exkluzivitásában megőrizni.

Négytől éjfélig volt a zűrös váltás, amikor a hamptoni srácok beszállingóztak a Randy Bearbe, összeverekedtek, vagy egyszerűen csak annyira berúgtak, hogy nem lehetett tőlük közlekedni az utakon; amikor néhanap egy-egy queensi csavargó a sötét mellékutcákon kizsebelte a járókelőket; és amikor, körülbelül havonta kétszer a nyári idényben a rendőrség úgy érezte, hogy ideje egy kis kábítószer-razziát tartani valamelyik nagy vízparti házban. Hatan voltak szolgálatban négytől éjfélig, a hat legerősebb ember az állományból, valamennyien harminc és ötven év között.

Éjféltől reggel nyolcig általában nyugalom volt. Az év kilenc hónapjában szinte garantált volt a békesség. Az elmúlt tél legnagyobb eseménye az a vihar volt, amely egyszerre szólaltatta meg Amity negyvennyolc legnagyobb és legelőkelőbb házának a rendőrséggel összekapcsolt vészjelzőjét. Nyáron rendszerint három ember látta el az éjféltől nyolcig tartó váltást. De most az egyikük, egy Dick Angelo nevű fiú kivette a kéthetes szabadságát, mielőtt még igazán beindulna a szezon. A másik, egy Henry Kimble nevű harmincéves veterán azért választotta ezt az időt, mert így ki tudta aludni magát egy kicsit – nappal csaposként dolgozott a Saxonban. Hendricks megpróbálta rádión elérni Kimble-t – hogy menjen végig a parton az Old Mill Roadnál –, de tudta, hogy reménytelen. Szokásához híven Kimble nyilván jóízűen aludt a járőrkocsiban az amityi gyógyszertár mögött. Így hát Hendricks felemelte a telefonkagylót, és feltárcsázta Brody rendőrfőnök otthoni számát.

Brody aludt, abban az ébredés előtti bizonytalan állapotban, amikor az álmok szeszélyesen váltakoznak, keveredve a féléberség ködös pillanataival. Az első csengetés beépült az álmába – főiskolás volt megint, és éppen egy lánnyal gyömködött egy lépcsőházban, A második csengetésre szétfoszlott a kép. Megfordult, és felvette a kagylót

– Tessék?

– Főnök, itt Hendricks. Igazán sajnálom, hogy ilyen korán kell zavarnom, de…

– Hány óra van?

– Öt óra húsz.

– Leonard, ajánlom, jó okod legyen.

– Azt hiszem, egy uszállyal van dolgunk, főnök.

– Egy uszállyal? Mi az isten haragja az az uszály?

A szót Hendricks az éjszakai olvasmányából tanulta.

– Vízbefúlt – mondta zavartan. Elmondta Brodynak Foote telefonhívását. – Nem tudtam, nem akar-e utánanézni a dolognak, mielőtt az emberek kimennek a vízre. Márpedig úgy néz ki, hogy szép időnk lesz.

Brody mélyet sóhajtott.

– Hol van Kimble? – kérdezte, majd gyorsan hozzátette: – Persze, hagyd csak. Hülye kérdés volt. Egyik nap megcsinálom a rádióját, hogy ne tudja kikapcsolni.

Hendricks várt egy pillanatig, majd megszólalt: – Mondom, igazán sajnálom…

– Jó, jó, Leonard. Jól tetted, hogy felhívtál. Ha már felébredtem, tulajdonképpen akár fel is kelhetek. Megborotválkozom és lemosdok, iszom egy kis kávét, és odafelé menet megnézem a partot az Old Mill és a Scotch előtt, hogy a te “uszályod“ nem rondította-e össze valakinek a strandját. Aztán, ha bejöttek a nappaliak, kimegyek és beszélek ezzel a Foote-tal meg a lány fiújával. Viszlát.

Brody letette a kagylót, és nyújtózott egyet. A feleségére nézett, ahogy ott feküdt mellette a dupla ágyon. A telefon csengésére felriadt, de amint úgy látta, hogy nincs semmi különös, folytatta az alvást.

Ellen Brody harminchat éves volt, öt évvel fiatalabb a férjénél, és az a tény, hogy harmincnak se nézett ki, egyszerre töltötte el büszkeséggel és bosszúsággal Brodyt: büszkeséggel, mert fiatal volt és csinos és az ő felesége, s ezáltal Brodyt kiváló ízlésű és vonzó férfinak tüntette fel a világ szemében; bosszúsággal, mert sikerült az alakját három gyerekszülés ellenére megőrizni, míg Brodyt – bár aligha volt, kövérnek mondható a maga 185 centijével és 90 kilójával – már kezdte aggasztani a vérnyomása és vastagodó dereka. Néha nyáron Brody azon vette észre magát, hogy lusta vágyakozással bámul egy-egy hosszú combú, fiatal lányt, amilyenekkel tele volt a város, a himbálódzó mellét a legeslegvékonyabb pamuttrikó alatt. De sohasem élvezte ezt az érzést, mert mindig arra kellett gondolnia, hogy vajon Ellent ugyanígy felkavarja-e a barnára sült, karcsú fiatalemberek látványa, akik olyan jól kiegészítették a hosszú lábú lányokat. És amint idáig jutott a gondolatban, még rosszabbul érezte magát, mert rájött, ez már annak a jele, hogy túl van a negyedik ikszen, és leélte életének nagyobbik felét.

A nyár mindig rossz évszak volt Ellen Brody számára, mert ilyenkor mindig olyan gondolatok kínozták, amikre nem akart gondolni – elmulasztott lehetőségek, elszalasztott életek árnyai. Látta az embereket, akikkel együtt nőtt fel: osztálytársakat, akik bankárokhoz és üzletemberekhez mentek feleségül, akik Amityben nyaraltak és New Yorkban teleltek, elegáns nőket, akik egyforma könnyedséggel forgatták a teniszütőt és a szót; nőket, akik (erről Ellen meg volt győződve) kinevették egymás között Ellen Shepherdet, hogy hozzáment ahhoz a rendőrhöz, aki teherbe ejtette az 1948-as Fordjának a hátsó ülésén, ami ráadásul nem is volt igaz.

Ellen huszonegy éves volt, amikor Brodyval találkozott. Éppen befejezte az első évet Wellesleyben, és a nyarat Amityben töltötte – mint ahogy tizenegy éve mindig, amióta apját a reklámügynökség Los Angelesből New Yorkba helyezte. Bár Ellen Shepherdet sok barátnőjével ellentétben nemigen foglalkoztatta a házasság, feltételezte, hogy a főiskola befejezése után egy-két évvel hozzá fog menni valakihez, akinek hozzávetőlegesen ugyanolyan a társadalmi és anyagi helyzete, mint neki. A gondolat nem nyomasztotta, de nem is kecsegtette túlságosan. Élvezte az apja fizetése által biztosított szerény jólétet, és tudta, hogy az anyja is így van vele. De nem vágyott rá különösebben, hogy szakasztott olyan életet éljen, mint a szülei. Ismerte a kicsinyes társasági problémáikat, és unta őket. Egyszerű lánynak tartotta magát, és büszke volt rá, hogy Miss Porter iskolájában az 1953-as évkönyvben őt választották Legkomolyabbnak. Első találkozása Brodyval hivatalos volt. Igazoltatták, illetve pontosabban a fiúját. Késő este volt, és egy rendkívül részeg fiatalember fuvarozta haza, akinek eltökélt szándéka volt, hogy igen gyorsan hajtson igen szűk utcákon. A kocsit észrevette és megállította egy rendőr, és Ellennek imponált a fiatalsága, a külseje és a modora. Miután kiállította az idézést, magához vette a fiú kocsijának a kulcsát, és mindkettőjüket hazaszállította tiszteletre méltó otthonukba. Másnap délelőtt Ellen vásárolni volt, és éppen arra járt a rendőrség mellett. A hecc kedvéért bement, és megkérdezte, hogy hívják azt a fiatal tisztet, aki tegnap éjfél körül szolgálatban volt. Aztán hazament, és köszönőlevelet írt Brodynak, amiért olyan kedves volt, és írt a rendőrfőnöknek is, figyelmébe ajánlva a fiatal Martin Brodyt. Brody felhívta, és megköszönte a köszönőlevelet.

Amikor Brody a szabadnapján meghívta vacsorázni és moziba, kíváncsiságból elment vele. Szinte soha nem beszélt még rendőrrel, nemhogy randevúzott volna. Brody ideges volt, de Ellen annyira őszintén látszott érdeklődni iránta és munkája iránt, hogy végül is eléggé megnyugodott ahhoz, hogy jól érezzék magukat. Ellen csodálatosnak találta őt: erősnek, egyszerűnek, kedvesnek – komolynak. Hat éve volt rendőr. Azt mondta, Amity rendőrfőnöke szeretne lenni, szeretné, ha fiai lennének, akikkel ősszel kacsára vadászhatnak, és elég pénzt takaríthatna meg, hogy minden második vagy harmadik évben egy igazi nyaralásra mehessenek.

Novemberben házasodtak össze. Ellen szülei szerették volna, ha befejezi a főiskolát, és Brody is hajlandó lett volna várni a következő nyárig, de Ellen nem tudta elképzelni, mit változtathatna még egy év főiskola azon az életen, amit választott magának.

Az első pár évben volt néhány kínos pillanat. Ellen barátai meghívták őket vacsorára vagy ebédre vagy úszni, és ők el is mentek, de Brody feszengett, és úgy érezte, lekezelik. Ha Brody barátaival jöttek össze, úgy tűnt, Ellen származása elrontja a mulatságot. Az emberek úgy viselkedtek, mintha félnének, hogy valami illetlenséget követnek el. Lassacskán, ahogy a barátságok kialakultak, ez a zavar megszűnt. De soha többet nem találkoztak Ellen régi barátaival. És bár a “nyaraló“ állapot megszűnése Amity állandó lakóinak elismerését hozta meg számára, sok mindent elveszített, ami kedves és ismerős volt életének első huszonegy évéből. Mintha egy másik országba költözött volna.

Jó néhány évig nem zavarta ez az eltávolodás. Túlságosan elfoglalt és túlságosan boldog volt ahhoz, hogy réges-rég elmúlt lehetőségeken merengjen. De amikor a legkisebb gyerek is iskolába ment, kicsúszott a talaj a lába alól, és elkezdte felidézni, hogyan élt az anyja, miután a gyerekei távolodni kezdtek tőle: a bevásárlókörutakat (ami szórakozás volt, mivel volt elég pénz, hogy a kimondott luxuscikkeken kívül bármit meg lehessen venni), a hosszú ebédeket a barátnőkkel, a teniszedzést, koktélpartikat, a hétvégi kirándulásokat. Ami egykor sekélyesnek és unalmasnak tűnt, az emlékekben paradicsomként derengett vissza.

Először megpróbálta feleleveníteni a kapcsolatot tíz éve nem látott barátnőkkel, de azóta minden közös érdeklődés és élmény tovatűnt. Ellen vidáman mesélt a közösségről, a helyi politikáról, a Southamptoni Kórházban vállalt önkéntes munkájáról – csupa olyan témáról, amiről régi barátnői, akik közül sokan több mint harminc éve minden nyarat Amityben töltöttek, alig tudtak, és még kevésbé érdekelte őket. A legtöbb beszélgetés a múlt elakadozó felidézésével és olyanféle találgatásokkal végződött, hogy vajon hol lehetnek most a többiek. Minden alkalommal fogadkoztak, hogy majd felhívják egymást és újra összejönnek.

Néha új barátokat próbált keresni a nyaralók között, akiket korábban nem ismert, de a kapcsolatok rövidek és erőltetettek voltak. Talán tartósabbak lehettek volna, ha Ellen nem gondol állandóan a házára, a férje állására és hogy milyen keveset keres. Gondoskodott róla, hogy minden ismerőse megtudja, nem így kezdte az amitybeli életét. Pontosan tudta, mit művel, és gyűlölte magát érte, hiszen tulajdonképpen nagyon szerette a férjét, imádta a gyerekeit, és – az év legnagyobb részében – elégedett volt sorsával.

Mostanára jószerivel feladta a “nyári kolónia“ meghódítására irányuló hadműveleteit, de a sértettség és sóvárgás megmaradt. Boldogtalan volt, és ezt leginkább a férjén bosszulta meg, aminek mindketten tudatában voltak, de csak Brody volt képes lenyelni. Ellen legszívesebben hibernáltatta volna magát erre az évszakra.

Brody Ellen felé fordult, felkönyökölt, és a fejét a kezére támasztotta. A másik kezével elsimított egy hajfürtöt, ami csiklandozta és fintorra ingerelte Ellen orrát. Az álom okozta gerjedelem még nem múlt el, és arra gondolt, felébreszti egy gyors kis szeretkezésre. Tudta, hogy nehezen ébred, és ilyenkor reggel inkább harapós, mint érzelmes hangulatban szokott lenni, de azért mégis jó lett volna. Az utóbbi időben nem éltek valami aktív házaséletet. Amikor Ellenen kitört a nyári hangulat, nehezen kezelhetővé vált.

Ebben a pillanatban Ellen szája kinyílt, és horkolni kezdett. Mintha csak jeges vizet öntöttek volna Brodyra. Felkelt, és kiment a fürdőszobába.

Fél hét felé járt, amikor Brody kifordult az Old Mill Roadra. A nap már magasan állt, hajnali pirossága elmúlt, narancsról fényes sárgára kezdett váltani. Sehol egy felhő.

Elméletileg a házak között volt egy-egy kötelező ösvény, hogy ki lehessen menni a partra, amit csak a közepes vízszintjelzésig lehetett birtokba venni. De a legtöbb ház között az ösvényeket garázsok vagy élősövény foglalta el. Az útról nem nyílt kilátás a partra. Brody nem látott egyebet, mint a dűnék tetejét, így hát százméterenként leállította a járőrkocsit, és felgyalogolt a bekötő utakon, hogy szemügyre vehesse a partot.

Holttestnek semmi nyoma. A széles, fehér homoksávon nem látott egyebet, mint néhány uszadék fát, egy-két konzervdobozt és a déli légáramlástól partra sodort hínár és moszat egyméteres csíkját. Lényegében nem volt hullámzás, így látni lehetett volna, ha egy test úszik a vízen. Ha úszik odakint valami, akkor az a felszín alatt van, gondolta Brody, és nem találjuk meg, amíg partra nem veti a víz.

Hét órára Brody bejárta az egész partot az Old Mile és a Scotch Road mentén. Az egyetlen tárgy, ami akár csak távolról is furcsának látszott, egy papírtányér volt, három cakkos narancshéjjal – annak jeleként, hogy ezen a nyáron még előkelőbbek lesznek a parti piknikek, mint eddig valaha is.

Elindult visszafelé a Scotch Roadon, a Barberry Lane-en északnak fordult a város felé, és 7.10-kor megérkezett a rendőrőrsre.

Hendricks éppen végzett a papírokkal, amikor Brody belépett, és mintha csalódott lett volna, hogy Brody nem vonszol egy hullát maga mögött.

– Nem volt szerencséje, főnök? – kérdezte.

– Attól függ, mit értesz szerencsén, Leonard. Ha arra gondolsz, hogy találtam-e hullát, és hogy szomorú vagyok, mert nem találtam, akkor mindkét kérdésre nemleges a válasz. Kimble bejött már?

– Nem.

– Hát, remélem, ébren van. Igazán gyönyörű volna, ha ott horkolna a rendőrautóban, amikor az emberek vásárolni mennek.

– Nyolcra itt lesz – mondta Hendricks. – Mindig bejön.

Brody töltött magának egy csésze kávét, bement az irodájába, és átnézte a reggeli lapokat – a New York-i Daily News korai kiadását és a helyi lapot, az Amity Leadert, ami télen hetente, nyáron naponta jelent meg.

Kimble valamivel nyolc előtt érkezett, és, nem minden ok nélkül, úgy nézett ki, mint aki egyenruhában aludt. Ivott egy kávét Hendricksszel, amíg a nappali váltásra vártak. Hendricks váltása pontban nyolckor jött; Hendricks felvette a bőrkabátját, és éppen indulni készült, amikor Brody kilépett az irodájából.

– Meglátogatom Foote-ot, Leonard – mondta Brody. – Nem akarsz velem jönni? Nem muszáj, de gondoltam, esetleg utána akarsz nézni… az uszályodnak. – Brody mosolygott.

– Hogyne, persze – mondta Hendricks. – Nincs ma semmi dolgom, úgyhogy egész délután alhatok.

Brody kocsijával mentek. Mikor Foote kocsifeljárójához értek, Hendricks megszólalt: – Mibe fogadunk, hogy alszanak? Emlékszem, tavaly nyáron egy nő éjjel egykor telefonált, hogy jöjjünk ki, másnap, amilyen korán csak lehet, mert attól tart, hogy eltűnt néhány ékszere. Felajánlottam, hogy azonnal odamegyek, de azt mondta, le akar feküdni aludni. Mindenesetre elnéztem hozzá másnap reggel tízkor, mire kirúgott. Nem ennyire korán gondoltam, mondta.

– Meglátjuk – válaszolta Brody. – Ha igazán aggódnak a hölgyért, ébren lesznek.

Brody szinte még be sem fejezte a kopogást, mikor az ajtó kinyílt.

– Már vártuk magukat – mondta a fiatalember. – Tom Cassidy vagyok. Megtalálták?

– Brody rendőrfőnök. Ez itt Hendricks őrmester. Nem, Mr. Cassidy, nem találtuk meg. Bejöhetünk?

– Ó, persze, persze. Bocsánat. Menjenek a nappaliba. Szólok Foote-éknak.

Brodynak nem egészen öt percébe tellett, hogy megtudjon mindent, amiről úgy érezte, tudnia kell. Aztán, részben, hogy alaposnak látsszon, részben, hátha megtud valami hasznosat, megkérdezte, láthatná-e az eltűnt lány ruháját. Bevezették a hálószobába, és átnézte az ágyon fekvő ruhadarabokat.

– Nem volt vele a fürdőruhája?

– Nem – mondta Cassidy. – Ott van a felső fiókban. Megnéztem.

Brody várt egy pillanatig, latolgatva a szavakat, majd megszólalt.

– Mr. Cassidy, remélem, nem veszi zokon a kérdést, de nem szokott ez a Miss Watkins furcsa dolgokat művelni? Úgy értem, például, hogy lelép az éjszaka kellős közepén… vagy meztelenül mászkál?

– Amennyire én tudom, nem – mondta Cassidy. – De igazából nem nagyon ismerem.

– Értem – mondta Brody. – Akkor, azt hiszem, újra le kéne mennünk a partra. Magának nem kell jönni. Hendricks meg én elintézzük.

– Szívesen jönnék, ha nincs ellene kifogása.

– Nincs. Csak úgy gondoltam, esetleg nem akar.

A három férfi lement a partra. Cassidy megmutatta a rendőröknek a helyet, ahol elaludt – testének körvonala még jól látszott a homokban –, és hogy hol találta meg a lány ruháját.

Brody mindkét irányban végignézett a parton. Ameddig ellátott, jó egy-egy mérföldre, a part üres volt. A fehér homokot csak a hínár sötét csomói tarkították.

– Sétáljunk egyet mondta. Leonard, te menj kelet felé, egészen a fokig. Mr. Cassidy, mi nyugatnak megyünk. Nálad van a sípod, Leonard? Csak szükség esetére.

– Megvan – mondta Hendricks. – Nem zavarja, ha leveszem a cipőmet? A kemény homokon könnyebb mezítláb járni, és nem akarom bevizezni.

– Felőlem – mondta Brody. – Hivatalosan szolgálaton kívül vagy. Tőlem akár a nadrágodat is leveheted. Persze akkor letartóztatlak közbotrányokozásért.

Hendricks elindult kelet felé. A nedves homok porhanyós és hűvös volt a lába alatt. Lehajtott fejjel és zsebre dugott kézzel lépegetett, nézte az apró kagylókat és összegubancolódott hínárt. Néhány bogár – olyanok voltak, mint a kis svábbogarak – cikázott el a lábai alatt, és amikor egy-egy hullám visszahúzódott, pici buborékok támadtak a homokkukacok járatai fölött. Élvezte a járást. Furcsa, gondolta, hogy ahol az ember egész életét tölti, szinte sohase csinálja azt, amiért a turisták odajönnek – mint például sétálni a parton, vagy fürödni a tengerben. Nem is emlékezett, mikor úszott utoljára. Még azt sem tudta biztosan, van-e fürdőnadrágja. Mint amit New Yorkról hallott – hogy lakosságának fele sohasem megy fel az Empire State Building tetejére vagy ki a Szabadság-szoborhoz.

Időről időre Hendricks felnézett, milyen messze van még a foktól. Egyszer hátrafordult, megnézte, talált-e valamit Brody és Cassidy. Úgy becsülte, hogy fél mérföldre lehetnek tőle.

Ahogy megfordult és újra elindult, Hendricks meglátott valamit maga előtt, egy hínár- és moszatkupacot, ami szokatlanul nagynak tűnt. Körülbelül harminc méterre volt a kupactól, amikor eszébe jutott, hogy valami lehet alatta.

Amikor a kupachoz ért, Hendricks lehajolt, hogy félrehúzza a hínárt. Hirtelen megtorpant. Pár pillanatig ott állt megmerevedve, moccanás nélkül. A nadrágzsebébe nyúlt a sípért, és megpróbált belefújni. A hányinger megakadályozta, hátratántorodott, és térdre esett.

Az összegubancolódott hínárral beborítva egy nő; feje látszott, csatlakozva a szétroncsolódott vállakhoz. Több nem maradt az emberből. Hendricks a homokra hányt, nagyon rosszul volt.

– Várjon – mondta Brody, megállt, és megfogta Cassidy karját. – Mintha sípot hallottam volna. – Fülelt, hunyorogva a reggeli napfényben. Egy fekete foltot látott a homokon, amiről feltételezte, hogy Hendricks az, aztán újra, tisztábban hallotta a sípszót. – Gyerünk – mondta, és a két férfi ügetni kezdett a homokon.

Hendricks még mindig térdelt, amikor odaértek. A roham már elmúlt, de a feje még lecsüggött, a szája nyitva, a lélegzete sípolt a váladéktól.

Brody néhány lépéssel megelőzte Cassidyt, és megszólalt: – Mr. Cassidy, maradjon egy percre, legyen szíves! – Széthúzta a hínárt, és amikor meglátta, mi van alatta, érezte, hogy a gyomra elindul felfelé. Nyelt egyet, és becsukta a szemét Egy perc múlva megszólalt: – Akár meg is nézheti, Mr. Cassidy, ő volt a hölgy?

Cassidy megrémült. A szeme ide-oda járt Hendricks és a hínárkupac között.

– Az? – kérdezte, a hínárra mutatva. Reflexszerűen hátralépett. – Az az izé? Hogyhogy ő?

Brody még mindig a gyomrával küszködött.

– Úgy gondolom – mondta –, hogy egy része.

Cassidy vonakodva tett egypár lépést. Brody félrehúzott egy kis hínárt, hogy Cassidy tisztán láthassa a szürke, tátott szájú arcot.

– Úristen! – tört ki Cassidy, és a szája elé kapta a kezét.

– Ő az?

Cassidy bólintott, még egyre csak az arcot bámulva. Aztán elfordult, és megkérdezte: – Mi történt vele?

– Nem tudom biztosan – mondta Brody. – Így első látásra azt mondanám, cápa támadta meg.

Cassidy térde megroggyant, és miközben a homokra ereszkedett, megszólalt.

– Azt hiszem, rosszul leszek. – Lehajtotta a fejét, és öklendezett.

Brody is érezte, nem bírja tovább, feladta a harcot.

– Csatlakozom – mondta. Percek múltak el, míg eléggé magához tért ahhoz, hogy felálljon, visszamenjen a kocsijához, és kihívja a mentőket a Southampton Kórházból, és majd egy órába telt, míg a mentők megérkeztek, gumizsákba gyömöszölték a megcsonkított testet, és elszállították.

Tizenegyre Brody ismét az irodájában volt, és kitöltötte a papírokat a balesetről. A “halál oká“-t kivéve minden rovattal végzett, amikor csengett a telefon.

– Martin, itt Carl Santos – hallatszott a halottkém hangja.

– Igen, Carl. Mit tudsz mondani?

– Hacsak valamiért gyilkosságra nem gyanakszol, akkor azt kell mondjam, hogy cápa.

– Gyilkosságra? – kérdezte Brody,

– Nem állítok semmit. Mindössze azt akarom mondani, hogy elképzelhető – bár elég valószínűtlen –, hogy valami eszeveszett őrült baltával és fűrésszel ilyen munkát végezhet.

– Nem hiszem, hogy gyilkosság lenne, Carl. Nincs indítóok, nincs gyilkos fegyver, és – hacsak a hasamra nem ütök – nincs gyanúsított.

– Akkor cápa. Mégpedig rohadt nagy jószág. Még egy óceánjáró hajócsavarja se csinálta volna ezt. Kettévághatta volna ugyan, de…

– Oké, Carl – mondta Brody. – Kímélj meg a részletektől. Amúgy sem valami fickós a gyomrom.

– Bocs, Martin. Mindenesetre akkor azt írom be, hogy cápa. Azt hiszem, te is így gondolod, hacsak nincs… tudod… valami egyéb megfontolás.

– Nincs – mondta. Brody. – Most nincs. Kösz a hívást, Carl. – Letette; a nyomtatványok “halál oka“ rovatába begépelte, hogy “cápa“, és hátradőlt a székben.

Hogy valami “egyéb megfontolás“ szerepelhet az ügyben, ez eddig nem jutott Brody eszébe. Ezek a “megfontolások“ voltak Brody munkájának legrázósabb pontjai, amelyek kényszerítették, állandóan igyekezzék megtalálni a lehető legjobb megoldást a közérdek védelmére, anélkül hogy vétene akár a törvény, akár saját lelkiismerete ellen.

A nyári idény kezdete volt, és Brody tudta, ennek a rövid tizenkét hétnek a sikerén vagy a kudarcán múlik Amity egész évi jóléte. Egy jó szezon eleget hozott ahhoz, hogy a város átvészelje a szűkös telet. Amity téli lakossága úgy 1000 körül mozgott; egy jó nyáron fel-szökött 10 000-re is. És ez a 9000 vendég tartotta el az 1000 állandó lakost egész évben.

A kereskedők – a vasárubolt, a sportbolt és a két benzinkút tulajdonosától a helyi gyógyszerészig – a fellendülő nyári forgalomból tartották fenn magukat télen, amikor még a rezsit sem keresték meg. Az ácsok, villany- és vízvezeték-szerelők feleségei nyáron pincérnek és ingatlanügynöknek mentek, hogy kisegítsék a család téli megélhetését. Csak két állandó italmérés volt Amityben, így a tizenkét nyári hét kritikus időszak volt a legtöbb étterem és kocsma számára. A halászhajók bérbeadóinak jövedelme a kedvező körülményeken múlott: a jó időn, a jó halászaton és mindenekfelett a nagy forgalmon.

Még a legjobb nyarak után is nehéz volt Amityben a tél. Minden harmadik család segélyre szorult. Férfiak tucatjai arra kényszerültek, hogy Long Island északi partjára költözzenek télen, ahol örültek, ha kagylótisztítással napi néhány dollárt kereshettek.

Brody tudta, akár csak egyetlen rossz nyár is duplájára dagasztaná a segélylistát. Ha nem vesznek bérbe minden házat, nincs elég munka Amity feketéinek, akik többnyire kertészek, inasok, pincérek és szobalányok voltak. És két-három rossz nyár egymás után – ami szerencsére több mint húsz éve nem fordult elő – olyan lavinát indíthat el, ami tönkreteheti a várost. Ha az embereknek nincs elég pénzük ruhát, benzint és bőséges élelmiszerkészletét vásárolni, ha nem engedhetik meg maguknak, hogy házukat és berendezéseiket javíttassák, akkor a kereskedők és szolgáltató vállalatok nem keresnek eleget ahhoz, hogy kihúzzák a következő nyárig. Bezárják üzleteiket, és Amity polgárai elkezdenek másutt vásárolni. A város elveszti adóbevételeit. A községi szolgáltatások hanyatlásnak indulnak, és az emberek kezdenek elköltözni.

Volt tehát egy közös, bár hallgatólagos megegyezés Amity lakói között, mely a fennmaradás szükségletéből született. Mindenkitől elvárták, tegyen erőfeszítést, hogy Amity kívánatos nyaralóhely maradjon. Néhány évvel ezelőtt, emlékezett Brody, egy fiatalember költözött a városba az öccsével, és ácsműhelyt nyitottak. Tavasszal jöttek, amikor bőségesen volt munka a házak felújításával a nyaralók számára, úgyhogy szívesen fogadták őket. Elég megbízhatónak látszottak, és több ismert helyi ács kezdett munkát passzolni nekik.

Nyár közepére azonban nyugtalanító hírek kezdtek szállingózni a Felix testvérekről. Albert Morris, az Amity Vasbolt tulajdonosa elmondta, hogy olcsó acélszögeket vásároltak nála galvanizált szögek helyett, és ügyfeleiknek a galvanizáltat számították fel. A tengerparti éghajlat mellett az acélszögek néhány hónap alatt rozsdásodni kezdenek, Dick Spitzer, a fatelep vezetője elmesélte valakinek, hogy, Felixék egy tétel rossz minőségű nyers fát rendeltek nála egy Scoth Road-i ház gardróbszekrényei számára. A szekrény ajtajai, alig építették be őket, vetemedni kezdtek. Egy este az egyik bárban az idősebb Felix, Armando azzal dicsekedett egy ivócimborájának, hogy jelenlegi munkáján úgy fizetik, mintha negyvencentinként rakná a merevítő léceket, de valójában csak hatvancentinként teszi őket. A kisebb Félix pedig, a huszonegy éves, erősen pattanásos Danny szívesen mutogatott olyan szexkönyveket barátainak, amelyekről hencegve azt állította, hogy a házakból lopta, ahol dolgozott.

A többi ács nem adott át több munkát a Felixeknek, de addigra elég megrendelőt szereztek ahhoz, hogy kihúzzák a telet. Nagyon finoman, de kezdett működésbe lépni az amityi közmegegyezés. Először csak néhány célzás esett, hogy a Felixek kimerítették a vendégszeretetet. Armando kikérte magának. Hamarosan apró, bosszantó kellemetlenségek kezdték zavarni. Teherautójának összes kerekéből titokzatos módon eltűnt a levegő, és amikor segítséget hívott az Amity Gulf benzinkútról azt mondták, elromlott a pumpa. Amikor a konyhájában kiürült a gázpalack, nyolc napjába tellett a helyi gázműveknek, míg kicserélték. Fa- és egyéb nyersanyagrendeléseit érthetetlen módon késve vagy rossz címre szállították. Üzletekben, ahol azelőtt hitelt kapott, most készpénzzel kellett fizetnie. Október végére a Félix testvérek vállalkozása teljesen leállt, és elköltöztek.

Brody részvétele az amitybeli közmegegyezésben általában abból állt – a törvényes rend és a józan megítélés biztosítása mellett –, hogy elfojtsa a híreszteléseket, és Harry Meadowsszal, az Amity Leader szerkesztőjével együttműködve, bizonyos ellenőrzést gyakoroljon az olyan, elvétve előforduló szerencsétlen események felett, amelyek hírszámba mentek.

A múlt nyári erőszakoskodásokról tudósított a Leader, de csak enyhített formában (mint zaklatásról), mivel Brody és Meadows egyetértettek benne, hogy nemigen lendítene a turizmuson az a tudat, hogy egy fekete erőszaktevő leselkedik minden nőre. Ráadásul ott volt az a probléma is, hogy a nők közül, akik jelentették a rendőrségen, hogy megerőszakolták őket, egy sem ismételte volna el az esetet senki másnak.

Ha egy módosabb amitybeli nyaralót ittas vezetésen értek, Brody hajlandó volt első esetben jogosítvány nélküli vezetésként kezelni az ügyet, és ezt aztán meg is írta a Leader. De Brody mindig figyelmeztette az illetőt, hogy ha még egyszer tetten érik, amint alkoholos állapotban vezet, akkor vád alá helyezik, lefolytatják az eljárást, és elítélik ittas vezetésért.

Brody kapcsolata Meadowsszal finom egyensúlyra épült. Ha hamptoni srácok jöttek a városba, és valami bajt kevertek, Meadows megkapta az összes információt – neveket, életkort és a kiszabott büntetéseket. Ha amitybeli fiatalok vetették el a sulykot valami bulin, a Leader általában közölt egy rövid hírt, nevek és címek nélkül, hogy a rendőrséget kihívták egy apróbb felfordulás elsimítására, mondjuk, az Old Mill Roadon.

Mivel jó néhány nyaraló kedvét lelte benne, hogy egész évre előfizessen a Leaderre, a házak téli megrongálásának kérdése különösen kényes volt. Meadows évekig nem vett tudomást róluk – és Brodyra hagyta, hogy a tulajdonost értesítse, a tetteseket megbüntessék, és gondoskodjanak a ház megfelelő helyreállításáról. De 1968 telén néhány héten belül tizenhat házat rongáltak meg. Brody és Meadows egyetértettek, hogy itt az idő egy nagyszabású kampányra a Leader hasábjain a téli garázdálkodók ellen. Ennek eredménye volt, hogy negyvennyolc házat jelzőberendezéssel kötöttek össze a rendőrséggel, s ez – mivel senki sem tudta, melyik ez a negyvennyolc ház – szinte teljesen véget vetett a rongálásoknak, lényegesen megkönnyítette Brody munkáját, Meadowst pedig a szerkesztőnek álcázott keresztes lovag képében tüntette fel…

Egyszer-egyszer előfordult, hogy Brody és Meadows összeütközésbe kerültek. Meadows fanatikus ellensége volt a kábítószernek. Amellett nem mindennapi riporteri érzékkel rendelkezett, és ha sztorit szimatolt valamiben – aminél “egyéb megfontolások“ nem estek latba –, bulldogként harapott rá, és nem engedte el a világért sem. 1971-ben a Scotch Road-i partnál vízbe fulladt egy lány Amity egyik leggazdagabb családjából. Brody nem látott okot, hogy bűncselekményre gyanakodjék, és mivel a család nem járult hozzá a boncoláshoz, a halálesetet hivatalosan vízbefúlásnak minősítették.

De Meadows valamilyen oknál fogva feltételezte, hogy a lány kábítószert szedett, és hogy egy lengyel burgonyakertész fia látta el vele. Meadowsnak majd két hónapjába tellett, míg kinyomozta a történteket, de végül kikényszeríttette a boncolást, ami bebizonyította, hogy a lány öntudatlan volt egy túlságosan nagy adag herointól, amikor megfulladt. A kábítószer forrását is kinyomozta, és egy eléggé kiterjedt kábítószer-hálózatot leplezett le Amity körzetében. A történet rossz fényt vetett Amityre, és még rosszabbat Brodyra, aki, mivel több szövetségi törvény megszegése szerepelt az ügyben, nem tudta egy-két letartóztatással jóvátenni korábbi mulasztását. Meadows pedig két területi újságírói díjat nyert vele.

Most Brodyn volt a sor, hogy a teljes nyilvánosságot erőltesse. Le akarta zárni a strandokat néhány napra, hogy a cápa elég messzire juthasson Amity partjaitól Nem tudta, hogy a cápák rászokhatnak-e az emberhús ízére – (mint ahogy a tigrisekről hallotta), de eltökélt szándéka volt, hogy a hal nem kaphat több kóstolót. Most nyilvánosságot akart, hogy az emberek féljenek a víztől, és távol tartsák magukat tőle.

Brody tudta, a szerencsétlenség nyilvánosságra hozatalát élesen ellenezni fogják. Mint ahogy az egész országban, Amityben is érződött a gazdasági visszaesés hatása. Ez idáig olyan közepesnek ígérkezett a nyár. A házak egy része még tavalyról ki volt bérelve, de ezek nem voltak “jó“ bérlők. Sok volt közte a “csoportos“, tíz-tizenöt fiatal a városból, akik megosztották egy-egy nagy ház bérét.

A hét-tízezer dolláros szezonbérű parti házakból legalább tucatnyi nem volt még kiadva, és az ötezer dollárosok közül is sok állt üresen. Egy cápatámadásról szóló szenzációs hír a középszerűséget totális csőddé változtathatja.

Mégis, Brody úgy gondolta, hogy egyetlen haláleset június közepén, mielőtt még igazán nagy tömegek jönnének, valószínűleg hamar feledésbe merülne. Mindenképpen kisebb lenne a hatása, mint további két-három esetnek. Meglehet, hogy a hal már messze jár, de Brody nem volt hajlandó emberéleteket kockáztatni: bármily kedvezőek legyenek is az esélyek, a tét túlságosan is nagy.

Feltárcsázta Meadowst.

– Szervusz, Harry – szólt bele. – Ráérsz velem ebédelni?

– Már vártam, mikor hívsz – mondta Meadows. – Persze. Nálam vagy nálad?

Hirtelen átvillant Brodyn, hogy bárcsak ne ebédidőben telefonált volna. A gyomra még mindig háborgott, és az étel gondolatára émelygés környékezte. A falinaptárra pillantott. Csütörtök. Mint az összes barátaik, akik fix, szűkös fizetésből éltek, Brodyék is aszerint vásároltak, hogy a bevásárlóközpont mit kínált kedvezményes áron. Hétfőn a csirke volt olcsóbb, kedden a bárány, és így tovább egész héten. Ha valami elfogyott, Ellen felírta a listájára, és a következő héten pótolta. Az egyetlen változatosságot egy-egy tőkehal vagy tengeri sügér jelentette, ha egy ismerős halász megkínálta őket a zsákmányból. Csütörtökön fasírt szokott lenni, és Brody elég vagdalt húst látott aznapra.

– Nálad – felelte. – Felhozathatnál valamit, és az irodádban ehetnénk.

– Benne vagyok – mondta Meadows. – Mit szeretnél?

– Tojássalátát, mondjuk, és egy pohár tejet. Rögtön megyek. – Brody felhívta Ellent, hogy nem megy haza ebédelni.

Harry Meadows óriási nagydarab ember volt, akinek a puszta lélegzetvétel akkora erőfeszítést jelentett, hogy a veríték kiütött a homlokán. Jóval fúl volt a negyvenen, sokat evett, egymás után szívta az olcsó szivarokat, itta a vámmentesen beszerzett whiskyt, és az orvosa szerint ő volt a nyugati világ első számú jelöltje egy kiadós szívinfarktusra.

Mikor Brody megérkezett, Meadows az íróasztalnál állt, és egy törülközőt lengetett a nyitott ablak felé.

– Tekintettel arra, amire a gyomrod állapotáról a rendelésed következtetni enged – mondta –, megpróbálom kiszellőztetni a whiskygőzt.

– Lekötelezel – mondta Brody. Körülnézett az apró, telezsúfolt szobában, ülőhelyet keresve.

– Szórd csak le azokat a vackokat arról a székről – mondta Meadows. – Csak kormányjelentések. Megyei jelentések, állami jelentések, jelentések az útfelügyelőségtől és vízügyi felügyelőségtől. Tuti, hogy legalább egymillió dollárba kerülnek, és információs szempontból nem érnek egy kalap szart.

Brody összemarkolta a papírhalmot, és a fűtőtestre tornyozta. Odahúzta a széket Meadows íróasztalához, és leült.

Meadows kotorászott egy darabig egy nagy, barna papírzacskóban, majd előhúzott egy műanyag poharat és egy celofánba csomagolt szendvicset, és az asztalon keresztül Brody elé csúsztatta őket. Aztán nekikezdett kicsomagolni a saját ebédjét, négy külön csomagot, amiket olyan gondos szeretettel bontogatott és terített ki maga előtt, mint amikor egy ékszerész ritka kövekkel dicsekszik: egy paradicsomszósztól csatakos óriási húsgombócot kenyérrel, egy műanyag dobozt tele olajos sült krumplival, egy kisebb tökkel felérő kovászos uborkát és egy habos citrom torta negyedét. Hátranyúlt a széke mögé, és egy kis jégszekrényből előhúzott egy félliteres sörösdobozt.

– Pompás – mondta mosolyogva, ahogy az előtte heverő lakomára nézett.

– Bámulatos – mondta Brody. – Abszolúte bámulatos. Legalább ezerszer ebédeltem veled… Harry, de képtelen vagyok hozzászokni.

– Mindenkinek megvan a maga dilije, barátom – mondta Meadows, miközben felemelte a szendvicsét. – Vannak, akik más felesége után kajtatnak. Van, aki whiskyben keres feledést. Én a természetes táplálkozásban találok vigaszt.

– Szép kis vigasz lesz Dorothynak, amikor egyszer csak azt mondja a szíved: “Agyő, kisfiam, elég volt.“

– Ezt megbeszéltük Dorothyval – felelte Meadows, egy pofára való húson és kenyéren keresztül szűrve a szavakat –, és mind a ketten úgy találjuk, hogy az embernek az állatokkal szembeni minimális fölényéhez tartozik az a képesség, hogy maga választja meg a halálhoz vezető utat. Könnyen lehet, hogy az evés lesz a végzetem, de ugyanez tette olyan kellemessé az életet. Amellett szívesebben halok meg a magam módján, mint hogy egy cápa gyomrában végezzem. A mai reggel után, gondolom, egyetértesz velem…

Brody éppen lenyelni készült egy harapás tojássalátás szendvicset, és úgy kellett legyűrnie a feltörő émelygésen keresztül.

– Ne csináld ezt velem – mondta.

Néhány percig csendben ettek. Brody végzett a szendviccsel és a tejjel, összegyűrte a szendvics papírját, és a pohárba gyömöszölte. Hátradőlt, és rágyújtott egy cigarettára. Meadows még evett, de Brody tudta, hogy semmiféle beszéd nem ronthatja el az étvágyát. Emlékezett, hogy Meadows egyszer egy véres autóbalesetnél úgy kérdezősködött a rendőrségtől és az életben maradottaktól, hogy közben egy kókuszos nyalókát szopogatott.

– A Watkins-ügyről – szólalt meg Brody – van egypár dolog, amit elmondanék, ha érdekel. – Meadows bólintott. – Először is úgy látom, hogy a halál oka tiszta ügy. Már beszéltem Santosszal, és…

– Én is.

– Akkor tudod, mi a véleménye. Cápa volt, és kész. Ha láttad volna a holttestet, te se mondanál mást. Egész egyszerűen nincs…

– Láttam.

Brody meghökkent, leginkább azért, mert nem tudta elképzelni, hogy bárki, aki azt a borzalmat látta, most itt ülhet és citromkrémet nyalogathat az ujjairól.

– Akkor egyetértesz?

– Igen. Egyetértek vele, hogy cápa ölte meg. De van egypár dolog, amiben nem vagyok olyan biztos.

– Mint például?

– Mint például, hogy miért ment fürödni ilyenkor éjjel. Tudod, hány fok volt éjfél körül? Tizenöt. Tudod, mennyi volt a víz? Körülbelül tíz fok. Tisztára hülyének kell lenni, hogy valaki ilyen körülmények között fürödjön.

– Vagy részegnek – mondta Brody –, mint ahogy valószínűleg az is volt.

– Talán. Nem, igazad van, valószínűleg. Utánanéztem egy kicsit, és a Foote-ék nem az a fajta, aki fűvel, meszkalinnal vagy bármi ilyesmivel vacakol. De azért van valami, ami zavar.

Brody dühbe gurult.

– Az isten szerelmére, Harry, hagyd már abba a találgatásokat. Néha tényleg baleset történik.

– Nem erről van szó. Csak őrült furcsa, hogy egy cápa van errefelé, amikor még ilyen hideg a víz.

– Miért? Hátha vannak cápák, akik szeretik a hideg vizet. Mit tudni a cápákról.

– Sokféle van. Ott van a grönlandi cápa, de azok sohasem jönnek le idáig, és ha igen, általában akkor sem bántják az embereket. Mit tudni a cápákról? Tudod, mit: ebben a pillanatban ezerszer többet tudok róluk, mint ma reggel. Miután láttam, mi maradt Miss Watkinsból, felhívtam egy ismerős ürgét a Woods Hole Óceanográfiai Intézetből. Leírtam neki a holttestet, és azt mondta, hogy nagy valószínűséggel csak egyfajta cápa képes ilyesmire.

– Melyik?

– A nagy fehér. Vannak másfélék is, amik megtámadják az embert, mint a tigriscápa, a pörölycápa, sőt talán a makó- és a kékcápa is, de ez a Hooper nevű pofa – Matt Hooper – azt mondta, hogy ahhoz, hogy egy nőt így félbeharapjon, ahhoz egy halnak ekkora szája kell legyen – körülbelül egy méterre tárta a kezét –, és az egyetlen cápa, ami ekkorára megnő, és megtámadja az embert, az a nagy fehér. Van egy másik neve is…

– Igen? – Brody kezdte elveszíteni az érdeklődését. – Mi az?

– Emberevő. Más cápák is ölnek néha embert, mindenféle okból – talán, mert éhesek, vagy összetévesztik valamivel, vagy vérszagot éreznek a vízben.

– És mit mondott a hideg vízről?

– Elég gyakori, hogy egy nagy fehér ilyen hideg vizekre jön. Pár évvel ezelőtt egy ilyen cápa megölt egy fiút San Francisco közelében. Tizenöt fokos volt a víz.

Brody nagyot szívott a cigarettáján.

– Igazán alaposan utánanéztél, Harry.

– Mondjuk, hogy a józan ész és a közérdek diktálta, hogy pontosan megállapítsuk, mi történt, és mik az esélyei, hogy újra megtörténjen.

– És megállapítottad az esélyeit?

– Igen. Szinte semmi. Amennyire én látom, igazán ritka véletlen ez a baleset. Hooper szerint az egyetlen jó a nagy fehér cápákban, hogy ritkák. Minden okunk megvan azt hinni, hogy az, amelyik megtámadta a lányt, réges-rég messze jár. Errefelé nincsenek zátonyok. Nincs halfeldolgozó üzem vagy vágóhíd, ami vért vagy belsőségeket juttatna a vízbe. Így az égvilágon semmi sincs, ami egy cápát vonzzon. – Meadows elhallgatott, és Brodyra nézett, aki viszonozta a pillantást. – Így hát nekem úgy tűnik, Martin, semmi okunk megvadítani a közönséget olyasmi miatt, ami szinte biztosan nem történik meg újra.

– Így is lehet nézni a dolgot, Harry. De úgy is, ha nem valószínű, hogy újra megtörténik, akkor nem árthat elmondani az embereknek, mi történt ezzel az egy alkalommal.

Meadows sóhajtott.

– Újságírói szempontból igazad van. De azt hiszem, ez egy olyan eset, Martin, amikor nem a betű szerinti igazságot kell néznünk, hanem hogy mi jó az embereknek. Nem hinném, hogy a közérdeket szolgálná ezt nagydobra verni. Nem az itteni lakosokra gondolok. Hamarosan úgyis megtudják, akik még nem tudnák eddig. De mi van azokkal, akik New Yorkban vagy Philadelphiában vagy Clevelandben olvassák a Leadert?

– Hízelegsz magadnak…

– Hülye. Tudod, mire gondolok. És tudod, hogy áll az ingatlanhelyzet ezen a nyáron. A csőd szélén állunk, és a többi nyaralóhelyek is, mint Nantucket, Vineyard vagy East Hampton. Vannak, akik még mindig nem döntötték el, hova mennek nyaralni. Tudják, úgy válogatnak, ahogy akarnak. Bőven vannak kiadó házak… mindenütt. Ha lehozok egy cikket, hogy egy fiatal nőt kettéharapott egy óriás cápa Amity partjainál, nem lesz még egy ház, amit kivesznek ebben a városban. A cápa olyan, mint a fejszés gyilkos, Martin. Az emberek a gyomrukkal reagálnak rá. Van benne valami őrült, valami gonosz és kiszámíthatatlan. Ha közhírré tesszük, hogy egy gyilkos cápa ólálkodik errefelé, szépen búcsút mondhatunk a nyárnak.

Brody bólintott.

– Ezt nem vitatom, Harry, és nem azt akarom közhírré tenni, hogy egy gyilkos cápa van errefelé. Próbáld az én szempontomból nézni, csak egy pillanatra. Nem vitatom az esélyeket meg ilyesmi. Valószínűleg igazad van. A cápa valószínűleg száz mérföldre jár innen, és soha többé nem mutatkozik. A legveszedelmesebb dolog a vízben pillanatnyilag valószínűleg a hullámtörés. De, Harry, lehet, hogy tévedsz, és ezt nem kockáztathatjuk. Tegyük fel – csak tegyük fel –, nem szólunk egy árva szót, és még valakit megtámad az a hal. Akkor mi van? Borotvaélen táncolok. Azért vagyok itt, hogy megvédjem az embereket és ha már nem tudom valamitől megvédeni őket, a legkevesebb, amit tehetek, hogy figyelmeztetem őket a veszélyre. Te is borotvaélen táncolsz. Azért vagy itt, hogy beszámolj a hírekről, és vitathatatlan, ha valakit felfal egy cápa, az újsághír. Azt akarom, Harry, hogy lehozd a cikket. Le akarom zárni a strandokat, csak egypár napra, és csak a biztonság kedvéért. Senkinek nem fog nagy kényelmetlenséget okozni. Nincsenek még sokan, és a víz hideg. Ha egyenesen előhozakodunk vele, elmondjuk, mi történt, és miért csináljuk azt, amit csinálunk, elibe vághatunk a dolognak.

Meadows hátradőlt a székében, és gondolkozott egy pillanatig.

– A te nevedben nem beszélhetek, Martin, de ami engem illet, a döntés már megszületett.

– Mit jelentsen ez?

– A Leaderben nem lesz semmiféle cikk a balesetről.

– Egyszerűen csak így?

– Hát nem egészen. Nem teljesen az én elhatározásom, bár azt hiszem, nagyjából egyetértek vele. Én vagyok ennek a lapnak a szerkesztője, és egy része a tulajdonom is, de nem elég nagy része ahhoz, hogy bizonyos presszióknak ellenálljak.

– Mint például?

– Hat telefonhívást kaptam ma reggel, ötöt a hirdetőktől – egy étterem, egy hotel, két ingatlanügynökség és egy fagylaltmérés. A leghatározottabban aggódtak, vajon közölni akarom-e a Watkins-ügyet, és a leghatározottabban tudtomra adták abbeli véleményüket, hogy az szolgálná legjobban Amity érdekeit, ha hagynánk szépen az egészet feledésbe merülni. A hatodik hívás Mr. Coleman volt New Yorkból. Mr. Coleman maga is kapott néhány hívást. Az mondta, nem lesz cikk a Leaderben.

– Azt feltehetőleg nem közölte, vajon az a tény, hogy a feleségének ingatlanügynöksége van, befolyásolta-e az elhatározását.

– Nem – mondta Meadows. – Erről nem volt szó.

– Még szép. Hát, Harry, hogyan is állunk akkor? Te nem hozod le a cikket, és ami a Leader nyájas olvasóit illeti, az égvilágon semmi se történt. Én viszont lezárom a strandokat, és kiteszek egypár táblát, hogy miért.

– Oké, Martin. Ez a te dolgod. De hadd figyelmeztesselek valamire. Választott tisztviselő vagy, nem igaz?

– Akárcsak az elnök. Négy kéjes évre.

– A választott tisztviselők visszahívhatók.

– Mi ez, Harry, fenyegetés?

Meadows mosolygott.

– Annál több eszem van. Amellett ki vagyok én, hogy fenyegesselek? Csak szeretném, ha tudnád, mit csinálsz, mielőtt beletúrsz bölcs és előrelátó választóid lelkivilágába.

Brody felállt.

– Kösz, Harry. Mindig mondták, hogy az ember magányos idefönn. Mivel tartozom az ebédért?

– Hagyd csak. Különben sem fogadnék el pénzt olyasvalakitől, akinek a családja nemsokára reklámkóstolóknál fog sorba állni.

Brody nevetett.

– Semmi esetre. Nem tudtad? A rendőrségi munkában az a nagy előny, hogy biztos megélhetés.

Tíz percre rá, hogy Brody visszatért az irodájába, megszólalt az asztali telefon berregőbe, és egy hang bejelentette: – A polgármester van itt, főnök.

Brody elmosolyodott. A polgármester. Nem Larry Vaughan, aki beugrott egy kis ellenőrzésre. Nem Lawrence Vaughan, a Vaughan és Penrose Ingatlanügynökségtől, aki erre járt és benézett, hogy valami hangoskodó bérlőre panaszkodjék. Hanem Lawrence P. Vaughan polgármester, a nép választottja – hetvenegy szavazattal a legutóbbi választáskor.

– Küldd be őméltóságát – mondta Brody.

Larry Vaughan jóképű férfi volt, valamivel túl az ötvenen, dús, mákosszürke hajjal, és a testedzéstől fiatalos alkattal. Bár Amityben született, az évek során valamiféle visszafogott elegancia jellemezte. Rengeteg pénzt keresett a háború utáni ingatlanspekulációkon Amityben, és főrészvényese volt (egyesek szerint az egyetlen részvényese, mivel soha senki nem találkozott vagy beszélt bárkivel is, akit Penrose-nak hívtak volna Vaughan Irodájában) a város legbefutottabb ingatlanügynökségének. Választékos egyszerűséggel öltözködött; angol zakó, begombolt nyakú ingek, puha bőrcipők. Ellen Brodyval ellentétben, aki a nyaralók kasztjából süllyedt a téliek közé, és képtelen volt az átállásra, Vaughan fokozatosan emelkedett fel a téliek közül a nyáriak körébe, nagyvonalúan alkalmazkodva minden egyes lépéshez. Nem tartozott közéjük, hiszen gyakorlatilag helyi üzletember volt, és így sohasem hívták meg New York-i vagy Palm Beach-i otthonaikba. De Amityben szabadon mozgott a nyaralóközönség köreiben, talán a legelzárkózottabbakat kivéve, ami persze óriásit lendített az üzleten. A legtöbb fontos nyári összejövetelre meghívást kapott, és mindig egyedül jelent meg. Barátai közül is csak kevesen tudták, hogy felesége van, egyszerű asszony, aki rajong érte, és aki ideje legnagyobb részét a tévé előtti kézimunkázással töltötte.

Brody kedvelte Vaughant. Nyáron nem sokat találkoztak, de a Labour Day, szeptember eleje után, amikor csillapodni kezdett a forgalom, Vaughan megengedte magának, hogy kissé lejjebb eressze a mércét, és néhány hetenként a feleségével együtt meghívták Brodyt és Ellent valamelyik jobb hamptoni étterembe vacsorázni. Ezek az esték különösen jó hatással voltak Ellenre, és ez önmagában elég volt ahhoz, hogy Brodyt boldoggá tegye. Vaughan érteni látszott Ellent. Mindig roppant szívélyes volt, és úgy kezelte Ellent, mint egy klubtársat vagy pajtást.

Vaughan belépett Brody irodájába, és leült.

– Most beszéltem Harry Meadowsszal – mondta.

Vaughan szemlátomást fel volt dúlva, és ez felkeltette Brody érdeklődését. Nem ezt a reagálást várta.

– Értem – mondta. – Harry nem fecsérli az idejét.

– Honnan veszed a jogcímet, hogy lezárd a strandokat?

– Ezt most mint polgármester kérdezed tőlem, vagy mint ingatlanügynök, vagy csak úgy baráti kíváncsiságból, vagy mi, Larry?

Vaughan nem tágított, és Brody látta, hogy nehezen tud uralkodni magán.

– Tudni akarom, honnan fogod venni a jogcímet. Most azonnal tudni akarom.

– Nem vagyok biztos benne, hogy hivatalosan van-e rá jogcímem – mondta Brody. – A szabályzatban valami olyasmi van, hogy szükséghelyzetben bármilyen intézkedést foganatosíthatok, amit jónak látok, de azt hiszem, a városi tanácsnak kell megállapítani a szükséghelyzetet. Nem hinném, hogy végig akarod csinálni ezt a cirkuszt.

– Semmi esetre.

– Akkor pedig úgy képzelem, az én felelősségem nem hivatalosan gondoskodni az itteni emberek biztonságáról, amennyire csak lehet, ez pedig szerintem most azt jelenti, hogy le kell zárni a strandokat néhány napra. Bár nem hiszem, hogy bárkit is letartóztathatnék, mert fürödni megy. Hacsak – mosolygott Brody – nem tekintem kriminális ostobaságnak.

Vaughan eleresztette a megjegyzést a füle mellett.

– Nem akarom, hogy lezárd a strandokat – mondta.

– Azt látom.

– Azt is tudod, miért. Július negyedike már nincs messze, és az a víkend dönt el mindent. A saját torkunkra tennénk a kést.

– Ismerem az érveket, és biztos vagyok benne, hogy te is tudod, miért akarom lezárni a strandokat. Nem mintha én nyernék vele valamit.

– Nem. Azt hiszem, inkább ellenkezőleg. Ide figyelj, Martin, ennek a városnak nincs szüksége efféle hírverésre.

– Több halálesetre sincs szüksége, gondolom.

– Nem lesz több haláleset, az isten szerelmére. Az egyetlen, amit elérnél a strandok lezárásával, hogy ideözönlik egy csomó szaglászó riporter, ahol semmi keresnivalójuk.

– Na és? Idejönnének, és amikor nem találnak semmi érdemlegeset, szépen hazamennének megint. Nem hinném, hogy a New York Timest megeszi a fene, hogy egy piknikről vagy egy kerti klubvacsoráról tudósíthasson.

– Egyszerűen semmi szükségünk rájuk. És ha találnak valamit? Kész lenne a felhajtás, és ez igazán nem kell senkinek.

– Mi a fenét, Larry? Mi a fenét találhatnak? Nekem nincs rejtegetnivalóm. Neked van?

– Nem, persze hogy nincs. Csak arra gondoltam… talán az erőszakoskodások. Valami rosszízű sztori.

– Baromság – mondta Brody. – Hol van az már.

– Az isten fáját, Martin! – Vaughan megállt egy pillanatra, hogy összeszedje magát. – Ide figyelj, ha nem hallgatsz az érvekre, legalább mint barátot hallgass meg. A partnereim őrületes nyomást gyakorolnak rám. Egy ilyen dolog beláthatatlan következményekkel járna.

Brody nevetett.

– Ez az első eset, hogy beismered, Larry, hogy vannak partnereid. Azt hittem, úgy vezeted azt a boltot, mint egy kiskirály.

Vaughan zavarba jött, mintha úgy érezné, túl sokat árult el.

– Az üzletem nagyon bonyolult – mondta. – Van, amikor abban sem vagyok biztos, hogy én magam is értem, mi történik. Tedd meg nekem ezt a szívességet Most az egyszer.

Brody nézte Vaughant, próbálta kitalálni az indokait.

– Sajnálom, Larry, nem tehetem. Nem végezném el a munkámat.

– Ha nem hallgatsz rám – mondta Vaughan –, megeshet, hogy már nem sokáig lesz ez a munkád.

– Te nem utasíthatsz engem. Egyetlen rendőrt sem rúghatsz ki az állásából ebben a városban.

– Nem, az állományból nem. De akár hiszed, akár nem, beleszólási jogom van abba, ki tölti be a rendőrfőnök pozícióját.

– Nem hiszem.

Vaughan benyúlt a zakója zsebébe, és elővette Amity város testületi szabályzatának egy példányát.

– Olvasd el magad – mondta, miközben fellapozta a megfelelő helyet. – Itt van benne. – Az asztalon keresztül Brody felé nyújtotta a füzetet. – Lényegében az áll benne, hogy bár a lakosság választott meg a rendőrfőnök posztjára, a tanácstagoknak joguk van elmozdítani.

Brody elolvasta a bekezdést, amit Vaughan mutatott.

– Azt hiszem, igazad van – mondta.

– De nagyon kíváncsi vagyok, mit hoznál fel “elégséges és megfelelő okként“.

– Szívből remélem, hogy erre nem kerül sor, Martin. Reméltem, nem fajul idáig ez a beszélgetés. Reméltem, hogy jobb belátásra térsz, ha megtudod, hogyan gondolkodunk, én és a tanácstagok.

– Az összes tanácstag?

– A többség.

– Mint például?

– Nem fogok itt ülni és neveket sorolni neked. Nem vagyok köteles. Elég, ha annyit tudsz, hogy a testület mellettem állt, és ha nem azt teszed, amit kell, találunk mást a helyedre.

Brody még sohasem látta Vaughant ilyen csúnyán agresszívnek. Szórakoztatta, de meg is rendítette a látvány.

– Nagyon akarod ezt, mi, Larry?

– Igen. – Megérezve a győzelmet, Vaughan lecsillapodva hozzátette: – Bízzál bennem, Martin. Nem fogod megbánni.

Brody sóhajtott.

– A kurva életbe – tört ki. – Nem tetszik ez nekem. Valami bűzlik. De legyen, ha ennyire fontos.

– Ennyire fontos. – Első ízben, mióta megérkezett, Vaughan mosolygott. – Kösz, Martin – mondta, és felállt. – Még hátravan a meglehetősen kellemetlen feladat, hogy meglátogassam Foote-ékat.

– Hogy akarod megakadályozni, hogy jártassák a szájukat a Timesnak vagy a Newsnak?

– Remélem, hatni tudok a közösségi szellemükre – mondta Vaughan –, akárcsak a tiédre.

– Túró.

– Egyvalamiben szerencsénk van. Ez a Miss Watkins nem volt senki. Csak úgy járta az országot. Se család, se közeli barátok. Azt mondta, Idahóból stoppolt keletre. Úgyhogy nem fogják keresni.

Brody valamivel öt előtt ért haza. A gyomra eléggé lecsillapodott ahhoz, hogy lecsúsztasson egy-két sört vacsora előtt. Ellen a konyhában volt, még mindig a rózsaszín önkéntesápolónő-egyenruhában. A kezét darált hús borította, amit éppen cipóvá gyúrt.

– Hello – mondta, odafordította a fejét, hogy Brody megcsókolhassa az arcát – Mi volt az a nagy felfordulás?

– A kórházban voltál. Nem hallottad?

– Nem. Fürdésnap volt az öreg néniknek. Ki se mozdultam a Ferguson-szárnyról.

– Egy lány meghalt az Old Millnél.

– Mitől?

– Megtámadta a cápa. – Brody benyúlt a hűtőszekrénybe, és kivett egy sört.

Ellen abbahagyta a gyúrást, és ránézett.

– Egy cápa! Sose hallottam ilyesmiről errefelé. Néha-néha látni egyet, de sohase csinálnak semmit.

– Igen, tudom. Nekem is ez az első.

– És most mit fogsz csinálni?

– Semmit.

– Tényleg? Helyes ez? Már úgy értem, nem lehetne tenni valamit?

– Persze hogy tehetnék valamit. Elvileg. De gyakorlatilag nem tehetek semmit. Az, hogy te vagy én mit gondolunk, nem sokat nyom a latban errefelé. A fejesek aggódnak, netán nem veszi jól ki magát, ha nagy hűhót csapunk egy olyan csekélységért, ha egy jöttment idegent felfal a cápa. Szívesen megkockáztatják, hogy csak egyszeri, véletlen baleset volt, és nem történik meg újra. Jobban mondva, szívesen hagyják, hogy én megkockáztassam, lévén az én felelősségem.

– Mit értesz azon, hogy a fejesek?

– Larry Vaughant, példának, okáért.

– Nem tudtam, hogy beszéltél Larryvel.

– Amint megtudta, hogy le akarom zárni a strandokat, beállított. Nem mondhatnám, hogy különösebben finoman célozgatott rá, nem akarja lezáratni a strandokat. Azt mondta, kirúgat az állásomból, ha megteszem.

– Ez képtelenség, Martin. Larry nem ilyen.

– Én sem gondoltam volna. Tényleg erről jut eszembe, mit tudsz a társairól?

– Az üzletében? Nem tudtam, hogy vannak. Azt hittem, Penrose a második neve, vagy ilyesmi. Mindenesetre azt hittem, övé az egész.

– Én is. De úgy látszik, nem.

– Hát, azért jobb érzés tudni, beszéltél Larryvel, mielőtt elhatároztad magad, ő valahogy tágabban, nagyobb távlatból szemléli a dolgokat, mint a legtöbb ember. Ő biztosan tudja, mi a legjobb.

Brody érezte, hogy felmegy benne a pumpa. Csak annyit mondott: – Ökörség. – Aztán letépte a fémnyelvet a sörösdobozról, a szemétvödörbe dobta, és bement a nappaliba, bekapcsolta a rádiót.

Ellen beszólt a konyhából.

– Elfelejtettem mondani: az előbb keresett valaki telefonon.

– Kicsoda?

– Nem mondta meg. Csak kérte, mondjam meg, nem szeretne a bőrödben lenni. Kedves tőle, hogy hívott, nem gondolod?

3.

A következő pár napban tiszta és szokatlanul nyugodt maradt az idő. Állandó, lágy szél fújt délnyugatról, az enyhe fuvallat felborzolta a tenger felszínét, de nem taraj ózta ki a hullámokat. Csak éjszaka fordult csípősre az idő, és néhány napi állandó napsütés után a föld és a homok felmelegedett.

Vasárnap június huszadika volt. Az állami iskolákban még jó egy hét volt hátra a nyári szünetig, de a New York-i magániskolákban már vége volt a tanításnak. A családok, akiknek nyaralójuk volt Amityben, már május eleje óta kijártak a víkendekre. Akik június 15-től szeptember 15-ig béreltek házat, már kicsomagoltak, rájöttek, hol az ágyneműs szekrény, melyik szekrényben van finom porcelán, és melyikben a szokásos holmi, melyik ágy puhább, mint a másik, és lassacskán kezdték otthon érezni magukat.

Déltájra feketéllett a strand az emberektől a Scotch és az Old Mill Road mentén. Férjek hevertek félálomban a fürdőlepedőkön, a napból igyekeztek erőt meríteni egy délutáni teniszpartihoz és az úthoz vissza New Yorkba, a Long Island-i Vasút Ágyúgolyó Expresszen. A feleségek alumínium háttámaszoknak dőltek, Helen Mardinest, John Cheevert és Taylor Caldwellt olvastak, s csak néha tekintettek fel, hogy egy pohár száraz, vermutot töltsenek maguknak a hűtött palackból.

Tinédzserek feküdtek sűrű, tömött, szimmetrikus sorokban. Ezek nem a Vízöntő gyermekei voltak, ők nem szajkózták a béke, a környezetszennyezés, igazság vagy lázadás közhelyeit. A kiváltságosság genetikus biztonsággal gyökerezett bennük. Ahogy a szemük kék volt vagy barna, ízlésüket és lelkiismeretüket úgy határozták meg korábbi generációk. Nem szenvedtek vitaminhiányban, nem voltak vérszegények. Fogaik – hála az öröklésnek vagy a fogszabályozásnak – szabályosak, fehérek és egyenletesek voltak. Testük karcsú, izmaik frissek a hatéves kortól vett bokszleckéktől, a kilencéves kortól vett lovaglóleckéktől és a mind a mai napig vett teniszleckéktől. Nem volt testszaguk. Ha izzadtak, a lányoknak enyhe kölniszaguk volt, a fiúknak egyszerűen tiszta szaguk.

Mindez nem jelenti azt, hogy ostobák vagy rosszak lettek volna. Ha tömegesen meg lehetett volna mérni az intelligenciahányadosukat, képességeiket tekintve jócskán az emberiség felső tizedében végeztek volna. Kiskoruktól fogva olyan iskolában nevelkedtek, amelyek minden tárgyban ismereteket nyújtottak, beleértve a kisebbségi csoportok iránti érzékenységet, a forradalmi filozófiákat, ökológiai hipotéziseket, politikai taktikát, kábítószert, szexet. Intellektuális értelemben rengeteget tudtak. A gyakorlatban nem akartak tudni szinte semmit. Arra szoktatták őket, hogy úgy véljék (vagy ha nem véljék, akkor érezzék), a világ valójában eléggé közömbös számukra. Semmi sem izgatta őket – a faji zavargások az olyan helyeken, mint Trenton New Jerseyben vagy Gary Indianában; hogy a Missouri folyó vize olyan szennyezett, hogy néha magától tüzet fog; a rendőrségi korrupció New Yorkban vagy az elszaporodó gyilkosságok San Franciscóban, a felfedezés, hogy a virsli rovarürüléket tartalmaz vagy a hexaklorofill károsítja az agyvelőt. Még a gazdasági görcsökhöz is hozzászoktak, amik megrázták Amerika többi részét. A tőzsdei értékingadozásokat csak abból vették észre, hogy apjuk ilyenkor jobban lamentált a valódi vagy képzelt luxuskiadások miatt.

Ők jártak minden nyáron Amitybe. A másfélék – mert voltak néhányan, ellenzékiek – meneteltek, szónokoltak, egyesültek, aláírtak, és csupa nagybetűs elnevezésű társadalmi akciócsoportokban dolgozva töltötték a nyarat. De mivel ők elutasították Amityt, és legfeljebb ha egy Labour Day-i hosszú víkenden bukkantak fel, nemigen jöttek számításba.

A kisgyerekek a homokban játszottak a víz szélénél, gödröket ástak, és sárral dobálták egymást, nem tudták és nem is törődtek vele, hogy kicsodák is ők, és vajon milyen felnőttek lesznek.

Egy hatéves kisfiú abbahagyta a kacsázást a lapos kövekkel a víznél. Felment a partra, ahol anyja szunyókált, és lehuppant a törülközője mellé.

– Mama – mondta, céltalan kacskaringókat rajzolva ujjával a homokba. Az anyja feléje fordult, kezét a szeme elé tetté, hogy ne vakítsa a nap.

– Mi van?

– Unatkozom.

– Hogy unatkoznál? Hiszen még július sincs.

– Nem érdekel. Unatkozom. Itt semmit sem lehet csinálni.

– Ott van játszani az egész part.

– Tudom. De nem lehet rajta semmit se csinálni. Úgy unatkozom.

– Miért nem mész labdázni?

– Kivel? Nincs itt senki.

– Egy csomó mindenkit láttam. Megnézted már Harrisékat? És Tommy Converse-t?

– Nincsenek itt. Nincs itt senki. Unatkozom, és kész.

– Ó, az isten szerelmére, Alex.

– Bemehetek fürödni?

– Nem. Túl hideg.

– Honnan tudod?

– Tudom, és kész. Különben sem mehetsz egyedül.

– Nem jönnél velem?

– A vízbe? Még csak az kéne.

– Nem, csak nézni.

– Alex, mama holtfáradt, teljesen kivan. Nem csinálhatnál valami mást?

– Bemehetek a matraccal?

– A vízbe?

– Csak egy kicsit, a part mellett. Nem merülök be a vízbe. Csak fekszem a matracon.

Az anyja felült, és feltette a napszemüvegét. Végignézett a parton. Pár tucat méterre egy férfi állt a derékig érő vízben, vállán egy kisgyerekkel. A nő ránézett, s egy pillanatra átengedte magát az önsajnálatnak, hogy többet nem háríthatja férjére gyerekük szórakoztatásának terhét.

Mielőtt megfordulhatott volna, a fiú kitalálta, mire gondol.

– Fogadok, hogy a papa elengedne – mondta.

– Alex, igazán tudhatnád már, hogy ezzel nem mész nálam semmire. – Végignézett a parton a másik irányba is. Néhány párt kivéve a homályos távolban, teljesen üres volt. – Na, nem bánom – mondta. – Eredj. De ne menj messzire. És ne bújj a vízbe. – A fiúra nézett, és hogy megmutassa, komolyan beszél, az orrára eresztette a szemüvegét.

– Oké – mondta a gyerek. Felállt, elkapta a gumimatracot, és lecipelte a vízhez. Felemelte, maga elé tartotta, és belement a vízbe. Mikor a derekáig ért, előrehajolt. Egy kis hullámlökés felkapta a matracot, hátán a fiúval, aki addig egyensúlyozott, míg laposan nem feküdt a matrac. Mindkét karjával egyenletesen evezni kezdett. A lába a matrac végén a vízbe lógott. Néhány métert befelé haladt, majd megfordult, és ide-oda evezgetett a part mentén. A lágy áramlat észrevétlenül egyre beljebb sodorta.

Vagy ötven méterrel kijjebb az óceán talaja meredeken lejteni kezdett – nem egy szakadék hirtelenségével; a talán tízfoknyi lejtő lassan fordult át negyven-ötven fokosba. A víz vagy négyméteres volt, amikor hirtelen mélyülni kezdett. Hamarosan elérte a hat-, tíz-, majd tizenöt méteres mélységet. Körülbelül fél mérföldes sávban harminc méter mély volt, majd ismét emelkedni kezdett, és a parttól egy mérföldnyire a homokpad megközelítette a vízfelszínt. A homokpad tenger felőli oldalán már gyorsan mélyült, elérte a hatvan métert, és még kijjebb az óceán igazi mélysége következett.

A hatalmas hal lassan úszott a tízméteres vízben, farkának csapásai éppen csak mozgásban tartották. Nem látott semmit, a víz homályos volt az apró növény foszlányoktól. Eddig a partvonallal párhuzamosan haladt. Most megfordult, és enyhén megdőlve, követni kezdte a talaj fokozatos emelkedését. Itt már több volt a fény, de a hal még mindig nem látott semmit.

A fiú pihent, kezét lelógatta, lába az apró hullámokkal belemerült, majd kiemelkedett a vízből. A fejét a part felé fordította, és észrevette, hogy messzebbre került, mint amit az anyja biztonságosnak találna. Látta, amint ott fekszik a törülközőn, és a férfit és a gyerekét is, akik a hullámverésben játszottak. Nem félt, hiszen nyugodt volt a víz, és nem is volt olyan nagyon messze a parttól – talán ha negyven méterre. De közelebb akart kerülni, máskülönben esetleg az anyja felül, meglátja, és kiparancsolja a vízből. Egy kicsit hátracsúszott, hogy a lábával is tudja hajtani magát. Taposni és evezni kezdett a part felé.

A hal nem hallotta a hangot, inkább csak az éles és szaggatott impulzusokat érzékelte, amit a rúgások keltettek. Jelzések voltak, gyengék, de valóságosak, és a hal követni kezdte őket, becélozva az irányt. Emelkedni kezdett, először lassan, majd ahogy a jelzések erősödtek, egyre sebesebben.

A fiú megállt egy kicsit pihenni. A jelzések abbamaradtak. A hal lassított, ide-oda forgatta a fejét, próbálta újra felfedezni őket. A fiú teljesen mozdulatlanul feküdt, és a hal elúszott alatta, súrolva a homokos feneket. Újra visszafordult.

A fiú nekilátott az evezésnek. Csak minden harmadik vagy negyedik karcsapásra rúgott egyet; a lábtempók jobban fárasztották, mint az egyenletes karcsapások. De a ritka lábtempók új jeleket küldtek a halnak. Most csak egy pillanatig tartott a célzás, mivel majdnem pontosan a fiú alatt volt. A hal emelkedett. Majdnem függőlegesen tartott felfelé, és most már látta a mozgást a felszínen. Nem volt egyértelmű, hogy ami ott fent csapkod, az táplálék; de a táplálék fogalmának nem volt jelentősége. A halat támadásra késztette; ha emészthető, amit lenyelt, akkor táplálék volt, ha nem, később visszaöklendezte. Szája kinyílt, és ívelt farkának egy utolsó lökésével rátámadt.

A fiú utolsó – egyetlen – gondolata az volt, hogy gyomron vágták. Hirtelen elakadt a lélegzete. Nem volt ideje kiáltani, de ha lett volna, akkor se tudhatta volna, mit kiáltson, hiszen nem láthatta a halat. A hal feje, kilökte a matracot a vízből. Az állkapcsok összezárultak. A halnak majdnem a fele kiemelkedett a vízből, és a hasával előre ismét visszacsobbant, összemorzsolva a szájában levő hús-, csont- és gumitömeget.

A parton a férfi a gyerekkel felkiáltott. Nem tudta pontosan megállapítani, mit látott. A tenger felé nézett, és éppen el akarta fordítani a fejét, amikor a kavarodást megpillantotta. Visszakapta a fejét a víz felé, de akkor már nem látszott más, mint a csobbanás keltette hullámok terjedő gyűrűi.

– Láttad? – kiabálta. – Láttad?

– Mit, apu, mit? – A gyerek izgatottan bámult fel rá.

– Ott a vízben! Egy cápa vagy egy bálna, vagy valami, valami óriási!

A fiú anyja félálomban feküdt a törülközőn, most kinyitotta a szemét, és a férfira sandított. Látta, a víz felé mutat, és hallotta, hogy mond a gyereknek valamit, aki felszaladt a parton, és megállt egy ruhacsomónál. A férfi rohanni kezdett a fiú anyja felé, és ő felült. Nem értette, mit mond, de a férfi a vízre mutatott, úgyhogy a kezét ellenzőként használva, a tengerre nézett. Először nem tűnt furcsának, hogy nem lát semmit. Aztán eszébe jutott, és megszólalt: – Alex.

Brody ebédelt: sült csirkét, krumplipürét és zöldborsót.

– Krumplipüré – mondta, miközben Ellen tálalt neki. – Mire készülsz ellenem?

– Nem akarom, hogy teljesen elfogyj. Egyébként is, egy kis izom jól áll neked.

Csengetett a telefon. Ellen megszólalt: – Megyek – de Brody állt fel. Mindig így volt. Ellen azt mondta: – Megyek – de mindig Brody volt az, aki ment. Ugyanaz volt, ha Ellen valamit kint felejtett a konyhában. – Kint hagytam a szalvétákat – mondta –, megyek, hozom. – De mindketten tudták, hogy Brody áll fel, és behozza a szalvétákat.

– Nem, hagyd csak – mondta, – Úgyis biztos engem keresnek. – Tudta, hogy valószínűleg Ellent hívják, de már önkéntelenül is ezt mondta.

– Itt Bixby, főnök – hallotta a hangot az őrszobáról.

– Mi újság, Bixby?

– Azt hiszem, be kéne jönnie,

– Miért, mi történt?

– Hát, arról van szó, főnök… – Bixby szemlátomást nem akarta részletezni. Brody hallotta, hogy beszél valakihez, majd újra beleszól a telefonba. – Egy hisztérikus nő van itt, főnök.

– Mitől hisztérikus az a nő?

– A gyermeke miatt. Kinn a parton.

Hirtelen rossz érzés nyilallt Brody gyomrába.

– Mi történt?

– Arról van szó… – Bixby elakadt, majd gyorsan azt mondta: – Csütörtök.

– Ide figyelj, te seggfej… – Brody elakadt, mert hirtelen megértette. – Azonnal ott vagyok. – Letette a kagylót.

Brody azt hitte, szétrobban. A félelem, bűntudat és düh egyetlen gyomorfacsaró görccsé állt össze benne. Egyszerre érezte magát csalónak és becsapottnak, árulónak és elárultnak. Bűnre kényszerített bűnöző volt, akaratlan prostituált. Vállalnia kellett a felelősséget, ami azonban igazából nem volt az övé. Larry Vaughané volt, meg a társaié, bárkik legyenek is azok. Ő azt akarta tenni, amit kell; ők kényszerítették, hogy ne tegye. De milyen jogon kényszerítették ezek? Miféle rendőr ő, ha még Vaughannel sem tudott szembeszállni? Le kellett volna zárnia a strandokat.

És ha lezárta volna. A hal továbbvándorolt volna a part mentén – mondjuk, East Hampton felé –, és ott öl meg valakit. De nem így történt. Nem zárták le a strandokat, és ezért meghalt egy gyerek. Ilyen egyszerűen. Ok és okozat. Brody hirtelen undorodni kezdett magától. És ugyanilyen hirtelen kezdte nagyon sajnálni magát.

– Mi az? – kérdezte Ellen.

– Épp most halt meg egy gyerek.

– Mitől?

– Egy istenverte rohadt cápától.

– Csak nem! Ha lezártad volna a sírandókat… – zavartan elhallgatott.

– Igen, tudom.

Harry Meadows az őrszoba mögötti parkolóhelyen várt, amikor Brody beállt a kocsijával. Kinyitotta a túlsó ajtót, és lehuppant az ülésre.

– Ennyit az esélyekről – mondta.

– Az. Kik vannak bent, Harry?

– Egy pofa a Timestól, kettő a Newsdaytől és az én emberem. És a nő. Meg az a férfi, aki látta a történteket.

– Hogy került ide a Times?

– Pech. Kint volt a parton. Az egyik a Newsdaytől szintén. Mind a ketten a víkendre jöttek ki. Két perc alatt rajta voltak.

– Mikor történt?

Meadows az órájára nézett.

– Tizenöt-húsz perce. Nem több.

– Tudnak a Watkins-ügyről?

– Nem tudom. Az én emberem igen, de van annyi esze, hogy befogja a száját. A többiek attól függ, kivel beszéltek. Nem hinném, hogy nyomon lennének. Még nem volt idejük szaglászni.

– Előbb-utóbb a fülükbe jut.

– Tudom – mondta Meadows. – Eléggé meg is nehezíti a helyzetemet.

– A tiédet?! Ne röhögtess.

– Komolyan, Martin. Ha valaki a Times-tól megkapja a sztorit és lehozza, az holnap megjelenik a lapban, a mai támadással együtt, és a Leader eláshatja magát. Nekem mindenképp meg kell írnom, hogy fedezzem magam, még ha mások nem is közlik le.

– Hogyan, Harry? Mit akarsz megírni?

– Még nem tudom. Mondom, elég nehéz helyzetben vagyok.

– Mit fogsz mondani, ki tussoltatta el? Larry Vaughan?

– Aligha.

– Én?

– Nem, dehogy. Nem akarom azt mondani, hogy bárki is eltussoltatta. Nem volt semmiféle összeesküvés. Beszélek Carl Santosszal. Ha a megfelelő szavakat tudom a szájába adni, egy csomó zűrt megspórolhatunk.

– Na és az igazság?

– Mi van vele?

– És ha elmondanád, mi történt? Mondjuk, hogy én le akartam zárni a strandokat, és figyelmeztetni az embereket, de a tanácstagok ellenezték. És mondjuk, mert elég nyúl voltam ahhoz, hogy ne harcoljak, és ne tegyem kockára az állásomat, én is belementem. Mondjuk, hogy az összes amityi fejes úgy találta, hogy kár felizgatni az embereket egy ócska kis cápa miatt, amelyik gyerekeket szeret enni.

– Ugyan, Martin. Te nem tehetsz róla. Senki se tehet róla. Hoztunk egy döntést, hazárdjátékot játszottunk, és veszítettünk. Ennyi.

– Gyönyörű. Akkor megyek, és szépen megmondom a gyerek anyjának, hogy borzasztóan sajnáljuk, zsetonnak kellett használnunk a gyerekét. – Brody kiszállt a kocsiból, és elindult az őrszoba hátsó bejárata felé. Meadows, aki nehezebben kászálódott ki, néhány lépésre követte.

Brody megállt.

– Tudod, mit szeretnék tudni? Valójában ki hozta ezt a döntést? Te belementél. Én belementem. Azt hiszem, még csak nem is Larry Vaughan volt, aki a tulajdonképpeni döntést meghozta. Azt hiszem, ő is csak belement.

– Miből gondolod?

– Nem tudom pontosan. Te tudsz valamit az üzlettársairól?

– Igazából nincsenek társai, nem?

– Kezdek kételkedni. Mindegy, hagyjuk a fenébe… egyelőre. – Brody tett még egy lépést, és amikor Meadows követte, megszólalt: – Menj inkább körbe, Harry… a látszat kedvéért.

Brody egy oldalajtón lépett a szobájába. A fiú anyja az íróasztal előtt ült, a kezében egy zsebkendőt szorongatott. Rövid köpeny volt rajta a fürdőruha felett. Mezítláb volt. Brody idegesen nézett rá, és újra elöntötte a bűntudat. Nem látta a szemét, mert nagy, kerek napszemüveg takarta.

A hátsó falnál egy férfi állt. Brody feltételezte, ő az, aki azt állítja, látta a balesetet. Szórakozottan bámulta Brody emlékkollekcióját: községi egyesületektől származó idézeteket, fényképeket, amik Brodyt ábrázolták különféle előkelő látogatókkal. Nem kimondottan olyasmi volt, ami nagy érdeklődést váltana ki egy felnőtt emberből, de nyilván még mindig jobb volt bámulni őket, mint megkockáztatni a nővel a beszélgetést.

Brodynak sohasem volt érzéke az emberek megnyugtatásához, így hát egyszerűen bemutatkozott, és kérdezni kezdett. A nő azt mondta, ő nem látott semmit: az egyik percben még ott volt a kisfiú, és a következőben eltűnt, “és nem láttam mást, mint a matrac darabjait“. Halkan, de nyugodtan beszélt. A férfi elmondta, mit látott, vagy legalábbis úgy gondolta, hogy lát.

– Szóval ténylegesen senki sem látta azt a cápát – mondta Brody, egy halvány reménysugarat dédelgetve legbelül.

– Nem – mondta a férfi. – Azt hiszem, nem. De mi más lehetett?

– Akármi. – Brody ugyanúgy hazudott magának, mint neki, próbálgatva, vajon el tudja-e hinni a saját hazugságait, vajon hihetővé lehet-e tenni bármilyen alternatívát a valósággal szemben. – Lehet, hogy leeresztett a matrac, és a kisfiú megfulladt.

– Alex jól úszik – tiltakozott a nő. – Azazhogy… úszott.

– És a csobbanás?

– A fiú is csapkodhatott.

– Nem is kiabált. Egyetlen szót se. – Brody rájött, reménytelen az erőfeszítés. – Hát igen – mondta. – Valószínűleg hamarosan úgyis megtudjuk…

– Hogy érti ezt? – kérdezte a férfi

– Így vagy úgy, ha valaki meghal a vízben, általában partra sodródik valahol. Ha cápa volt, azt egyből látni lehet. – A nő válla előrecsuklott, és Brody átkozta magát az otrombaságáért. – Ne haragudjon – mondta. A nő a fejét rázta, és szipogott.

Brody megkérte a nőt és a férfit, várjanak az irodában, és kiment az őrszoba előterébe. Meadows a külső ajtónál állt, a falnak támaszkodva. Egy fiatalember – a Times riportere, gondolta Brody – gesztikulált Meadowsnak, és úgy látszott, kérdéseket tesz fel. A fiatalember magas volt és sovány. Szandál, fürdőruha és rövid ujjú ing volt rajta, kis, hímzett alligátoremblémával a bal mellén, amitől Brodynak azonnali, ösztönös ellenszenve támadt a férfi iránt. Brody számára ezek az ingek a vagyon és a társadalmi állás jelképei voltak. Az összes nyaraló ilyet viselt.

Két férfi egy padon ült – a Newsday riporterei. Az egyikfürdőruhában volt, a másik sportzakóban és nadrágban. Meadows riportere – Brodynak úgy rémlett, valami Natnek hívják – az íróasztalnak támaszkodott, és Bixbyvel beszélgetett. Amint meglátták Brodyt, mindenki elhallgatott.

– Mit tehetek önökért? – kérdezte Brody.

A fiatalember, aki Meadows mellett állt, előrelépett, és megszólalt:

– Bill Whitman vagyok a New York Timestől.

– És? – Most mit kéne csinálnom, gondolta Brody. Verjem a seggem a plafonhoz?

– Ott voltam a parton.

– Mit látott?

Az egyik Newsday-riporter közbeszólt.

– Semmit. Én is ott voltam. Senki sem látott semmit. Kivéve talán azt a pofát, aki benn van az irodájában. Ő azt mondja, látott valamit.

– Tudom – mondta Brody – De nem biztos benne, mi az, amit látott.

A Times-os megkérdezte: – Kész cápatámadásnak minősíteni a történteket?

– Nem vagyok kész bárminek is minősíteni, és azt ajánlanám, maguk se minősítgessék semminek, amíg csak jócskán nem tudnak többet róla a mostaninál.

A Times-os mosolygott.

– Ugyan már, főnök, mit akar tőlünk? Minek nevezzük, titokzatos eltűnésnek? “Tengerbe veszett gyermek“?

Brody nehezen tudott ellenállni a kísértésnek, hogy gúnyos sértéseket váltson a Times riporterével. Azt mondta: – Ide figyeljen, Mr… Whitman, ugyebár? Whitman. Nincs tanúnk, aki bármit is látott volna egy csobbanáson kívül. Az az ember odabenn úgy gondolja, hogy valami nagy, ezüstös színű dolgot látott, amiről úgy gondolja, hogy egy cápa lehetett. Azt mondja, soha életében nem látott élő cápát, így hát ez nem az, amit szakértői véleménynek, lehet nevezni. Nincs meg a holttest, nincs igazi bizonyíték, hogy bármi erőszakos történt volna a fiúval… Úgy értem, kivéve azt, hogy eltűnt. Az is elképzelhető, hogy megfulladt. És az is elképzelhető, hogy valami hal vagy állat, vagy akár ember támadta meg, ami azt illeti. Mindezek a dolgok lehetségesek, mindaddig, amíg nincs…

A sóderen súrlódó kerekek hangja kintről, a nyilvános parkolóhelyről, félbeszakította Brodyt. Kocsiajtó csapódott, és Len Hendricks rontott be az őrszobára, egy szál fürdőnadrágban. A bőre olyan fakó, szürkésfehér volt, mint egy polisztirol kávéspohár. A szoba közepén megtorpant.

Brodyt meghökkentette a fürdőruhás Hendricks valószínűtlen látványa – a pattanásokkal teleszórt combok, a szűk anyagból kidomborodó nemi szerv.

– Leonard, te fürödni voltál?!

– Újabb támadás történt! – mondta Hendricks.

A Times riportere gyorsan megkérdezte: – Mikor volt az első?

Mielőtt Hendricks válaszolhatott volna, Brody megszólalt: – Éppen erről beszélünk, Leonard. Nem akarom, hogy te vagy bárki más elhamarkodott következtetéseket vonjon le, amíg nem tudjuk, miről beszélünk. Az isten szerelmére, az a fiú meg is fulladhatott.

– Fiú? – mondta Hendricks. – Miféle fiú? Ez egy férfi volt, egy Öregember, öt perccel ezelőtt. Éppen a hullámtörésen túl volt, amikor egyszer csak elkezdett kiáltozni, a feje a víz alá merült, majd újra felbukkant, még valamit kiáltott, és megint elmerült. Óriási csapkodás körös-körül, a vér fröcskölt szerteszét. A hal meg nem tágított, újra meg újra meg újra támadott. A legnagyobb megveszekedett hal, amit életemben láttam, akkora, mint egy megveszekedett teherautó. Derékig bementem, és próbáltam elérni a szerencsétlent, de a hal egyfolytában támadta. – Hendricks elhallgatott, a padlóra bámult. A lélegzet szaggatott sípolással tört elő a melléből. – Aztán abbahagyta a hal. Lehet, hogy elment, nem tudom. Odagázoltam, ahol a pofa feküdt a vízen, arccal lefelé. Megfogtam az egyik karját, és húzni kezdtem.

Brody megszólalt.

– És?

– A kezemben maradt. A hal teljesen átharaphatta. – Hendricks felnézett, a szeme vörös volt a kimerültségtől, és a félelemtől könnyes.

– Rosszul leszel? – kérdezte Brody.

– Nem, azt hiszem.

– Kihívtad a mentőket?

Hendricks a fejét rázta.

– A mentőket? – kérdezte a Times-riporter. – Nem gondolja, hogy enyhén szólva eső után köpönyeg?

– Fogja be a száját, okosfiú – mondta Brody. – Bixby, hívd fel a kórházat. Leonard, akarsz valamit csinálni? – Hendricks bólintott. – Akkor vegyél fel valamit, és keress valami táblákat, hogy lezárjuk a strandokat.

– Vannak egyáltalán?

– Nem tudom. Kell hogy legyenek. Talán a hátsó raktárban, ahol a “Rendőrségi őrizet alatt álló terület“ feliratok. Ha nincsenek, akkor csinálunk egy párat magunk, amíg más nincs. Nem érdekel, így vagy úgy, legyenek végre zárva azok a rohadt strandok.

Hétfő reggel Brody valamivel hét után ért az irodába.

– Láttad? – kérdezte Hendrickset – Ott van az asztalán.

– Jó vagy rossz? Hagyd csak. Megyek, megnézem.

– Nem kell nagyon keresni.

A New York Times városi kiadása ott feküdt Brody asztalának közepén. Az első oldal jobb oldali hasábjának úgy az alsó háromnegyedénél meglátta a címet:

KÉT EMBERT ÖLT MEG A CÁPA LONG ISLANDEN

– A rohadt életbe – mondta Brody, és olvasni kezdett.

írta: William F. Whitman, a New York Times külön tudósítója

Amity, L. I. június 20.

Egyetlen óra leforgása alatt két ember esett ma cápa támadás áldozatául az üdülőhely partjainál: egy hatéves fiú és egy hatvanöt éves férfi.

Bár a kisfiú, Alexander Kintner testét nem találták meg, szakértők szerint kétségkívül cápa ölte meg. Egy tanú, Thomas Daguerre New Yorkból, elmondta, hogy egy nagy, ezüstszínű valamit látott; amint kiemelkedik a vízből, megragadja a fiút gumimatracostul, és egy csobbanással eltűnik a vízben.

Carl Santos, az amityi halottkém jelentése szerint a később talált, vérrel szennyezett gumifoszlányok minden kétséget kizáróan bizonyítják, hogy a fiú erőszakos halál áldozata lett.

Legalább tizenöt ember látta a hatvanöt éves Morris Carter elleni támadást, mely körülbelül délután két órakor történt, negyed mérföldnyire attól a helytől, ahol a Kintner fiút megtámadták.

Mint kiderült, Mr. Carter a hullámtörés vonalában úszott, amikor hátulról hirtelen nekirontott valami. Segítségért kiáltott, de minden mentési kísérlet hiábavalónak bizonyult.

“Derékig bementem, és próbáltam elérni a szerencsétlent – mondta Leonard Hendricks, amityi rendőrtiszt, aki a parton tartózkodott a baleset időpontjában –, de a hal egyfolytában támadta.“

Mr. Carter ékszer-nagykereskedő, akinek irodái az Avenue of the Americas 1224. szám alatt találhatók, a kórházba szállításkor már halott volt.

Több mint húsz éve ez az első igazolható eset, hogy cápa támadt a fürdőzőkre a keleti parton.

Dr. David Dieter, a Coney Islanden található New York-i Akvárium halszakértője szerint logikus –, bár semmi esetre sem bizonyos – az a feltételezés, miszerint mindkét támadás egyazon cápa műve volt.

“Ebben az évszakban ezeken a vizeken – mondta dr. Dieter – nagyon ritka a cápa. Bármely évszakban ritkaság, hogy egy cápa ilyen közel merészkedjen a parthoz. – Így annak az esélye, hogy két cápa lett volna ugyanazon a parton, mégpedig lényegében egyidejűleg – és hogy mindkettő megtámadjon valakit, elhanyagolható.

Mikor értesült róla, hogy a Mr. Cartert megtámadó cápa az egyik tanú szerint “akkora, mint egy teherautó“, dr. Dieter annak a nézetének adott hangot, hogy a cápa feltehetőleg egy “nagy fehér“ (Carcharodon carcharias), világszerte vérengző és támadó természetéről ismert fajta.

Elmondta továbbá, hogy 1916-ban négy fürdőzőt ölt meg egyetlen nap alatt New Jerseyben egy nagy fehér cápa – ez az egyetlen rögzített többrendbeli halálos kimenetelű cápaszerencsétlenség ebben az évszázadban az Egyesült Államokban. Amity Long Island déli partján fekvő nyaralóhely, körülbelül félúton Bridgehampton és East Hampton között, téli lakossága 1000 fő. Nyáron 10 000-re nő a lakosok száma.

Brody befejezte az olvasást, és az asztalra tette az újságot. Véletlen, mondta a doktor, merő véletlen… Mit mondana, ha tudna az első támadásról? Akkor is merő véletlen? Vagy akkor mulasztás volna, durva és megbocsáthatatlan? Már három halott volt, és kettő ma is élhetne, ha Brody…

– Láttad a Timest? – szólalt meg Meadows. Az ajtóban állt.

– Láttam. Nem kaparták ki a Watkins-ügyet.

– Tudom. Elég furcsa, különösen Leonard nyelvbotlása után.

– De te felhasználtad.

– Igen. Muszáj volt. Itt van. – Meadows átnyújtott Brodynak egy példányt a Leaderből. A főcím átfogta mind a hat hasábot az első oldalon: ÓRIÁS CÁPA KÉT HALÁLOS ÁLDOZATA AZ AMITYI STRANDON. Alatta, kisebb betűtípussal: A gyilkos hal áldozatainak száma háromra emelkedett.

– Te aztán érted a módját, Harry.

– Olvasd csak.

Brody olvasni kezdett:

Két nyaraló esett tegnap egy emberevő cápa brutális támadásának áldozatául, miközben gyanútlanul fürödtek a Scotch Road-i strand hűs vízében…

Először a hatéves Alexander Kintner halt meg, aki édesanyjával együtt a Mr. és Mrs. Richard Parker tulajdonában álló Goose Neck Lane-i házban lakott. A kisfiút alulról érte a támadás, ahogy a gumimatracon feküdt. Testét nem sikerült megtalálni.

Alig félórával később a hatvanöt éves Morris Cartert, aki az Abelard Arms Innben töltötte a hétvégét, hátulról támadták meg, miközben a nyilvános strandon úszott az enyhe hullámverésben.

Az óriási hal újra és újra lecsapott, szétmarcangolva a segítségért kiáltozó Mr. Cartert. Len Hendricks tizedes, aki merő véletlenségből öt év óta először éppen fürödni ment, hősiesen a vergődő áldozat segítségére sietett, de a hal nem tágított. Mire a vízből kihúzták, Mr. Carter halott volt.

Ez immár a második és a harmadik haláleset, amit cápa támadása okozott Amityben az elmúlt öt napban.

Múlt szerda éjjel Miss Christine Watkins, az Old Mill Road-i Mr. and Mrs. John Foote vendége fürödni ment, és nyoma veszett.

Csütörtök reggel Martin Brody rendőrfőnök és Hendricks tizedes megtalálták a holttestét. Carl Santos halottkém szerint a halált “nyilvánvalóan és tagadhatatlanul cápa támadása okozta“.

Arra a kérdésre, hogy a halál okát miért nem hozták nyilvánosságra, Mr. Santos nem kívánt válaszolni.

Brody felnézed az újságból, és megkérdezte: – Santos tényleg nem akart válaszolni?

– Nem. Azt mondta, rajtad és rajtam kívül senki sem kérdezte tőle a halál okát, és nem érezte kötelességének, hogy bárkinek is elmondja. Láthatod, ezt nem írhattam meg. Mi kettőnkre kente volna az egészet. Reméltem, valami olyasmit tudok kicsikarni belőle, hogy “a lány családjának kívánsága volt, hogy bizalmasan kezeljük a halál okát, és mivel bűncselekményről nyilvánvalóan nem lehetett szó, teljesítettük a kérésüket“, de nem volt hajlandó. Nem hibáztathatom érte.

– És mit csináltál?

– Megpróbáltam elérni Larry Vaughant, de elutazott a víkendre. Gondoltam, ő lenne a legjobb hivatalos szóvivő.

– És amikor nem tudtad elérni?

– Olvasd.

Mindazonáltal világossá vált, hogy az amityi rendőrségi és kormánytisztviselők úgy döntöttek, közérdekből nem hozzák nyilvánosságra az esetet. “Az emberek hajlamosak a túlzásokra, ha cápatámadásról hallanak“, mondta az egyik városi tanácstag. “Nem akartunk pánikot kelteni. A szakértői vélemény szerint egy a millióhoz volt az esélye egy újabb támadásnak.“

– Ki volt az a szolgálatkész tanácstag? – kérdezte Brody.

– Mindegyik és egyik sem – felelte Meadows. – Alapjában véve mind ezt mondták, de egyik sem akarta, hogy idézzem.

– És az, hogy nem zárták le a strandokat? Ezt is részletezed?

– Te részletezed.

– Én?

Arra a kérdésre, hogy miért nem rendelte el a strandok lezárását, míg a garázdálkodó cápát ártalmatlanná nem teszik, Brody rendőrfőnök így válaszolt: “Az Atlanti-óceán nagy. A halak ide-oda vándorolnak benne. Nem maradnak meg egy helyen, különösen ilyen vidéken, ahol nincs számukra táplálékforrás. Mit kellett volna tennünk? Ha lezárjuk az amityi strandokat, az emberek egyszerűen átmennek East Hamptonba fürödni. Ugyanannyi az esélye, hogy East Hamptonban halnak meg, mint Amityben.“

A tegnapi balesetek után azonban Brody rendőrfőnök további intézkedésig mégiscsak lezáratta a strandokat.

– Jézusmária, Harry – mondta Brody –, te tényleg rám kened az egészet. Olyasmiket mondatsz velem, ami homlokegyenest ellenkezik a véleményemmel, és úgy állítod be, mintha, miután tévedtem, kénytelen lettem volna azt tenni, amit mindig is akartam. Elég mocskos trükk.

– Nem volt trükk. Feltétlenül kellett valaki, aki a hivatalos vonalat képviseli, és mivel Vaughan nem volt kéznél, te maradtál hátra. Elismered, hogy hajlandó voltál belemenni a döntésbe, így – akarva-akaratlanul – te is támogattad. Semmi értelmét nem láttam, hogy kiteregessem a személyes viták összes szennyesét.

– Képzelem. Hát mindenesetre most már mindegy. Van még valami, amit elolvassak?

– Nincs. Még idézem Matt Hoopert, tudod, azt az ürgét a Woods Hole-ról. Azt mondja, meglepő lenne még egy támadás. De már nem olyan biztos benne, mint a múltkor…

– Szerinte egy hal csinálja ezt az egészet?

– Természetesen nem tudhatja, de így látatlanban igen. Szerinte egy nagy fehérről van szó.

– Szerintem is. Már úgy értem, fogalmam sincs, hogy fehér-e vagy kék vagy zöld, de azt hiszem, egy cápa.

– Miért?

– Nem állítom biztosan. Tegnap délután felhívtam a montauki partőrséget. Megkérdeztem, láttak-e mostanában cápákat errefelé, és azt mondták, egy darabot se. Egyetlenegyet se egész tavasszal. Még nem vagyunk nagyon benne a nyárban, úgyhogy ez nem túl furcsa. Azt mondták, küldenek egy hajót, és később visszahívnak, ha találtak valamit. Végül én hívtam vissza őket. Azt mondták, két óra hosszat cirkáltak fel és alá a környéken, de nem láttak az égvilágon semmit így hát biztosak benne, nincs sok cápa a környéken. Azt is mondták, errefelé általában közepes nagyságú kékcápák vannak, ha egyáltalán felbukkannak – olyan másfél-három méteresek –, meg homokcápák, de azok általában nem bántják az embert. Abból, amit Leonard mondott tegnap, ez nem közepes nagyságú kék.

– Hooper szerint egy dolgot tehetünk – mondta Meadows. – Most, hogy le van zárva a strand, előcsalogathatjuk. Halbelsőséget meg efféle finomságokat szórhatunk a vízbe. Ha még itt van a cápa, Hooper szerint erre rohanni fog.

– Ó, nagyszerű. Idecsalogatni a cápákat, pont ez hiányzik. És mi van akkor, ha előkerül? Akkor mit csinálunk?

– Megfogjuk.

– Mivel? A jó öreg pecabotommal?

– Nem, szigonnyal.

– Szigonnyal. Harry, az ég áldjon meg, még egy rendőrcsónakom sincs, nemhogy egy szigonnyal felszerelt hajóm.

– Vannak itt halászok. Azoknak van hajójuk.

– Naná, napi százasért, vagy mi.

– Az igaz. De énszerintem mégis… – Az előtérből beszűrődő izgatott kiabálás félbeszakította Meadowst.

Hallották, amint Bixby azt mondja: – Mondtam már, asszonyom, hogy vannak nála. – Aztán egy női hang: – Az istenfáját, nem érdekel, mit csinál. Bemegyek, és kész.

Futó lábak dobogását hallották, előbb egy, aztán két emberét. Brody irodájának ajtaja felpattant, és az ajtóban ott állt, kezében az újságot szorongatva, az arcán végigcsorgó könnyekkel, Alexander Kintner anyja.

Bixby megszólalt mögötte: – Elnézést, főnök, én próbáltam megállítani.

– Jól van, Bixby – mondta Brody. – Jöjjön be, Mrs. Kintner.

Meadows felállt, és felajánlotta a székét, ami a legközelebb állt Brody asztalához. A nő rá se nézett, odalépett Brodyhoz, aki az asztal mögött állt.

– Miben állhatok…

A nő az arcába vágta az újságot. Az ütés tette Brodyt – különösen a hang, amit adott, egy éles csattanás, hogy belecsendült a bal füle. Az újság a földre esett.

– És ehhez mit szól? – sikította Mrs. Kintner. – Mit szól ehhez?

– Mihez mit szólok? – kérdezte Brody.

– Ami itt áll. Maga tudta, hogy veszélyes a fürdés! Az a cápa már megölt valakit. Titokban tartották!

Brody nem tudta, mit válaszoljon. Persze hogy igaz volt, úgy, ahogy mondta, legalábbis formailag. Ezt nem tagadhatta. És másfelől el sem ismerhette, mert nem ez volt a teljes igazság.

– Hát igen – mondta –, úgy értem, igen, igaza van, de… nézze, Mrs. Kintner… – szerette volna legalább annyira megnyugtatni, hogy megmagyarázhassa.

– Maga ölte meg Alexet! – üvöltötte a szavakat, és Brody biztos volt benne, hogy kihallatszik a parkolóhelyre, az utcára, a strandra, egész Amitybe. Biztos volt benne, hogy hallja a felesége, a gyerekei.

Magában azt gondolta: hallgattasd el, mielőtt bármi egyebet mond. De csak annyit tudott kinyögni: – Csss!

– Maga! Maga ölte meg! – A keze ökölbe szorult az oldalánál. Úgy sikoltozott, mintha bele akarná fecskendezni a szavakat Brodyba. – Ezt nem viszi el szárazon!

– Kérem, Mrs. Kintner – mondta Brody. – Nyugodjék meg. Csak egy percre. Hadd magyarázzam meg. – Előrenyúlt, hogy megfogja a vállát, és a székbe segítse, de a nő elrántotta magát.

– Vigye innen a mocskos kezét! – kiabálta. – Maga tudta. Végig tudta az egészet, de nem szólt róla. És most egy hatéves kisfiú, egy szép hatéves kisfiú, az én kisfiam… – Könnyek törtek a szemébe, remegett a felindultságtól, a könnyek szétfröcsköltek az arcáról. – Maga tudta? Miért nem szólt? Miért? – Összegörnyedt, maga elé kulcsolta a kezeit, mintha csak kényszerzubbony volna rajta, és Brody szemébe nézett.

– Miért?

– Ez… – Brody kereste a szavakat. – Ez nem ilyen egyszerű. – Sebzettnek, harcképtelennek érezte magát, mintha lövés érte volna. Nem tudta, képes lesz-e most elmagyarázni. Még abban sem volt biztos, hogy beszélni tud.

– Lefogadom – mondta a nő. – Ó, maga gonosz. Gonosz, gonosz ember. Maga…

– Hallgasson! – Brody kiáltása egyszerre volt könyörgés és parancs. A nő elhallgatott. – Nézze, Mrs. Kintner, teljesen félreérti a dolgokat. Kérdezze meg Mr. Meadowst.

Meadows, aki dermedten bámulta a jelenetet, némán bólintott.

– Hát persze, ő is azt mondja. Miért is ne? A maga puszipajtása, nem? Biztos azt mondta magának, hogy jól teszi. – Újra elöntötte a düh, amit az új érzelmi töltés csak erősíteni látszott. – Nyilván együtt főzték ki, így mindjárt egyszerűbb, nem? Kerestek rajta?

– Mi?!?

– Pénzt kerestek a fiam vérén? Megfizette magukat valaki, hogy befogják a szájukat?

Brody elszörnyedt.

– Nem? Az istenért, dehogy.

– Akkor miért hallgattak? Mondják meg. Mondják meg nekem. Én megfizetem. Csak mondják meg, miért?

– Mert nem gondoltuk, hogy újra megtörténhet. – Brodyt meglepte a saját tömörsége, Tulajdonképpen erről volt szó, nem?

A nő elnémult egy pillanatra, míg a szavak felzaklatott agyáig eljutottak. Úgy látszott, mintha ismételgetné magának őket. Aztán megszólalt: – Ó! – majd egy másodperc múlva: – Istenem! – Mintha egy gombot nyomtak volna meg a belsejében, kikapcsolták volna az energiát, hirtelen összerogyott. Leroskadt a Meadows melletti székre, és ziháló, szaggatott szipogással sírni kezdett.

Meadows próbálta lecsillapítani, de meg se hallotta. Azt se hallotta, hogy Brody szól Bixbynek, hívjon orvost. És nem látott, hallott vagy érzett semmit, amikor az orvos megérkezett az irodába, meghallgatta Brody beszámolóját a történtekről; megpróbált beszélni hozzá, beadott neki egy Librium-injekciót – Brody egyik emberének segítségével –, kivezette a kocsijához, és bevitte a kórházba.

Mikor elmentek, Brody az órájára nézett, és megszólalt: – Még kilenc sincs. Ha valaha szükségem volt az italra… huh.

– Ha komolyan gondolod – mondta Meadows –, van egy kis Bourbon az irodámban.

– Nem. Ha ez azt jelenti, hogy így fog menni egész nap, akkor jobb, ha tiszta marad a fejem.

– Nehéz ügy, de próbáld meg kevésbé mellre szívni, amiket mondott. Úgy értem, a nő magánkívül volt.

– Tudom, Henry. Minden orvos azt mondaná, hogy nem tudta, mit beszél. Csak a baj, hogy egy csomó dolog nekem is eszembe jutott abból, amit mondott. Lehet, hogy nem ezekkel a szavakkal, de ugyanezek a gondolatok.

– Ugyan már, Martin, te nem hibáztathatod magad.

– Tudom. Hibáztathatnám Larry Vaughant. Vagy akár téged. Csakhogy a helyzet az, hogy a tegnapi két halálesetet meg lehetett volna akadályozni. Én megakadályozhattam, volna, de nem tettem. Pont.

Csengett a telefon. A másik szobában felvették, és az asztali hangszóró megszólalt: – Mr. Vaughan keresi.

Brody megnyomta a világító gombot, felvette a kagylót, és beleszólt.

– Szervusz, Larry. Kellemes volt a víkend?

– Körülbelül tegnap este tizenegyig – felelte Vaughan –, amikor bekapcsoltam a rádiót hazafelé jövet. Majdnem felhívtalak még tegnap éjjel, de úgy gondoltam, elég kemény napod lehetett ahhoz, hogy ilyenkor ne zavarjanak.

– Ezzel a döntéssel igazán csak egyetérteni tudok.

– Ne dobj rá még egy lapáttal, Martin. Igazán elég pocsékul érzem magam.

Brody azt akarta kérdezni: “Igazán, Larry?“ Véresre akarta vakarni a sebet, a gyötrődésnek legalább egy részét másra hárítani. De tudta, hogy szándéka méltatlan saját magához, és nem is lehetne megvalósítani, így hát csak annyit mondott: – Persze.

– Már két szerződést felbontottak ma reggel. Nagy szerződéseket. Jó üzletfelek. Már aláírták, és megmondtam nekik, hogy beperelhetném őket. Azt mondták, rajta, akkor is máshova mennek. Már nem merem felvenni a telefont. Még mindig van húsz házam, ami nincs kiadva augusztusra.

– Bárcsak mást mondhatnék, Larry, de csak rosszabb lesz.

– Hogy érted?

– Le vannak zárva a strandok.

– Mit gondolsz, mennyi ideig kell zárva tartanod?

– Nem tudom. Ameddig szükséges. Néhány napig. Lehet, hogy tovább.

– Tudod, hogy a jövő hét végén július negyedike?

– Persze hogy tudom.

– Ahhoz már késő van, hogy jó nyarat remélhessünk, de még mindig megmenthetünk valamit – legalább az augusztust –, ha július negyedike jó.

Volt valami Vaughan hanghordozásában, amit Brody nem értett.

– Most vitatkozol velem, Larry?

– Nem. Inkább csak hangosan gondolkozom. Vagy hangosan imádkozom. Végül is meddig akarod zárva tartani a strandokat? A végtelenségig? Honnan fogod tudni, hogy mikor ment el az az izé?

– Még nem volt időm ennyire belegondolni. Még azt sem tudom, miért van itt. Hadd kérdezzek valamit tőled, Larry. Csak úgy kíváncsiságból.

– Mit?

– Kik a partnereid?

Egy hosszú perc telt el, míg Vaughan válaszolt: – Miért kérdezed? Mi köze van ennek bármihez is?

– Mondom, hogy csak kíváncsi vagyok.

– Tartsd meg a kíváncsiságodat, Martin. Az üzlet az én gondom.

– Hogyne, Larry. Nem akartalak megbántani.

– Akkor hát mit akarsz csinálni? Nem ülhetünk egy helyben, reménykedve, hogy majd csak elmegy. Közben szépen éhen halhatunk.

– Tudom. Meadowsszal éppen arról beszéltünk, mit tehetnénk. Harry halszakértő barátja azt mondja, megpróbálhatnánk megfogni a halat. Mit gondolsz, nem lehetne szerezni pár száz dollárt, és kibérelni Ben Gardner hajóját egypár napra? Fogalmam sincs, fogott-e valaha cápát, de talán érdemes megpróbálni.

– Mindent érdemes megpróbálni, csak hogy végre megszabaduljunk ettől az izétől, és újra megkereshessük a kenyerünket. Rajta, próbáljátok meg. Mondjátok meg neki, hogy majd kerítek pénzt valahonnan.

Brody letette a kagylót, és Meadowshoz fordult.

– Nem tudom, miért érdekel, de szívesen megtudnék egyet-mást Vaughan üzleti ügyeiről.

– Miért?

– Nagyon gazdag. Akármeddig tartson ez a cápaügy, nem hinném, hogy sokat árthatna neki. Persze hogy veszít egy kis dohányt, de ő úgy fogja fel, mintha élet-halál kérdése volna; úgy értem, nemcsak a városé. Az övé.

– Talán nagyon lelkiismeretes.

– Ez nem a lelkiismeret hangja volt itt a telefonban, nekem elhiheted. Én tudom, mi a lelkiismeret.

Long Island keleti csücskétől tízmérföldnyire délre egy bérelt halászhajó sodródott a lassú áramlással. Hátul két drótkötél csüngött az olajtól foltos vízbe. A bárka kapitánya, egy magas, szikár férfi a lengőhídon ült egy padon, és a vizet bámulta. A két férfi, aki a hajót bérelte, lent ült a kajüt előtt, és olvasott. Az egyik egy regényt, a másik a Timest.

– Hé, Quint, látta ezt a cikket erről az emberevő cápáról? – kérdezte, amelyik az újságot olvasta.

– Láttam – mondta a kapitány.

– Gondolja, hogy összefutunk vele?

– Á.

– Honnan tudja?

– Tudom.

– És ha utánamennénk?

– Nem megyünk.

– Miért?

– Fel vagyunk csalizva. Itt maradunk, és kész.

A férfi a fejét rázta, és mosolygott.

– Öregem, micsoda hecc lenne.

– Az ilyen hal nem hecc – mondta a kapitány.

– Milyen messze van innen Amity?

– Kicsit lejjebb a parton.

– Nahát, ha erre mászkál, összefuthat vele a napokban.

– Meglehet, hogy szerencsénk lesz egymáshoz. De nem ma.

4.

Csütörtök reggel ködös volt az idő – a nyirkos talaj menti pára olyan sűrű, hogy érezni lehetett az ízét: csípős volt és sós. Az emberek a megengedett sebességnél lassabban vezettek, bekapcsolt fényszóróval. Délfelé felszállt a köd, kövér gomolyfelhők úsztak az égbolton a magasan lebegő, fodros felhőpaplan alatt. Délután öt órára a felhőtakaró kezdett felszakadozni, mint egy széthulló kirakós játék. A nap fényeskék sávokat vetve a tenger szürkészöld felszínére, áttört a réseken.

Brody a nyilvános strandon ült, könyökét a térdére támasztva tartotta kezében a távcsövet. Ha leeresztette, a hajó alig látszott – a kis fehér folt hol eltűnt, hol meg újra felbukkant a hullámok között. Az erős lencsék jól kivehető, bár kissé reszketeg képet adtak. Brody már vagy egy órája ült ott. Erőltetni próbálta a szemét, hogy mintegy belülről kényszerítse a látását élesebb körvonalak kirajzolására. Káromkodva leeresztette a távcsövet, hagyta, hadd lógjon a nyakába akasztott szíjon.

– Hahó, főnök! – mondta Hendricks, Brodyhoz közeledve.

– Hahó, Leonard. Mit keresel itt?

– Csak erre jártam, és láttam a kocsiját? Mit csinál itt?

– Próbálom kitalálni, mi a fenét művel Ben Gardner.

– Halászik, nem?

– Hát legalábbis ezért fizetik, de ez a legfurcsább halászat, amit életemben láttam. Egy órája ülök itt, de az égvilágon semmi sem mozog azon a hajón.

– Megnézhetem? – Brody odaadta neki a távcsövet. Hendricks felemelte, és a tengerre nézett. – Tényleg, igaza van. Mióta van odakinn?

– Reggel óta, azt hiszem. Tegnap este beszéltem vele, és azt mondta, reggel hatkor indul.

– Egyedül ment?

– Nem tudom. Azt mondta, megpróbálja elérni a haverját – Darmy vagy minek hívják –, de valami fogorvosról volt szó. Nagyon remélem, hogy nincs egyedül.

– Nem kéne kimenni megnézni? Még legalább két órát világos van.

– Hogy a fenébe jutunk ki oda?

– Elkérem Chickerurg csónakját. Van egy Aqua Sportja, egy nyolcvan lóerős Evinrude-motorral. Azzal kimehetnénk.

Brody érezte, hogy a félelem kúszni kezd felfelé a hátgerincén. Nagyon gyenge úszó volt, s a gondolatra, hogy vízre szálljon – nem is vízbe –, egyből rájött az a megfoghatatlan rossz érzés, amit egyes emberek a repüléstől éreznek – izzadó tenyér, állandó nyelési kényszer, tompa gyomorfájás. Brody álmaiban a mély vizet nyálkás szörnyetegek népesítették be, alulról meg támadták,…és a húsába martak vihogó és nyöszörgő démonok.

– Jól van – mondta. – Nemigen van más választásunk. Talán mire a kikötőhöz érünk, már el is indul kifelé. Te menj a csónakért. Én beugrom az őrszobára, és felhívom a feleségét… hogy nem szólt-e haza rádión.

Amity város kikötője elég kicsi volt, összesen vagy húsz hajónak jutott hely az üzemanyagtöltő dokk és a fabódé mellett, ahol sült virslit és kagylót árultak papírtálcán. A kikötőhelyek egy kis öbölben voltak, amit félig lezárt a nyílt tengertől védő kőmóló. Hendricks az Aqua Sportban állt, járó motorral. Egy férfival beszélgetett, akinek a hétméteres motoros jachtja a szomszédos hajóállásban volt kikötve. Brody végigment a fából készült stégen, és a rövid létrán bemászott a csónakba.

– Beszélt az asszonnyal? Mit mondott?

– Semmit az égvilágon. Már egy félórája próbálja hívni, de úgy látszik, kikapcsolta a rádiót.

– Egyedül van?

– Úgy tudja, igen. A társának begyulladt a bölcsességfoga, és muszáj volt még ma kihúzni.

A férfi a motoros jachton megszólalt: – Már megbocsássanak, de ez elég furcsa.

– Micsoda? – kérdezte Brody.

– Elzárni a rádiót, ha valaki egyedül van odakint. Ilyet nem csinál az ember.

– Nem tudom. Bent mindig zavarta halászás közben a hajók közti duma. Lehet, hogy elege lett belőle, és kikapcsolta.

– Lehet.

– Menjünk, Leonard – mondta Brody. – El tudod vezetni ezt a vackot?

Hendricks eloldotta az orrkötelet, a tathoz ment, kibogozta a hátsó kötelet, és a fedélzetre dobta. Odaállt a műszerfalhoz, és benyomott egy fogantyút. A hajó pöfögve meglódult. Hendricks még jobban benyomta a kart, és a motor egyenletesebb dohogásba kezdett. A tat lesüllyedt, az orr kiemelkedett a vízből. Ahogy megkerülték a mólót, Hendricks tövig nyomta a kart, és az orr a vízre ereszkedett.

– Siklás – mondta Hendricks.

Brody a műszerfal melletti kapaszkodót markolta.

– Mentőöv? – kérdezte.

– Csak párnák – felelte Hendricks. – Egy nyolcéves fiút pont fenn tartanak a vízen.

– Kösz.

Az a kis szél is elállt, ami eddig fújt, a hullámtarajok elsimultak. De megmaradtak a kis holthullámok, és a hajó gorombán rontott beléjük, mindegyikbe belefúrta az orrát; a rázkódás, amellyel maga mögött hagyta őket, kikészítette Brodyt.

– Szét fog menni ez a vacak, ha nem mész lassabban – mondta.

Hendricks mosolygott, élvezte pillanatnyi fölényét.

– Ne izguljon, főnök. Ha lassítok, jobban belemerülünk. Egy hétig tartana, amíg kiérnénk, és úgy érezné, mintha egy csapat mókus kergetőznek gyomrában.

Gardner hajója körülbelül háromnegyed mérföldnyire volt a parttól. Ahogy közelebb értek, Brody látta, amint lágyan ringatózik a hullámokon. Még a fekete betűket is ki tudta venni a fardeszkán: FLICKA.

– Le van horgonyozva – jegyezte meg Hendricks. – Nem mondom, ekkora vízben lehorgonyozni. Legalább harminc méter mély.

– Óriási – mondta Brody. – Pont ilyesmit akartam hallani. – Amikor vagy negyven méterre lehettek a Flickától, Hendricks levette a gázt, a csónak himbálózni kezdett. Gyorsan közeledtek. Brody előrement, kimászott a csónak orrába. Sehol egy lélek. A bottartóban nem volt horgászbot.

– Hé… Ben! – kiáltotta. Nem kapott választ.

– Talán lenn van a kajütben – mondta Hendricks.

Brody újra kiáltott: – Hé, Ben! – Az Aqua Sport orra csak néhány lábnyira volt a Flicka bal oldalától. Hendricks üresbe tette a kart, majd hirtelen hátramenetbe. Az Aqua Sport megállt, és a következő hullámmal a Flicka pereméhez simult: Brody megmarkolta a korlátot. – Hé, Ben!

Hendricks kötelet vett elő a hajófenékből, és az Aqua Sport orrán levő villához rögzítette. Átvetette a kötelet a másik hajó korlátján, és durván megcsomózta.

– Át akar menni? – kérdezte.

– Igen. – Brody felmászott a Flicka fedélzetére. Hendricks követte, ott álltak mindketten a kajüt előtt. Hendricks bedugta a fejét a nyíláson.

– Odabenn vagy, Ben? – Körülnézett, visszahúzta a fejét. – Itt nincs.

– Nincs a hajón – mondta Brody. – Az egyszer biztos.

– Az meg micsoda? – kérdezte Hendricks, a hajó végében levő vödörre mutatva.

Brody odament a vödörhöz, és lehajolt. Hal- és olajbűz ütötte meg az orrát. A vödör, tele volt belekkel és vérrel.

– Biztos csali – felelte. – Halbél meg más efféle. A vízbe dobálják, és állítólag odavonzza a cápákat. Nem sokat használt el belőle. A vödör majdnem tele van.

Brody majdnem. felugrott egy hirtelen hangtól: – Whisky, zebra, visszhang, kettő, öt, kilences – recsegett a rádióból.

– Itt a Pretty Belle. Ott vagy, Jake?

– Ennyi elég – mondta Brody. – Nem kapcsolta ki a rádiót.

– Nem értem, főnök. Nincsenek horgászbotok. Nem volt nála csónak, tehát nem hagyhatta itt a hajót. Úgy úszott, mint a hal; ha a vízbe esett volna, egyszerűen kimászik.

– Nem látsz szigonyt valahol?

– Hogy néz ki?

– Nem tudom. Mint egy szigony. És hordókat. Állítólag úszónak használják őket.

– Semmi ilyesmit nem látok.

Brody a jobb oldali korlátnál állt, és a vizet bámulta. A hajó kissé mozgott, meg kellett támaszkodnia a jobb kezével. Valami furcsát érzett, és lepillantott. Négy roncsolt szélű csavarlyukat látott, egy villa helyét. A csavarokat nyilvánvalóan nem csavarhúzóval távolították él – a lyukak környékén a fa megrepedezett.

– Ide nézz, Leonard!

Hendricks végigsimította kezével a lyukakat. Átnézett a bal oldalra, ahol most is szilárdan a fába csavarozva állt egy huszonöt centis acélvilla.

– Gondolja, hogy ez itt ugyanakkora volt, mint amaz a túloldalon? – kérdezte.

– Úristen, mekkora erő kellett hozzá, ezeket az anyákat kihúzni?

– Ezt nézd meg, Leonard. – Brody végighúzta a mutatóujját a korlát peremén. Körülbelül húszcentis karcolás volt ott, a festék lehorzsolódott a fáról. – Úgy néz ki, mintha megreszelték volna. Vagy csúnyán megdörzsölték egy borzasztó feszes, vastag kötéllel.

Brody átment a hajó bal oldalára, és csak úgy találomra elkezdte végigtapogatni a korlát külső peremét.

– Csak ott – mondta. Mikor a tathoz ért, kihajolt a korláton, és lebámult a vízbe, Egy peréig némán meredt a fardeszkára, anélkül hogy bármi furcsát fedezett volna fel. Aztán egy sor lyukat pillantott meg, a mély hasadékok több mint egyméteres félkört írtak le a tat faborításán. Mellette másik, hasonló minta látszott. És a fardeszka aljánál, egészen a merülési vonalnál, három elmosódott vérfolt. Istenem, gondolta Brody, csak nem még egy.

– Gyere ide, Leonard – mondta.

Hendricks odament a tathoz, és kinézett.

– Mi az?

– Mit gondolsz, ha megfogom a lábadat, ki tudnál hajolni? Megnéznéd, mitől lettek azok a lyukak?

– Mit gondol, mitől lettek?

– Nem tudom. De valami csinálta, az egyszer szent. Tudni akarom, micsoda. Gyerünk. Ha nem jössz rá egy-két percen belül, az egészet hagyjuk a fenébe, és hazamegyünk. Oké?

– Hát gondolom, igen. – Hendricks ráfeküdt a fardeszka peremére. – Erősen fogjon, főnök… ha egy mód van rá.

Brody lehajolt, és megmarkolta Hendricks lábát.

– Ne félj – mondta. A hóna alá szorította Hendricks lábszárát, és felegyenesedett. Hendricks felemelkedett, és áthajolt a korláton. – Oké? – kérdezte Brody.

– Még egy kicsit. Ne ennyire! Na, belelógatja a fejemet a vízbe.

– Bocs. Most jó?

– Oké, ez az. – Hendricks alaposan szemügyre vette a lyukakat. – Mi lenne, ha pont most járna erre egy cápa? Úgy kitépne a kezéből, mint a pinty.

– Ne gondolj erre. Inkább jól nézd meg.

– Nézem. – Néhány perc múlva megszólalt. – A kurva anyját. Hé, húzzon fel. A késem kellene.

– Mi az? – kérdezte Brody, mikor Hendricks újra a fedélzeten volt.

Hendricks felkattintotta a nagy pengét a bicskáján.

– Nem tudom – felelte – Valami, fehér szilánk vagy ilyesmi beleakadt az egyik lyukba. – A késsel a kezében hagyta, hogy Brody újra leeressze a korláton át. Egy darabig dolgozott, a teste megfeszült az erőlködéstől. Aztán megszólalt: – Oké, megvan, húzzon fel.

Brody hátralépett, átemelte Hendrickset a fardeszkán, majd leengedte a lábát a padozatra.

– Hadd lássam – nyújtotta ki a kezét. Hendricks egy háromszög alakú, csillogó fehér fogat tett a tenyerébe. Majdnem öt centi hosszú volt, az élein finoman fűrészes. Brody a korláthoz dörzsölte, a fog behatolt a fába. Kinézett a vízre és megrázta a fejét.

– Atyaúristen – mondta.

– Egy fog, nem? – kérdezte Hendricks. – Te jóságos ég! Gondolja, hogy a cápa elkapta Bent?

– Nem tudom, mi mást gondoljak – felelte Brody. Még egyszer a fogra nézett, aztán a zsebébe süllyesztette.

– Akár mehetünk is. Itt már nem tehetünk semmit.

– Mit akar csinálni Ben hajójával?

– Holnapig itt hagyjuk, Aztán majd kiküldünk érte valakit.

– Ha akarja, én hazavezetem.

– Én meg vezessem a másikat? Még csak az kéne.

– Bevontathatnánk az egyiket.

– Nem. Mindjárt sötétedik, és semmi kedvem két csónak kikötésével vacakolni a sötétben. Nem lesz ennek a hajónak itt semmi baja. Csak nézd meg elöl a horgonyt, hogy jól tart-e. Aztán menjünk. Senkinek se kell ez a hajó holnapig… különösen Ben Gardnernek nem.

Már erősen sötétedett, mire a kikötőbe értek. Harry Meadows és egy ismeretlen férfi várt rájuk.

– Remek szimatod van, Harry, az már egyszer igaz – mondta Brody, miközben kimászott a partra.

Meadows mosolyogva fogadta a bókot.

– Ebből élek, Martin. – A mellette álló férfira mutatott. – Ez itt Matt Hooper, Brody rendőrfőnök.

A két férfi kezet fogott.

– Maga az a fickó a Woods Hole-ról? – kérdezte Brody, közben igyekezett jobban szemügyre venni a gyengülő világosságnál. Fiatal volt – Brody úgy huszon-valahánynak nézte – és jóképű: bőre barnára sült, a haját kiszívta a nap. Körülbelül olyan magas volt, mint Brody, olyan száznyolcvanöt centi, de soványabb: Brody 75-80 kilóra saccolta, szemben a maga 90 kilójával. Öntudatlanul felmérte egy esetleges összecsapás szempontjából. Aztán szinte gyerekes büszkeséggel úgy döntött, hogy elbánna Hooperral, ha arra kerülne a sor. A tapasztalat megtenné a magáét.

– Igen – felelte Hooper.

– Harry a távolból olvasta a gondolatait – mondta Brody. – Hogy kerül ide?

Meadows válaszolt: – Én hívtam. Gondoltam, talán sikerül kiderítenie, mi történik itt.

– A fenébe ezt tőlem is megkérdezhetted volna – mondta Brody. – Én is megmondhattam volna neked. Itt ez a hal, érted, és…

– Tudod, hogyan gondolom.

Brody érezte, hogy bosszantja a betolakodó; Hooper érkezése csorbítani fogja a tekintélyét, és szakértelme szükségképpen bonyodalmakat okoz. Egyúttal arra is rájött, hogy ostobaság bosszankodnia.

– Persze, Harry – mondta. – Semmi vész. Csak hosszú volt a nap.

– Mit találtatok odakinn? – kérdezte Meadows.

Brody a zsebébe nyúlt a fogért, aztán meggondolta magát. Nem akarta itt megtárgyalni az egészet, a félhomályos kikötőben.

– Nem tudom biztosan – felelte. – Menjünk be az őrszobára, majd ott elmondom.

– Ben kinn marad egész éjszakára?

– Alighanem. – Brody Hendrickshez fordult, aki éppen végzett a csónak kikötésével. – Te hazamész, Leonard?

– Igen. Meg akarok mosakodni szolgálat előtt.

Brody Meadows és Hooper előtt érkezett az őrszobára. Már majdnem nyolc óra volt. Két telefont kellett elintéznie – felhívni Ellent, hogy meg lehet-e melegíteni a vacsora maradványait, vagy vegyen valamit hazafelé menet, és amitől rettegett, felhívni Sally Gardnert. Előbb Ellent hívta: serpenyős rostélyos, meg lehet melegíteni. Olyan lesz, mint a csizmatalp, de meleg. Brody letette a kagylót, megnézte, jól tudja-e Gardnerék telefonszámát, és feltárcsázta.

– Sally? Itt Martin Brody. – Hirtelen megbánta, hogy nem gondolta előre végig a beszélgetést. Mennyit mondjon el? Minél kevesebbet, döntött végül, legalábbis amíg nem tudja Hooperral megbeszélni, hogy feltevése mennyire valószínű.

– Martin, hol van Ben? – A hang nyugodt volt, de egy kicsit magasabb, mint amire Brody normálisként emlékezett.

– Nem tudom, Sally.

– Hogyhogy nem tudja? Kimentek hozzá, nem?

– Ki. De nem volt a hajón.

– De a hajó ott volt.

– A hajó ott volt.

– Felmentek rá? Mindenütt keresték? Lent is?

– Igen. – Egy halvány reménysugár. – Ben vitt magával mentőcsónakot?

– Nem. Hogyan lehet, hogy nem volt a hajón? – Most már élesebb volt. az asszony hangja.

– Én…

– Hol van?

Brody érezte a hisztérikus kitörés előszelét. Bárcsak odament volna.

– Egyedül van, Sally?

– Nem, a gyerekekkel.

Nyugodtabbnak tűnt, de Brody biztos volt benne, hogy ez a nyugalom csak pillanatnyi szélcsend az elkerülhetetlenül bekövetkező fájdalomkitörés előtt, ha rádöbben, hogy a rettegés – amellyel tizenhat éve, amióta Ben foglalkozásszerűen halászott, mindennap együtt élt –, a titkolt rettegés, amit elfojtott, és sohasem mondott ki, mert nevetséges lett volna – most beigazolódott. Brody az emlékezetében kutatott, vajon hány évesek lehetnek a Gardner gyerekek. A legidősebb talán tizenkettő, a középső kilenc, a harmadik úgy hatéves. Milyen lehet a tizenkét eves? Nem tudta. Ki a legközelebbi szomszédjuk? A fene egye meg. Miért nem gondolt rá előbb. Finleyék.

– Egy pillanat, Sally. – Kiszólt az előszobába az ügyeletesnek. – Clements, hívja fel Grace Finleyt, hogy azonnal tépjen át Sally Gardnerhez.

– És ha megkérdezi, miért?

– Csak mondja, hogy én üzenem. Mondja meg, hogy később megmagyarázom. – Visszafordult a telefonhoz. – Bocsásson meg, Sally. Csak annyit mondhatok biztosra, hogy kimentünk oda, ahol Ben hajója horgonyoz. Felmentünk a fedélzetre, és Ben nem volt ott. Mindenütt kerestük, lent is.

Meadows és Hooper lépett be Brody szobájába. Brody a székek felé mutatott.

– De hol lehetett? – kérdezte Sally Gardner. – Az ember nem hagy ott egy hajót az óceán közepén csak úgy.

– Nem.

– És nem is eshetett ki. Már úgy értem, kieshetett, de éppúgy vissza is mászott volna.

– Igen.

– Talán jött valaki, és elvitte egy másik hajóval. Talán bedöglött a motor, és valakivel elvitette magát. Megnézték a motort?

– Nem – mondta feszengve Brody.

– Akkor biztos így történt. – A hang kicsit megkönnyebbült, szinte kislányossá vált, de ha a remény vékony máza megpattan, úgy hullik majd szét, mint a törött cserép. – És ha lemerült az akkumulátor, akkor világos, hogy miért nem szólt haza rádión.

– A rádió működött, Sally.

– Várjon egy kicsit. Ki az? Á, te vagy. – Szünet következett. Brody hallotta, amint Sally Grace Finleyvel beszél. – Grace azt mondja, maga küldte ide. Minek?

– Gondoltam…

– Azt gondolta, hogy meghalt, ugye? Azt gondolja, hogy megfulladt – A máz széttörött, Sally sírva fakadt.

– Attól félek, igen, Sally. Egyelőre nem tudunk másra gondolni. Beszélhetnék egy pillanatra Grace-szel?

Néhány másodperc múlva Grace Finley hangja hallatszott.

– Tessék, Martin.

– Ne haragudjon, hogy belekevertem, de senki más nem jutott eszembe. Ott tudna maradni vele egy darabig?

– Akár egész éjjel. Itt maradok.

– Igen, ez talán jó ötlet. Megpróbálok később átmenni… Kösz.

– Mi történt, Martin?

– Még nem tudjuk biztosan.

– Megint az a… az?

– Lehetséges. Szeretnénk kideríteni. De legyen szíves. Grace, egy szót se Sallynek semmiféle cápáról. Így is éppen elég rémes.

– Jó, Martin. Várjon. Várjon egy kicsit.

A kezével befogta a kagylót Brody csak valami fojtott szóváltást hallott. Aztán Sally Gardner hangját:

– Miért tette ezt, Martin?

– Mit?

Grace Finley nyilván megpróbálta kivenni a kagylót a kezéből, Brody hallotta, amint Sally kiabál: – Az istenit, hagyjál beszélni! – Aztán folytatta: – Miért őt küldte? Miért Bent? – Nem beszélt különösképpen hangosan, de volt a hangjában valami erő, amitől Brody úgy érezte, kiabál.

– Sally, kérem…

– Ennek nem lett volna szabad megtörténnie! – mondta. – Maga megakadályozhatta volna.

Brody le akarta tenni a kagylót. Semmi kedve nem volt egy Kintnerné-féle jelenethez. De meg kellett védenie magát. Sallynak tudnia kell, hogy ő nem tehet róla. Hogyan hibáztathatja őt?

– Ostobaság – mondta. – Ben halász volt, jó halász. Tudja, mit kockáztat.

– Ha maga nem…

– Sally, hagyja abba! – szakította félbe Brody. – Próbáljon kicsit pihenni. – Letette a kagylót. Dühös volt, de egyszersmind zavart is. Haragudott Sally Gardnerre, amiért őt vádolja, és haragudott magára, amiért haragszik az asszonyra. Ha, mondta Sally. Ha mi? Ha nem Bent küldte volna. Ha a nénikémnek kerekei volnának, autóbusz lenne. Ha maga ment volna. De ez nem az ő asztala, ő a szakembert küldte. Felnézett Meadowsra.

– Hallottátok.

– Csak egy részét. De annyit hallottunk, hogy úgy látszik, Ben Gardner a négyes számú áldozat.

Brody bólintott.

– Azt hiszem. – Elmondta Meadowsnak és Hoopernak, mit láttak Hendricksszel. Egyszer-kétszer Meadows közbekérdezett. Hooper hallgatta, szögletes arca nem árult el semmit, fakókék szemét Brodyra függesztette. A történet végén Brody a nadrágzsebébe nyúlt.

– Ezt találtuk – mondta. – Leonard szedte ki a fából. – Hooper felé nyújtotta a fogat, a fiatalember megforgatta a kezében.

– Mit gondolsz, Matt? – kérdezte Meadows.

– Fehér cápa.

– Mekkora?

– Nem tudom biztosan, de nagy. Négy és fél, hat méter. Fantasztikus egy hal. – Meadowsra nézett. – Köszönöm, hogy idehívtál – mondta. – Az ember egész életében cápákkal foglalkozhat, anélkül hogy valaha is összeakadna egy ilyen hallal.

Brody megkérdezte: – Milyen nehéz lehet?

– Két-három ezer kiló.

Brody füttyentett.

– Három tonna?

– Van valami elképzelésed arról, hogy mi történhetett? – kérdezte Meadows.

– Abból, amit a főnök mond, úgy tűnik, a cápa ölte meg Mr. Gardnert.

– Hogyan? – kérdezte Brody,

– Ezer és egy lehetőség van. Gardner kieshetett a hajóból. Még valószínűbb, hogy a cápa kirántotta. A lába beakadhatott a szigonykötélbe. Az is lehet, hogy kihajolt a tatról, és úgy kapta el.

– Mivel magyarázza a lyukakat a fardeszkában?

– A hal megtámadta a hajót.

– Mi a fenének?

– A cápák nem valami értelmesek, főnök, ösztönök és impulzusok irányítják őket. És a táplálékszerzés erős ösztön.

– De egy kilencméteres hajó…

– A cápa nem gondolkozik. Neki az nem volt hajó. Csak valami nagy.

– És ehetetlen.

– Addig nem, amíg ki nem próbálta. Értse meg, a tengerben nincs semmi, amitől ez a hal félne. Más halak menekülnek attól, ami náluk nagyobb. Így diktálja az ösztönük. De ez a hal nem menekül semmitől. Nem ismeri a félelmet. Óvatos lehet, mondjuk, egy még nagyobb fehér cápa közelében. De félni – azt nem.

– Mit támadhat még meg?

– Bármit.

– Csak így, egyszerűen. Bármit.

– Körülbelül igen.

– Van valami elképzelése, miért marad itt ennyi ideig? – kérdezte Brody. – Nem tudom, mennyire ismeri errefelé a vizet, de…

– Itt nőttem fel.

– Itt? Amityben?

– Nem, Southamptonban. Minden nyarat itt töltöttem, az elemi iskolától az egyetemig.

– Minden nyarat. Szóval igazából nem itt nőtt fel. – Brody valami után tapogatózott, amivel helyreállíthatná, ha a fölényét nem is, legalább az egyensúlyát; a fiatalemberrel szemben nem maradt más védekező eszköze, mint egyfajta fordított sznobizmus, ami nem ritka jelenség a nyaralóhelyek állandó lakóinál. Ez felvértezte őket a lenézéssel szemben, amivel érzésük szerint a gazdag nyaralók tekintettek rájuk. Egyfajta “én vagyok a Jani“-dac volt ez, valami társadalmi kivagyiság, ami a gazdagságot a kiégettséggel, az egyszerűséget a jósággal és a szegénységet (bizonyos fokig) a becsületességgel azonosította. Olyan magatartás, amit Brody általában egyszerre talált visszataszítónak és ostobának. De fenyegetve érezte magát a fiatalabb férfitól – igazában nem tudta, miért –, és az érzés olyan szokatlan volt, hogy a leginkább a keze ügyébe eső pajzshoz folyamodott, amit Hooper tálcán kínált neki.

– Nem tudom, mit szőröz – csattant fel Hooper. – Oké, szóval nem itt születtem. De sok időt töltöttem ezeken a vizeken, és írtam egy tanulmányt erről a partszakaszról. Egyébként mindegy, tudom, mire céloz, és igaza van. Ebben a környezetben nem sokáig maradhat meg a cápa.

– Akkor ez miért marad itt?

– Ezt lehetetlen így megmondani. Semmiképpen sem jellemző, de a cápák annyi szokatlant művelnek, hogy végül a szabálytalan válik normálissá. Aki nem is az életét, csak a pénzét tenné arra, hogy egy nagy cápa mit csinál egy adott helyzetben, az komplett őrült. Lehet, hogy ez a cápa beteg. Oly kevéssé tudja irányítani saját életműködését, hogy bármilyen kis szervezeti sérülés megzavarhatja és furcsa viselkedésre késztetheti.

– Ha így viselkedik, amikor beteg, mit művelhet, ha remekül érzi magát? – kérdezte Brody.

– Nem beteg, én legalábbis nem hiszem. Sok olyan más ok is tarthatja, amiket sohasem fogunk megérteni. Természeti tényezők, pillanatnyi szeszély.

– Például?

– Változások a víz hőmérsékletében, az áramlás irányában vagy táplálkozási szokásokban. Ahogy a táplálékforrások mozognak, úgy követik őket a ragadozók. Néhány évvel ezelőtt például teljesen megmagyarázhatatlan jelenséget figyeltek meg Connecticut és Rhode Island partjainál. A part menti vizeket hirtelen elárasztották a menhadenek – a halászok tölcsérhalnak hívják. Óriási rajokban. Millió és millió hal. Úgy beborították a vizet, mint az olaj. Annyian voltak, hogy ha az ember bedobott a vízbe egy csupasz horgot és kihúzta, egyszerűen beleakadt valamelyikbe. A tőkehal és a tengeri sügér fő tápláléka a menhaden, úgyhogy egyszerre csak úgy tódultak a tőkehalak, és ott zabáltak közvetlenül a partnál, Watch Hillben, Rhode Islanden az emberek belegázoltak a vízbe, és gereblyével fogták a tőkehalat. Kerti gereblyével. Egyszerűen kilapátolták a halakat a vízből. Aztán jöttek a nagy ragadozók – nagy tonhalak, két-háromszáz kilósak. Mélytengeri halászhajók a parttól száz méterre fogtak kék szárnyú tonhalakat. Néha még a kikötőkben is. Aztán hirtelen vége lett. A menhadenek elmentek, és velük a többi hal. Három hetet töltöttem ott, hogy megpróbáljam kideríteni, mi történik. Az egész az ökológiai egyensúlytól függ. Ha felborul, fura dolgok történnek.

– De ez még vadabb eset – mondta Brody. – Ez a hal egy helyen marad, most már több mint egy hete, méghozzá egy alig egy-két négyzetmérföldes vízterületen. Senkihez se nyúlt East Hamptonban vagy Southamptonban. Mit talál Amityben?

– Nem tudom. Kétlem, hogy bárki is válaszolni tudna erre magának.

Meadows megszólalt: – Minnie Eldridge tudja a választ.

– Baromság – mondta Brody.

– Ki az a Minnie Eldridge? – kérdezte Hooper.

– A postáskisasszony – felelte Brody. – Azt mondja, isten akarata, vagy ilyesmi. A bűneinkért sújt.

Hooper mosolygott.

– Egyelőre ez is van olyan jó válasz, mint az enyém.

– Ez aztán biztató – mondta Brody. – Akar valamit csinálni, hogy választ kapjunk?

– Egy-két dolgot lehet csinálni. Vízmintákat veszek itt és East Hamptonban. Megpróbálom megnézni, hogyan viselkedik a többi hal, van-e erre valami szokatlan, vagy hiányzik-e valami, aminek meg kellene lennie. És megpróbálom megkeresni azt a cápát. Erről jut eszembe, van valami hajójuk kéznél?

– Elég szomorú – felelte Brody –, de ott van Ben Gardneré. Holnap ki vihetjük magát, és addig biztosan használhatja, amíg Ben feleségével meg nem állapodunk valamiben. Tényleg azt gondolja, hogy meg tudja fogni a cápát, azok után, ami Ben Gardnerrel történt?

– Nem mondtam, hogy meg akarom fogni. Nem hiszem, hogy megpróbálnám. Semmi esetre se egyedül.

– Akkor mi a fenét akar csinálni?

– Nem tudom. Egyelőre csak tapogatózni lehet.

Brody Hooper szemébe nézett.

– Ha maga nem végez vele, majd találunk mást, aki megöli.

Hooper nevetett.

– Úgy beszél, mint egy gengszter. “Annak a dögnek pusztulnia kell.“ Tűzzön ki vérdíjat a fejére. Kire akarja bízni a munkát?

– Nem tudom. Te mit gondolsz, Harry? Állítólag te mindenről tudsz, ami errefelé történik. Van egyáltalán olyan halász ezen a rohadt szigeten, akinek cápavadász felszerelése van?

Meadows gondolkozott egy kicsit, mielőtt válaszolt.

– Talán van egy. Nemigen ismerem, de azt hiszem, Quintnek hívják, és saját mólója van valahol a Promised Land környékén. Ha akarod, többet is megtudhatok róla.

– Miért ne? – mondta Brody. – Ez elég jól hangzik.

Hooper megszólalt: – Nézze, főnök, nem rohangálhat bosszúért lihegve egy hal után. Az a cápa nem bűnös. Nem gyilkos. Csak az ösztöneinek engedelmeskedik, őrültség megtorlást követelni egy halon.

– Ide figyeljen, maga… – Brodyt elöntötte a düh, a balsiker és a megaláztatás dühe. Tudta, hogy Hoopernak igaza van, de úgy érezte, igazság és tévedés ebben a helyzetben nem számít. A cápa ellenség. Rátört a közösségre, megölt két férfit, egy nőt és egy gyereket. Amity népe a cápa elpusztulását fogja követelni. Halva kell látniuk, hogy újra biztonságban érezhessék magukat, és visszatérhessenek a normális életükhöz. Mindenekfölött Brody akarta halva látni, mivel a cápa pusztulása megtisztulást jelentett volna neki. Hooper az elevenjére tapintott, és ez még jobban feldühítette. De lenyelte a mérgét, és csak annyit mondott: – Hagyjuk.

Megszólalt a telefon.

– Magát keresik, főnök – szólt Clements. – Mr. Vaughan.

– Az istenit. Még csak ez hiányzott. – Rácsapott a készülék világító gombjára, és felvette a kagylót. – Tessék, Larry.

– Hello, Martin. Hogy vagy? – Vaughan hangja barátságos volt, szinte túlságosan is. Lehet benne néhány féldeci, gondolta Brody.

– Amennyire csak elképzelhető, Larry.

– Elég sokáig dolgozol. Otthon próbáltalak hívni.

– Aha. Tudod, ha az ember rendőrfőnök, és a derék állampolgárok húszpercenként kinyíratják magukat, az úgy-ahogy elfoglalója az embert.

– Hallottam Ben Gardnert.

– Mit hallottál?

– Hogy eltűnt.

– Elég gyorsan a füledbe jutott.

– Biztos, hogy megint a cápa volt?

– Biztos? Igen, azt hiszem. Nemigen lehet másra gondolni.

– Martin, mit akarsz csinálni? – Vaughan hangjában volt valami szánalmas sürgetés.

– Jó kérdés, Larry. Mindent megteszünk, amit pillanatnyilag csak lehet. Lezártuk a strandokat. Ezenkívül…

– Ezt tudom, hogy egyebet ne is említsek.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Próbáltál valaha egészséges embereknek ingatlant eladni egy lepratelepen?

– Nem, Larry – felelte Brody csüggedten.

– Egyfolytában jönnek a lemondások. Az emberek kibújnak a szerződések alól. Vasárnap óta nem volt új ügyfelem.

– És mit akarsz tőlem?

– Hát, azt gondoltam… úgy értem, azon gondolkozom, nem túlozzuk-e el egy kicsit ezt az egészet.

– Viccelsz. Ugye, viccelsz?

– Aligha, Martin. Csillapodj le. Beszéljük meg ésszerűen.

– Én ésszerű vagyok. De rólad már nem vagyok annyira meggyőződve.

Szünet következett, aztán Vaughan megszólalt: – Mit szólnál hozzá, hogy megnyissuk a strandokat, csak a július negyedikei víkendre?

– Szó se lehet róla. Egy megveszekedett, árva szó se.

– Hallgass ide…

– Nem! Te hallgass ide, Larry. Legutóbb, amikor rád hallgattam, két ember halt meg. Ha megfogjuk a cápát, ha megöljük azt a rohadt bestiát, akkor megnyitjuk a strandokat. Addig ne is álmodj róla.

– Mi volna, ha hálókat tennénk ki?

– Hogyhogy mi volna?

– Miért ne tehetnénk ki acélhálókat, hogy megvédjük a strandot? Valaki mondta, hogy Ausztráliában így csinálják.

Biztosan részeg, gondolta Brody.

– Larry, itt egyenes a part. Két és fél mérföldnyi hálót akarsz kitenni? Remek. Te szerzed a pénzt. Mondjuk, úgy egymillió dollárt, kezdetnek.

– És ha őrjáratot állítanánk fel? Embereket bérelhetnénk, hogy hajóval cirkáljanak a strand előtt.

– Az nem elég, Larry. Egyébként mi a franc van veled? Megint zargatnak a partnereid?

– Ahhoz neked semmi közöd, Martin. Az isten szerelmére, nem veszed észre, hogy haldoklik ez a város?

– Tudom, Larry – felelt Brody bágyadtan. – És amennyire én tudom, egy rohadt szalmaszálat se tehetünk a haldoklás útjába. Jó éjszakát. – Letette a telefont.

Meadows és Hooper felálltak. Brody kikísérte őket az őrszoba kapujáig. Amikor kifelé indultak, Brody odaszólt Meadowsnak:

– Te, Harry, bent hagytad az öngyújtódat. – Meadows mondani akart valamit, de Brody közbevágott. – Gyere vissza, odaadom. Ha itt hagyod éjszakára, könnyen lába kelhet. – Intett Hoopernek. – Viszlát.

Mikor újra bent voltak az irodában, Meadows elővette az öngyújtóját a zsebéből.

– Gondolom, mondani akarsz valamit.

Brody becsukta az iroda ajtaját.

– Mit gondolsz, megtudhatnál valamit Larry partnereiről?

– Azt hiszem, igen… Miért?

– Amióta ez az egész elkezdődött, Larry le nem száll rólam, hogy tartsam nyitva a strandokat. És most, mindazok után, ami történt, azt akarja, hogy nyissam meg őket negyedikére. A múltkor azt mondta, a partnerei nyomják. Meséltem neked.

– És?

– Azt hiszem, nem ártana tudnunk, ki olyan dörzsölt, hogy meghülyítse Larryt. Nem izgatna, ha nem volna ennek a városnak a polgármestere. De ha van valaki, aki dirigál neki, azt hiszem, tudnunk kéne, ki az.

Meadows sóhajtott.

– Oké, Martin. Megteszem, ami tőlem telik. De Larry Vaughan ügyeiben turkálni… ezt nem nevezném igazán jó szórakozásnak.

– Nincs valami fene sok szórakozás errefelé mostanában, nem gondolod?

Brody az ajtóig kísérte Meadowst, aztán visszament az asztalához, és leült. Egy dologban igaza van Vaughannek, gondolta: Amity magán viselte a közelgő pusztulás összes jegyeit. Nemcsak az ingatlanüzlet, bár… ennek a hanyatlása olyan ragályos, mint a pestis… Evelyn Bixby, Brody egyik beosztottjának a felesége elvesztette az állását mint ingatlanügynök, és most felszolgálóként dolgozott egy kifőzdében a 27. úton.

Két új divatáru boltnak másnap kellett volna nyitni, de elhalasztották a megnyitást július harmadikáig; mindkét tulajdonos vette a fáradságot, és telefonon közölte Brodyval, hogy ha a strandok még akkor is zárva lesznek, egyáltalán nem nyitják meg az üzleteket. Az egyik máris kiadó üzlethelyiség után érdeklődött East Hamptonban. A sportbolt végkiárusítást hirdető plakátokat tett ki, erre normális esetben augusztus végén szokott sor kerülni. Az egyetlen pozitívum Amity gazdasági életében Brody szempontjából az volt, hogy a Saxon annyira nem ment, hogy elbocsátották Henry Kimble-t. Most, miután elvesztette az állását mint csapos, nappal aludt, és az is előfordult, hogy szunyókálás nélkül kibírt egy teljes váltást a rendőrségen.

Hétfő reggeltől – az első naptól kezdve, hogy zárva voltak a strandok – Brody két rendőrt állított a partra. Ketten együtt összesen tizenhét alkalommal kerülték összeütközésbe olyan emberekkel, akik mindenáron fürödni akartak. Az egyik, egy Robert Dexter nevű férfi kijelentette, hogy alkotmányban biztosított joga saját strandján fürödni, és ráuszította a kutyáját a szolgálatot teljesítő rendőrre; az végül elővette a pisztolyát, és megfenyegette Dextert, hogy lelövi a kutyát. Egy másik nézeteltérés a nyilvános strandon történt; ott egy New York-i ügyvéd felolvasást rendezett a rendőrnek az Egyesült Államok alkotmányából, a körülöttük álló fiatalság hangos derültségére.

Ennek ellenére Brody meg volt győződve, hogy – legalábbis eddig – senki sem ment fürödni.

Szerdán két srác kibérelt egy csónakot, kieveztek vagy háromszáz métere, és egy óra hosszat csirkebelet, kacsafejeket és vért lapátoltak a vízbe. Egy arra haladó halászhajó észrevette őket, és felhívták Brodyt a parti központon keresztül. Brody felhívta Hoopert, kimentek ketten a Flickával, és bevontatták a fiúkat. A fiúknak egy csáklyájuk volt a csónakban, kétszáz méter ruhaszárító kötélhez kötve, amit egyszerűen a hajó orrához csomóztak. Azt mondták, meg akarták csáklyázni a cápát, és “vízisízni egy nagyot“. Brody közölte velük, ha még egyszer megpróbálják a mutatványt, letartóztatja őket öngyilkossági kísérletért.

Négyen jelentették, hogy látták a cápát. Az egyik állítólagos cápáról kiderült, hogy egy úszó fatörzs volt. Kettő, a halászok szerint, akik a jelentés alapján kimentek a vízre és utánanéztek, ugráló apróhalak raja. És a negyedik, amennyire meg lehetett állapítani, egyszerűen a nagy semmi.

Kedd este, éppen sötétedéskor, egy névtelen telefonhívás érkezett Brodyhoz, hogy egy férfi cápacsalétket szór a vízbe a nyilvános strandnál. Kiderült, hogy nem férfi, hanem nő, férfiesőkabátban – Jessie Parker, az egyik eladó a Walden papírüzletből. Először tagadta, hogy bármit is a vízbe dobott volna, később beismerte, hogy egy papírzacskót hajított a hullámokba. Három üres vermutosüveg volt benne.

– Miért nem dobta a szemétbe? – kérdezte Brody.

– Nem akartam, hogy a szemetes azt higgye, alkoholista vagyok.

– Akkor miért nem dobta valaki másnak a szemétvödrébe?

– Az nem lett volna szép dolog – felelte. – A szemét… olyan magán tulajdon-féle, nem gondolja?

Brody azt tanácsolta neki, hogy ezentúl fogja az üres üvegeket, tegye egy nylonzacskóba, aztán egy barna papírzacskóba, és addig üsse kalapáccsal, amíg teljesen össze nem törnek. Soha senki meg nem mondaná, hogy üvegek voltak.

Brody az órájára nézett. Kilenc elmúlt, túl késő meglátogatni Sally Gardnert. Remélte, hogy már alszik. Grace Finley talán adott neki valami nyugtatót vagy egy pohár whiskyt, hogy könnyebben elaludjon. Mielőtt elhagyta az irodát, felhívta a Montauk-i Partőrséget, és beszámolt az ügyeletesnek Ben Gardnerről. Az ügyeletes azt mondta, amint kivilágosodik, kiküld egy őrhajót a holttest keresésére.

– Kösz – mondta Brody. – Remélem, megtaláljátok a hullát, mielőtt partra veti a víz. – Brody hirtelen megborzadt. A “hulla“ Ben Gardner volt, a barátja. Mit szólna Sally, ha hallaná, hogy Brody úgy emlegeti: “a hulla“?

Tizenöt év barátság egy csapásra eltűnt, feledésbe merült. Nincs többé Ben Gardner. Csak egy “hulla“ van, amit meg kell találni, mielőtt a véres látvány botrányt okozhatna.

– Igyekszünk – mondta az ügyeletes. – Öregem, minden együttérzésem a tietek. Rémes egy nyaratok lehet.

– Csak azt remélem, nem az utolsó – felelte Brody. Letette a kagylót, eloltotta a villanyt az irodában, és kiment a kocsijához.

Amikor a házuk elé ért, a nappali ablakában meglátta az ismerős kékesszürke fényt. A fiúk a tévét nézik. A bejárathoz ment, leoltotta a kinti lámpát, és bekukkantott a sötét nappaliba. A legidősebb fiú, Billy a heverőn feküdt, a könyökére támaszkodva. Martin, a középső, tizenkét éves, egy karosszékben terpeszkedett meztelen lábát felrakta a kávézó-asztalra. A nyolcéves Sean a földön ült, háttal a heverőnek, az ölében fekvő macskát simogatta.

– Hogy állunk? – kérdezte Brody.

– Jól, papa – felelte Bill, anélkül hogy a tekintetét elfordította volna a tévéről.

– Anyátok hol van?

– Fent. Azt mondta, mondjuk meg, hogy a vacsorád a konyhában van.

– Oké. Ne túl sokáig, hallod, Sean? Majdnem fél tíz van.

– Oké, papa – felelte Sean.

Brody kiment a konyhába, kinyitotta a hűtőszekrényt, és kivett egy doboz sört. A serpenyős rostélyos maradványai ott hevertek egy lábosban az asztalon, a fagyott mártásmaradék közepén. A hús barnásszürke volt és rágós. Vacsora? – kérdezte magában Brody, Benézett a hűtőbe, nátha talál valami szendvicsnyersanyagot. Volt egy kis darált hús, egy csomag csirkeláb, egy tucat tojás, egy üveg savanyú uborka és tizenkét doboz üdítő ital. Talált egy darab kecskesajtot, a kortól egészen száraz volt és pöndörödött, összehajtotta és bekapta. Egy darabig azon tűnődött, hogy megmelegítse-e a rostélyost, aztán hangosan eldöntötte a kérdést: – Rosseb. – Talált két darab kenyeret, mustárt kent rájuk, levett egy konyhakést a mágneses fali tartóról, és levágott egy vastag szelet húst. A szeletet az egyik kenyérre helyezte, rárakott egypár uborkát, a másik darab kenyérrel betakarta, és a csuklójával összepréselte a szendvicset. Tányérra tette, aztán fogta a sörét, és felment a lépcsőn a hálószobába.

Ellen az ágyban ült, és olvasott.

– Hello – mondta. – Nehéz napod volt? A telefonban nem mondtál semmit.

– Nehéz. Mostanában csak az van. Hallottad Ben Gardnert? Amikor veled beszéltem, még nem voltam biztos benne. – Az éjjeliszekrényre tette a tányért meg a sört, és leült az ágy szélére, levette a cipőjét.

– Igen. Grace Finley felhívott, nem tudom-e, hol van dr. Craig. A telefonügyeletnél nem hagyta meg, és Grace valami nyugtatót akart adni Sallynek.

– Megtaláltad az orvost?

– Nem. De az egyik gyerekkel átküldtem egypár Seconalt.

– Mi az a Seconal?

– Altató.

– Nem tudtam, hogy altatót szedsz.

– Nem szedek gyakran. Csak néha-néha…

– Honnan vetted?

– Dr. Craig írta föl, amikor a múltkor nála voltam az idegeim miatt. Mondtam neked.

– Aha. – Brody a sarokba lökte a cipőjét, felállt, levette a nadrágját, és gondosan összehajtva egy szék támlájára tette. Levette az ingét, vállfára tette, és beakasztotta a szekrénybe. Trikóban és alsónadrágban leült az ágyra, és enni kezdte a szendvicset. A hús száraz volt és fojtós. Csak a mustár ízet érezte.

– Nem, találtad meg a rostélyost? – kérdezte Ellen.

Brodynak tele volt a szája, csak bólintani tudott.

– Akkor mit eszel?

Brody nyelt.

– A rostélyost.

– Megmelegítetted?

– Nem, így is jó.

Ellen elhúzta az orrát, és azt mondta: – Ja!

Brody csendben evett, közben Ellen tétován lapozgatta a képeslapot. Néhány perc múlva becsukta, az ölébe eresztette, és megszólalt.

– Ó, drágám.

– Mi van?

– Csak eszembe jutott Ben Gardner. Olyan szörnyű. Szerinted mihez kezd most Sally?

– Nem tudom – mondta Brody. – Aggódom miatta. Beszéltél vele valaha is pénzről?

– Soha. De nem lehetett valami sok nekik. Azt hiszem, a gyerekek egy éve nem kaptak új ruhát, és mindig azt mondta, bármit megtenne, hogy hetenként ne csak egyszer vehessenek húst, és ne csak mindig a halat egyék, amit Ben fogott. Kap társadalombiztosítást?

– Gondolom, igen, de az nem valami sok. Kérhet segélyt.

– Csak nem képzeled, hogy Sally…

– Nyugi. Nem hinném, hogy megengedhetné magának a büszkeséget. Most már hal se lesz.

– Nem tehetnénk valamit?

– Személyesen? Hát nem tudom. Mi sem vagyunk éppen vastagok. De talán a város tehetne valamit. Majd beszélek Vaughannel.

– Van valami újabb fejlemény?

– Úgy érted, azzal az átkozott cápával? Nincs. Meadows elhívta az óceanográfus barátját a Woods Hole-ról, úgyhogy most itt van. Nem mintha úgy nézne ki, hogy bármi jó kisül belőle.

– Miféle?

– Rendes, gondolom. Fiatal fickó, tisztességesnek látszik. Egy kicsit túl okosnak tartja magát, de hát ez nem csoda. Azt hiszem, elég jól ismeri a környéket.

– Tényleg? Honnét?

– Azt mondta, gyerekkorában Southamptonba járt nyaralni. Minden nyáron ott volt.

– Dolgozni?

– Nem tudom, nyilván a szüleivel lakott. Az a típus.

– Milyen típus?

– Gazdag. Jó családból való. A southamptoni nyaraló típus. Az istenért, te igazán ismerheted.

– Ne izgasd föl magad. Csak kérdeztem.

– Nem izgatom föl magam. Csak azt mondtam, ismerheted a típust, ez minden. Úgy értem, magad is ez a típus vagy.

Ellen mosolygott.

– Voltam. Most már öregasszony vagyok.

– Süket duma – mondta Brody. – Tíz nyári tyúk közül kilenc elbújhat melletted fürdőruhában. – Örült, hogy Ellen bókokra vadászik, és örült, hogy eleget tehet neki. Az apró kis szexuális előjátékaik közé tartozott ez, és az ágyban fekvő Ellen látványa felizgatta Brodyt. Hosszú haja mindkét oldalon a vállára hullott, és befelé göndörödött. A hálóinge annyira ki volt vágva, hogy mindkét melle kilátszott, éppen hogy csak a bimbók nem, és olyan áttetsző volt, hogy Brody szinte látni, vélte a bimbók körüli sötétebb bőrt.

– Fogat mosok – mondta. – Mindjárt jövök.

Amikor visszatért a fürdőszobából, már alig bírt magával. Az éjjeliszekrényhez ment, hogy eloltsa a lámpát.

– Tudod – szólalt meg Ellen –, azt hiszem, teniszezni kéne taníttatni a fiúkat.

– Minek? Azt mondták, teniszezni akarnak?

– Nem. Így nem. De az olyan sport, amit jó, ha tudnak. Nagy hasznát vehetik felnőtt korukban. Könnyebben bejuthatnak…

– Hova?

– Az olyan emberek közé, akiket nem árt ismerniük. Ha valaki jól teniszezik, bemehet akármelyik klubba, és megismerkedhet emberekkel. Most kéne elkezdeniük tanulni.

– És hol vennének leckéket?

– A Field Clubra gondoltam.

– Tudtommal nem vagyunk a Field Club tagjai.

– Azt hiszem, beléphetnénk. Még mindig ismerek egypár klubtagot. Ha megkérném őket, biztos ajánlanának.

– Kizárt dolog.

– Miért?

– Először is, nem engedhetjük meg magunknak. Fogadok, legalább egy ezres a belépés, és aztán minimum pár száz dollár évente. Ilyesmire nincs pénzünk,

– És a bankbetétek?

– Nem teniszleckékre, az isten áldjon meg! Ugyan, hagyjuk abba. – Brody a villanykapcsoló felé nyúlt.

– Jót tenne a fiúknak.

Brody az éjjeliszekrény lapjára ejtette az öklét.

– Ide figyelj, mi nem vagyunk teniszezős fajta. Nem éreznénk jól magunkat ott. Én nem érezném jól magam ott. Semmi szükség ránk.

– Honnan tudod? Sose próbáltad.

– Felejtsd el szépen. – Leoltotta a villanyt, az ágyról felhajtotta a takarót, és bebújt Ellen mellé. – Amellett – mondta a nyakát cirógatva – tudok egy sokkal jobb sportot.

– A gyerekek ébren vannak.

– A televíziót nézik. Felőlük akár egy ágyút elsüthetnénk idefenn. – Belecsókolt az asszony nyakába, és elkezdte körbe-körbe simogatni a hasát, minden körnél kissé feljebb csúsztatva a kezét.

Ellen ásított.

– Olyan álmos vagyok – mondta. – Bevettem egy altatót, mielőtt jöttél.

Brody abbahagyta a simogatást.

– Mi a fenének?

– Nem aludtam jól tegnap, és nem akartam, hogy felébredjek, ha nagyon későn jössz haza. Hát bevettem egyet.

– Ki fogom hajítani azt a nyomorult altatót. – Megcsókolta a felesége arcát, aztán a száját próbálta megcsókolni, de ásítás közben érte.

– Ne haragudj – mondta Ellen. – Azt hiszem, most nem megy.

– Menni fog. Csak egy kicsit kell segítened.

– Olyan fáradt vagyok. De te csak csináld, ha akarod. Megpróbálok ébren maradni.

– A kurva életbe – mondta Brody. Visszagurult az ágy másik oldalára. – Nem rajongok érte, hogy hullákkal…

– Erre nem volt szükség.

Brody nem válaszolt… Hanyatt fekve bámulta a mennyezetet, érezte, hogy vágya lelohad. De a belső nyomás, a tompa szúrás megmaradt.

Egy perccel később Ellen megszólalt: – Hogy is hívják Harry Meadows barátját?

– Hoopernek.

– Nem David Hoopernek?

– Nem, azt hiszem, Mattnek hívják.

– Ó. Valamikor réges-rég jártam egy David Hooper nevű fiúval. Emlékszem… – Mielőtt befejezhette volna a mondatot, a szeme lecsukódott, és hamarosan mélyen, egyenletesen lélegezve aludt.

Néhány utcával arrább, egy kis faházban egy fekete férfi ült a fia ágya mellett.

– Melyik mesét olvassuk ma? – kérdezte.

– Nem akarok mesét olvasni – mondta a hétéves kisfiú. – Inkább mondjál egyet te.

– Oké. És miről szóljon az a mese?

– A cápáról. Mesélj a cápáról.

A férfi összerezzent.

– Nem. Mesélek inkább a… medvéről.

– Nem! A cápáról! A cápákról akarok hallani.

– Egy olyan hol volt, hol nem volt mesét?

– Persze. Például hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy cápa, aki megette az embereket.

– Ez nem valami szép mese.

– Miért eszik meg a cápák az embereket?

– Biztos éhesek. Nem tudom.

– Az ember vérzik, ha a cápa megeszi?

– Igen – felelte a férfi. – Ugyan már. Meséljünk inkább valami más állatról. Rosszat fogsz álmodni, ha a cápáról beszélünk.

– Nem fogok. Ha a cápa megpróbál megenni, jól orrba vágom.

– Semmiféle cápa nem akar megenni téged.

– Miért ne? Ha úszni megyek, fogadok, hogy meg akarnának enni. Fekete embert nem eszik a cápa?

– Elég legyen! Egy szót sem akarok hallani a cápákról. – A férfi felemelt egy halom könyvet az ágy melletti asztalról.

– Tessék. Olvassuk a Peter Pant.

MÁSODIK RÉSZ

5.

Péntek délben hazafelé menet, a délelőtti önkéntes munka után a Southampton Kórházban, Ellen benézett a postára bélyegért meg a levelekért. Amityben nem vitték házhoz a postát. Elméletileg csak az ajánlott leveleket vitték ki – a postahivatal egymérföldes körzetében –, de gyakorlatilag még az ajánlott leveleket is (kivéve, ha világosan fel volt tüntetve rajta, hogy Szövetségi Kormány a feladó) ott tartották, míg valaki értük nem ment.

A postahivatal kis, négyszögletes, épület volt a Teal utcában, rögtön a Fő utca sarkánál. 500 postarekesz volt benne, ebből 340-et Amity állandó lakosai béreltek. A fennmaradó 160 a nyaralók rendelkezésére állt, mégpedig a postáskisasszony, Minnie Eldridge szeszélyei szerint. Akiket kedvelt, azok rekeszt bérelhettek a nyári szezonra, akiket nem, azoknak sorba kellett állni a pultnál. Mivel nem volt hajlandó a rekeszeket egész évre kiadni, a nyaralók sohasem tudhatták egyik évről a másikra, hogy lesz-e rekeszük, mire júniusban megérkeznek.

Az általános vélemény szerint Minnie Eldridge úgy hetven-egynéhány éves lehetett, és valami titokzatos módon meggyőzte a washingtoni hatóságokat, hogy jóval a kötelező nyugdíjkorhatár alatt van. Kicsi volt és törékeny, de meglepően erős, majdnem olyan gyorsan rámolta ide-oda a csomagokat és a ládákat, mint a mellette dolgozó két fiatalember. Sohasem beszélt a múltjáról vagy a magánéletéről. Az egyetlen, amit tudni lehetett róla, hogy Nantucket Islanden született, és hogy nem sokkal az első világháború után költözött el onnan. Amennyire bárki is vissza tudott emlékezni, azóta is Amityben élt és nemcsak hogy bennszülöttnek tartotta magát, hanem szakértőnek is a város történetében. Nemigen kellett unszolni, hogy hosszú előadásba kezdjen Amity névadójáról, egy bizonyos Amity Hopewell nevű nőről a tizennyolcadik században, akit boszorkányságért elítéltek, és élvezettel sorolta a város múltjának nevezetesebb eseményeit: a forradalom alatt partra szállt szerencsétlen angol csapatok történetét, akik megpróbálták bekeríteni a gyarmati hadsereget (az angolok eltévedtek, és céltalanul vándoroltak ide-oda Long Islanden); a nagy tűzvészt 1823-ban, amikor az összes ház leégett, kivéve a városka egyetlen templomát; egy rumszállító hajó elsüllyedését 1921-ben (a hajót később kiemelték, de addigra hűlt helye volt a rakománynak, amit a tehermentesítés miatt eltávolítottak a hajófenékből); az 1938-as hurrikánt, és széltében-hosszában terjesztette annak a (teljesen sohasem bizonyított) esetnek a hírét, hogy 1942-ben három német kém szállt partra a Scotch Road-i strandon.

Ellen és Minnie kölcsönösen idegesítették egymást. Ellen megérezte, hogy Minnie nem szíveli, és igaza volt. Minnie zavarban volt Ellennel szemben, mert nem tudta hova sorolni. Ellen nem volt sem nyaraló, sem téli lakos. Nem szolgálta meg az egész évi postarekeszt, csak a férje révén jutott hozzá.

Minnie egyedül volt a postahivatalban, és a postát válogatta, amikor Ellen megérkezett.

– Jó reggelt, Minnie – köszönt Ellen.

Minnie felnézett a pult feletti órára, és azt mondta: – Jó napot.

– Kaphatnék egy tekercs nyolccentes bélyeget? – Ellen letett egy ötöst és három, egydollárost a pultra.

Minnie a rekeszekbe tolt még néhány levelet, lerakta a kezében levő csomót, és a pulthoz ment. Odaadta Ellennek a bélyegtekercset, és a bankjegyeket egy fiókba ejtette.

– Mit akar Martin csinálni azzal a cápával? – kérdezte.

– Nem tudom. Azt hiszem, meg akarják fogni.

– Kifoghatod-e horoggal Leviathánt?

– Tessék?

– Jób könyve – mondta Minnie. – Halandó ember meg nem foghatja azt a halat.

– Miért mondja ezt?

– Azért, mert így van elrendelve. Az a hal figyelmeztetés.

– Mire?

– Majd megtudjuk, ha eljön az ideje.

– Értem. – Ellen a tárcájába tette a bélyeget. – Lehet, hogy igaza van. Köszönöm, Minnie. – Megfordult, és az ajtó felé indult.

– Nem lehet vitás – mondta Minnie Ellen hátának.

Ellen kiment a Fő utcára, és jobbra fordult egy divatárubolt és egy régiségbolt mellett. Megállt az Amity Vasüzletnél, és bement. Az ajtónyitáskor felhangzó csilingelősre nem érkezett azonnal válasz. Várt egypár másodpercig, aztán megszólalt:

– Albert?

Hátrament az üzlet végébe, ahol egy nyitott ajtó az alagsorba vezetett. Hallotta, hogy két férfi beszélget odalent.

– Megyek már – harsant fel Albert Morris hangja. – Itt van egy egész dobozzal – mondta Morris a másik férfinak – Nézze meg, hátha talál benne.

Morris a lépcső aljához ment, és elindult, felfelé; a korlátba fogódzkodva lassan, megfontoltan, fokonként lépegetett. Hatvanéves elmúlt, és szívinfarktusa volt két évvel ezelőtt.

– Kötélvilla – mondta, amikor a lépcső tetejére ért.

– Mi? – kérdezte Ellen.

– Kötélvilla. Az ürge kötélvillákat keres egy hajóhoz. A méretből ítélve egy hadihajó kapitánya lehet. Egyébként mit parancsol?

– A konyhai vízcsapon összevissza van repedezve a gumifej. Tudja, amit úgy állítani lehet. Újat szeretnék venni.

– Semmi akadálya. Itt vannak fent. – Morris egy szekrényhez vezette Ellent az üzlet közepén. – Erre gondolt? – Gumirózsát tartott a kezében.

– Tökéletes,

– Nyolcvan cent. Csekk vagy készpénz?

– Kifizetem. Nem akarom, hogy nyolcvan cent miatt papírokat kelljen irkálnia.

– Irkáltam már jóval kevesebbért is – mondta Morris. – Nagyot nézne, ha egyet-mást elmesélnék.

Végigmentek a keskeny üzlethelyiségen a pénztárgéphez. Morris, miközben beütötte az összeget a gépbe, megszólalt: – Sokan odavannak e miatt a cápaügy miatt.

– Tudom. Nem csodálom.

– Azt mondják, újra meg kéne nyitni a strandokat.

– Hát, én…

– Ha engem kérdez, szerintem ez egy nagy – már megbocsát a szóért –, egy nagy baromság. Szerintem Martinnak van igaza.

– Ennek örülök, Albert.

– Talán ez az új fickó kisegít bennünket.

– Kicsoda?

– Ez a halszakértő onnan Massachusettsből.

– Ja igen. Hallottam, hogy itt van a városban.

– Éppen itt van.

Ellen körülnézett, és nem látott senkit.

– Hogyhogy?

– Lenn a pincében, neki kellenek azok a villák.

Abban a pillanatban Ellen hallotta, hogy valaki felfelé jön a lépcsőn. Megfordult, meglátta Hoopert az ajtóban, és hirtelen kislányos zavar öntötte el, mintha valami régi lovagjával találkozott volna, akit évek óta nem látott. A férfi idegen volt, mégis volt benne valami ismerős.

– Megtaláltam – mondta Hooper, két hatalmas, rozsdamentes acél kötélvillával a kezében. Odament a pulthoz, udvariasan rámosolygott Ellenre, aztán Morrishoz fordult: – Ezek jók lesznek. – A pultra tette a villákat, és átnyújtott Morrisnak egy húszdollárost.

Ellen Hooperra nézett. Mitől olyan ismerős, tűnődött magában. Remélte, Morris talán bemutatja őket egymásnak, de úgy látszott, a kereskedő ügyet se vet erre.

– Ne haragudjon – mondta az asszony Hoopernak –, de kérdezni szeretnék magától valamit.

Hooper ránézett, és újra elmosolyodott – kedvesen és barátságosan, ettől kemény arcvonásai meglágyultak, és kék szeme csillogni kezdett.

– Tessék – válaszolta. – Csak kérdezzen.

– Mondja, nem rokona véletlenül David Hoopernak?

– Az öccse vagyok. Ismeri Davidet?

– Igen – felelte Ellen. – Azazhogy inkább ismertem. Valamikor régen jártam vele. Ellen Brody vagyok. Régebben Ellen Shepherdnek hívtak. Mármint akkoriban.

– Hát persze, emlékszem magára.

– Ugyan már.

– Nem viccelek. Bebizonyítom magának. Lássuk csak… Akkor rövidebb volt a haja, olyan apródfrizurát viselt. Mindig kabalakarkötőt hordott. Emlékszem, mert egy nagy függő volt rajta, úgy nézett ki, mint az Eiffel-torony. És folyton azt a dalt énekelte – mi is a címe? – Bim-bum, vagy valami ilyesmi.

Ellen nevetett.

– Te jó ég, micsoda memóriája van. Rég elfelejtettem azt a dalt.

– A gyerekek sok fura apróságot megjegyeznek. Meddig is… két évig járt Daviddel, nem?

– Két nyáron – felelte Ellen. – Jól mulattunk. Nemigen jutott eszembe az utóbbi években.

– És maga emlékszik rám?

– Homályosan. Nem vagyok biztos benne. Arra emlékszem, hogy Davidnek volt egy öccse. Maga olyan kilenc-tíz éves lehetett akkor.

– Körülbelül; David tíz évvel idősebb nálam. Még valamire emlékszem: mindenki Mattnek hívott. Úgy gondoltam, ez olyan felnőttesen hangzik. De maga Matthew-nak szólított. Azt mondta, ez méltóságteljesebb. Valószínűleg szerelmes voltam magába.

– Ó, tényleg? – Ellen elvörösödött. Albert Morris nevetett.

– Előbb-utóbb mindig beleszerettem a lányokba, akikkel David járt – mondta Hooper.

– Ó.

Morris visszaadott Hoopernak; a fiatalember Ellenhez fordult.

– Visszamegyek a kikötőbe. Elvihetem egy darabon?

– Köszönöm, kocsival vagyok. – Köszönt Morrisnak, és Hooperral együtt kilépett az üzletből. – Szóval tudós lett magából – mondta, amikor kiértek.

– Véletlenül alakult így. Angol szakosként kezdtem. Aztán felvettem egy félév tengeri biológiát, hogy meglegyen a természettudomány-jegyem, és… zsupsz! – benne voltam nyakig.

– Miben? A tengerben?

– Nem. Mármint igen is meg nem is. Mindig imádtam a tengert. Tizenkét-tizenhárom éves koromban a legcsodálatosabb szórakozás, amit el tudtam képzelni, az volt, hogy az ember kivisz egy hálózsákot a partra, és ott tölti az éjszakát, csak fekszik a homokon, és hallgatja a hullámok zúgását, és arra gondol, vajon honnan jöttek, és micsoda fantasztikus dolgokat láthattak útközben. Ami igazán megfogott az egyetemen, azok a halak voltak, meg pontosabban a cápák.

Ellen nevetett.

– Hogy lehet éppen egy ilyen rémes állatba beleszeretni. Mintha valaki a patkányokért rajongana.

– A legtöbben így gondolják – mondta Hooper. – De tévednek. A cápákban is megvan minden, amiről egy tudós álmodhat. Gyönyörűek – istenem, milyen gyönyörűek tudnak lenni. Olyanok, mint egy képtelenül tökéletes gépezet. Kecsesebbek, mint bármelyik madár. Titokzatosabbak, mint bármelyik állat a földön. Senki sem tudja, meddig élnek és milyen impulzusokra reagálnák, az éhséget kivéve. Több, mint kétszázötven-fajta cápa van, és mindegyik különbözik az összes többitől. Tudósok az egész életet a tanulmányozásukkal töltik, és amikor végre előjönnek valami szép, pofás kis általánosítással, valami mindig lelövi az egészet. Az emberek több mint kétezer éve keresnek valami hatásos cápariasztót. Sohasem sikerült olyat találni, ami tényleg hatásos lenne. – Elhallgatott, mosolyogva Ellenre nézett. – Ne haragudjon, nem akartam előadást tartani. Amint látja, meg vagyok fertőzve.

– És amint maga látja – mondta Ellen – fogalmam sincs, miről beszélek. Maga a Yale-re járt, nem?

– Igen. Hova jártam volna? Családunk egyetlen olyan férfitagját, aki az elmúlt négy nemzedékből nem a Yale-re járt, kirúgták az Andoverből, és végül a Miami Ohióba került. A Yale után a floridai egyetemre mentem. Aztán egypár évig cápákat hajkurásztam szerte a világon.

– Nagyon érdekes lehetett.

– Számomra maga volt a paradicsom. Mintha egy alkoholistának átnyújtanák a szeszfőzde kulcsát. Cápákat jelöltem meg a Vörös-tengerben, és Ausztrália partjainál találkoztam velük a vízben.

– A vízben?

Hooper bólintott.

– Többnyire ketrecben, de nem mindig. Tudom, mire gondol most. Az emberek általában azt hiszik, halálvágyam van – különösen az anyám. De ha az ember tudja, mit csinál, szinte nullára lehet csökkenteni a veszélyt.

– Maga lehet a világ legnagyobb élő cápaszakértője.

– Aligha – mondta nevetve Hooper. – De igyekszem. Az egyetlen út, amit elmulasztottam, de amiért mindent megtettem volna, Peter Gimble útja volt. Filmet csináltak belője. Néha álmodom arról az útról. Ott voltak a vízben két nagy fehérrel, pont olyanokkal, mint ami most erre maguk felé jár.

– Örülök, hogy nem ment el arra az útra – mondta Ellen. – Biztosan ki akarta volna próbálni, milyen lehet egy cápa belülről. De meséljen Davidről. Mi van vele?

– Tulajdonképpen jól van. Ügynök San Franciscóban.

– Mit ért azon, hogy tulajdonképpen?

– Hát, már a második feleségénél tart. Az első, talán maga ismeri is, Patty Fremont volt.

– Persze. Együtt teniszeztünk. Valahogy úgy örökölte tőlem Davidet. Ez rá a finom kifejezés.

– Három évig tartott, amíg a nő fel nem szedett valami családos ürgét egy antibes-i házzal. David meg fogta magát, és talált egy lányt, akinek az apja főrészvényes egy olajtársaságnál. Elég helyes lány, de az intelligenciahányadosa akkora, mint egy articsókáé. Ha Davidnek egy kis esze lenne, észrevette volna, mikor fogta meg az isten lábát, és lehorgonyoz magánál.

Ellen elpirult, és halkan megjegyezte: – Kedves magától, hogy ilyeneket mond.

– Komolyan. Én a helyében ezt csináltam volna.

– Na és maga? Miféle szerencsés leányzó kapta el magát?

– Egyelőre semmilyen. Talán a lányok nem tudják, milyen szerencsések lehetnének. – Hooper nevetett. – Meséljen magáról. Ne, várjon. Hadd találjam ki. Három gyerek, igaz?

– Igaz. Nem gondoltam, hogy ennyire látszik.

– Nem, dehogy, nem úgy értem. Egyáltalán nem látszik. A férje, lássuk csak, ügyvéd. Van egy lakásuk a városban és egy nyaralójuk Amityben. Boldogabb már nem is lehetne. Én pontosan ezt is kívánom magának.

Ellen mosolyogva rázta a fejét.

– Nem egészen. Mármint nem a boldogságot értem rajta, hanem a többit. A férjem a rendőrfőnök Amityben.

Hooper szemében csak egy pillanatig villant fel a meglepetés. Aztán a homlokára csapott, és megszólalt: – Milyen hülye vagyok. Persze, Brody. Nem kapcsoltam össze. Ez nagyszerű. Találkoztam a férjével tegnap este. Remek fickónak látszik.

Ellen mintha egy szikrányi gúnyt érzett volna Hooper hangjában, de aztán azt mondta magában, ne légy ostoba, mit kell mindenkiben valami hátsó gondolatot keresni?

– Meddig marad nálunk? – kérdezte.

– Nem tudom. Attól függ, mi lesz a cápával. Amint elmegy, megyek én is.

– Woods Hole-ban lakik?

– Nem, de nem messze. Hyannisportban. Van egy kis házam a parton. Szeretek közel lenni a vízhez. Ha több mint tízmérföldnyire bent vagyok a szárazföldön, zártságiszonyom támad.

– Egészen egyedül él?

– Egészen. Csak magam, meg egy körülbelül százmillió dollár értékű sztereó felszerelés, és egymillió könyv. Mondja, szokott még táncolni?

– Táncolni?

– Persze. Most jutott eszembe. David mesélte, hogy maga volt a legjobb táncos, akivel valaha is járt. Valami versenyt is nyertek, ugye?

A múlt – mint valami régóta kalitkába zárt és hirtelen kieresztett madár – repült Ellen felé, körül zsongta a fejét, és sóvárgással árasztotta el.

– Egy szamba versenyt – felelte – A Strand Chabban. Milyen rég volt. Nem, már nem szoktam táncolni. Martin nem táncol, de még ha tudna is, nem hiszem, hogy játszanak még olyan zenét bárhol is.

– Kár. David azt mondta, fantasztikus volt.

– Csodálatos este volt – mondta Ellen. Hagyta, hogy körüllengjék az emlékek, hogy a legapróbb részletek is fölmerüljenek. – Lester Lanin zenekara játszott. A Strand Club csupa krepp-papírral meg léggömbökkel volt díszítve. Daviden a kedvenc zakója volt, piros selyem.

– Most az enyém – mondta Hooper. – Ezt én örököltem tőle.

– Mind azokat a csodálatos számokat játszották. “Hegyi fű“ volt az egyiknek a címe. David olyan jól two-steppelt. Alig tudtam tartani vele a lépést. Csak keringőt nem volt hajlandó táncolni. Azt mondta, elszédül tőle. Mindenki olyan barna volt. Azt hiszem, egész nyáron nem esett az eső. Emlékszem, sárga ruhát vettem fel aznap este, mert jól állt a lesült bőrömhöz. Két verseny volt, egy charleston, amit Susie Kendall és Chip Fogarty nyertek, és a szambaverseny. A “Brazil“-t játszották a végén, és úgy táncoltunk, mintha az életünk függne tőle. Oldalra meg hátra hajlongtunk, mint az őrültek. Azt hittem, összeesek, amikor vége lett. Tudja, mi volt az első díj? Egy csirkekonzerv. A szobámban tartottam, amíg meg nem romlott és ki nem púposodott. Apu kidobatta velem. – Ellen mosolygott. – Azok voltak a szép idők. Próbálok nem túl sokat gondolni rájuk.

– Miért?

– Így visszatekintve a múlt mindig sokkal szebbnek tűnik, mint amikor még jelen volt. Nyomasztó, ha az ember túl gyakran idézgeti fel a kedves emlékekét. Úgy nézi, mintha soha többé nem lenne része hozzájuk foghatóban.

– Nekem könnyű nem gondolni a múltra.

– Tényleg? Miért?

– Egyszerűen csak azért, mert nem volt benne semmi nagyszerű. David volt az elsőszülött. Én inkább csak olyan utánérzés voltam. Azt hiszem, az volt a létem célja, hogy összetartsam a szüleim házasságát. És nem sikerült. Elég kínos, ha az ember a legelső dologgal kudarcot vall, amit elvárnak tőle. David húszéves volt, amikor a szüleink elváltak. Én még tizenegy sem. És a válás nem volt éppen barátságos. A megelőző néhány év sem volt valami barátságos. A szokásos történet – semmi különös –, de nem volt éppen szórakoztató. Valószínűleg eltúlzom a dolgot. Mindenesetre nagyon sok mindent tervezek. Nem nagyon gondolok a múltra.

– Ez így biztosan egészségesebb.

– Nem tudom. Talán ha valami frenetikus múltam lett volna, akkor egyfolytában rajta rágódnék. De… erről elég is ennyi. Le kell mennem a kikötőbe. Biztos, hogy nem vihetem el egy darabon?

– Biztos, köszönöm szépen. Ott van a kocsim a túlsó sarkon.

– Oké. Hát… – Hooper kezet nyújtott. – Igazán nagyszerű volt újra találkozni magával, és remélem, még látjuk egymást, mielőtt elmegyek.

– Én is remélem – mondta Ellen, és kezet fogott a fiatalemberrel

– Kizártnak tartja, hogy valamelyik délután ráérne egy teniszpartira?

Ellen nevetett.

– Ó, istenem. Nem is tudom, mikor volt utoljára teniszütő a kezemben. De kösz a meghívást.

– Oké. Hát, viszontlátásra. – Hooper megfordult, és eltrappolt az utca végén álló kocsijához, egy zöld Ford Pintóhoz, Ellen állt, és nézte, amint Hooper elindítja a kocsit, kimanőverez a parkolóhelyről, és kihajt az utcára. Amikor elgördült előtte, Ellen a vállához emelte a kezét, és óvatosan, félszegen intett neki. Hooper kidugta a bal kezét a kocsiablakon, és visszaintegetett. Aztán befordult a sarkon, és eltűnt.

Fájdalmas szomorúság fogta el Ellent. Erősebben érezte, mint bármikor, hogy az élete – legalábbis a legjobb része, az a része, ami friss volt és vidám – tovatűnt. Amikor ez az érzés tudatosult benne, bűntudat töltötte el, mert a fájdalmas nosztalgiát bizonyítéknak tekintette arra, hogy rossz anya és elégedetlen feleség. Gyűlölte az életét, és gyűlölte magát ezért a gyűlöletért. Egy dal egyik sora jutott az eszébe, Billy egyik lemezéről: “Eladnám minden holnapomat egyetlen tegnapért“. Belemenne-e egy ilyen üzletbe? Nem tudta. De mire jó ezen rágódni? A tegnapok elmúltak, egyre gyorsabban pörögtek lefelé egy feneketlen örvénybe. Soha többé nem lehet visszahozni sem a gazdagságot, sem az örömöt.

Hooper mosolygós arca merült fel előtte. Elég, mondta magában. Hülyeség. Rosszabb, önpusztítás.

Átment az utcán, és bekecmergett a kocsijába. Amikor kiért a többi kocsi közé, Larry Vaughant pillantotta meg a sarkon. Istenem, gondolta, olyan szomorúnak látszik, mint amilyennek én érzem magam.

6.

A hétvége olyan csendes volt, mintha késő ősz lenne. A lezárt strandokkal, amelyeket a nappali órákban rendőrjárőrök ellenőriztek, Amity szinte kihalt volt. Hooper fel-alá cirkált a part mellett Ben Gardner hajójával, de az egyetlen életjel a vízben egypár apróhal és egy kis sügérraj volt. Vasárnap estére, miután a napot East Hamptonban töltötte – ott zsúfolt volt a strand, és úgy gondolta, hogy esetleg a cápa ott kerül elő, ahol emberek fürödnek –, közölte Brodyval, hogy minden valószínűség szerint a cápa visszatért a mélybe.

– Miből gondolja? – kérdezte Brody.

– Színét se látni – mondta Hooper. – Másfajta hal viszont dögivel van. Ha egy nagy fehér lenne a közelben, minden más eltűnne. Ez az egyik, amit a búvárok a nagy fehérekről mondanak. Hogy ha a közelben vannak, borzasztóan csendes lesz a víz.

– Nem tud meggyőzni – felelte Brody. – Legalábbis annyira nem, hogy megnyissam a strandokat. Még nem. – Tudta, hogy egy eseménytelen hétvége után mindenki – Vaughan, a többi ingatlanügynökség, a kereskedők – követelni fogja a strandok megnyitását. Szinte azt kívánta, bárcsak látta volna Hooper a cápát. Az bizonyosság lenne. Így viszont csak negatív bizonyítékuk volt, és ez egy rendőr agyának nem volt elégséges.

Hétfő délután Brody az irodájában ült, amikor Bixby szólt, hogy Ellen keresi.

– Ne haragudj, hogy zavarlak – mondta –, csak meg akartalak kérdezni valamiről. Mit szólnál hozzá, ha vacsoravendégeket hívnánk valamelyik este?

– Minek?

– Csak úgy. Már évek óta nem volt nálunk senki. Nem is emlékszem, mikor hívtunk meg utoljára valakit.

– Én sem emlékszem – mondta Brody. De ez nem volt igaz. Nagyon is jól emlékezett az utolsó vendégségre: három évvel ezelőtt, amikor Ellen a nyári társaság bevételére indított keresztes hadjáratának kellős közepén volt. Három nyaraló házaspárt hívott meg. Elég szimpatikus emberek voltak, emlékezett Brody, de a beszélgetés merev volt, erőltetett és kínos. Brody és a vendégei nagyítóval kerestek valamilyen közös témát vagy érdeklődési kört, és nem találtak. Így aztán egy idő után a vendégeknek nem maradt más hátra, mint hogy maguk között beszélgessenek, és kényszeres udvariassággal bevonják Ellent minden alkalommal, amikor valami olyasmit mondott, hogy “Ó, emlékszem rá!“ Ellen ideges volt és kapkodó, és miután a vendégek elmentek, és elmosogatta az edényt és kétszer azt mondta Brodynak: “Hát nem nagyszerű egy este volt?“, bezárkózott a fürdőszobába, és sírt.

– Na, mit gondolsz? – kérdezte Ellen.

– Nem tudom. Felőlem oké, ha te akarod. Kit akarsz meghívni?

– Mindenekelőtt, azt hiszem, Matt Hoopert feltétlenül.

– Minek? Ott eszik az Abelard-ban, nem? Az étkezések benne vannak a szoba árában.

– Nem arról van szó, Martin. Tudod jól. Egyedül van a városban, és különben is nagyon szimpatikus.

– Honnan tudod? Nem is tudtam, hogy ismered.

– Nem meséltem? Pénteken összefutottam vele Albert Morrisnál. Biztos, hogy mondtam neked.

– Nem mondtad, de nem érdekes. Teljesen mindegy.

– Kiderült, hogy annak a Hoopernak az öccse, akit ismertem. Sokkal jobban emlékezett rám, mint én őrá. De hát ő annyival fiatalabb.

– Aha… És mikorra tervezed a banzájt?

– Holnap estére gondoltam. És nem lesz banzáj. Csak egyszerűen arra gondoltam, hogy meghívhatnánk egy kellemes kis társaságot. Legfeljebb hat vagy nyolc embert!

– Gondolod, hogy eljönnek ilyen hirtelen meghívásra?

– Ó, persze. Hétközben senki sem csinál semmit. Van egypár bridzsparti, de azzal kész is.

– Aha – mondta Brody. – Mármint hogy a nyaralók.

– Tudod, arra gondoltam, hogy Matt biztos jól érezné magát köztük. Mit szólnál Baxterékhez? Kellemes emberek, nem?

– Nem hinném, hogy ismerem őket.

– Dehogyisnem, ne butáskodj. Clem és Cici Baxter. Azelőtt Cici Davenport volt. Kint laknak a Scotchon. Clem éppen szabadságon van. Tudom, mert láttam reggel az utcán.

– Oké. Próbáld meg őket, ha akarod.

– Még kit?

– Valakit, akivel beszélni tudok. Mit szólnál Meadowsékhoz?

– De Matt már ismeri Harryt.

– Dorothyt nem ismeri. Ő elég beszédes.

– Jól van – mondta Ellen. – Gondolom, egy kis helyi színezet nem árthat, és Harry mindenről tud, ami errefelé történik.

– Nem a helyi színezetre gondoltam – jegyezte meg élesen Brody. – Meadowsék barátaink.

– Tudom. Nem úgy értettem.

– Ha helyi színezetet akarsz, csak át kell nézned az ágyad másik oldalára.

– Tudom. Mondtam már, hogy ne haragudj.

– Na és egy lány? – mondta Brody. – Keresned kéne valami helyes kis csajt Hoopernak.

Ellen csak kis idő múlva válaszolt.

– Ha úgy gondolod.

– Nekem igazán mindegy. Csak gondoltam, jobban szórakozna, ha beszélgethetne valakivel, aki korban illik hozzá.

– Annyira nem fiatal, Martin. És mi nem vagyunk annyira öregek. De jól van, majd meglátom, találok-e valakit, aki el tudná szórakoztatni.

– Viszlát – mondta Brody, és letette a kagylót. Lehangolt volt, mert valami gyanúsat érzett ezzel a vendégséggel kapcsolatban. Nem volt benne biztos, de azt hitte – és minél többet gondolt rá, annál biztosabbra vette –, hogy Ellen újabb kampányt tervez annak a világnak a meghódítására, ahonnét Brody elragadta, és most volt ugródeszkája, amiről elrugaszkodjék: Hooper.

Másnap este Brody valamivel öt után ért haza. Ellen a vacsoraasztalt terítette az ebédlőben. Brody arcon csókolta, és megszólalt: – Hűha! De rég nem láttam ezt az ezüstöt. – Ellen a szüleitől kapta, amikor férjhez ment.

– Tudom, órákig tartott, míg megpucoltam.

– Hát ez meg mi? – Brody felemelt egy talpas borospoharat. – Ez honnét van?

– A Lure-nál vettem.

– Mennyibe került? – Brody visszatette a poharat az asztalra.

– Nem sokba – felelte Ellen; összehajtott egy szalvétát, és szépen egy nagyvilla és egy salátásvilla alá helyezte.

– Mennyibe?

– Húsz dollárba, de egy egész tucat.

– Te aztán nem kukoricázol, ha estélyt adsz.

– Nem volt rendes borospoharunk – mentegetőzött Ellen. – Az utolsók hónapokkal ezelőtt eltörtek, amikor Sean feldöntötte a faliszekrényt.

Brody megszámolta a székeket az asztal körül.

– Csak hatan leszünk? – kérdezte. – Mi történt?

– Baxterék nem érnek rá. Cici felhívott, hogy Clemnek valami dolga van a városban, és ő is bemegy vele. Ott maradnak estére. – Volt valami hamis a hangjában, valami tettetett közöny.

– Aha – mondta Brody. – Kár. – Nem merte kimutatni, hogy örül. – Kit hívtál Hoopernak, valami csinos kis pipit?

– Daisy Wickert. Gibby Böngészdéjében dolgozik. Nagyon helyes lány.

– Hányra jönnek a vendégek?

– Meadowsék és Daisy fél nyolcra. Matthew-t hétre hívtam.

– Azt hittem, Mattnek hívják.

– Ó, ez csak egy régi vicc, amit ő juttatott eszembe. Mint kiderült, kiskorában Matthewnak hívtam. Azért kértem hétre, hogy a gyerekek megismerkedhessenek vele. Azt hiszem, odalesznek tőle.

Brody az órára nézett.

– Ha Meadowsék csak fél nyolcra jönnek, lesz fél kilenc vagy talán kilenc is, mire eszünk. Addig rég éhen halok. Azt hiszem, bekapok egy szendvicset.

– Ne tömd tele magad – mondta Ellen. – Irtó finom vacsora lesz.

Brody szaglászott a konyhai illatok között, megszemlélte a lábos- és csomagolópapír halmot, és megkérdezte: – Mit főzöl?

– Lepkebáránynak hívják – felelte az asszony. – Remélem, nem fuserálom el valami hülyeséggel.

– Jó szaga van – mondta Brody. – Mi ez a lötty itt a mosogató mellett? Öntsem ki, és mosogassam el a lábost?

Ellen az ebédlőből kérdezte: – Miféle lötty?

– Ez itt a lábosban.

– Mi… jézusmária! – kiáltotta, és kirohant a konyhába. Látta, hogy Brody röhög. – Ó, te piszok. – Meglegyintette a tarkóját. – Gazpachónak hívják. Leves.

– Biztos vagy benne, hogy nem romlott? – húzta Brody. – Olyan nyálkás az egész.

– Ilyennek kell lennie, te tahó.

Brody a fejét rázta.

– Szegény öreg Hooper bánni fogja, hogy nem az Abelard-ban vacsorázott.

– Jaj, de piszok vagy – mondta Ellen. – Várj csak, amíg megkóstolod. Mindjárt másképp fogsz beszélni.

– Lehet. Ha megérem. – Brody nevetett, odament a jégszekrényhez. Kotorászott egy darabig, talált egy kis felvágottat meg sajtot a szendvicshez. Kinyitott egy doboz sört, és elindult a nappali felé. – Nézem egy kicsit a híradót, aztán lezuhanyozom és átöltözöm – mondta.

– Tettem ki neked tiszta ruhát az ágyra. És meg is borotválkozhatnál. Rémes ötórai borostád van.

– Te jó ég, hát ki jön hozzánk vacsorázni, Fülöp herceg és Jackie Onassis?

– Csak szeretném, ha rendesen néznél ki.

Hét óra ötkor szólt a csengő; Brody nyitott ajtót. Kék madraszing volt rajta, sötétkék egyenruhanadrág és fekete cipő. Frissnek és tisztának érezte magát.

– Ki vagy csípve – mondta Ellen. De amikor ajtót nyitott Hoopernak, ha nem is gyűröttnek, de legalábbis lefőzöttnek érezte magát. Hooper bő szárú farmernadrágot viselt, bőrsarut, zokni nélkül, és egy piros Lacoste-inget, alligátorral a mellén. Ez volt a gazdag fiatalok egyenruhája Amityben.

– Hello – üdvözölte Brody. – Jöjjön be.

– Hello – köszönt vissza Hooper. Kezet ráztak.

Ellen kijött a konyhából. Hosszú batikszoknya volt rajta, papucs és kék selyemblúz. A nyakában a tenyésztett gyöngysor, amit Brody tól kapott nászajándékba.

– rülök, hogy eljött, Matthew – mondta.

– Én örülök, hogy meghívott – udvariaskodott Hooper. Kezet fogtak. – Sajnálom, hogy nem nézek ki tisztességesebben, de nem hoztam magammal mást, csak munkaruhát. Mentségemre szolgáljon, hogy legalább tiszta.

– Ne butáskodjon – mondta Ellen. – Remekül néz ki. A piros nagyon jól áll a barna bőréhez meg a hajához.

Hooper nevetett. Odafordult Brodythoz, és megkérdezte: – Nincs ellene kifogása, ha adok Ellennek valamit?

– Hogy érti? – kérdezte Brody. Azt gondolta magában, mi az, hogy valamit? Csókot? Egy tábla csokoládét? Barackot a fejére?

– Ajándékot. Igazán semmiség. Csak éppen a kezembe akadt.

– Nincs kifogásom ellene – felelte Brody. Még mindig azon csodálkozott, hogy miért kellett ezt megkérdezni.

Hooper a farmerja zsebében kotorászott, majd egy kis, selyempapírba tekert csomagot halászott elő. Ellen felé nyújtotta.

– A ház úrnőjének – mondta –, tiszteletlen öltözékem ellensúlyozására.

Ellen kuncogott, és óvatosan kibontotta a papírt. Valami talizmánféle volt benne, vagy talán függő, körülbelül egy hüvelyk széles.

– Gyönyörű – mondta. – Mi ez?

– Cápafog – felelte Hooper. – Pontosabban egy tigriscápa foga. A foglalat ezüst.

– Hol szerezte?

– Macaóban. Kutatóúton voltam arrafelé pár évvel ezelőtt. Egy kis mellékutcában volt egy apró üzlet egy még apróbb kínaival, aki egész életében cápafogakat fényesített, és ezüstfoglalatokat rakott rájuk, hogy láncra lehessen akasztani. Nem tudtam ellenállni neki.

– Macao! – sóhajtott fel Ellen. – Nem hiszem, hogy el tudnám helyezni a térképen, ha arra kerülne a sor. Irtó izgalmas lehetett.

Brody megszólalt: – Hongkong mellett van.

– Igen – mondta Hooper. – Mindenesetre a babona szerint, ha a testén hordja, megvédi a cápaharapástól. A jelen körülmények között, gondoltam, célszerű ajándék.

– De még mennyire! – mondta Ellen. – Magának is van?

– Nekem is van egy – felelte Hooper –, de nem tudom, hogyan viseljem. Nem szeretek semmit a nyakamban, és ha az ember cápafogat hurcol a zsebében, akkor tapasztalataim szerint két veszély fenyegeti. Vagy beleszúr a lábába, vagy kihasítja a nadrágját. Mintha nyitott bicskát tartana a zsebében. Így hát az én esetemben a gyakorlati megfontolás legyőzi a babonát, legalábbis amíg szárazföldön vagyok.

Ellen nevetett, aztán Brodyhoz fordult: – Martin, tennél egy óriási szívességet? Felmennél és lehoznád az ékszeres dobozomból azt a vékony ezüstláncot? Most azonnal fel szeretném venni Matthew cápafogát. Az ember sosem tudhatja, nem találkozik-e cápával a vacsoránál – mondta végül Hoopernak.

Amikor Brody elindult, Ellen utánaszólt: – Ó, és szólj a gyerekeknek, hogy jöjjenek le.

Brody amikor befordult a lépcső tetején, Ellen hangját hallotta: – Igazán olyan nagyszerű újra látni magát.

Brody bement a hálószobába, és leült az ágy szélére. Mély lélegzetet vett, és ökölbe szorította, majd újra kinyitotta a jobb kezét. Küzdött a düh és a zavar ellen, és veszített. Fenyegetve érezte magát, mintha valaki betolakodott volna a házába, s olyan kifinomult, megfoghatatlan fegyverei volnának, amelyekkel nem kelhet versenyre: jó megjelenés, fiatalság, kifinomultság és mindenekfelett egy olyan időből származó közösség Ellennel, amiről Brody tudta, hogy Ellen azt kívánja: bárcsak sose lett volna vége. Eddig azt hitte, Ellen Hoopert akarja felhasználni, hogy a nyaralóknak imponáljon, most viszont úgy érezte, magának Hoopernak akar imponálni. Nem értette, miért. Lehet, hogy téved. Végül is Ellen és Hooper régóta ismerik egymást. Talán csak eltúlozza, hogy két régi barát újra megpróbálja feleleveníteni az ismeretséget. Barátok? A fenét, Hooper legalább tíz évvel fiatalabb Ellennél. Miféle barátok lehettek? Ismerősök. Épp hogy csak. Akkor meg miért játszotta le Ellen ezt a nagy jelenetet? Lealacsonyítja magát vele, gondolta Brody; és őt is lealacsonyítja, hogy ezzel a komédiázással megpróbálja megtagadni kettőjük életközösségét.

– Le van szarva! – kiáltott fel. Felkelt, kinyitotta az öltözőszekrény fiókját, addig keresgélt, míg meg nem találta Ellen ékszeres dobozát. Kivette az ezüstláncot, becsukta a fiókot, és kiment a hallba. Bedugta a fejét a fiúk szobájába, és beszólt: – Gyerünk, banditák – aztán lement a lépcsőn.

Ellen a dívány egyik végén ült, Hooper a másikon; amikor Brody belépett a nappaliba, hallotta, hogy Ellen megkérdezi a fiatalembert: – Jobb szeretné, ha nem hívnám Matthewnak?

Hooper nevetett, és azt felelte: – Engem nem zavar. Valahogy felidézi a régi emlékeket, és annak ellenére, amit a múltkor mondtam, tulajdonképpen nem bánom.

A múltkor? – gondolta Brody. A vasüzletben. Úgy látszik, jócskán elbeszélgettek.

– Itt van – mondta Ellennek, és átnyújtotta a láncot.

– Köszönöm – felelte az asszony. Kikapcsolta a gyöngysort, és a dohányzóasztalra lökte. – És most, Matthew, mutassa meg, hogyan kell a cápafogat föltenni. – Brody felemelte a gyöngyöt az asztalról, és zsebre vágta.

A fiúk libasorban jöttek lefelé a lépcsőn. Mind szép rendesen, sportingben és nadrágban. Ellen fölvette az ezüst nyakláncot, és rá-mosolygott Hooperra.

– Gyertek ide, gyerekek – mondta. – Ismerkedjetek meg Mr. Hooperral. Ez Billy Brody. Billy tizennégy éves. – Billy kezet fogott Hooperral. – És ő az ifjabb Martin. Ő tizenkettő. És Sean, Ő kilenc… lesz. Mr. Hooper oceanográfus.

– Tulajdonképpen ichtyológus – mondta Hooper.

– Az mi? – kérdezte az ifjabb Martin.

– Olyan zoológus, aki a halakra specializálja magát.

– Mi az a zoológus?

– Én tudom – felelte Billy –, az egy olyan ürge, aki állatokat tanulmányoz.

– Úgy van – helyeselt Hooper. – Jól mondod.

– Meg akarja fogni a cápát? – kérdezte Martin.

– Megpróbálom megkeresni – válaszolta Hooper. – De még nem tudom. Az is lehet, hogy már elment.

– Fogott már cápát?

– Igen, de ilyen nagyot még nem.

Sean megszólalt: – Raknak a cápák tojásokat?

– Ez nagyon jó kérdés, fiatalember – jegyezte meg Hooper –, de nem olyan egyszerű a dolog. Ha olyan tojásra gondolsz, mint a tyúké, akkor nem. De egyes cápáknak igenis van tojásuk.

– Hagyjátok élni Mr. Hoopert, gyerekek – szólt rá Ellen a fiaira, aztán Brodyhoz fordult: – Martin, nem készítenél nekünk valami italt?

– Dehogynem – mondta Brody. – Mit?

– Én gint kérek tonikkal, ha lehet – mondta Hooper.

– És te, Ellen?

– Mit is igyak? Azt hiszem, csak egy vermutot kérek jéggel.

– Jé, anyu – szólalt meg Billy –, mi az ott a nyakadban?

– Cápafog, drágám. Mr. Hoopertől kaptam.

– Hűha, ez aztán igen. Megnézhetem?

Brody kiment a konyhába. Az italokat egy szekrényben tartották a mosogató fölött. Az ajtaja be volt szorulva. Megrántotta a fémfogantyút, de a kezében maradt. Gondolkozás nélkül bevágta a szemétvödörbe. A fiókból elővett egy csavarhúzót, és felfeszítette a szekrény ajtaját. Vermut. Hogy a fenébe néz ki az üveg? Soha senki nem ivott vermutot jéggel. Ellen legfeljebb rozspálinkát gyömbérsörrel. Aha, zöld üveg. Ott volt, egész hátul. Brody megragadta az üveget, lecsavarta a kupakját, és beleszagolt. Olyan szaga volt, mint azoknak az olcsó gyümölcsboroknak, amiknek pintjét hatvankilenc centért veszik az iszákosok.

Brody elkészítette a két italt, aztán magának is kevert egy pohár gyömbérsört rozspálinkával. Megszokásból mérőpohárba kezdte önteni a rozspálinkát, de aztán meggondolta magát, és jó harmadáig töltötte a poharat. Gyömbérsört öntött rá, beleszórt egypár jégkockát, és a másik két pohárért nyúlt. Úgy lehetett csak igazán jól felemelni őket, hogy az egyiket a hüvelykujja és a másik ujja közé fogta, a másikat pedig hozzászorította az elsőhöz, úgy, hogy a mutatóujja jócskán beleért a pohárba. Jó nagyot kortyolt a saját italából, és visszament a nappaliba. Billy és Martin felmásztak a díványra Ellen és Hooper közé. Sean a padlón ült. Brody hallotta, hogy Hooper valami disznóról mesél. Martin felkiáltott: – Húha!

– Itt van – mondta Brody, és az elülső poharat, amelyikbe beleért az ujja, odanyújtotta Ellennek.

– Így nem kap borravalót, fiam – mondta Ellen. – Még jó, hogy nem mentél pincérnek.

Brody ránézett, több vaskos gorombaság is eszébe jutott, de aztán csak annyit mondott: – Bocsánat, hercegnő. – A másik poharat odaadta Hoopernak: – Remélem, valami ilyesmire gondolt.

– Ó, nagyszerű. Kösz.

– Matt éppen egy cápáról mesélt, amit megfogott – mondta Ellen. – Majdnem egy egész disznó volt benne.

– Tényleg? – kérdezte Brody, és leült az egyik fotelba a dívánnyal szemben.

– És ez még nem minden, apu – mondta Martin, – Egy tekercs kátránypapír is volt benne.

– Meg egy embercsont – folytatta Sean.

– Azt mondtam, úgy nézett ki, mintha emberi csont volna – mondta Hooper. – Akkor már nem lehetett pontosan megállapítani. Az is lehet, hogy marhaborda volt.

– Azt hittem, maguk tudósok, rögtön meg tudják mondani az ilyesmit – jegyezte meg Brody.

– Nem mindig – felelt Hooper. – Főként akkor nem, ha csak egy darab marhacsontot találunk.

Brody nagyot kortyolt a poharából.

– Aha – mondta.

– Jaj, apu, tudod, hogy öli meg a delfin a cápát? – kérdezte Billy.

– Puskával?

– Dehogyis. Addig döfködi, míg meg nem döglik. Most mesélte Mr. Hooper.

– Állati – mondta Brody, és kiürítette a poharát. – Csinálok még egyet. Kér még valaki?

– Hétköznap este? – mondta Ellen. – Nahát.

– Miért ne? Nem minden este van nálunk ilyen fene nagy, megveszekedett vacsoravendégség – Brody a konyhába indult, de a csengő hangja megállította. Kinyitotta az ajtót, ott állt előtte az alacsony, vékony Dorothy Meadows, a szokásos sötétkék puhában és egy szál gyöngysorral a nyakán. Mögötte magas, karcsú lány, hosszú, sima hajjal. Daisy Wicker, gondolta Brody. Nadrág és szandál volt rajta, és nem volt kifestve. A háttérben ott tornyosult Harry Meadows összetéveszthetetlen, tömege.

– Hello, mindenki! – üdvözölte őket Brody. – Gyertek csak be.

– Jó estét, Martin – köszönt vissza Dorothy Meadows. – Miss Wicker épp akkor ért ide, amikor beálltunk a ház elé.

– Gyalog jöttem – mondta Daisy Wickers – Olyan szép idő van.

– Nagyszerű. Jöjjön csak be. Martin Brody vagyok.

– Tudom. Már láttam magát a kocsijában. Irtó érdekes foglalkozása lehet.

Brody nevetett.

– Szívesen mesélnék róla, de attól félek, elaludna közben.

Brody bevezette őket a nappaliba; Ellenre bízta a bemutatást. Felvette az italrendeléseket – whiskyt jéggel Harrynek, limonádét Dorothynak és gint tonikkal Daisy Wickernek. De mielőtt megkeverte az italokat, előbb magának töltött, és a sörét szopogatta, miközben elkészítette a többit. Mire végzett a töltögetéssel, majdnem félig kiitta a saját poharát, így hát jócskán löttyentett hozzá még rozspálinkát meg egy kis gyömbérsört.

Előbb bevitte Dorothy italát, aztán visszament a konyhába Meadowséért meg a sajátjáért. Kortyolt belőle még egy utolsót, mielőtt csatlakozott volna a társasághoz. Ellen rányitott.

– Nem gondolod, hogy le kéne állnod egy kicsit?

– Semmi bajom – felelte. – Énmiattam ne fájjon a fejed.

– Nem mondhatnám, hogy túlzottan barátságos vagy.

– Tényleg? Azt hittem, elbűvölően kedves vagyok.

– Nem éppen.

Brody rámosolygott, és azt mondta.

– Ott egye meg a fene! – Közben rájött, hogy Ellennek igaza van: le kéne állnia. Visszament a nappaliba.

A gyerekek már felmentek a szobájukba, Dorothy Meadows Hooper mellett ült a díványon, és a munkájáról beszélgetett vele. Meadows a dívánnyal szembeni fotelban csendben hallgatta őket. Daisy Wicker egyedül állt a szoba túlsó oldalán a kandallónál, és réveteg mosollyal bámult maga elé. Brody odaadta az italt Meadowsnak, és Daisyhez lépett;

– Min mosolyog? – kérdezte.

– Mosolyogtam? Nem is vettem észre.

– Valami vicces jutott az eszébe?

– Nem. Azt hiszem, csak a kíváncsiság látszik rajtam. Még sohasem voltam rendőr lakásában.

– Miért, mit várt? Rácsot az ablakon? Őrt az ajtó előtt?

– Á, nem. Csak kíváncsi voltam.

– És milyennek találja? Pont úgy néz ki, mint más, közönséges ember lakása, nem?

– Hát igen. Körülbelül.

– Ezt meg hogy érti?

– Sehogy…

– Aha.

Daisy ivott egy kortyot, és megkérdezte: – Szereti a foglalkozását?

Brody nem tudta megállapítani, vajon ellenséges-e a kérdés.

– Igen – felelte. – Jó munka, és van valami értelme.

– Milyen értelme?

– Hogyhogy milyen értelme? – csattant fel Brody kissé ingerülten. –  A rend fenntartása.

– Nem érzi magát elidegenedve?

– Miért kéne elidegenedve éreznem magam? Mi a fenétől?

– Az emberektől. Úgy értem, a maga létét egyetlen dolog igazolja, az, hogy megmondja az embereknek, mit ne csináljanak. Nem érzi ettől furcsának magát?

Brody egy pillanatra azt hitte, csak vicc az egész, de a lány se nem mosolygott, se nem tűnt gúnyosnak, és a szemét sem vette le róla,

– Nem, nem érzem magam furcsának – felelte. – Nem értem, miért kéne furcsábbnak éreznem magam, mint maga, abban a hogyis-hívjáknevű üzletben.

– A Böngészdében.

– Az. Na és egyébként miket árulnak ott?

– A múltjukat áruljuk az embereknek. Megnyugtatja őket.

– Hogyhogy a múltjukat?

– Régiségeket. Olyanok veszik, akik gyűlölik a jelenüket, és a múltjuk biztonságára van szükségük. Vagy ha nem az övékre, valaki máséra. Ha egyszer megvesznek valamit, az övék lesz. Fogadok, hogy ez magának is fontos.

– Mi, a múlt?

– Nem, a biztonság. Állítólag ez a nagy érv a rendőrszakma mellett, nem?

Brody végignézett a szobán, és látta, hogy Meadows pohara üres.

– Bocsánat – mondta, – El kell látnom a többi vendéget.

– Persze, menjen csak. Jót beszélgettünk.

Brody fogta Meadows poharát, és a magáéval együtt kivitte a konyhába. Ellen sós ropogtatnivalót borított egy tálba.

– Honnan a fenéből kapartad elő ezt a lányt? Egy kő alól?

– Kit? Daisyt? Mondtam, hogy a Böngészdében dolgozik.

– Beszéltél vele két szót valaha is?

– Egypárszor. Nagyon helyes, értelmes lánynak látszik.

– Pont olyan, mint azok a kölykök, akiket beviszünk az őrszobára, és akkor jönnek az okos dumájukkal. – Kevert egy italt Meadowsnak, és magának is töltött még egyet. Felnézett. Látta, hogy Ellen rábámul.

– Mi bajod? – kérdezte Ellen.

– Azt hiszem, nem rajongok érte, ha idegenek sértegetnek a saját házamban.

– Ugyan, Martin, biztos, hogy nem akart megbántani. Biztos csak őszinte volt. Tudod, mostanában ez megy, ez az őszinteség.

– Hát, ha még egy kicsit őszintébb próbál lenni velem, én úgy kirúgom, hogy a lába nem éri a földet. – Fogta a két poharat, és az ajtó felé indult.

Ellen megszólalt.

– Martin… – Brody megállt – A kedvemért… kérlek.

– Ne aggódj. Minden rendben lesz. Ahogy a hirdetések mondják: fő a nyugalom.

Töltött Hoopernak és Daisy Wickernek, de a saját poharába nem öntött. Aztán leült, és az üres pohárral a kezében hallgatta, amint Meadows valami hosszú történetet mesél Daisynek. Úgy érezte jól van – tulajdonképpen egész jól, és tudta, hogy ha nem kell többet innia vacsora előtt, akkor nem lesz baj.

Fél kilenckor Ellen behozta a levesestányérokat a konyhából, és körberakta őket az asztalon.

– Martin, kinyitnád a bort, amíg mindenkit leültetek? – kérdezte az asszony.

– Bort?

– Ott van három üveg a konyhában. A fehér a jégszekrényben, és a két vörös a pulton. Akár mind a hármat kinyithatod. A vörösnek úgyis levegőre van szüksége.

– Hát persze – mondta Brody felállás közben. – Kinek nincs?

– Ó, és a tire-bouchin ott van a pulton a vörös mellett.

– Micsoda?

Az asszony helyett Daisy Wicker válaszolt: – Tire-bouchon-nak hívják. A dugóhúzó.

Brodynak enyhe káröröme tellett benne, hogy Ellent pirulni láthatja; ez részben feloldotta a saját zavarát. Megtalálta a dugóhúzót, és nekilátott a két vörös boros üvegnek. Az egyik dugó egészben kijött, de a második szétmállott, miközben kifelé húzta, és a morzsák beleestek az italba. Kivette az üveg fehéret a jégszekrényből, és miközben a dugót húzta, próbálta kimondani a bor nevét: Montrachet. Végül úgy döntött, hogy megtalálta a megfelelő – vagy legalábbis számára annak tűnő kiejtést, letörölte az üveget egy konyharuhával, és bevitte az ebédlőbe.

Ellen az asztalnak a konyhához közelebb eső végén ült. Tőle balra Hooper, jobbra Meadows, mellette Daisy Wicker, aztán egy üres szék Brody számára az asztal túlsó végén, és Daisyvel szemben Dorothy Meadows.

Brody a háta mögé tette a bal kezét, odaállt Ellen jobb válla mögé, és töltött neki egy pohár bort.

– Egy pohárka Mount Ratchetet? – kérdezte. Nagyon jó évjárat, 1970-es. Jól emlékszem rá.

– Elég – szólt rá Ellen, felemelve az üveg száját – Ne töltsd egész tele a poharat!

– Bocsánat – mondta Brody, aztán Meadowsnak töltött.

Miután mindenkinek öntött, leült. A levesre nézett a tányérjában. Aztán lopva felpillantott az asztal körül ülőkre, és látta, hogy a többiek tényleg esznek belőle; tehát nem tréfa. Megkóstolt egy kanállal. Hideg volt és egyáltalán nem hasonlított levesre, de nem volt rossz.

– Imádom a gazpachót – mondta Daisy –, de olyan sokat kell vele pancsolni, hogy nagyon ritkán főzök.

– Mmmm – dünnyögte Brody, egy újabb kanál leves közben.

– Gyakran van maguknál?

– Nem – felelte. – Nem nagyon.

– Evett már géefet?

– Nem mondhatnám.

– Egyszer meg kéne kóstolnia. Persze lehet, hogy magának nem ízlene, hiszen törvénybe ütközik.

– Úgy érti, hogy törvénybe ütközik azt enni? Hogyhogy? Mi az?

– Gazpachó fűvel. Fűszerek helyett egy kis füvet szórnak a tetejére. Aztán az ember szív egy kicsit, eszik egy kicsit, szív egy kicsit, eszik egy kicsit. Irtó meredek.

Eltelt egy perc, mielőtt Brody felfogta volna, amit a lány mondott, és amikor megértette, sem válaszolt azonnal. Maga felé döntötte a levesestányért, kikanalazta az utolsó cseppeket, egy hajtásra kiürítette a borospoharát, és a szalvétával megtörölte a száját. Daisyre nézett – a lány kedvesen mosolygott rá –, aztán Ellenre. Az asszony mosolyogva beszélgetett Hooperral.

– Komolyan mondom – folytatta Daisy.

Brody elhatározta, hogy türtőzteti magát – atyás lesz és nagyon is haragos, de türtőzteti magát Ellen kedvéért.

– Tudja – kezdte –, nem hinném…

– Fogadok, hogy Matt próbálta már.

– Lehet. Nem tudom elképzelni.

Daisy hangosan átszólt az asztal túlsó végére.

– Matt, ne haragudj, figyelj csak egy percre. – A beszélgetés abbamaradt.

– Csak kíváncsi vagyok. Ettél már géefet? Egyébként, Mrs. Brody, a gazpachó igazán remek.

– Köszönöm – mondta Ellen. – De mi az a géef?

– Egyszer kóstoltam – mondta Hooper. – De sohasem buktam nagyon az ilyesmire.

– Árulják már el, mi a csuda az? – kérdezte Ellen.

– Matt majd elmondja – felelte Daisy, és éppen amikor Brody odafordult hozzá, hogy mondjon neki valamit, áthajolt Meadows felé, és így szólt: – Meséljen még a talajvízről…

Brody felállt, és elkezdte leszedni a levesestányérokat. Amikor kiért a konyhába, hirtelen hányinger és szédülés fogta el, a homlokán kiütött a veríték. De mire berakta a tányérokat a mosogatóba, elmúlt.

Ellen utánament a konyhába, és kötényt kötött a dereka köré.

– Segíts húst szeletelni – mondta.

– Most rögtön, vagy ráér azonnal? – kérdezte Brody, és a fiókban kotorászott a nagykés meg a villa után. – Mit szóltál ehhez?

– Mihez?

– Ehhez a géef-sztorihoz. Elmondta Hooper, hogy mi az?

– Igen. Elég vicces, nem? Mindenesetre nem hangzik rosszul.

– Hát te meg honnan tudod?

– Mit tudod te, hogy mit művelünk mi nők a kórházban? Nesze, itt van. – Egy kétágú tálalóvillával átemelte a bárányt a húsosdeszkára. – Olyan háromnegyed hüvelyknyi szeleteket, ha lehet, ahogyan a rostélyost szokás.

Ennek a kis kurvának egy dologban igaza van, gondolta Brody, miközben a húst szeletelte: az egyszer tuti, hogy most elidegenedettnek érzem magam. Egy szelet hús eldőlt

– Hé, nem azt mondtad, hogy ez bárány? – kérdezte Brody.

– Az is.

– Nincs átsülve. Ide nézz! – Felemelte a levágott darabokat. Rózsaszínű volt, és a közepe felé majdnem véres.

– Ilyennek kell lennie.

– Ha bárány, akkor nem. A bárányt át kell sütni.

– Martin, bízd rám, jó? A lepkebárányt így szokás, középen rózsaszínűre. Hidd el nekem.

Brody felemelte a hangját.

– Nem fogok nyers birkát enni!

– Pssszt! Az isten szerelmére. Nem tudsz halkabban beszélni?

Brody mérgesen suttogta: – Akkor tedd vissza ezt a vackot a sütőbe, amíg át nem sül.

– Át van sülve! – mondta Ellen. – Ha nem akarod megenni, ne edd meg, de így tálalom, és kész.

– Akkor vágd fel magad! – Brody a vágódeszkára dobta a kést és a villát, fogta a két vörös bort, és kiment a konyhából.

– Egy kis fennakadás lesz – mondta az asztalhoz közeledve –, amíg a szakácsnő levágja a vacsoránakvalót. Úgy akarta behozni, ahogy van, de megharapta a lábát. – Egy tiszta pohár fölé tartotta a borosüveget, és megkérdezte: – Nem tudom, miért ne lehetne ugyanabból a pohárból inni a vörös bort, mint a fehéret.

– Az ízek miatt – felelte Meadows –, nem illenek össze.

– Azt akarod mondani, hogy szelet csinál. – Brody megtöltötte a hat poharat, és leült. Ivott egy kortyot. – Jó – mondta, aztán még kétszer kortyolt belőle, majd megint töltött magának.

Ellen bejött a konyhából a vágódeszkával a kezében. Letette a tálalóasztalra, egy halom tányér mellé. Aztán újra kiment, és két zöldségestállal tért vissza.

– Remélem, jó lesz – mondta. – Most csináltam először.

– Mi az? – kérdezte Dorothy Meadows. – Finom szaga van.

– Lepkebárány pácolva.

– Tényleg? Mi van a pácban?

– Gyömbér, szójaszósz, egy csomó minden. – Egy-egy vastag szelet húst, egy kevés spárgát és gyenge tököt tett mindegyik tányérra, odanyújtotta Meadowsnak, a férfi továbbadta.

Amikor Ellen mindenkinek tálalt és leült, Hooper felemelte a poharát, és megszólalt:

– Éljen a főszakács.

A többiek is felemelték a poharukat.

– Sok szerencsét – mondta Brody.

Meadows levágott egy falat húst, megrágta, ide-oda forgatta a szájában, majd megszólalt: – Csodálatos. Mint a legfinomabb bélszín, csak jobb. Micsoda zamat!

– Magától, Harry – mondta Ellen –, ez különleges bók…

– Remek – lelkendezett Dorothy. – Ígérd meg, hogy odaadod a receptjét! Harry sohasem bocsátaná meg, ha legalább hetenként egyszer nem kapna ilyet.

– Akkor nem árt, ha kirabol egy bankot – mondta Brody.

– De igazán nagyszerű, nem gondolja, Martin?

Brody nem válaszolt. Amikor rágni kezdett egy darab húst, ismét elfogta a hányinger. Újabb verítékhullám ütött ki a homlokán. Kívülállónak érezte magát, mintha valaki más irányítaná a testét. Pánik fogta el arra a gondolatra, hogy elveszítheti az uralmat a mozdulatai felett. A villa nehéz volt a kezében, egy pillanatra attól félt, hogy kicsúszik az ujjai közül, és az asztalra esik. Igyekezett szorosabban megmarkolni. Biztos volt benne, hogy ha megszólal, a nyelve összegabalyodik. A bor az oka. Csakis a bor. Kínosan túlzott pontossággal a pohár felé nyúlt, és eltolta magától. Az asztalon csúsztatta végig az ujjait, hogy minél kevésbé boríthassa fel. Hátradőlt, és mélyet lélegzett. A látása elhomályosult. Egy festményre próbálta összpontosítani a tekintetét Ellen feje felett, de a Hooperral beszélgető Ellen látványa elvonta a figyelmét. Ahányszor csak megszólalt, mindig megérintette Hooper karját – könnyedén, de bizalmasan, gondolta Brody, mintha közös titkaik lennének. Nem hallotta, mit beszélnek körülötte. Az utolsó, amire emlékezett, a “Nem gondolja?“ volt. Mennyi idő telt el azóta? Nem tudta. Meadowsra nézett, aki Daisyvel beszélgetett. Aztán felnézett Dorothyra, és nehézkesen kinyögte: – De.

– Mit mondott, Martin? – nézett rá Dorothy. – Szólt valamit?

Képtelen volt válaszolni. Fel akart kelni, és kimenni a konyhába, de nem bízott a lábaiban. Kapaszkodás nélkül nem sikerülne. Csak maradj nyugton mondta magának. Majd elmúlik.

És tényleg, a feje kezdett kitisztulni. Ellen újra megérintette Hoopert. Egy mondat, egy érintés.

– Hű, de meleg van – mondta. Felállt, és óvatosan, de biztos léptekkel az ablakhoz ment, és kinyitotta. A párkányra hajolt, és a redőnyhöz nyomta a homlokát.

– Szép este van – jegyezte meg. Kiegyenesedett. – Azt hiszem, iszom egy pohár vizet. – Kiment a konyhába, és megrázta a fejét. Kinyitotta a hidegvizes csapot, és benedvesítette a halántékát. Teletöltött egy poharat, és kiitta, aztán újra megtöltötte, és megitta azt is. Egypárszor mély lélegzetet vett, visszament az ebédlőbe, és leült. Ránézett az ételre a tányérján. Aztán, elfojtva a borzongást, Dorothyra mosolygott.

– Kér még valaki? – kérdezte Ellen. – Rengeteg van még.

– Hogyne – mondta Meadows. – De inkább a többieknek adjon előbb. Ha szabadjára engednek, képes vagyok megenni az egészet.

– És aztán tudod, mit mondanál holnap?

– Mit?

Brody mélyre fogta a hangját, és nagy komolyan azt dörmögte: – Nem létezik, hogy az egészet megettem!

Meadows és Dorothy nevetett, és Hooper magas hangon azt sipította: – Nem, Ralph, én ettem meg. – Erre már Ellen is nevetett. Úgy látszott, minden rendben van. Mire a desszerthez értek – kávéfagylalt volt csokoládéöntettel –, Brody jobban érezte magát.

Kétszer vett a fagylaltból, és nyájasan beszélgetett Dorothyval. Csak mosolygott, amikor Daisy elmesélte, hogy a múlt évi hálaadó ünnepkor marihuánával fűszerezte a pulyka töltelékét.

– Csak amiatt aggódtam – mondta Daisy –, hogy a vénlány nagynénikém felhívott aznap reggel, átjöhetne-e vacsorára. Addigra már meg volt töltve a pulyka.

– És mi történt?

– Próbáltam töltelék nélkül adni neki, de aztán kifejezetten kért belőle, erre ott egye a fene, adtam neki egy jókora kanállal

– És?

– A vacsora végére úgy kacarászott, mint egy iskolás lány. Még táncolni is akart. Méghozzá a “Hair“-re.

– Még jó, hogy nem voltam ott – mondta Brody. – Mert letartóztattam volna egy hajadon erkölcsének a megrontásáért.

A kávét a nappaliban itták meg, Brody italt kínált, de csak Meadows fogadta el.

– Egy kis konyakot, ha van – mondta.

Brody Ellenre nézett, mintha azt kérdezné, van-e?

– A szekrényben, azt hiszem – mondta Ellen.

Brody kitöltötte Meadows italát, egy pillanatig elgondolkozott, hogy magának is töltsön-e. De aztán ellenállt, mondván: Ne kísértsd az istent.

Valamivel tíz után Meadows ásított egyet, aztán kijelentette: – Dorothy, azt hiszem, legfőbb ideje hazamenni. Nem tudok eleget tenni a köz által belém helyezett bizalomnak, ha túl soká fenn maradok.

– Nekem is mennem kéne. – mondta Daisy. – Nyolcra a munkahelyemen kell lennem. Nem mintha valami nagy forgalom lenne nálunk mostanában.

– Nincsenek egyedül, kedvesem – mondta Meadows.

– Tudom. De ha az ember jutalékra dolgozik, jobban megérzi.

– Hát reméljük, a legrosszabbon túl vagyunk. Ahogy itt a szakértőnk szavából kiveszem, nagy valószínűséggel eltávozott a Leviathán. – Meadows felállt.

– Valószínűleg – mondta Hooper. – Remélem. – Ő is felállt. – Nekem is mennem kéne.

– Ó, ne menjen még! – mondta Ellen Hoopernak. A szavak sokkal hevesebben buktak ki belőle, mint szerette volna. Kedves kérlelése sikoltó könyörgésnek hangzott. Zavarba jött, és gyorsan hozzátette: – Úgy értem, fiatal az idő. Még csak tíz óra.

– Tudom – mondta Hooper. – De ha csak egy kicsit is jó az idő holnap, korán ki akarok menni a vízre. Amellett kocsival vagyok, és Daisyt is kitehetem útközben.

Daisy megszólalt: – Az nagyszerű lenne. – A hangja, mint általában, kifejezéstelen és súlytalan volt, nem utalt semmire.

– Meadowsék is hazavihetik – mondta Ellen.

– Az igaz – mondta Hooper –, de tényleg mennem kell, ha korán akarok felkelni. De kedves, hogy marasztal!

Elbúcsúztak a bejárati ajtónál, gépies bókok, túlzott hálálkodás. Hooper lépett ki utolsónak, és amikor kezet nyújtott Ellennek; az mindkét kezével megfogta, és így szólt: – Igazán, annyira köszönöm a cápafogat.

– Szívesen. Örülök, hogy tetszik.

– És köszönöm, hogy olyan kedves volt a gyerekekhez. Teljesen megfőzte őket.

– Ők is engem. Bár egy kicsit furcsa volt. Körülbelül annyi, idős lehettem, mint Sean, amikor annak idején megismerkedtem magával. Igazán alig változott azóta.

– Hát, maga nagyon is megváltozott.

– Remélem is. Rémes lenne egész életemben kilencévesnek lenni.

– Látjuk még egymást, mielőtt elmegy?

– Feltétlenül.

– Remek. – Eleresztette Hooper kezét. Hooper gyorsan jó éjszakát kívánt Brodynak, és a kocsijához indult.

Ellen az ajtóban várt, amíg az utolsó kocsi is elhajtott a feljáróról, aztán eloltotta a kinti villanyt. Szó nélkül nekilátott összeszedni a poharakat, kávéscsészéket és hamutartókat a nappaliban.

Brody kivitt egy halom kistányért a konyhába, berakta a mosogatóba, és megszólalt: – Nahát, ez is megvolna. – Nem akart a megjegyzéssel semmit, csak valami gépies egyetértésre várt.

– Nem rajtad múlott – mondta Ellen.

– Mi?

– Rémes voltál!

– Valóban? – őszintén meglepte a támadás szenvedélyessége. – Tudom, hogy volt egypár perc, amikor nem voltam valami stabil, de nem gondoltam, hogy…

– Egész este, elejétől végéig rémes voltál.

– Hülyeségeket beszélsz!

– Felébreszted a gyerekeket.

– Szarok az egészre. Nem fogom szótlanul hagyni, hogy macerálj, és így próbáld megoldani a lelki problémáidat.

Ellen keserűen mosolygott.

– Látod? Már megint kezded.

– Mit kezdek? Mi a fenéről beszélsz?

– Nincs kedvem beszélni róla.

– Ez a legkönnyebb. Nincs kedvem beszélni róla. Ide figyelj… oké, tévedtem azzal a nyavalyás hússal kapcsolatban. Nem kellett volna bepörögnöm. Ne haragudj. De tényleg…

– Mondtam, hogy nem akarok beszélni róla!

Brody már majdnem visszavágott, de meggondolta, elég józan volt ahhoz, hogy rájöjjön: az egyetlen fegyvere Ellennel szemben a gorombaság és a sértegetés lenne, és Ellen közel állt a síráshoz. A női könnyek pedig, akár a gyönyör, akár a düh váltotta ki őket, megbénították. Így hát csak annyit mondott: – Sajnálom. – Ott hagyta az asszonyt a konyhában, és felment a lépcsőn.

A hálószobában vetkőzés közben eszébe jutott, hogy ennek az egész civakodásnak, ennek az egész nyavalyás ellenkezésnek egy cápa az oka: egy tudattalan szörnyeteg, amit még csak nem is látott. Elmosolyodott, annyira komikus volt a gondolat.

Bemászott az ágyba, és szinte abban a pillanatban, amikor a fejét a párnára hajtotta, mély álomba merült.

Egy fiú a barátnőjével a Randy Bear mahagóni bárpultjának végében ült, és sörözött. A fiú tizennyolc éves volt, az Amity Gyógyszertár gyógyszerészének a fia.

– Előbb-utóbb meg kell mondanod neki – mondta a lány.

– Tudom. És ha elmondom, akkor megnézhetem magam.

– Nem tehetsz róla.

– Tudod, mit fog mondani? Hogy biztos én tehetek róla. Biztos csináltam valamit, máskülönben engem tartottak volna meg, és másvalakit rúgnak ki.

– De hát egy csomót kirúgtak.

– De sokat meg is tartottak.

– Mi szerint döntötték el, hogy ki marad?

– Nem mondták. Csak annyit mondtak, hogy nincs elég vendég, nem tarthatnak ekkora személyzetet, úgyhogy néhányunkat el kell bocsátaniuk. Fú, az öreg a plafonon lesz.

– Nem hívhatná fel őket? Biztos ismer ott valakit. Úgy értem, ha tényleg azt mondja, hogy pénzt kell keresned az egyetemre.

– Akkor se tenné meg. Az koldulás volna. – A fiú kiitta a sörét – Csak egy dolgot csinálhatok. Füvet árulni.

– Ó, Michael, azt ne. Túl veszélyes. Börtönbe kerülhetsz.

– Jó kis választás, nem? – kérdezte a fiú savanyúan. – Egyetem vagy börtön.

– És mit mondanál apádnak?

– Nem tudom. Talán azt, hogy öveket árulok.

7.

Brody azzal az érzéssel riadt fel álmából, hogy valami nincs rendben. Kinyújtotta a kezét, hogy megérintse Ellent az ágy túlsó oldalán. Nem volt ott. Brody felült, és meglátta feleségét a széken az ablak előtt. Eső verdeste az ablakdeszkákat, a férfi hallotta, hogyan korbácsolja a szél odakint a fákat.

– Randa egy idő, mi? – kérdezte. Ellen nem válaszolt, továbbra is az üvegen lecsorgó cseppekre meredt. – Hogyhogy ilyen korán fenn vagy?

– Nem tudtam aludni.

Brody ásított.

– Én úgy aludtam, mint a bunda.

– Nem csodálom.

– Ugyan már, elölről akarod kezdeni?

Ellen a fejét rázta.

– Nem, ne haragudj. Nem akartam semmit – Lehangoltnak, szomorúnak látszott

– Mi baj van?

– Semmi.

– Ahogy gondolod. – Brody felkelt, és kiment a fürdőszobába. Mikor megborotválkozott és felöltözött, lement a konyháig. A gyerekek éppen végeztek a reggelivel, Ellen tojást sütött neki.

– Ti meg mit csináltok egy ilyen cuppogós napon?

– A fűnyírókat pucoljuk – felelte Billy, aki egy helybeli kertésznél dolgozott a nyáron. – Fú, de utálom az esőt.

– És ti ketten? – kérdezte Brody Seant és Martint.

– Martin a Fiúk Klubjába megy – mondta Ellen –, Sean meg Santoséknál tölti a napot.

– És te?

– Egész napos vagyok a kórházban. Erről jut eszembe, nem leszek itthon délben. Ehetnél valamit a városban?

– Persze. Nem is tudtam, hogy szerdán egész nap dolgozol.

– Általában nem. De az egyik lány beteg, és megígértem, hogy beugrok helyette.

– Aha.

– Vacsorára itthon leszek.

– Jó.

– Nem vinnéd el Seant és Martint munkába menet? Én szeretnék útközben egy kicsit vásárolni.

– Semmi akadálya.

– Majd hazahozom őket.

Brody és a két kisebbik gyerek indultak el elsőnek. Aztán Billy, tetőtől talpig vízhatlan szerelésben, felszállt a biciklijére, és elkarikázott.

Ellen felnézett az órára a konyhafalon, öt perc múlva nyolc. Túl korán? Talán. De jobb most elcsípni, mielőtt elmegy valahova, akkor lőttek az egésznek. Maga elé nyújtotta a jobb kezét, és megpróbálta kimerevíteni az ujjait, de azok leküzdhetetlenül remegtek.  Mosolygott az idegességén, és azt suttogta magában: – Szép kis szimuláns lenne belőled. – Felment a lépcsőn a hálószobába, leült az ágyra, és elővette a zöld telefonkönyvet. Kikereste az Abelard Arms Inn számát, a telefonra tette a kezét, egy pillanatig habozott, majd felvette a kagylót, és tárcsázni kezdett.

– Abelard Arms.

– Mr. Hooper szobáját kérem. Matt Hooper.

– Egy pillanat, kérem, azonnal, Hooper. Itt van. Négyszázötös. Felcsöngetek.

Egy csengetés, majd még egy. Ellen szíve a torkában dobogott, látta, hogy az ér lüktet a csuklóján. Tedd le, mondta magában. Tedd le. Még nem késő.

– Halló? – szólalt meg Hooper hangja.

Ó, Atyaúristen – gondolta –, mi van, ha Daisy Wicker ott van vele a szobában? A

– Halló? ,

Ellen nyelt egyet, és megszólalt: – Halló, én vagyok… Mármint én, Ellen.

– Ó, hello.

– Remélem, nem ébresztettem fel.

– Nem. Épp készültem lemenni reggelizni valamit.

– Akkor jó. Nem valami szép az idő, ugye?

– Nem, de igazából nem is bánom. Nekem luxus, ha ilyen soká alhatok.

– Tud majd… módja lesz dolgozni ilyen csúnya időben?

– Nem tudom. Éppen most kezdtem gondolkozni rajta. Az biztos, hogy nem érdemes kimenni a hajóval.

– Aha. – Ellen elhallgatott, próbálta leküzdeni a hirtelen rátörő szédülést. Rajta, mondta magának. Kérdezd meg. – Arra gondoltam… – Nem. Óvatosan, könnyedén kellene bevezetni. – Meg akartam köszönni magának a gyönyörű függőt.

– Szívesen, örülök, hogy tetszik. De nekem kéne megköszönnöm magának a tegnapi estét. Nagyon jól éreztem magamat.

– Én… mi is. Örülök, hogy eljött,

– Igen

– Olyan volt, mint a régi szép időkben.

– Igen.

Most, mondta magában. Rajta. A szavak önkéntelenül buktak ki a száján.

– Arra gondoltam, ha úgysem tud ma dolgozni, úgy értem, ha nem tud kimenni a hajóval, vagy ilyesmi, arra gondoltam, hogy… hogy esetleg nem akarna-e… hogy ráérne-e ebédelni?

– Ebédelni?

– Igen. Tudja, ha nincs más dolga, arra gondoltam, hogy esetleg együtt ebédelhetnénk.

– Együtt? Úgy érti, maga, a főnök meg én?

– Nem, csak maga meg én. Martin rendszerint az irodájában ebédel. Nem akarom felborítania terveit vagy ilyesmi. Úgy értem, ha sok dolga van…

– Nem, dehogy. Nincs semmi különös. A fenébe, miért is ne? Persze. Mire gondolt?

– Van egy remek kis hely odafenn Sag Harbornál. Bannernek hívják. Ismeri? – Ellen remélte, hogy nem. Ő sem ismerte, ami annyit jelentett, hogy őt sem ismerné senki ott. De hallotta, hogy jó hely, csendes és sötét.

– Nem, nem voltam még ott – mondta Hooper. – De hát Sag Harbor. Elég szép darab út egy ebéd miatt.

– Igazán nincs olyan messze, csak úgy tizenöt-húsz perc az egész. Ott találkozhatnánk, amikor magának megfelel.

– Nekem mindegy, mikor.

– Akkor úgy fél egy körül, jó?

– Fél egykor. Viszlát.

Ellen letette a kagylót. A keze még mindig reszketett, de most lelkes volt és izgatott. Az érzékei megelevenedtek, és hihetetlenül élesnek érezte őket. Ahányszor csak lélegzetet vett, ízlelgette a szagokat maga körül. A fülében a ház apró zajai zsongtak – recsegések és nyikorgások és kattogások. Olyan hevesen asszonyinak érezte magát, mint már évek óta sohasem – meleg, nyirkos érzés volt, egyszerre finom és kényelmetlen.

Kiment a fürdőszobába, és lezuhanyozott. Megborotválta a lábait és a hónalját. Sajnálta, hogy nem vett intim sprayt, pedig rengeteget hirdetnek, így hát csak bepúderozta magát, és kölnit tett a füle mögé, a könyökhajlatába és a térdei mögé, a mellbimbóira és a nemi szervére.

A hálószobában volt egy földig érő tükör, elé állt és szemügyre vette magát benne. Elég jó-e a portéka. Kelendő-e még? Eleget dolgozott érte, hogy tartsa a formáját, hogy megőrizze a fiatalság simaságát és rugalmasságát. A visszautasítást nem tudta volna elviselni.

A portéka jó volt. A néhány apró ránc alig látszott a nyakán. Az arca tiszta volt és folttalan. Semmi ernyedtség, petyhüdt táska. Egyenesen állt, és megcsodálta a melle vonalát. A dereka karcsú, a hasa lapos – érdemes volt minden szülés után rendszeresen és sokat tornázni. Az egyetlen probléma, állapította meg, miközben kritikusan szemügyre vette a testét, a csípője. A legmerészebb képzelőerővel sem lehetett lányosnak mondani. Az anyaság nyomait viselte. Tenyész-csípő, mondta egyszer Brody. Az emlék hirtelen lelkiismeret-furdalással töltötte el, de az izgalom segített gyorsan elfojtani. A lába hosszú volt és – a fenekén levő zsírpárna alatt karcsú. A bokája törékeny, és a lábfeje – a gondosan ápolt körmökkel – bármilyen láb-fetisiszta igényeinek is megfelelt volna.

A kórházi egyenruhát vette fel. A szekrény hátuljából előkeresett egy nylonszatyrot, belerakott egy bikinibugyit, egy melltartót, egy szépen összehajtogatott lila nyári ruhát, egy lapos sarkú papucscipőt, egy palack dezodor sprayt, egy műanyag üvegben fürdősót, egy fogkefét és egy tubus fogkrémet. A szatyrot kivitte a garázsba, hátradobta a kis Volkswagen ülésére, kitolatott a feljáróra, és elindult a Southampton Kórház felé.

Az unalmas úton kitört rajta a fáradtság, ami órák óta kerülgette. Egész éjjel nem aludt. Először csak hevert az ágyon, aztán kiült egy székbe az ablakhoz, és küszködött az érzelmek és a lelkiismeret görcseivel, a vággyal és szégyennel, a testi vonzódással és lelkifurdalással. Nem tudta felidézni, pontosan mikor ötlött fel benne ez az elhamarkodott és nyilvánvalóan veszélyes terv. Egyfolytában erre gondolt – és nem akart erre gondolni –, mióta csak Hooperral találkozott. Mérlegelte a kockázatot, és valamiképpen úgy tűnt, hogy megéri, bár nem volt egészen világos, mit nyerhet a kalandon. Változásra volt szüksége, szinte mindegy, hogy mire. Újra meg újra biztosítékot akart kapni róla, hogy kívánatos – nemcsak a férjének, hiszen ezt az idők során magától értetődőnek tekintette, hanem olyanok szemében is, akiket igaziból magával egyenrangúnak tartott, akik közé még mindig számította magát. Úgy érezte, valamit tennie kell, különben kihal belőle az, amit a leginkább dédelgetett magában. Talán soha többé nem lehet feléleszteni a múltat. De talán vissza lehet idézni, testileg és lelkileg egyaránt. Valamiféle injekcióra volt szüksége, transzfúzióra a múlt sűrített kivonatából, és Matt Hooper tűnt az egyetlen lehetséges donornak. A szerelem gondolata fel sem merült benne. Nem akart sem mély, sem tartós kapcsolatot. Úgy gondolt az egészre, mint valamiféle szolgáltatásra, ami helyreállítja az egyensúlyát.

Örült neki, hogy a kórházban olyan munkát osztottak ki rá, ami figyelmet és beszélgetést igényelt, mert így legalább nem tudott gondolkozni. Egy másik önkéntessel az öregek ágyneműjét cserélték ki, akik számára a kórház közössége pótlólagos – és sok esetben végső – otthont jelentett. Gyerekek és távoli városok nevére kellett emlékeznie, újabb és újabb meséket kitalálni, miért nem írnak. Úgy kellett tennie, mintha emlékezne különféle tévéműsorok cselekményére, és azon elmélkedni, hogy ez meg az a szereplő miért hagyta ott a feleségét egy nyilvánvaló szélhámosnő miatt.

Háromnegyed tizenkettőkor Ellen szólt az önkéntesek felügyelőjének, hogy nem érzi jól magát. Már megint a pajzsmirigye rendetlenkedik, mondta, és nemsokára megjön a menstruációja. Talán ledől egy kicsit a személyzeti szobában. És ha egy kis szunyókálás nem segít, akkor valószínűleg hazamegy. Tulajdonképpen, ha úgy fél kettőig nem jelentkezik, az azt jelenti, hazament. Remélte, hogy ez a kifogás elég homályos, és senkinek se jut eszébe kifejezetten keresni őt.

Bement a személyzetibe, húszig számolt, aztán résnyire nyitotta az ajtót, hogy üres-e a folyosó. Üres volt; a személyzet nagy része az épület túlsó felén levő étkezőben tartózkodott, vagy oda tartott. Kilépett a folyosóra, halkan behúzta maga mögött az ajtót, befordult egy mellékfolyosóra, és kisurrant egy mellékajtón, ami a személyzeti parkolóhelyre nyílt.

Egyfolytában vezetett Sag Harborig. Megállt egy benzinkútnál. Amikor tele volt a tank és kifizette a benzint, elkérte a vécé kulcsát. A kutas odaadta a kulcsot, Ellen beállt a kocsival a benzinkút mögé, a női vécé ajtajához. Kinyitotta az ajtót, de mielőtt bement volna, visszavitte a kulcsot az irodába. A kocsihoz sietett, kivette a szatyrot a hátsó ülésről, bement a vécébe, és magára zárta az ajtót.

Levetkőzött, amint ott állt mezítláb a hideg padlón, és nézte magát a mosdó feletti tükörben, borzongás futott végig a hátán. Dezodort spriccelt a hónaljára és a lábaira. Elővette a tiszta bugyit a szatyorból, és belebújt. Egy kis púdert szórt a melltartó mindkét kosarába, mielőtt felvette. Kiszedte a szatyorból a ruhát, széthajtotta, megnézte, nem gyűrődött-e össze, és magára húzta. Hintőport szórt mindkét cipőjébe, a talpait letörölte papírtörülközővel, aztán belebújt. Megmosta a fogát, megfésülködött, és kinyitotta az ajtót. Körülnézett, látta, hogy senki sem figyeli, aztán kilépett a vécéből, belökte a szatyrot a kocsiba és beszállt.

Amikor elhajtott a benzinkút előtt, lekuporodott az ülésen. Ha a kutas véletlenül meglátná, ne vegye észre, hogy átöltözött.

Öt perccel múlt negyed egy, mikor a Bannerhez érkezett. Kis étterem volt, hús- és hal-specialitásokkal, közvetlenül a vízparton, Sag Harborban. A parkolóhely az épület mögött volt, és ennek külön örült. Ha netán valami ismerős jár erre, Ellen nem akarta, hogy a kocsija szem előtt legyen.

Többek között azért választotta a Bannert, mert tudomása szerint a halászok és nyaralók esti szórakozóhelye volt, ami azt jelentette, hogy feltehetőleg, nincs nagy déli forgalma. Azonkívül drága is volt, és ez szinte garantálta, hogy a helyi lakosok vagy kereskedők nem járnak ide ebédelni. Ellenőrizte a pénztárcáját. Majdnem ötven dollárja volt – az egész tartalék készpénz, amit váratlan kiadásokra otthon tartottak. Agyába véste a bankjegyeket: egy húszas, két tízes, egy ötös és három egydolláros. Pontosan úgy akarta visszatenni, ahogy elvette a kávésdobozból a konyhaszekrényből.

Még két kocsi állt a parkolóhelyen, egy Chevrolet Vega és egy nagyobb, barna kocsi. Emlékezett, hogy Hooper kocsija zöld, és valami állatneve van. Lezárta a kocsit, és bement az étterembe, a kezét a feje fölé tartotta, hogy védje a haját a szemerkélő esőtől. Az étterem sötét volt, de mivel odakint is borús volt az idő, csak néhány pillanatig tartott, míg a szeme megszokta a félhomályt.

Csak egy terem volt, bárpulttal, az ajtótól jobbra és középen vagy húsz asztal. A bal oldali fal mellett nyolc boksz sorakozott. A falak sötét fával voltak borítva, bikaviadal- és moziplakátok díszítették.

Egy házaspár – olyan harmincasok, gondolta Ellen – ült az ablaknál, valamit ittak. A csapos, egy fiatal férfi, Van Dyke-szakállal és legombolt nyakú ingben a pénztárgépnél ült, és a Daily News New York-i kiadását olvasta. Más nem volt a teremben. Ellen az órájára nézett. Majdnem fél egy.

A csapos felnézett, és megszólalt: – Hello. Parancsol valamit?

Ellen-megállt a pultnál.

– Igen… igen. Azonnal. De előbb szeretnék… megmondaná, merre van a mosdó?

– A pult végénél forduljon jobbra. Balra az első ajtó.

– Köszönöm. – Ellen gyorsan végigment a pult mellett, jobbra fordult, és bement a mosdóba.

Megállt a tükör előtt, és kinyújtotta a kezét. Remegett, és igyekezett ökölbe szorítani. Nyugalom, mondta magában. Meg kell nyugodj, különben hiába az egész. Vesztett ügy. Úgy érezte; izzad, de mikor benyúlt a ruhájába és megtapogatta a hónalját, száraz volt. Megfésülte a haját, és szemügyre vette a fogait. Emlékezett, hogy egyszer egy fiú, akivel járt, valami olyasmit mondott, hogy semmitől sem fordul fel a gyomra olyan hamar, mint ha egy lánynak valami jókora ételmaradék van a foga között. Az órájára nézett: fél egy múlt öt perccel.

Visszament az étterembe, és körülnézett. Ugyanaz a pár, a csapos és pincérnő, aki a pultnál szalvétákat hajtogatott.

A pincérnő meglátta Ellent, amint megkerülte a bárpultot, és felé fordult: – Hello. Segíthetek?

– Igen. Asztalt keresek. Ebédelni.

– Egy személyre?

– Nem, kettőre.

– Igen – mondta a pincérnő. Letette a szalvétát, felvett egy blokkot, és egy asztalhoz kísérte Ellent a terem közepén. – Ez megfelel?

– Nem. Úgy értem, igen, nagyon jó, csak jobb szeretném azt a bokszot a sarokban, ha nincs ellene kifogása.

– Hogy lenne – mondta a pincérnő. – Amelyiket csak tetszik. Amint látja, nem vagyunk éppen zsúfolva. – Odavezette Ellent az asztalhoz, az asszony behúzódott a sarokba, háttal az ajtónak. Hooper úgyis észreveszi, ha egyáltalán eljön. – Valami italt hozhatok?

– Igen. Gint tonikkal. – Amikor a pincérnő elment, Ellen elmosolyodott. Mióta férjhez ment, ez volt az első eset, hogy nappal ivott.

A pincérnő hozta az italt, Ellen rögtön felhajtotta a felét, jólesett az alkohol megnyugtató melege. Néhány másodpercenként hátrafordult, és megnézte az ajtót, aztán az óráját. Nem jön, gondolta. Már majdnem háromnegyed egy. Nyilván beijedt. Fél Martintól. Talán tőlem fél. Mit csinálok, ha nem jön? Talán eszem valamit, és visszamegyek dolgozni. Muszáj eljönnie! Ezt nem teheti velem.

– Hello. – Ellen felriadt a hangra. Huppant egyet az ülésen, és kibökte: – Ó!

Hooper bemászott a szemközti ülésre, és azt mondta: – Nem akartam megijeszteni. És bocsánat a késésért. Meg kellett állnom tankolni, és óriási sor állt a kútnál. Rémes volt a forgalom. Ennyit a kifogásaimról. Korábban kellett volna indulnom. Nagyon sajnálom.

Ellen lenézett a poharára.

– Nem kell mentegetőznie. Én is elkéstem.

A pincérnő odajött az asztalhoz.

– Hozhatok valami italt? – kérdezte Hoopertól.

Hooper észrevette Ellen poharát: – Ó, persze, azt hiszem. Ha maga is iszik. Gint tonikkal.

– Én kérek még egyet – szólt Ellen. – Ez már majdnem üres.

A pincérnő elment, és Hooper megszólalt: – Általában nem iszom délben.

– Én sem.

– Úgy három pohár után hülyeségeket beszélek. Sosem bírtam valami jól a szeszt.

Ellen bólintott.

– Ismerem ezt az érzést. Az ember olyan…

– Heves lesz? Én is.

– Tényleg? Nem tudom magát hevesnek elképzelni. Azt hittem, a tudósok sohasem heveskednek.

Hooper elmosolyodott, és mímelt komolysággal felelt: – Úgy tűnhet, asszonyom, mintha össze lennénk láncolva a kémcsöveinkkel. De a jéghideg külső alatt olykor a világ legpimaszabb és legkéjsóvárabb szíve doboghat.

Ellen nevetett. A pincérnő kihozta az italokat, és két étlapot hagyott az asztal sarkán. Beszélgettek – tulajdonképpen traccsoltak – a régi időkről, a régi ismerősökről, és hogy mi lett belőlük, Hooper ichtyológus ambícióiról. A cápa, vagy Brody, vagy Ellen gyerekei nem kerültek szóba. Könnyed, csapongó beszélgetés volt, és jól jött Ellennek. A második pohártól feloldódott, boldog volt, és úgy érezte, ura a helyzetnek.

Szerette volna, ha Hooper iszik még egy pohárral, de nem tartotta valószínűnek, hogy magától rendeljen egyet. Felvette az egyik étlapot, remélve, hogy a pincérnő észreveszi a mozdulatot, és megszólalt: – Lássuk csak, mi jót ehetnénk.

Hooper kezébe vette a másik étlapot, és olvasni kezdte. Néhány perc múlva megjelent a pincérnő.

– Választottak?

– Még nem egészen – mondta Ellen.

– Minden olyan jól néz ki. Választott, Matthew?

– Még nem – felelte Hooper. – Tudja mit, igyunk még egyet, amíg eldöntjük.

– Kettőt? – kérdezte a pincérnő.

Hooper mintha tétovázott volna egy pillanatig. Aztán bólintott, és azt mondta: – Jó. A különleges alkalomra való tekintettel.

Csendben ültek, és az étlapot tanulmányozták. Ellen próbálta megállapítani, hogyan érzi magát. Három pohár ital eléggé nehéz erőpróba volt számára, és semmiképpen sem akarta, hogy a feje vagy a beszéde összezavarodjon. Mit is szoktak mondani, hogy az alkohol fokozza a vágyat, de cserbenhagy a végrehajtásnál? De ez csak a férfiaknál van, gondolta. Még jó, hogy nem kell aggódnom emiatt. Na és ő? Mi lesz, ha nem… Mit tehetek akkor? De nem, ez hülyeség. Nem két pohártól. Ahhoz legalább öt vagy hat vagy hét kell. Egy férfit le kell venni a lábáról. Persze ha fél, akkor nem. Ijedtnek látszik? Kikukucskált az étlap fölött, és Hooperra nézett Nem látszott idegesnek. Ha valami, akkor enyhe tanácstalanság tükröződött az arcán.

– Mi a baj? – kérdezte Ellen.

Hooper felnézett.

– Hogy érti?

– Úgy felhúzta a szemöldökét. Zavartnak látszott.

– Á, semmi. Csak a fésűskagylókat néztem, vagy legalábbis amit annak neveznek. Nagy valószínűséggel lepényhal, tésztaszaggatóval körülvágva.

A pincérnő hozta az italokat, és megkérdezte: – Sikerült?

– Igen – felelte Ellen. – Egy rákkoktélt kérek és csirkét.

– Milyen mártást kér a salátára? Van francia, rokfort, “Ezer sziget“ és ecet-olaj.

– Rokfortot kérek.

Hooper megkérdezte: – Ez tényleg igazi fésűskagyló?

– Gondolom – mondta a pincérnő. – Ha az van odaírva.

– Rendben van. Akkor azt kérek, és francia mártást a salátára.

– Előtte valamit?

– Nem, köszönöm – mondta Hooper, felemelve a poharát. – Ez megteszi.

Pár perc múlva a pincérnő kihozta Ellen rákkoktélját. Amikor magukra hagyta őket, Ellen megszólalt: – Tudja, mit szeretnék? Egy kis bort.

– Érdekesen hangzik – mondta Hooper, és ránézett. – De ne felejtse, mit mondtam a hevességről. Elveszthetem a fejem.

– Én nem félek. – Miközben kimondta, érezte, hogy elvörösödik.

– Oké, de akkor jobb lesz ellenőrizni a készleteket. – Hátranyúlt a farzsebébe a pénztárcájáért.

– Ó, nem, ma az én vendégem.

– Ne butáskodjon.

– De, igazán. Én hívtam meg. – Ellent pánik fogta el. Eszébe sem jutott, hogy esetleg Hooper akar majd fizetni. Nem akarta azzal bosszantani, hogy egy vaskos számlát sóz a nyakába. Másfelől meg lekezelőnek sem akart látszani, nehogy megsértse a férfiasságát.

– Tudom – mondta Hooper. – De szeretném én meghívni magát.

Ez most kihívás volt? Nem tudta eldönteni. Ha az volt, nem akarta visszautasítani, de ha csak udvariasságból mondja.

– Aranyos – mondta –, de…

– Komolyan mondom. Kérem.

Lesütötte a szemét, és ide-oda tologatta a megmaradt utolsó rákot a tányérján.

– Hát…

– Tudom, hogy csak tapintatos akar lenni – mondta Hooper –, de semmi szükség rá. Sosem mesélt David a nagyapánkról?

– Legalábbis nem emlékszem. Miért, mi van vele?

– Az öreg Mattet úgy emlegették – méghozzá nem valami nagy jóindulattal –, mint a Banditát. Ha élne, valószínűleg én vezetném a skalpjára vadászó csapatot. De hát nem él, így az egyetlen gondom az volt, hogy megtartsam-e azt a halom pénzt, amit rám hagyott, vagy odaadjam valakinek. Nem volt valami nehéz erkölcsi dilemma. Gondolom, ugyanúgy el tudom költeni, mint bárki, akinek odaadnám.

– Akkor most Davidnek is sok pénze van?

– Igen. Többek között ezért sem bírom felfogni, amit művel. Elég pénze van, hogy eltartsa magát és tetszőleges számú feleséget élete végéig. Akkor miért csípett fel egy húsgombócot második feleségnek? Mert annak még több pénze volt? Nem tudom. Lehet, hogy a pénz rosszul érzi magát, ha nem még több pénzzel házasodik.

– Mivel foglalkozott a nagypapájuk?

– Vasúttal és bányával. Legalábbis papíron. Tulajdonképpen rablóbáró volt. Volt idő, amikor övé volt majdnem egész Denver, ő volt a háztulajdonos az egész piroslámpás környéken.

– Az jó üzlet lehetett.

– Nem annyira, mint hinné – mondta Hooper nevetve. – Úgy hallottam, szerette természetben beszedni a lakbért.

Ez talán tényleg felhívás a táncra, gondolta Ellen. Mit válaszoljon?

– Állítólag ez minden iskolás lány titkos vágya – kockáztatta meg játékosan.

– Micsoda?

– Hogy… hát hogy prostituált legyen. Egy csomó mindenféle férfival lefeküdni.

– És a magáé?

Ellen elnevette magát, remélte, nem látszik, hogy elpirult.

– Nem emlékszem, hogy pontosan ez lett volna – felelte –, de mindenki fantáziál valamiről.

Hooper mosolygott, és hátradőlt a széken. Odaintette a pincérnőt, és így szólt: – Hozzon nekünk egy üveg hideg Chablis-t, legyen szíves.

Valami történt, gondolta Ellen. Vajon megérezte Hooper – valami szagból, mint az állatok – a felajánlkozást? Akárhogy is, de magához ragadta a kezdeményezést. Most már nem kell mást tennie, mint vigyázni, nehogy elbátortalanítsa.

Megjött az étel, és egy perc múlva a bor is. Hooper kagylói akkorák voltak, mint a pingponglabda.

– Lepényhal – mondta, mikor a pincérnő elment. – Gondolhattam volna.

– Honnan tudja? – kérdezte Ellen. Abban a pillanatban megbánta, hogy megszólalt. Nem akarta, hogy eltérjenek a tárgytól.

– Először is túl nagyok. És túl szabályos a szélük. Látszik, hogy úgy vágták körbe.

– Talán vissza lehetne küldeni. – Ellen remélte, hogy nem fogja; egy veszekedés a pincérnővel elronthatná a hangulatukat.

– Megtehetném – mondta Hooper, és Ellenre hunyorított. – Más körülmények között. – Töltött Ellennek egy pohár bort, aztán magának is, és felemelte a poharát: – A vágyálmokra – mondta. – Meséljen a magáéról. – A szeme fényes, nedves-kéken csillogott, a szája mosolyogva szétnyílt.

Ellen nevetett.

– Ó, az enyémek nem valami érdekesek. Azt hiszem, csak a szokásos, mindennapi taposómalom-álmok.

– Olyan nincs – mondta Hooper. – Mesélje el. – A hangjában kérés volt, nem követelés, de Ellen érezte, hogy ha már elkezdte a játékot mindenképpen válaszolnia kell.

– Ó, hiszen tudja – mondta. A gyomrában meleget érzett, és a tarkója átforrósodott. – Csak a szokásos dolgok. Mint például, hogy megerőszakolnak.

– Hogyan történik?

Ellen gondolkodni próbált, és felötlöttek benne azok az idők, amikor, ha egyedül volt, hagyta, hogy a gondolatai szabadon vándoroljanak, és érzéki képek jussanak az eszébe. Rendszerint ágyban volt, és a férje mellette aludt. Néha azon vette észre magát; hogy tudtán kívül a saját kezével simogatja magát.

– Az attól függ – felelte.

– Például?

– Néha reggel a konyhában vagyok, amikor már mindenki elment, és egy munkás valamelyik szomszéd házból odajön a hátsó ajtóhoz. Megkérdezi, hogy telefonálhat-e, vagy kér egy pohár vizet.

Elhallgatott.

– És aztán?

– Beengedem az ajtón, és ő megfenyeget, hogy megöl, ha nem teszem azt, amit akar.

– Bántalmazza magát?

– Á, nem. Úgy értem, nincs nála kés vagy ilyesmi.

– Megüti magát?

– Nem. Csak megerőszakol.

– Maga élvezi?

– Először nem. Olyan ijesztő, de aztán, egy idő után, amikor…

– Amikorra… felizgatta.

Ellen a szemébe nézett, a tréfa, gúny vagy ügyetlenség nyomait kutatva. Semmi ilyen nem látszott. Hooper végigfuttatta a nyelvét a szája szélén, és előrehajolt, amíg csak majdnem összeért az arcuk.

Ellen arra gondolt: az ajtó nyitva, csak be kell sétálni.

– Igen – mondta.

– Akkor hát élvezi.

– Igen. – Hátracsúszott a széken, mert a fantáziakép már-már erőre kapott.

– És teljesen kielégül.

– Néha – felelte. – Nem mindig,

– Nagy szokott lenni a férfi?

– Magas? Nem…

Eddig is nagyon halkan beszéltek, de Hooper most suttogóra fogta a hangját.

– Nem úgy értem. Mekkora szokott lenni… nagy?

– Általában – kuncogott Ellen. – Hatalmas.

– Fekete?

– Nem. Hallottam, hogy vannak nők, akik olyasmikről képzelődnek, hogy egy fekete férfi megerőszakolja őket, de én soha.

– Mesélje el egy másik vágyálmát is.

– Ó, nem – mondta nevetve. – Most magán a sor.

Lépéseket hallottak, látták, hogy a pincérnő jön az asztal felé.

– Minden rendben van? – kérdezte.

– Remek – mondta Hooper kurtán. – Minden remek. – A pincérnő elment.

Ellen suttogott: – Gondolja, hogy meghallotta?

Hooper előrehajolt.

– Kizárt dolog. Mesélje el még egy vágyálmát.

Meg fog történni, gondolta Ellen, és hirtelen idegesség fogta el. El akarta mondani, miért viselkedik így, megmagyarázni, hogy ez nem szokása. Biztos azt hiszi, kurva vagyok. Hülyeség. Ne légy szentimentális, mert elrontod az egészet.

– Nem – mondta mosolyogva. – Magán a sor.

– Az én vágyálmaim általában orgiák. – mondta Hooper. – Vagy legalábbis triók.

– Hogyhogy triók?

– Három ember. Két lány meg én.

– Kis telhetetlen. És mit csinálnak?

– Az attól függ. Minden elképzelhetőt.

– Maga… nagy? – kérdezte Ellen.

– Percről percre nagyobb. És maga?

– Nem tudom. Mihez képest?

– Más nőkhöz képest.

Ellen kuncogott.

– Úgy beszél, mint egy mérlegelő vásárló.

– Csak egy lelkiismeretes fogyasztó.

– Nem tudom, milyen vagyok – mondta Ellen. – Nincs összehasonlítási alapom. – Lenézett a félig elfogyasztott csirkére, és elnevette magát.

– Min nevet?

– Csak eszembe jutott – felelte, és egyre jobban nevetett. – Jaj, szétmegy az oldalam, csak eszembe jutott, hogy vajon a csirkéknek van-e…

– Persze hogy van! – mondta Hooper. – De ne térjen el a tárgytól!

Együtt nevettek, és amikor a nevetés alábbhagyott, Ellen hirtelen megszólalt: – Mit szólna egy közös vágyálomhoz?

– Oké. Hogyan kezdjük?

– Mit csinálna velem, ha mi ketten… szóval érti.

– Ez nagyon érdekes kérdés – mondta Hooper csúfondáros komolysággal. – Mielőtt azonban ebbe belemennénk, el kellene döntenünk, hol. Az én szobám, gondolom, rendelkezésre áll.

– Az túl veszélyes. Az Abelard-ban mindenki ismer. Bárhol Amityben túl veszélyes lenne.

– És magánál?

– Úristen, dehogy. Képzelje, ha valamelyik gyerek hazajön. Amellett…

– Persze, tudom. Megszentségteleníti a hitvesi ágyat. Oké, akkor hol?

– Kell legyen valami motel a Montauk felé vezető úton. Vagy még inkább Orient Point felé.

– Príma. És ha nincs, még mindig ott van a kocsi.

– Fényes nappal? Tényleg elég vad a fantáziája.

– Fantáziában minden lehetséges.

– Rendben van. Ezt akkor megbeszéltük. Szóval, mit csinálna?

– Azt hiszem, időrendben kéne haladnunk. Először is, egy kocsival mennénk el innen. Feltehetőleg az enyémmel, mert azt kevésbé ismerik. Aztán később visszajönnénk a magáért.

– Oké.

– Aztán útközben… nem, mielőtt még elindulnánk, kiküldeném a mosdóba, hogy vegye le a bugyiját.

– Minek?

– Hogy egy kis… kutatómunkát végezhessek útközben. Csak hogy üzemben tartsuk a motort.

– Értem – mondta Ellen, és igyekezett magától értetődőnek látszani. Felhevültnek érezte magát. Elvörösödött, és belülről figyelte, mintha a lelke eltávolodna a testétől. Harmadik személyként hallgatta a beszélgetést. Le kellett küzdenie a vágyat, hogy ide-oda csúszkáljon a szkájjal borított padon. Össze szerette volna dörzsölni a combjait, de félt, hogy foltot hagy az ülésen.

– Aztán – mondta Hooper –, ahogy mennénk az úton, a jobb oldalamon ülne, és én közben szépen masszíroznám. Lehet, hogy kinyitnám a sliccem. Lehet, hogy nem, mert ettől esetleg ötletei támadnának, ami viszont kétségkívül oda vezetne, hogy elveszítem az uralmat a kocsi fölött, és ez feltehetőleg zaftos kis balesethez vezetne, és szépen meghalnánk mind a ketten.

Ellen újra kuncogni kezdett, elképzelte Hoopert, amint ott fekszik az út szélén, mereven, mint a zászlórúd, és saját magát mellette, a ruhája felcsúszva a derekáig, széttárt combokkal, az egész világ szeme láttára.

– Olyan motelt keresnénk – folytatta Hooper –, ahol a szobák vagy külön kis bungalókban vannak, vagy legalábbis nincsenek szorosan összezsúfolva.

– Miért?

– A hangok. A falak általában nyállal összepréselt papír zsebkendőből vannak, a semmi kedvem közben arra gondolni, hogy a szomszédban egy cipőügynök tapasztja a fülét a falhoz, és azon húzza fel magát, hogy minket hallgat.

– És ha nem találunk ilyen motelt?

– Találunk – mondta Hooper. – Miként már említettem, a fantáziában minden lehetséges.

Miért emlegeti ezt folyton? – gondolta Ellen. Az nem lehet, hogy csak játszik a szavakkal, kidolgoz egy forgatókönyvet, amit aztán nem akar megvalósítani. Kétségbeesetten tapogatózott valami kérdés után, hogy ébren tartsa a beszélgetést.

– Milyen néven jelentkeznénk be?

– Á, persze. Erről megfeledkeztem. Manapság nem hinném, hogy bárki is izgatná magát ilyesmi miatt, de igaza van: kell legyen-valami nevünk, ha esetleg valami régimódi portásba botlunk. Mit szólna, mondjuk, Mr. és Mrs. Al Kinseyhez? Azt mondhatnánk, hogy hosszabb kutatóúton vagyunk.

– És megígérnénk, hogy küldjünk neki egy dedikált példányt a jelentésünkből.

– Neki ajánlanánk!

Mindketten nevettek, és Ellen megkérdezte: – Na és aztán, ha bejelentkeztünk?

– Hát, elmennénk a szobánkhoz, körülcserkésznénk, van-e valaki a szomszédos szobákban – hacsak nincs külön bungalónk –, és aztán bemennénk.

– És aztán??

– Innentől megugranak a választási lehetőségeink. Valószínűleg úgy fel leszek húzva, hogy megragadnám magát, és ripsz-ropsz nekiesnék; talán az ágyon, talán nem. Az első szám az én számom lenne. A magáé csak azután.

– Hogyhogy?

– Az elsőre nem fogok tudni uralkodni magamon; olyan zitty-zutty, megy a vonat-féle lesz. Utána jobban tudom már irányítani, és a másodikra már felkészíteném.

– Azt hogyan csinálná?

– Finoman és módszeresen.

A pincérnő az asztalhoz közeledett, úgyhogy hátradőltek, és elhallgattak.

– Kérnek még valamit?

– Nem – mondta Hooper. – Csak a számlát.

Ellen feltételezte, hogy a pincérnő visszamegy a bárpulthoz a számlát összeadni, de ott maradt az asztalnál, és a nála levő cetlik alapján firkálni kezdett a blokkra. Ellen az ülés szélére csúszott, és felállt.

– Bocsánat. Még be akarom púderozni az orromat indulás előtt

– Tudom – mondta Hooper mosolyogva.

– Tudja? – kérdezte a pincérnő, miközben Ellen elment mellette. – Nahát, ez a házasság. Remélem, engem soha senki nem fog ennyire ismerni.

Ellen valamivel fél öt előtt ért haza. Felment a lépcsőn a fürdőszobába, és megeresztette a kádnál a vizet. Teljesen levetkőzött, és a ruháit a szennyesládába gyömöszölte, összekeverve a már korábban ott levő darabokkal. A tükörbe nézett, és megvizsgálta az arcát és nyakát. Semmi nyom.

Fürdés után behintőporozta magát, fogat mosott és szájvízzel gargarizált. Bement a hálószobába, tiszta bugyit és hálóinget vett fel, visszahajtotta a takarót, és bebújt az ágyba. Becsukta a szemét, és remélte, hogy egyből elalszik.

De az álomnak nem sikerült leküzdenie, az újra meg újra feltörő emléket. Hoopert látta maga előtt, a szeme tágra meredve bámulja anélkül, hogy látná – a falat, ahogy a csúcsponthoz közeledett. A szeme kidülledt, egészen addig, amíg, közvetlenül az elernyedés előtt, Ellen szinte már attól félt, érintkezésük megszakad. Hooper összeszorította a fogát, és úgy csikorgatta, mint egyes emberek álmukban. A torkából hörgő nyüszítés tört elő, ami minden dühödt lökéssel egyre magasabbá és magasabbá vált. Még a nyilvánvaló, heves kielégülés után sem változott meg Hooper arckifejezése. A fogát még mindig összeszorította, a szeme a falra meredt, és folytatta a vad vonaglást. Nem vett tudomást az alatta fekvő nőről, és amikor talán egy teljes perccel a csúcspont után Hooper még mindig nem nyugodott meg, Ellen megijedt, nem tudta pontosan, mitől, de a roham vadállati hevességében úgy érezte, mintha csak eszköz lenne az aktusban. Egy idő után megveregette Hooper vállát, és halkan megszólalt.

– Hé, én is itt vagyok. – Egy pillanatra rá Hooper szeme lecsukódott, és a fejét Ellen vállára hajtotta. Később, a többi ölelkezésnél Hooper gyengédebb és figyelmesebb volt, kevésbé rugaszkodott el. De az első aktus dühödt indulata zavaróan motoszkált Ellen fejében.

Végül eluralkodott rajta a fáradtság, és elaludt.

Úgy tűnt, szinte abban a pillanatban felébreszti egy hang: – Hé, mi van, jól vagy? – Kinyitotta a szemét, és Brodyt pillantotta meg az ágy szélén.

Ásított.

– Hány óra?

– Mindjárt hat.

– Ou-u. El kell menjek Seanért. Phyllis Santos biztos idegrohamot kap már.

– Elhoztam – mondta Brody, – Gondoltam, jobb, ha elmegyek érte, miután nem tudtalak elérni.

– Kerestél?

– Egypárszor. A kórházban próbáltalak úgy kettő körül. Azt mondták, azt hiszik, hazajöttél

– Úgy van, haza is jöttem. Rémesen éreztem magam. A pajzsmirigy tablettáim, úgy látszik, nem használnak már. Így hát hazajöttem.

– Aztán itthon próbáltalak hívni.

– Nahát, tényleg nagyon fontos lehetett.

– Nem, semmi különös. Ha mindenáron tudni akarod, azért hívtalak, hogy bocsánatot kérjek, bármivel is bántottalak meg tegnap este.

Ellenbe egy pillanatra belenyilallt a szégyen, de aztán elmúlt, és így szólt: – Aranyos vagy, de ne is törődj vele. Már el is felejtettem.

– Aha – mondta Brody. Várt egy kicsit, hátha mond még valamit, de amikor nyilvánvalóvá vált, hogy nem fog, megkérdezte: – Hát akkor hol voltál?

– Mondtam, hogy itt! – a szavak élesebben törtek ki belőle, mint szerette volna. – Hazajöttem, és lefeküdtem, úgy, ahogy itt találtál.

– És nem hallottad a telefont? Itt van melletted. – Brody az ágy túlsó felénél levő éjjeliszekrényre mutatott.

– Nem. – Azt akarta mondani, hogy kikapcsolta a telefont, de aztán eszébe jutott, hogy pont ezt a készüléket nem lehet teljesen kikapcsolni. – Bevettem egy altatót. Az ágyúdörgésre sem ébredek fel egy ilyen tablettával.

Brody a fejét rázta.

– Tényleg ki fogom vágni azt az átkozott vackot a vécébe. Kész narkotikus vagy már.

Felkelt, és kiment a fürdőszobába.

Ellen hallotta, hogy felcsapja a vécé ülését, és vizelni kezd – a hangos, erőteljes, egyenletes csobogásnak mintha soha nem akarna vége szakadni. Mind a mai napig azt hitte, ez valamiféle bravúr Brodynál: volt úgy, hogy egy egész napig nem vizelt. Aztán, amikor végül nekilátott, úgy tűnt, órákig tart. Réges-rég arra a következtetésre jutott, hogy akkora hólyagja lehet, mint egy görögdinnye. Most rájött, hogy a nagy befogadóképességű húgyhólyag egyszerűen férfitulajdonság. Micsoda tapasztalt nő lettem, gondolta magában.

– Nem tudsz valamit Hooperról? – szólt be Brody a vég nélküli csobogás közben.

Ellen egy pillanatig gondolkozott a válaszon, aztán azt mondta: – Reggel ideszólt, csak hogy megköszönje az estét. Miért?

– Őt is próbáltam elérni; úgy délfelé, és délután is egypárszor. A hotelben azt mondták, fogalmuk sincs, hol lehet. Mikor telefonált ide?

– Rögtön az után, hogy munkába mentél.

– Nem mondta, mit akar csinálni ma?

– Azt mondta… azt mondta, lehet, hogy kimegy a hajóra, ha jól emlékszem, de nem vagyok benne biztos.

– Aha. Ez furcsa.

– Micsoda?

– Hazafelé jövet megálltam a kikötőnél. A csónakmester azt mondta, egész nap a színét se látta Hoopernak.  Talán meggondolta magát

– Nyilván Daisy Wickert gyömködte valami hotelszobában.

Ellen hallotta, hogy a csobogás alábbhagy majd csöpögéssé lanyhul. Aztán hallotta a víz zubogását.

8.

Csütörtök reggel Brodyt felhívták telefonon hogy délben jelenjen meg Vaughan. irodájában a tanácstagok bizottsági ülésén. Brody tudta, mi lesz az ülés témája: a strandok megnyitása a július negyedikéi víkendre, ami két nap múlva következett. Mire elindult az irodájából a városházára, felsorakoztatta és megvizsgálta az összes lehetséges érvet, ami csak eszébe jutott.

Tudta, hogy érvei szubjektívek, negatívak és intuícióra, óvatosságra és a makacs és gyötrő bűntudatra alapulnak. De Brody meg volt győződve róla, hogy igaza van. A strandok megnyitása semmiképp sem lenne megoldás. Hazárdjáték lenne, amiben Amity – és Brody – sohasem nyerhet igazán. Sohasem lehetnének biztosak, hogy a cápa valóban elment. Egyik napról a másikra élnének, bízva a jó sorozatban. És egy nap, ebben Brody biztos volt, veszítenének.

A városháza a Fő utca végén állt, ahol a Fő utca a Vízi útba torkollott. Az épület korona volt a két utca által alkotott T betű tetején Impozáns, ál-György stílusú kolosszus volt, fehérrel keretezett vörös téglás falak, a bejárat mellett két fehér oszloppal. Előtte a gyepen egy második világháborús ágyú ült, emlékmű azoknak az amityi lakosoknak, akik a háborúban szolgáltak.

Az épületet egy beruházási bank tulajdonosa adományozta a városnak a húszas évek végén; az illető valamiképpen arra a meggyőződésre jutott, hogy egykor Amity lesz Long Island keleti részének kereskedelmi központja. Úgy találta, hogy a város köztisztviselőinek rangjukhoz méltó épületben kell dolgozniuk, nem pedig – mint ahogy addig – egy Mill nevű italmérés első emeletén húzódó levegőtlen szobácskában intézni a város ügyeit. (1930 februárjában a csődbe ment bankár, aki a saját sorsát se jósolta meg jobban, mint Amityét, megpróbálta – sikertelenül – visszaperelni a házat, azzal az indoklással, hogy ő eredetileg csak bérbe akarta adni a városnak.)

A városháza helyiségei ugyanolyan idétlenül nagystílűek voltak, mint az épület külseje. Hatalmasak, voltak és magasak, mindegyikben óriási, bonyolult művű csillár. Amity egymást követő vezetői sajnálták a pénzt arra, hogy a termeket kisebb szobákká alakítsák át, ehelyett mind több embert zsúfoltak össze egy-egy szobában. Csak a polgármesternek adatott meg, hogy időszakos kötelességeinek pompás különirodában tegyen eleget.

Vaughan irodája az első emelet délkeleti sarkában helyezkedett el, kilátással a város legnagyobb részére és a távolban az Atlanti-óceánra.

Vaughan titkárnője, az életvidám, csinos Janet Summer a polgármester irodájának ajtaja előtti íróasztalnál ült. Brody valamiféle atyai vonzalmat érzett Janet iránt, bár ritkán találkoztak; és időnként csodálkozott, hogy a lány még mindig nem ment férjhez, pedig már alighanem elmúlt huszonhat éves. Brody, mielőtt bement Vaughan irodájába, általában nem mulasztotta el megkérdezni, mi újság a szerelemben. Ma csak annyit kérdezett: – Mind benn vannak?

– Mindenki, akinek el kellett jönnie. – Brody indult befelé, de Janet megkérdezte: – Nem akarja tudni, kivel járok?

Brody megállt, és elmosolyodott:

– Dehogyisnem, bocsánat. Teljesen meg vagyok ma zavarodva. Kivel?

– Senkivel. Ideiglenes nyugalomba vonultam. De mondok valamit. – Halkra fogta a hangját, és előrehajolt. – Ezzel a Mr. Hooperral szívesen eljátszadoznék.

– Ő is bent van? – Janet bólintott.

– Szeretném tudni, mikor választották meg tanácstagnak.

– Nem tudom – felelte Janet –, de hogy jóképű, az egyszer tuti.

– Sajnálom, Janet, de azt hiszem, elhalászták maga elől.

– Mégpedig?

– Daisy Wicker.

Janet nevetett.

– Mi olyan vicces? Éppen most törtem össze a szívét!

– Maga nem tudja Daisy Wickerről?

– Mit?

Janet újra suttogom fogta a hangját.

– Buzi. Egy lánnyal él együtt, meg minden. Még csak nem is biszex. Csak a jó öreg hagyományos fajta.

– Fantasztikus – mondta Brody. – Magának igazán érdekes foglalkozása van, Janet. – Amikor aztán belépett az irodába, azt kérdezte, magában: Oké, de akkor hol a fenébe volt Hooper tegnap?

Odabent Brody azonnal tudta, hogy egymagának kell felvennie a harcot. A jelen levő tanácstagok kizárólag Vaughan régi barátai és szövetségesei voltak: Tony Catsoulis, egy építési vállalkozó, aki úgy nézett ki, mint egy tűzoltókészülék; Ned Thatcher, egy törékeny öregember, az ő családjáé volt három nemzedék óta az Abelard Arms Inn; Paul Conover, az Amity Liquors tulajdonosa, és Rafe Lopez, egy sötét bőrű portugál, a város fekete bőrű közösségének választottja és érdekeik szószólója.

A négy tanácstag egy dohányzóasztal körül ült a hatalmas szoba egyik végén. Vaughan a szoba másik végében ült az íróasztalnál. Hooper egy délre néző ablaknál állt, és kibámult a tengerre.

– Hol van Albert Morris? – kérdezte Brody Vaughantól, miután gépiesen üdvözölte a többieket.

– Nem ért rá – mondta Vaughan. – Azt hiszem, nem érzi jól magát.

– És Fred Potter?

– Szintén. Valami járvány lehet – Vaughan felállt – Nos, azt hiszem, együtt vagyunk. Fogj egy széket, és húzd ide magadnak az asztalhoz.

Hű, de rosszul néz ki, gondolta Brody, miközben Vaughant figyelte, amint keresztülhúzza az egyenes hátú széket a szobán. Vaughan szeme sötét volt és beesett. A bőre majonézszínű. Vagy rettenetesen másnapos, gondolta Brody, vagy nemigen aludt az utóbbi hónapban.

Mikor mindenki leült, Vaughan megszólalt: – Mindannyian tudjátok, miért vagyunk itt. És azt hiszem, nyugodtan állíthatjuk, csak egyikünket kell meggyőzni arról, hogy mit kell tennünk.

– Mármint engem – mondta Brody.

Vaughan bólintott.

– Nézd egy kicsit a mi szempontunkból a dolgot, Martin. A város pusztulófélben van. Az emberek munka nélkül. Az új üzletek nem nyílnak meg. Az emberek nem bérelnek házat, nemhogy vásárolnának. És minden egyes nappal, amelyen zárva vannak a strandok, csak újabb szöget verünk a koporsónkba. Hivatalosan hirdetjük, hogy ez a város nem biztonságos: el innen. És az emberek megfogadják a tanácsunkat.

– Képzeld el, hogy megnyitod a strandokat negyedikére, Larry – mondta Brody. – És képzeld el, hogy valaki meghal.

– Ezzel a kockázattal számolunk, de azt hiszem – azt hisszük –, érdemes vállalni.

– Miért?

Vaughan Hooperhoz fordult.

– Mr. Hooper?

– Több dolog szól mellette – mondta Hooper. – Először is, egy hete senki se látta a cápát.

– De a vízben se volt senki se.

– Az igaz. De én kinn voltam a hajóval mindennap, kivéve egyet.

– Már meg akartam kérdezni magát. Hol volt tegnap?

– Esett – mondta Hooper. – Nem emlékszik?

– Akkor hát mit csinált?

– Csak… – Egy pillanatig habozott, aztán azt mondta: – Egypár vízmintát elemeztem. És olvastam.

– Hol? A hotelszobájában?

– Egy darabig igen. Mire akar kilyukadni?

– Telefonáltam a hotelba. Azt mondták, egész délután nem volt ott.

– Na és ha nem voltam! – mondta Hooper dühösen. – Vagy talán ötpercenként jelentkeznem kell?

– Nem. De maga azért van itt, hogy dolgozzon, nem pedig, hogy mindenféle vidéki úri klubokba mászkáljon, ahova azelőtt tartozott.

– Ide figyeljen, rendőrfőnök úr, engem nem maga fizet. Vegye tudomásul, hogy azt csinálok, amit csak akarok!

Vaughan közbevágott.

– Ugyan már, ez a veszekedés nem vezet sehova.

– Mindenesetre – mondta Hooper – színét se láttam a cápának. Semmi nyoma. Aztán ott van a víz is. Napról napra melegebb lesz. Már majdnem huszonegy fok. Általában – bár a kivétel erősíti a szabályt – a nagy fehérek a hidegebb vizet szeretik.

– Szóval úgy gondolja, hogy északabbra vándorolt?

– Vagy ki a mélyebb, hidegebb vízbe. Akár dél felé is mehetett. Ezeknél sohasem lehet előre látni.

– Erről van szó – mondta Brody. – Nem lehet előre látni. Tehát ez az egész csak találgatás.

Vaughan megszólalt: – Nem kérhetsz garanciát, Martin.

– Ezt Christine Watkinsnak mondd. Vagy a Kintner gyerek anyjának.

– Tudom, tudom – felelte türelmetlenül Vaughan. – De valamit tennünk kell. Nem ülhetünk itt az isteni kinyilatkozásra várva. Az isten nem fogja felkarcolni az égre nagy betűkkel: “A cápa elment.“ Mérlegelnünk kell a helyzetet, és döntést hozni.

Brody bólintott.

– Szerintem is. Mi van még az ifjú zseni tarsolyában?

– Mi baja van velem? – kérdezte Hooper. – A véleményemet kérdezték.

– Persze – mondta Brody. – Hogyne. Mi van még?

– Amit eddig is tudtunk. Hogy nincs miért itt maradnia a cápának. Én nem láttam. A partőrség se látta. Nem bukkant új zátony a felszínre. Semmiféle uszály nem szórt szemetet a vízbe. Nincs semmi különös halmozgás a vízben. Egyszerűen semmi oka, hogy itt maradjon.

– De eddig se volt, igaz? És mégse ment el.

– Ez igáz. Nem tudom megmagyarázni. Kétlem, hogy bárki is meg tudná.

– Isten csapása, mi?

– Ha úgy tetszik.

– Márpedig isten csapásai ellen nincs mit tenni, igaz-e, Larry?

– Nem tudom, mire célzói, Martin – felelte Vaughan. – De döntenünk kell. Szerintem csak egyet tehetünk.

– Szóval a döntés megszületett – mondta Brody.

– Úgy is lehet mondani, igen.

– És ha még valaki meghal? Azt ki veszi magára? Ki beszél a férjjel vagy anyával vagy feleséggel, és ki mondja meg nekik, hogy: “Ó, hát csak kockáztattunk, és veszítettünk“?

– Ne légy ilyen borúlátó, Martin. Ha arra kerül a sor – ha arra kerül, de fogadok, hogy nem kerül –, majd akkor gondolkozunk rajta.

– Most kell gondolkoznunk, az istenit! Elegem van belőle, hogy én egyem meg a szart, amit ti főztök!

– Csillapodj, Martin.

– Komolyan beszélek. Ha jogcímet találtok rá, hogy megnyissátok a strandokat, akkor vállaljátok a felelősséget is.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt akarom mondani, hogy amíg én vagyok ennek a városnak a rendőrfőnöke, és amíg engem tekintenek felelősnek a közbiztonságért, addig nem lesznek nyitva azok a strandok.

– Közölnöm kell veled, Martin – mondta Vaughan –, ha a strandok zárva lesznek a július negyedikei víkenden, nem soká maradsz meg az állásodban. Nem fenyegetlek. Csak mondom. Még mindig lehet valami a nyárból. De meg kell mondanunk az embereknek, hogy nyugodtan idejöhetnek. Ha meghallják, hogy nem nyitod meg a strandokat, a város lakói húsz perc múlva a leváltásodat fogják követelni, vagy panaszt tesznek ellened, és annak alapján mozdíttatnak el. Egyetértenek, uraim?

– Meghiszem azt – mondta Catsoulis. – Én magam teszek panaszt.

– Az embereimnek nincs munkája – mondta Lopez. – Ha nem hagyja dolgozni őket, maga se fog.

Brody odavetette: – Megkaphatja az állásomat, amikor csak akarja.

A berregő megszólalt Vaughan íróasztalán. Mérgesen felpattant, és keresztülment a szobáit. Felkapta a telefont.

– Mondtam, hogy ne zavarjanak! – vakkantotta bele. Egy pillanatnyi szünet után Brodyhoz fordult: – Téged keresnek, Janet azt mondja, sürgős. Itt is felmeheted.

– Inkább kint – mondta Brody, csodálkozva, hogy mi lehet olyan sürgős, hogy kihívják a tanácstagok illéséről. Egy újabb baleset? Kiment a szobából, és becsukta az ajtót maga mögött. Janet odanyújtotta neki a telefont az íróasztaláról, de mielőtt még benyomhatta volna az átkapcsoló gombot, Brody megszólalt: – Mondja, felhívta Larry egyáltalán Albert Morrist és Fred Pottert ma reggel?

Janet nem nézett rá.

– Azt mondták, ne szóljak senkinek semmiről.

– Mondja meg, Janet, tudnom kell.

– Szól egy-két jó szót az érdekemben a csini fiúnak odabent?

– Áll az alku.

– Nem. Csak azt a négyet hívta, odabenn.

– Nyomja be a gombot. – Janet megnyomta a gombot, és Brody beszélt: – Brody.

Benn az irodában Vaughan látta, hogy a világító gomb kialszik, óvatosan felemelte az ujját a kagyló villájáról, és a kezével letakarta a mikrofont. Körülnézett a szobában, a nemtetszés jelei után kutatva az arcokon. Senki sem viszonozta a pillantását – még Hooper nem, aki úgy döntött, minél kevésbé avatkozik bele Amity ügyeibe, annál jobban jár.

– Martin, Itt Harry – mondta Meadows. – Tudom, hogy ülésen vagy, és tudom, hogy vissza kell menned. Szóval csak hallgass. Rövid leszek. Larry Vaughan nyakig úszik az adósságban.

– Nem létezik.

– Mondtam, hogy hallgass! Az, hogy adóssága van, még nem jelent semmit. Az a fontos, kinek tartozik. Jó régen, talán huszonöt éve, amikor Larrynek még nem volt pénze, a felesége megbetegedett. Nem tudom, mi baja volt, de súlyos. És költséges. Nem emlékszem pontosan, de valami olyasmit mondott annak idején, hogy egy barátja kisegítette, kölcsönt adott neki. Több ezer dollár lehetett. Larry megmondta az illető nevét. Az egész nem érdekelt volna különösebben, de Larry valami olyasmit mondott, hogy ez az illető szívesen kisegíti az embereket a bajból. Fiatal voltam, és nekem sem volt egy vasam sem. Úgyhogy felírtam a nevet, és bedugtam valahova a papírjaim közé. Soha eszembe se jutott elővenni, amíg nem kértél, hogy kezdjek szaglászni. Tino Russónak hívják.

– A lényegre, Harry.

– Ott vagyok. Ugorjunk át a jelenbe. Néhány hónappal ezelőtt, mielőtt még ez az egész cápaügy elkezdődött, alakult egy részvénytársaság, Caskata Ingatlan néven. Telkekre specializálódtak. Az elején nem volt valami nagy tőkéjük. Elsőként egy nagy krumpliföldet vásárolták meg, közvetlenül a Scotch Roadtól északra. Amikor a nyár kezdett rosszul alakulni, a Caskata vett még egypár birtokot Az egész teljesen legálisan ment. A társaság mögött nyilvánvalóan készpénz áll – valahol –, kihasználták a renyhe piacot, hogy olcsón vásároljanak. De aztán, amint az első hírek megjelentek a cápaügyről, Caskata nagyban kezdett vásárolni. Minél jobban estek az ingatlanárak, annál többet vettek. Az egészet szép csendben. Már majdnem olyan alacsonyak az árak, mint a háború idején, és a Caskata még mindig vesz. Nagyon kevés pénzbefektetéssel. A kötelezvények mind rövid lejáratúak. Larry Vaughan aláírása szerepel rajtuk, és ő a Caskata bejegyzett elnöke. Az ügyvezető alelnök Tino Russo, akit a Times évek óta úgy emleget, mint másodhegedűst New York öt nagy maffiacsaládjának egyikében.

Brody füttyentett egyet a fogai között.

– És a nyavalyás még siránkozik, hogy senki nem vesz tőle semmit. Azt viszont még mindig nem értem, miért nyomják, hogy nyissa meg a strandokat.

– Nem tudom biztosan. Még abban sem vagyok biztos, hogy még mindig nyomják-e. Lehet, hogy csak a személyes elkeseredés hajtja. Valószínűleg túlfeszítette a húrt. Nem vehetne már semmit, akármennyire lemennek is az árak. Az egyetlen lehetőség, hogy megmeneküljön a csődtől, ha megfordul a piac, és az árak emelkedni kezdenek. Akkor eladhatja, amit megvett, és övé a profit. Vagy Russóé, vagy a fene tudja, hogy szól a megállapodás. Ha az árak tovább zuhannak – más szóval, ha a város hivatalosan még mindig nem biztonságos –, a kötelezvények esedékessé válnak. Kizárt dolog, hogy ki tudná fizetni őket. El fogja veszíteni az előlegeket, és a birtokok visszakerülnek az eredeti tulajdonosokhoz, vagy Russo elhalássza őket, ha ő össze tudja szedni a pénzt. Nem hinném, hogy Russo vállalni akarná a kockázatot. Az árak tovább zuhanhatnak, és akkor együtt fürdik be Vaughannal. Szerintem Russo még mindig a nagy profitban reménykedik, de az egyetlen esély, hogy megkapja, ha Vaughan kikényszeríti a strandok megnyitását. Akkor, ha nem történik semmi – ha nincs újabb áldozat –, az árak hamarosan emelkedni kezdenek, és Vaughan kezdhet eladni. Russo leveszi a részesedését – a haszon felét, vagy mit tudom én –, és a Caskatát feloszlatják. Vaughan megkapja a maradékot, ami valószínűleg elég hozzá, hogy megmentse a tönkremenéstől. Ha megöl valakit a cápa, akkor egyedül Vaughan áll fejre. Amennyire én látom, Russónak egy garas készpénze nincs ebben az üzletben. Az egész…

– Hazug szemét vagy, Meadows! – süvöltött Vaughan hangja a telefonba. – Ha egy árva szót is kinyomtatsz ebből a zagyvaságból, úgy beperellek, hogy belegebedsz! – Kattanás hallatszott, ahogy Vaughan lecsapta a kagylót.

– Ennyit a választott tisztviselők feddhetetlenségéről – jegyezte meg Meadows.

– Mit fogsz csinálni, Harry? Le tudsz ebből hozni valamit?

– Nem, legalábbis egyelőre nem. Nem tudok eleget bizonyítani. Te is tudod, hogy az alvilágnak egyre több érdekeltsége lesz Long Islanden – építkezések, éttermek, minden elképzelhető. De átkozottul nehéz bármi törvénytelenséget rájuk bizonyítani. Vaughan esetében egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy a szó szoros értelmében törvénytelenségről van szó. Néhány nap múlva, még egy kis kapirgálással, azt hiszem, össze tudok szedni egy kis anyagot, hogy Vaughan egy közismert gengszterrel áll kapcsolatban. Már úgy értem, olyat, ami akkor is megállja a helyét, ha Vaughan netán perelne.

– Nekem úgy tűnik, mintha már ez is elég lenne – mondta Brody.

– Hiába tudok a dolgairól, ha nem tudom bizonyítani. Nincsenek nálam az iratok, még csak másolatban sem. Csak láttam őket, de ez minden.

– Mit gondolsz, a tanácstagok közül benne van még valaki? Larry teljesen ellenem állította össze ezt a gyűlést.

– Nem. Catsoulisra és Conoverre gondolsz? Ők csak régi haverok, akiknek Larry tett egy-két szívességet. Ha Thatcher is ott van, ő túl öreg és beszari ahhoz, hogy ki merje nyitni a száját Larry ellen. És Lopez tiszta, őt tényleg az embereinek a munkája aggasztja.

– Hooper vajon tud erről az egészről? Eléggé kiállt a strandok megnyitása mellett.

– Nem, szinte biztos, hogy nem. Én is csak néhány perce bogoztam ki a dolgot, és még mindig van egy csomó laza szál.

– Szerinted mit kéne csinálnom? Már majdnem lemondtam. Éppen fölajánlottam nekik az állásomat, mielőtt a telefonhoz jöttem.

– Az istenért, nehogy lemondj! Először is szükségünk van rád. Ha lemondasz, Russo és Vaughan saját kezűleg választják ki az utódodat. Lehet, hogy becsületesnek tartod a beosztottaidat, de fogadok, hogy Russo talál valakit, aki szívesen feláldoz egy kis feddhetetlenséget néhány dollárért – vagy egyszerűen csak a főnök pozíciójáért.

– Akkor ezek után mit tehetek?

– Én a helyedben megnyitnám a strandokat

– Az isten áldjon meg, Harry, hát pont ezt akarják! Ezzel az erővel akár én is elszegődhetnék hozzájuk.

– Magad mondtad, hogy sok érv szól a strandok megnyitása mellett. Szerintem Hoopernak igaza van. Előbb-utóbb úgyis meg kell nyitnod őket, még ha soha többé nem látjuk is a cápát. Ezzel az erővel akár most is megteheted.

– A gengszterek meg hadd fussanak a pénzükkel.

– Mi mást tehetnél? Ha zárva tartod, Vaughan megtalálja a módját, hogy megszabaduljon tőled, és akkor maga nyitja meg a strandokat. Akkor aztán végképp semmi hasznodat nem veszi senki. Így legalább, ha megnyitod a strandokat, és nem történik semmi, a városnak még lehet valami esélye. Később aztán talán rá tudunk valamit varrni Vaughanra. Még nem tudom, mit, de talán lesz valami.

– A kurva életbe! – csattant fel Brody. – Rendben van, Harry, majd gondolkozom rajta. De ha megnyitom a strandokat, a magam módján teszem. Kösz a hívást. – Letette a kagylót, és visszament Vaughan irodájába.

Vaughan a délre néző ablak előtt állt, háttal az ajtónak. Amikor hallotta, hogy Brody belép, megszólalt: – Az ülésnek vége.

– Hogyhogy vége? – kérdezte Catsoulis. – Nem döntöttünk el az égvilágon semmit.

Vaughan megpördült, és rámordult: – Azt mondtam, vége, Tony! Ne akadékoskodj itt nekem. El lesz intézve, meglátod. Csak hagyjátok, hogy néhány szót váltsak a főnökkel. Oké? Akkor kifelé, mindenki.

Hooper és a négy tanácstag elhagyták az irodát. Brody figyelte, ahogy Vaughan kitessékeli őket. Tudta, hogy sajnálnia kellene Vaughant, de nem tudta elnyomni az egész lényét betöltő neheztelést. Vaughan becsukta az ajtót, a kanapéhoz ment, és nehézkesen leült. A térdére támasztotta a könyökét, és a halántékát dörzsölte az ujjaival.

– Valaha barátok voltunk, Martin – mondta. – Remélem, egyszer újra azok lehetünk.

– Mennyi igaz abból, amit Meadows mondott?

– Erre nem válaszolok. Nem tehetem. Mondjuk úgy, hogy valaki tett egyszer nekem egy szívességet, és most azt akarja, hogy visszafizessem.

– Más szóval az egész…

Vaughan felnézett, és Brody látta, hogy a szeme nedves és vörös.

– Esküszöm, Martin, ha csak sejtettem volna, hogy ilyen messzire vezet a dolog, soha nem mentem volna bele.

– Mennyivel lógsz neki?

– Az eredeti összeg tízezer volt. Réges-rég megpróbáltam visszafizetni, kétszer is, de sohasem voltak hajlandók beváltani a csekkjeimet. Folyton azt mondták, ajándék volt, ne is törődjek vele. De a váltómat nem adták vissza. Amikor pár hónappal ezelőtt megjelentek nálam, százezer dollárt ajánlottam fel nekik – készpénzben. Azt mondták, nem elég. Nem akarnak pénzt. Csak egypár befektetést akarnak tőlem. Így mindenki jól jár, mondták.

– És mennyivel vagy benne most?

– Fogalmam sincs. Az utolsó centemet is befektettem. Többet, mint az utolsó centemet. Valószínűleg majdnem egymillió dollárral. – Vaughan mélyet lélegzett. – Segítesz nekem, Martin?

– Csak egyet tehetek: összehozlak a kerületi ügyésszel. Ha vallomást tennél, talán ráverhetnéd a zsarolást ezekre a fickókra.

– Nem érnék haza élve az ügyész irodájából, és Eleanor itt maradna egy fillér nélkül. Nem ilyen segítségre gondoltam.

– Tudom. – Brody lenézett Vaughanra: az sebzett, üldözött állatként ült ott; Brody igazán megsajnálta. Kételkedni kezdett a saját ellenkezésében. Vajon abban, hogy nem akarja megnyitni a strandokat, mennyi a korábbi bűntudat, és mennyi egy újabb támadástól való félelem? Mennyire félti a saját bőrét, és mennyi az őszinte aggodalom benne a városért? – Hát ide figyelj, Larry, megnyitom a strandokat. Nem azért, hogy segítsek rajtad, hanem mert tudom, hogy ha nem tenném, módját ejtenéd, hogy megszabadulj tőlem, és megnyitnád magad. Meg fogom nyitni a strandokat, mert nem vagyok már biztos benne, hogy igazam van.

– Köszönöm, Martin. Nem fogom elfelejteni.

– Még nem végeztem. Ahogy mondtam, meg fogom nyitni őket. De embereket állítok a strandra. És Hooper cirkálni fog a hajóval. És gondoskodni fogok róla, hogy mindenki tudjon a veszélyről, aki idejön.

– Ezt nem teheted! – kiáltotta Vaughan. – Ezzel az erővel akár zárva is tarthatod azokat az istenverte strandokat!

– Megtehetem, Larry, és meg is teszem.

– Mit akarsz tenni? Teletűzdelni a partot táblákkal, hogy “Vigyázat, emberevő cápa!“? Kihirdetni az újságban, “Strandok nyitva – tilos a fürdés“? Senki sem fog kimenni a strandra, ha tele lesz zsarukkal.

– Még nem tudom, mit csinálok. De valamit biztos nem teszek meg. Nem vagyok hajlandó elhitetni az emberekkel, hogy az égvilágon semmi sem történt.

– Rendben van, Martin. – Vaughan felállt. – Nem hagysz túl sok választási lehetőséget. Ha megszabadulok tőled, valószínűleg magánemberként mész le a strandra, akkor aztán rohangálhatsz fel-alá, és kiabálhatod, hogy “Cápa!“. Szóval rendben van. De légy óvatos – ha nem az én kedvemért, legalább a városért.

Brody elhagyta az irodát. Miközben lement a lépcsőn, az órájára nézett. Egy óra elmúlt, és Brody éhes volt. Lesétált a Vízi úton a Loefflerhez, Amity egyetlen csemegeboltjához. A tulajdonos, Paul Loeffler, Brody iskolatársa volt.

Amikor kinyitotta az üvegajtót, Loeffler hangja ütötte meg a fülét: –…mint egy rohadt diktátor, aszondom. Nem tudom, mi a fenét akar. – Amikor meglátta Brodyt, Loeffler elvörösödött. A gimnáziumban vékony gyerek volt, de amint átvette az apja üzletét, megadta magát a szörnyű kísértésnek, ami a hét minden napján tizenkét óra hosszat körülvette, és most már úgy nézett ki, mint egy jókora körte.

Brody mosolygott.

– Ugye, nem rólam beszéltél, Paulie?

– Ezt meg honnan veszed? – kérdezte Loeffler, és még vörösebb lett.

– Sehonnan, hagyjuk. Ha csinálsz nekem egy sonkás-mustáros-sajtos rozskenyeret, elárulok valamit, aminek örülni fogsz.

– Erre kíváncsi vagyok. – Loeffler nekilátott összeállítani Brody szendvicsét.

– Megnyitom a strandokat negyedikére.

– Ennek tényleg örülök.

– Rosszul megy az üzlet?

– Rosszul.

– Neked mindig rosszul megy az üzlet.

– De nem ennyire. Ha sürgősen nem történik valami, faji zavargás fog kitörni miattam.

– Hogyhogy?

– Úgy volt, hogy két kifutófiút veszek fel nyárra. Elköteleztem magam. De nem engedhetek meg magamnak kettőt. Nemhogy még munkát is tudnék adni nekik, ahogy most állnak a dolgok. Úgyhogy csak egyet tudok felvenni. Az egyik fehér, a másik fekete.

– És melyiket veszed fel?

– A feketét. Úgy okoskodom, neki jobban kell a pénz. Még szerencse, hogyha másik nem zsidó.

Brody öt óra tízkor ért haza. Ahogy behajtott a feljáróra, kinyílt a ház hátsó ajtaja, és Ellen szaladt feléje. Ki volt sírva a szeme, és még mindig szemlátomást kétségbe volt esve.

– Mi történt? – kérdezte Brody.

– Hál istennek, hogy itthon vagy. Próbáltalak bent hívni, de azt mondták, már elmentél. Gyere ide. Gyorsan. – Kézen fogta, és odavezette a hátsó ajtó mögé a fészerbe, ahol a szemetesvödröket tartották. – Ott, abban – mutatott az egyik vödörre. – Nézd.

Brody felemelte a vödör fedelét. A szemét tetején kicsavarodott kupacként hevert Sean macskája, Frisky, egy nagy, jól megtermett kandúr. A macska nyaka teljesen ki volt tekeredve, sárga szemei hátrafelé meredtek.

– Hogy a fenébe történt? – kérdezte Brody. – Egy autó?

– Nem, egy férfi. – Ellen hüppögve szedte a levegőt – Egy férfi. Sean éppen ott volt, amikor történt. A férfi a járda mellett szállt ki a kocsiból. Megragadta a macskát, és addig csavarta a nyakát, amíg ki nem tört. Sean azt mondja, borzalmasat reccsent. Aztán a fűre dobta, beszállt az autóba, és elhajtott.

– Mondott valamit?

– Nem tudom. Sean odabenn van. Teljesen ki van borulva, és nem is csodálom. Martin, mi történik itt?

Brody visszacsapta a vödör fedelét.

– A mocskos gazember! – fakadt ki. A torka összeszorult, a fogait görcsösen összeharapta, hogy az izmok kétoldalt kidudorodtak az állkapcsán. – Gyerünk be.

Öt perccel később Brody kirohant a hátsó ajtón. Lerántotta a vödör tetejét és félredobta. Belenyúlt, és kivette a macska hulláját Odavitte a kocsijához, bedobta a nyitott ablakon, és beszállt. Kitolatott a feljáróról, és csikorogva elindult. Pár száz méterre az úton hirtelen dühkitöréssel bekapcsolta a szirénát.

Néhány perc alatt odaért Vaughan házához, egy nagy Tudor-stílusú kőépülethez a Sprain Drive-on, rögtön a Scotch Road mellett. Kiszállt a kocsiból, a macskát megfogta az egyik hátsó lábánál, felment a lépcsőkőn, és becsöngetett. Remélte, hogy nem Eleanor Vaughan nyit ajtót.

Az ajtó kinyílt, és Vaughan megszólalt: – Hello, Martin, én…

Brody felemelte a macskát, és Vaughan arca felé lökte.

– Ehhez mit szólsz, te rohadék?

Vaughan szeme tágra nyílt: – Hogy érted? Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Az egyik barátod műve. Ott, az ajtóm előtt, ott, a kölyköm orra előtt. Meggyilkolták a nyavalyás macskámat! Te mondtad nekik?

– Ne őrülj meg, Martin. – Úgy látszott, hogy Vaughan őszintén megrökönyödött – Sohasem lennék képes ilyesmire. Soha.

Brody leeresztette a macskát, és megkérdezte: – Felhívtad a barátaidat, miután elmentem?

– Hát… igen. De csak hogy megmondjam, holnapra nyitva lesznek a strandok.

– Csak ennyit mondtál nekik?

– Igen. Miért?

– Hazug disznó! – Brody Vaughan melléhez vágta a macskát, és hagyta, hogy a földre zuhanjon. – Tudod, mit mondott a pasas, miután megfojtotta a macskámat? Tudod, mit mondott a nyolcéves fiamnak?

– Nem. Persze hogy nem tudom. Honnan tudnám?

– Ugyanazt, mint te. Azt mondta: “Mondd meg az öregednek, legyen óvatos.“

Brody megfordult, és lement a lépcsőn, Vaughan meg ott maradt az ajtóban állva, az alaktalan csont- és szőrcsomó fölött.

9.

Pénteken felhős volt az idő; egyszer-kétszer megeredt a könnyű zápor; senki se fürdött, kivéve egy fiatal párt, akik kora reggel gyorsan megmártóztak a vízben, éppen amikor Brody emberei kiértek a strandra. Hooper hat óra hosszat cirkált fel és alá, és nem látott semmit. Péntek este Brody felhívta a partőrséget az időjárás jelentésért. Nem volt biztos benne, mit szeretne hajlani. Tudta, hogy gyönyörű időt kellene kívánnia a háromnapos ünnepi víkendre. Az Amitybe csábítaná az embereket, és ha nem történne semmi, ha nem látnának semmit, keddre hinni kezdhetné, hogy a cápa elment. Ha nem történne semmi, ő maga titokban egy háromnapos ítéletidőnek örült volna leginkább, hogy egy léleknek se jusson eszébe kimenni a partra. Akárhogy lesz, imádkozott a saját külön isteneihez, hogy csak ne történjen semmi.

Azt akarta, hogy Hooper visszamenjen Woods Hole-ba. Nemcsak azért, mert Hooper mindig kéznél volt, hogy szakértő véleményével ellentmondjon az ő óvatosságának. Brody úgy érezte, Hooper valamiképpen betört az otthonába. Tudta, hogy Ellen beszélt Hooper-rel a vacsorameghívás óta: a kis Martin említett valamit, hogy Hooper esetleg elviszi őket egy parti kirándulásra kagylókat keresni. Aztán ott volt az a szerdai nap. Ellen azt állította, rosszul volt, és tényleg elég megviseltnek látszott, amikor Brody hazajött. De hol volt Hooper aznap? Miért köntörfalazott annyit, mikor megkérdezte tőle? A házassága óta Brody először gyanakodott, és a gyanakvás kínos feszültséggel töltötte el, szégyellte, hogy kételkedik Ellenben, ugyanakkor rettegett, hogy esetleg tényleg oka van gyanakodni.

Az időjárás-jelentés tiszta, napos időt ígért, öt-tíz csomónyi délnyugati széllel. Hát, gondolta Brody, talán így a legjobb. Ha jó lesz a víkend, és senkinek sem esik baja, talán el tudom hinni. És akkor Hooper biztosan elmegy.

Brody úgy tervezte, hogy a partőrség után azonnal felhívja Hoopert. A konyhai telefonnál állt. Ellen a vacsoraedényt mosogatta, Brody tudta, hogy Hooper az Abelard Arms-ban lakik. Ott látta a telefonkönyvet egy halom számla, jegyzetblokk és képeslap alatt a konyhaszekrény tetején. Feléje nyúlt, aztán meggondolta magát.

– Fel kell hívnom Hoopert – mondta. – Nem tudod, hol a telefonkönyv?

– Hatvanöt-negyvenhárom – mondta Ellen.

– Micsoda?

– Az Abelard száma. Hatvanöt-negyvenhárom.

– Honnan tudod?

– Jó a számmemóriám, te is tudod. Mindig is jó volt.

Brody tudta, és átkozta magát, hogy ilyen ostoba trükkökkel kísérletezik. Feltárcsázta a számot.

– Abelard Arms. – Fiatal férfihang volt, az éjszakai portás.

– Matt Hooper szobáját kérem.

– Nem tudja véletlenül a számot, uram?

– Nem. – Brody a kagylóra tette a kezét, és odaszólt Ellennek: – Nem tudod véletlenül a szobaszámot?

Ellen ránézett, és egy másodpercig nem felelt. Aztán a fejét rázta.

A portás megszólalt: – Megvan. Négy-nulla-ötös.

A telefon kettőt csengett, mielőtt Hooper felvette volna.

– Itt Brody.

– Igen, hello.

Brody a fal felé fordulva állt, és próbálta elképzelni, milyen lehet Hooper szobája. Kis manzárdszobát látott maga előtt, feldúlt ággyal. Hirtelen úgy érezte, kezdi elveszteni a józan eszét.

– Azt hiszem, holnap beindul az üzem – mondta. – Jó időt jósolnak.

– Igen, tudom.

– Akkor holnap reggel a kikötőben találkozunk.

– Hánykor?

– Hát, úgy fél tízkor. Korábban úgysem megy senki fürödni.

– Oké, akkor fél tízkor.

– Príma. Ja, várjon csak – mondta Brody. – Meg akartam kérdezni, hogy ment a dolog Daisy Wickerrel?

– Mi?

Brody már bánta, hogy feltette a kérdést.

– Semmi, csak kíváncsi voltam. Mármint hogy összejött-e a dolog.

– Hát… igen, most, hogy így eszembe juttatja. Ez a maga foglalkozásához tartozik, hogy ellenőrzi az emberek nemi életét?

– Ugyan. Tekintse úgy, hogy meg se szólaltam. – Letette a kagylót. Hazudik, gondolta. Mi az isten történik itt? Ellenhez fordult: – Már akartalak kérdezni. Martin valami parti kirándulásról beszélt. Mikor mentek?

– Nem állapodtunk meg semmiben – felelte Ellen. – Csak úgy felmerült az ötlet.

– Aha. – Brody ránézett, de Ellen nem viszonozta a pillantást. – Azt hiszem, ideje volna lefeküdnöd.

– Ezt most miért mondod?

– Nem érezted jól magad mostanában. És már másodszor mosod el azt a poharat. – Kivett egy doboz sört a frizsiderből. Felhajlította a fémnyelvet, de letört. – A kurva anyját! – csattant fel Brody, és a szemétvödörbe hajította a tele dobozt, aztán kirohant a konyhából.

Szombat délben Brody a Scotch Roadra néző homokdűne tetején állt, és félig titkosügynöknek, félig kötözni való bolondnak érezte magát. Pólóing és fürdőnadrág volt rajta; külön vennie kellett egyet erre az alkalomra. Feszélyezte fehér lábainak látványa, szinte teljesen szőrtelen volt a sok éves állandó hosszúnadrág-viseléstől. Szerette volna, ha Ellen vele tart, hogy ne érezze magát annyira kirívónak, de Ellen arra hivatkozott, hogy ha úgysem lesz otthon a hét végén, akkor végre behozhatja a lemaradást a házimunkában. Brody oldalán egy strandszatyor lógott, benne egy távcső, urh-adóvevő, két doboz sör és egy celofánba burkolt szendvics. A vízen, úgy negyed és fél mérföld közötti távolságban a parttól, a Flicka lassan kelet felé tartott. Brody nézte a hajót, és azt gondolta: legalább tudom, hogy ő hol van ma.

A partőrségnek igaza lett: gyönyörű volt az idő – felhőtlen és meleg, a parton enyhe szellő fújdogált. A strand nem volt zsúfolt. Egy tucat tinédzser hevert szanaszét a szokásos sorokban. Néhány házaspár szundikált mozdulatlanul, mint a hullák, mintha csak a mozgás megzavarná a lesülést előidéző kozmikus törvényeket. Egy család faszénparázsból rakott tűz körül sürgölődött a homokon, és a sülő húspogácsa illata megcsapta Brody orrát.

Eddig senki nem ment fürödni. Kétszer, két különböző szülőpáros odavezette a gyerekeit a víz széléhez, és engedték, hogy a hullámverésben pancsoljanak, de pár perc múlva – az unalom vagy a félelem miatt – visszarendelték a gyerekeket, fel a partra.

Brody zörgő lépéseket hallott maga mögött a parti fűben, és megfordult. Egy férfi és egy nő – jó negyvenesek lehettek, és mindketten jócskán elhízottak – kapaszkodott felfelé a dűnére, két nyűgös gyerekkel a nyomukban. A férfin khakiszínű nadrág volt rövid ujjú trikó és tornacipő. A nő nyomott mintás kartonruhát viselt; az alja felgyűrődött, hurkás combok látszottak ki alóla. A szandálját a kezében vitte. Mögöttük Brody egy utánfutós Winnebagót pillantott meg a Scotch Road szélén.

– Segíthetek? – kérdezte Brody, mikor a házaspár felért a dűne tetejére.

– Ez a strand? – kérdezte a nő.

– Melyik strandot keresik? A nyilvános strand…

– Ez itten, ez lesz az – mondta a férfi, és térképet húzott elő a zsebéből. A queensborough-i New York-iak félreismerhetetlen kiejtésével beszélt. – Letértünk a huszonhetesről, és végig jöttünk ezen az úton. Ez lesz az.

– És hol a cápa? – kérdezte az egyik gyerek, egy tizenhárom év körüli kövér kisfiú. – Azt mondtad, látni fogjuk a cápát!

– Kuss! – kiáltott rá az apja. Brodyhoz fordult. – Hol az a nagy fene cápa?

– Miféle cápa?

– Hát amelyik kinyírta azokat a népeket. Mutatták a tévében, méghozzá három csatornán. Hogy itt valami emberevő cápa van. Itt ezen a szent helyen.

– Volt itt egy cápa – mondta Brody, – De most nincs. És remélhetőleg nem is jön vissza.

A férfi Brodyra ámult egy pillanatig, aztán felhorkant:

– Úgy érti, hogy elfurikáztunk ide a francba azért a tetves cápáért, és közbe nincs is már itt? A tévébe nem ezt mondták.

– Arról nem tehetek – felelte Brody. – Nem tudom, ki mondta maguknak, hogy látni fogják a cápát. Tudja, nem jön ki csak úgy a partra kezet fogni magával.

– Ne játssza itt az eszét, hapsikám.

Brody felállt.

– Idefigyeljen, uram – mondta, és kivette a tárcáját a fürdőnadrág övéből; kinyitotta, hogy a férfi láthassa a jelvényt. – Én vagyok a város rendőrfőnöke. Nem tudom, kicsodák maguk, vagy mit képzelnek, de az ember nem sétál ki egy magánstrandra Amityben, hogy úgy viselkedjen, mint egy paraszt. Na, ki vele, mit akarnak, vagy pedig tűnés.

A férfi meghunyászkodott.

– Bocsánat – mondta. – Csak ez a rohadt forgalom az úton, a kölykök meg üvöltenek a fülembe, hát gondoltam, legalább látjuk azt a cápát. Amiatt jöttünk egész idáig.

– Két és fél órát utaztak, hogy egy cápát lássanak? Minek?

– Hogy legyen valami program. Múlt héten a dzsungelrezervátumban voltunk. Ezen a héten, gondoltuk, kimegyünk a jerseyi strandra. De aztán hallottuk ezt a cápát itt. A gyerekek még soha nem láttak cápát.

– Hát, remélem, ma sem látnak.

– A fene egye meg – mondta a férfi.

– Azt mondtad, lesz cápa! – nyafogott az egyik fiú.

– Fogd be a szád, Benny! – A férfi, visszafordult Brodyhoz. – Leülhetünk itt ebédelni?

Brody tudta, hogy nyugodtan elküldhetné őket a nyilvános strandra, de a helyi lakosok parkolócédulája nélkül csak a parttól egy mérföldnyire állíthatnák le a kocsit, úgyhogy azt felelte:

– Gondolom, igen. Ha valaki kifogásolja, akkor el kell menniük, de nem hiszem, hogy ma bárkit is zavarnának. De ne hagyjanak itt semmit, még egy cukorkáspapírt vagy gyufaszálat se, különben megbírságolom szemetelésért.

– Oké. – A férfi odaszólt a feleségének: – Nálad van a hűtődoboz?

– A kocsiban hagytam – felelte. – Nem tudtam, hogy itt maradunk.

– A fene. – A férfi lihegve lebukdácsolt a dűnéről. A nő meg a két gyerek odébb mentek vagy harminc méterre, és leültek a homokba.

Brody az órájára nézett: negyed egy. Benyúlt a strandszatyorba, és kivette az adóvevőt. Megnyomott egy gombot, és megkérdezte: – Ott vagy, Leonard? – aztán elengedte a gombot.

Egy pillanat múlva Leonard hangja recsegve válaszolt a hangszóróból: – Hallom, főnök. Vétel. – Hendricks önként vállalta, hogy a nyilvános strandon tölti a hétvégét, az őrködő háromszög harmadik csücskeként,

– Mi újság? – kérdezte Brody. – Történik valami?

– Semmi, amivel ne tudnánk megbirkózni, de van egy kis probléma. Az emberek állandóan jegyeket akarnak adni nekem. Vétel.

– Miféle jegyeket?

– Hogy kijöhessenek a strandra. Azt mondják, a városban külön jegyeket vettek, ami belépésre jogosít az amityi strandra. Látnia kéne ezeket a vackokat. Éppen itt van egy nálam. Az áll rajta: “Cápa-strand. Egyes kapu. Kettő-ötven.“ Nem tudok mást elképzelni, mint hogy valami észkombájn jó kis üzletet csinál ezekkel a jegyekkel, amikre nincs is szükség. Vétel.

– Mit szólnak, amikor megmondod nekik, hogy kamu a jegyük?

– Először majd szétmennek a pipától, amikor kiderül, hogy átverték őket, és nem kell fizetni a strandért. Aztán még, jobban begurulnak, hogy akár van jegyük, akár nincs, nem hagyhatják a kocsijukat a parkolóhelyen parkolási engedély nélkül. Vétel.

– Nem mondta senki, hogy kitől vették a jegyet?

– Valami ismeretlen pasastól, azt mondják. A Fő utcán találkoztak vele, és azt mondta nekik, hogy jegy nélkül nem mehetnek ki a strandra. Vétel.

– Tudni akarom, ki az ördög árulja azokat a jegyeket, Leonard, és azonnal véget kell vetni a dolognak. Menj a telefonfülkébe a parkolóhelyen, hívd fel az őrszobát, és bárki veszi föl, mondd meg, hogy küldjenek ki valakit a Fő utcára, és tartóztassák le a gazembert. Ha idegen, zavarják el a városból. Ha itteni, zárják be.

– Milyen váddal? Vétel.

– Nem érdekel. Találj ki valamit. Megtévesztés. Csak tüntessék el az utcáról.

– Oké, főnök.

– Más valami?

– Semmi. Jött még egypár tévés hapsi egy ilyen mozgó berendezéssel, de nem csinálnak semmit, csak kérdezgetik az embereket. Vétel.

– Miről?

– Csak a szokásos. Tudja: “Fél bemenni a vízbe? Mit gondol a cápáról?“ Ilyen hülyeségeket. Vétel.

– Mióta vannak ott?

– Majdnem reggel óta. Nem tudom, meddig maradnak, pláne hogy senki nem megy a vízbe. Vétel.

– Csak addig, amíg nem csinálnak semmi zűrt.

– Á, nem. Vétel.

– Oké. Ide figyelj, Leonard, nem muszáj folyton azt mondani “vétel“. Anélkül is észreveszem, ha befejezted.

– Csak a rend kedvéért, főnök. Így minden világos. Vétel és vége.

Brody várt egy, pillanatig, majd újra benyomta a gombot, és megszólalt: – Hooper, itt Brody. Van valami újság odakint? – Nem érkezett válasz. – Itt Brody hívja Hoopert. Hall engem? – Már éppen harmadszor akarta hívni, mikor meghallotta Hooper hangját.

– Elnézést. Kinn voltam a taton. Mintha láttam volna valamit.

– Mit látott?

– Semmit. Biztos nem volt semmi. A szemem szórakozik velem.

– Mintha mit látott volna?

– Nem tudom pontosan leírni. Talán egy árnyékot. Semmi egyebet. A napfény becsaphatja az embert.

– Semmi mást nem látott?

– Az égvilágon semmit. Egész délelőtt.

– Bárcsak semmit se látna. Később jelentkezem.

– Remek. Egy-két perc múlva a nyilvános strand elé érek.

Brody visszatette az adó-vevőt a szatyorba, és kivette a szendvicset. A kenyér hideg volt és merev a jéggel töltött műanyag zacskótól, amiben a sörösdobozok voltak.

Fél háromra szinte teljesen kiürült a strand. Az emberek elmentek teniszezni, vitorlázni vagy a fodrászhoz. Csak egy fél tucat tinédzser maradt, meg a queensi család.

Brody lába kezdett leégni – piros foltok ütköztek ki a combján és lábfején –, úgyhogy betakarta a törülközőjével. Kivette az adóvevőt a táskából, Hendrickset hívta.

– Van valami, Leonard?

– Semmi az égvilágon, főnök. Vétel.

– Nem fürdik senki?

– Nem. Pancsolnak, de ez minden. Vétel.

– Itt is. Mi van a jegyárussal?

– Semmi, de már nem hoznak több jegyet, úgyhogy gondolom, leadta valaki a drótot, vétel.

– Mi van a tévésekkel?

– Elmentek. Egypár perce szedelőzködtek fel. Kérdeztek, hol találják magát. Vétel.

– Minek?

– Fogalmam sincs. Vétel.

– Megmondtad nekik?

– Persze. Miért ne? Vétel.

– Oké. Később még hívlak. – Brody gondolta, sétál egyet. Az ujjával megnyomta az egyik foltot a combján. A helye hófehér volt, aztán lassan égővörösbe fordult, ahogy elvette az ujját. Felállt, a dereka köré tekerte a törülközőt, hogy ne süsse a lábát a nap, és kezében az adó-vevővel elindult a víz felé.

Motorzúgást hallott, megfordult, és felsétált a dűne tetejére. A Scotch Roadon egy csukott, fehér autóbusz állt. Az oldalán fekete betűs felirat: “WNBC-TV Híradó.“ A sofőr ajtaja kinyílt, egy férfi szállt ki, és Brody felé caplatott a homokban.

Ahogy közelebb ért, Brodynak halványan ismerősnek tűnt az arca. Fiatal volt, hosszú, göndör hajjal és nagy bajusszal.

– Brody rendőrfőnök? – kérdezte, amikor már csak néhány lépésre volt.

– Úgy van.

– Mondták, hogy itt találom. Bob Middleton vagyok, a Négyes Csatorna Híradójától,

– Maga riporter?

– Ja. A stáb a kocsiban van.

– Tudtam, hogy már láttam valahol. Mit óhajt?

– Szeretnék egy interjút magával.

– Miről?

– Erről az egész cápahistóriáról. Hogyan határozta el, hogy megnyitja a strandokat?

Brody gondolkozott egy pillanatig, aztán azt mondta magában: A fenébe is, egy kis publicitás igazán nem árt a városnak, most, hogy – legalábbis mára – elég kicsi az esélye, hogy történik valami.

– Rendben – mondta. – Hol akarja csinálni?

– Lenn a parton. Szólok a stábnak. Pár percig eltart, amíg felállunk, úgyhogy ha bármi dolga van, ne zavartassa magát. Majd kiáltok, ha kész vagyunk.

Brodynak nem volt semmi különösebb tennivalója, de mivel éppen sétálni indult, azt gondolta, miért is ne. Elindult a víz felé.

Amikor a tinédzserek csoportjához ért, hallotta, hogy az egyik fiú így szól: – Na mi lesz? Ilyen nyúl mindenki? Tíz dolcsi az tíz dolcsi.

Az egyik lány rászólt: – Ugyan, Limbo, állítsd le magad!

Brody megállt tőlük vagy öt méterre, és úgy csinált, mintha figyelne valamit a vízen.

– Miért? – kérdezte a fiú. – Elég rendes ajánlat. Gyáva kukacok, öt perccel ezelőtt még nagy volt a szátok, hogy már halál tuti, nincs itt a cápa.

Egy másik fiú szólalt meg: – Ha akkora a pofád, miért nem mész be te?

– Én tettem az ajánlatot – mondta az előző fiú. – Nekem senki nem ad tíz dollárt, hogy bemenjek a vízbe. Na, mit szóltok?

Egy perc hallgatás után a másik fiú megkérdezte: – Tíz dolcsi? Kápé?

– Itt van – mondta az első fiú, egy tízdollárost lóbálva a kezében.

– Milyen messzire kell bemennem?

– Lássuk. Száz méterre. Az elég szép távolság. Oké?

– Honnan tudjam, milyen messze van száz méter?

– Megsaccolod. Csak ússzál egy darabig, és aztán állj meg. Ha úgy néz ki, hogy vagy már száz méterre, akkor integetek, hogy kijöhetsz.

– Ali az alku. – A fiú felállt.

A lány megszólalt: – Nem vagy normális, Jimmy. Miért akarsz bemenni a vízbe? Nincs neked szükséged tíz dollárra.

– Asszed félek?

– Senki sem mondta, hogy bárki is fél – mondta a lány. – Egyszerűen csak felesleges.

– Tíz dollár sohasem felesleges – felelte a fiú –, különösen, ha az Öreged leszállítja a zsebpénzedet, mert elfüstöltél egy kis füvet a nagynénikéd esküvőjén.

A fiú megfordult, és a víz felé baktatott. Brody utánaszólt:

– Hé! – és a fiú megállt,

– Mi van? Brody odament a fiúhoz. – Mit csinálsz?

– Úszni megyek. Maga kicsoda?

Brody elővette a tárcáját, és megmutatta a fiúnak a jelvényt.

– Tényleg bele akarsz menni? – kérdezte. Látta, hogy a fiú a háta mögé néz, a barátaira.

– Persze. Miért ne? Szabad, nem?

Brody bólintott. Nem tudta, hogy a többiek hallótávolságon belül vannak-e, hát lehalkította a hangját, és megkérdezte: – Akarod, hogy megtiltsam?

A fiú ránézett, egy pillanatig habozott, aztán a fejét rázta:

– Nem. Jól jön az a tíz dolcsi.

– Ne maradj benn sokáig – mondta Brody.

– Nem maradok. – A fiú belegázolt a vízbe. Átvetette magát egy kis hullámon, és úszni kezdett.

Brody futó lépteket hallott maga mögött. Bob Middleton elrohant mellette, és a fiúnak kiabált: – Hé! Gyere vissza! – A karját lengette, és újra kiabált.

A fiú abbahagyta az úszást, és felállt.

– Valami baj van?

– Semmi. Csak le akarjuk venni, ahogy bemész a vízbe. Oké?

– Persze, miért ne – felelte a fiú, és elindult kifelé a vízből.

Middleton Brodyhoz fordult.

– Örülök; hogy elkaptam, mielőtt túl messzire ért volna. Legalább egyvalaki mégiscsak bemegy ma a vízbe.

Két férfi ért Brody mellé. Az egyik egy 16 milliméteres kamerát meg egy állványt cipelt. Magas szárú csizma volt rajta, fakó nadrág, khakiszínű ing és bőrmellény. A másik alacsonyabb, öregebb és kövérebb volt. Gyűrött, szürke öltöny volt rajta, a kezében egy szögletes doboz, gombokkal és tárcsákkal a tetején. A nyakában fülhallgató lógott.

– Ott pont jó lesz, Walter – mondta Middleton. – Szólj, ha kész vagy.

A zsebéből jegyzetfüzetet húzott elő, és kérdéseket kezdett feltenni a fiúknak.

Az idősebb férfi odament Middletonhoz, és mikrofont nyomott a kezébe. Visszahátrált az operatőrhöz, közben a kezében levő orsóról utánaengedte a zsinórt.

– Részemről kész – jelezte az operatőr.

– Be kell mérnem a fiút – mondta a fülhallgatós.

– Mondjál valamit – szólt Middleton a fiúnak, és odatartotta a szája elé a mikrofont.

– Mit kell mondanom?

– Ez elég – mondta a fülhallgatós.

– Oké – mondta Middleton. – Közelivel kezdünk, Walter, aztán hozd be a fiút is, oké? Szólj, ha indul.

Az operatőr belenézett a lencsébe, felemelte az ujját, és Middletonra mutatott vele.

– Indul – mondta.

Middleton a kamerába nézett, és megszólalt: – Kora reggel óta itt vagyunk az amityi strandon, de tudomásunk szerint még senki nem merészkedett a vízbe. A cápának semmi nyoma, de még kísért a veszély. Itt áll mellettem Jim Prescott, egy fiatalember, aki éppen elhatározta, hogy bemegy a vízbe. Mondd csak, Jim, nem tartasz tőle, hogy még valami úszik odakint rajtad kívül? –  Nem – felelte a fiú, – Nem hiszem, hogy bármi is lenne odakint

– Tehát nem félsz?

– Nem.

– Jó úszó vagy?

– Elég jó.

Middleton feléje nyújtotta a kezét: – Hát sok szerencsét, Jim. Köszönöm a beszélgetést.

A fiú, megrázta Middleton kezét.

– Szívesen – mondta. – Most mit kell csinálnom?

– Állj! – kiáltotta Middleton. – Újra vesszük az egészet, Walter. Egy pillanat. – A fiúhoz fordult: – Ezt ne kérdezd, Jim, oké? Miután megköszönöm neked, csak fordulj meg, és indulj a vízbe.

– Oké – mondta a fiú. Didergett, és karját dörzsölgette.

– Hé, Bob – szólalt meg az operatőr. – A srácnak meg kéne törülközni. Nem látszódhat vizesnek, ha még nem volt a vízben.

– Aha, igazad van – mondta Middleton. – Meg tudsz törülközni, Jim?

– Persze. – A fiú visszabaktatott a barátaihoz, és ledörgölte magát egy törülközővel.

Brody mellett megszólalt valaki.

– Hát itt meg mi van? – A queensi férfi volt.

– Tévések – felelte Brody. – Le akarnak filmezni valakit, aki fürdik.

– Ö, tényleg? Kár, hogy nincs nálam a gatyám.

Az interjút megismételték, és miután Middleton köszönetet mondott a fiúnak, az megfordult, beleszaladt a vízbe, és úszni kezdett.

Middleton odament az operatőrhöz, és azt mondta: – Maradj rajta, Walter. Irv, leveheted a hangot. Valószínűleg jó lesz póttekercsnek.

– Mennyit akarsz ebből? – kérdezte az operatőr, miközben követte a fiú mozgását.

– Úgy harminc métert – mondta Middleton. – De maradj rajta, amíg kijön, csak a biztonság kedvéért.

Brody annyira megszokta a Flicka motorjának távoli, alig hallható zümmögését, hogy már észre sem vette. Annyira hozzá tartozott már a parti környezethez, mint a hullámok zúgása. Hirtelen megváltozott a motor hangja, a mély mormogásról hangos dohogásra váltott. Brody túlnézett az úszó fiún, és látta, hogy a hajó hirtelen éleset fordul, korántsem azzal a lusta, ráérős kanyarodással, ami Hooper szokása volt a normális cirkálás közben. A szájához emelte az adó-vevőt, és beleszólt: – Lát valamit, Hooper? – Brody látta, hogy a hajó lelassít, majd megáll.

Middleton meghallotta, hogy Brody beszél.

– Add rá a hangot, Irv – mondta. – Állj rá, Walter. – Odament Brodyhoz, és megszólalt: – Valami történik, főnök?

– Nem tudom – felelte Brody. – Éppen ezt szeretném megtudni.

Beleszólt az adó-vevőbe: – Hooper?

– Igen – hallatszott Hooper hangja –, de még mindig nem tudom, micsoda. Újra az az árnyék. Most nem látom. Lehet, hogy kezd elfáradni a szemem.

– Bejön, Irv? – kérdezte Middleton.

– Egy srác úszik odakinn – mondta Brody.

– Hol? – kérdezte Hooper.

Middleton Brody arcába tartotta a mikrofont, ide-oda mozgatta a szája és az adóvevő hangszórója között.

Brody félresöpörte, de Middleton mindig gyorsan újra visszatolta egyhüvelyknyire Brody szájához.

– Úgy harminc-negyven méterre. Azt hiszem, szólni kéne neki, jöjjön ki.

Brody a derekára csavart törülközőbe dugta az adó-vevőt, tölcsért formált a szája előtt a kezével, és elkiáltotta magát:

– Hé, te! Gyere ki!

– Jesszusom! – kiáltotta a hangtechnikus. – Majdnem kipukkasztotta a dobhártyámat.

A fiú nem hallotta a kiáltást. Tovább úszott egyenesen befelé.

Az a fiú, amelyik a tíz dollárt ajánlotta, meghallotta Brody kiáltását, és odajött a vízhez.

– Most meg mi a baj? – kérdezte.

– Semmi – felelte Brody. – Csak azt hiszem, jobb lesz, ha kijön.

– Maga kicsoda?

– Én vagyok a rendőrfőnök – felelte Brody –…most pedig tűnés innen a francba! – Middletonhoz fordult: – Maga pedig vigye innét a pofámból a tetves mikrofonját, érti?

– Semmi vész, Irv – mondta Middleton. – Majd kivágjuk.

Brody beleszólt az adó-vevőbe: – Hooper, a fiú nem hall engem. Nem jönne kijjebb, szólni neki, hogy ússzon ki?

– Hogyne – mondta Hooper –, egy perc és ott vagyok.

A cápa néhány perce lemerült, és most ott kanyarodott közvetlenül a homokos fenék mentén, vagy húsz méterrel a Flicka alatt. Érzékszervei órák óta rögzítették a furcsa hangot odafent. A hal kétszer megközelítette vagy egy méterre a felszínt, hogy a látás, szaglás és az idegcsatornák megerősíthessék a feje felett zajosan haladó lény képét. Mindkétszer ismét lemerült, nem érzett késztetést se a támadásra, sem arra, hogy odébbálljon. Brody látta, hogy a hajó, amely eddig nyugatnak tartott, most nekilódul a part felé, hánykolódó orra alól felfröcsköl a víz.

– Hozd be a hajót, Walter – mondta Middleton.

Odalenn a cápa változást érzett a zaj ritmusában. Hangosabb lett, majd elhalkult; ahogy a hajó a part felé haladt. A cápa megfordult, a teste simán megdőlt, mint a repülőgép, és követni kezdte a távolodó hangot.

A fiú abbahagyta az úszást, felemelte a fejét, és a vizet taposva a part felé nézett. Brody a karját lengette, és kiabált: – Gyere ki! – A fiú visszaintegetett, és elindult a part felé. Jól úszott, a fejét balra fordította, hogy levegőt kapjon, lábtempói követték a kéz ritmusát. Brody úgy becsülte, olyan hatvan méterre lehet a parttól, és egy, legfeljebb másfél percbe telhet, míg kiér.

– Mi történik? – kérdezte egy hang Brody mellett. A queensi férfi volt. A két fia ott állt mögötte, és kíváncsian vigyorgott.

– Semmi – felelte Brody. – Csak nem akarom, hogy túl messzire kimenjen.

– A cápa miatt? – kérdezte a fiú apja.

– Húha, ez igen – szólalt meg az egyik gyerek.

– Ne törődjön vele – válaszolt Brody. – Csak menjen szépen vissza föl a partra.

– Ugyan már, főnök – mondta a férfi. – Ha már ennyit bumliztunk idáig.

– Mars innét! – mondta Brody.

Tizenöt csomónyi sebességgel Hoopernak csak harminc másodpercbe telt, hogy a pár száz méter távolságról megközelítse a fiút. Néhány méterre tőle megállt, hagyta, hogy a motor üresben pöfögjön. Egészen a hullámtörés vonalánál volt már, és nem mert közelebb menni, nehogy a hullámok elkapják.

A fiú meghallotta a motort, és felemelte a fejét.

– Valami baj van? – kérdezte.

– Semmi – felelte Hooper. – Csak ússzál tovább.

A fiú lehajtotta a fejét, és folytatta az úszást. Egy hullám elkapta és a hátára vette, néhány karcsapás után leért a lába. A víz a válláig ért, és gázolni kezdett a part felé.

– Gyerünk! – kiabált rá Brody.

– Jövök már – mondta a fiú. – Miért, mi a baj?

Middleton ott állt néhány méterre Brody mögött, kezében a mikrofonnal.

– Mi van a képben, Walter? – kérdezte.

– A srác – felelte az operatőr – meg a zsaru. Mind a ketten.

– Oké. Rajta vagy, Irv?

A hangtechnikus bólintott.

Middleton a mikrofonba beszélt: – Valami történik, hölgyeim és uraim, de még nem lehet pontosan tudni, hogy mi. Csak annyit tudunk biztosan, hogy Jim Prescott úszni ment, és egyszer csak egy férfi odakinn egy hajón meglátott valamit. Most Brody rendőrfőnök azon igyekszik, hogy a fiú minél gyorsabban partra kerüljön. Lehet, hogy a cápa, de nem tudjuk.

Hooper rükvercbe tette a hajót, hogy eltávolodjon a hullámtöréstől. Kinézett a tat fölött, és egy ezüstös sávot pillantott meg a kékesszürke vízben. Mintha csak a hullámverés része lett volna, de önállóan mozgott. Hooper nem fogta fel azonnal, mit lát. És amikor rádöbbent, akkor sem látta tisztán a cápát.

– Vigyázz! – kiáltott fel

– Mi az? – ordította Brody.

– A hal! Húzzák ki a gyereket! Gyorsan!

A fiú meghallotta Hoopert, és futni próbált, de a mellig érő vízben lassan és nehézkesen mozgott. Egy hullám oldalba lökte. Megingott, aztán visszanyerte az egyensúlyát, és előredőlt. Brody berohant a vízbe, és utánanyúlt. Egy hullám a térdének ütközött és visszalökte.

Middleton a mikrofonba beszélt: – Az a férfi a hajón éppen valami halról beszélt. Nem tudom, hogy a cápát érti-e.

– A cápa? – kérdezte a queensi férfi, aki Middleton mellett állt. – Nem látok semmit.

Middleton megkérdezte: – Maga kicsoda?

– Lester Kraslow vagyok. Akar velem egy interjút?

– Menjen innen.

A fiú most gyorsabban haladt, a mellével és a karjával lökte magát előre. Nem látta a kiemelkedő uszonyt a háta mögött, az éles, barnásszürke pengét, ami a vizet hasította.

– Ott van! – kiáltotta Kroslow. – Látod, Benny? Davey? Ott van, ni!

– Semmit se látok – mondta az egyik fiú.

– Ott van, Walter! – ordított Middleton. – Látod?

– Rámegyek – mondta az operatőr. – Aha, megvan.

– Gyorsan – kiáltotta Brody. Kinyúlt a fiú felé. A fiú szeme tágra nyílt, pánik tükröződött benne. Orrlyukai kitágultak. Brody elérte a fiú kezét, és maga felé húzta. Átkarolta a mellét, és együtt kitántorogtak a vízből.

Az uszony a felszín alá bukott, és követve a tengerfenék lejtését, a cápa a mélység felé indult.

Brody a homokban állt, karjával átölelve a fiút.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Haza akarok menni. – A fiú vacogott.

– Azt elhiszem. – Brody elindult vele arrafelé, ahol a fiú barátai álltak, de Middleton megállította őket.

– Megismételhetné ezt nekem?

– Micsodát?

– Amit a fiúnak mondott. Megcsinálhatnánk újra?

– Takarodjon innét! – mordult rá Brody, Odavitte a fiút a barátaihoz, és odaszólt annak, amelyik a pénzt ajánlotta: – Kísérd haza! És add oda a tíz dollárját! – A fiú bólintott, sápadt volt és rémült.

Brody észrevette, hogy az adó-vevője ott csúszkál a hullámverésben. Elkapta, letörölte róla a vizet, benyomta az “adás“ gombot, és megszólalt: – Leonard, hallasz engem?

– Hallom, főnök. Vétel.

– Itt volt a cápa. Ha bárki a vízben van odaát, azonnal jöjjön ki. Ebben a pillanatban. És maradj ott, amíg nem küldök váltást. Senki sem közelítheti meg a vizet. A strandok hivatalosan lezárva.

– Oké, főnök. Megsérült valaki? Vétel.

– Nem, hál istennek. De majdnem.

– Oké, főnök. Vétel és vége.

Ahogy Brody visszaindult a szatyrához, Middleton megszólította: – Hé, főnök, megcsinálhatnánk most azt az interjút?

Brody megállt, és kísértést érzett, hogy elküldje Middletont a jó büdös francba. Ehelyett megkérdezte: – Mit akar még? Láthatta, akárcsak én.

– Csak egypár kérdést.

Brody sóhajtott, és visszament oda, ahol Middleton állt a stábbal.

– Rendben van – mondta –, kérdezzen.

– Mennyi van még a tekercsen, Walter? – kérdezte Middleton.

– Úgy tizenöt méter. Fogd rövidre.

– Oké, indíthatod.

– Felvétel indul.

– Nos, Brody rendőrfőnök, ezt szerencsésen megúsztuk, nem gondolja?

– Szerencsésen. Egy hajszálon múlt, hogy meg nem halt az a fiú.

– Mit gondol, ugyanaz a cápa volt, ami a többieket megölte?

– Nem tudom – mondta Brody. – De azt hiszem, ugyanaz kellett hogy legyen.

– És most mik a tervei?

– A strandot lezártam. Egyelőre ez minden, amit tehetek.

– Úgy gondolom, nem mondhat egyebet, mint hogy még nem biztonságos Amityben fürödni.

– Úgy van, nem mondhatok egyebet.

– Mit jelent ez Amity számára?

– Bajt, Mr. Middleton. Nagy bajban vagyunk.

– Így visszatekintve, főnök, mit érez azzal kapcsolatban, hogy megnyitotta mára a strandokat?

– Mit érzek? Micsoda kérdés! Dühös vagyok, ideges és összezavart. Hálás, hogy senkinek nem esett baja. Ennyi elég?

– Hát hogyne, főnök – felelte Middleton mosolyogva. – Köszönöm, Brody rendőrfőnök. – Egy pillanatra elhallgatott, aztán megszólalt: – Oké, Walter, ennyi megteszi. Nyomás haza, megvágni ezt a szemetet.

– Mit szólnál egy közelihez? – kérdezte az operatőr. – Még van vagy öt méterem.

– Oké – válaszolta Middleton. – Várj, kitalálok valami őszintét.

Brody összeszedte a szatyrát meg a törülközőjét, és átmászott a dűnén a kocsijához. Mikor kiért a Scotch Roadra, meglátta a queensi családot a kocsijuknál.

– Ez az a cápa volt, amelyik megette azokat a népeket? – kérdezte az apa.

– Mit tudom én – mondta Brody. – Nem mindegy?

– Én ugyan nem hiszem. Nem volt semmi, csak egy uszony. A gyerekek tisztára csalódottak.

– Ide figyeljen, maga barom – csattant fel Brody –, egy fiú majdnem meghalt. Sajnálja, hogy nem történt meg?

– Ne etessen már – mondta a férfi. – Az az izé még csak a közelében sem volt. Fogadok, hogy kamu volt az egész, a tévéseknek.

– Hallja, most már tűnjön innét! Maga és az egész rohadt pereputtya. Takarodjanak innét! Ebben a pillanatban!

Brody megvárta, míg a férfi berámolja a családját meg a csomagokat a kocsiba. Ahogy odébb állt, hallotta, hogy a férfi azt mondja a feleségének: – Gondoltam, hogy mindenki bunkó errefelé. Hát igazam volt. Még a zsaruk is.

Hat órakor Brody az irodájában ült Hooperral és Meadowsszal. Már beszélt Larry Vaughan-nel, aki, részegen és sírva, felhívta, és összevissza motyogott valamit, hogy tönkreteszik az életét. Brody asztalán megszólalt a berregő; felvette a kagylót.

– Egy Bill Whitman nevű pasas keresi, főnök – mondta Bixby. – Aszongya, a New York Timestól van.

– Hogy az a… Oké, mi az istent akar? Küldd be.

Az ajtó kinyílt, és Whitman megállt a küszöbön.

– Megzavartam valamit? – kérdezte.

– Nem sokat – felelte Brody. – Jöjjön be; Harry Meadowsra emlékszik. Ezt itt Matt Hooper, Woods Hole-ból.

– Naná, hogy emlékszem Harry Meadowsra – mondta Whitman. – Neki köszönhetem, hogy egy hétig nem mertem a főnököm szeme elé kerülni, mert kikaparta volna az enyémet.

– Hogyhogy?

– Mr. Meadows szép kényelmesen elfelejtett beszámolni nekem Christine Watkins haláláról. De az olvasóinak már nem felejtett el beszámolni róla.

– Nahát, úgy látszik, kiment a fejemből – mondta Meadows.

– Mit tehetünk önért? – kérdezte Brody.

– Azon töprengek – felelte Whitman –, vajon biztos-e, hogy ugyanez a cápa ölte meg a többieket.

Brody Hooperra mutatott.

– Nem lehetek száz százalékig biztos benne – felelte a fiatalember. – Nem láttam azt a halat, amelyik a többieket megölte, és a mait sem vehettem igazán szemügyre. Nem láttam egyebet, mint egy ezüstösszürke villanást. Tudom, hogy mi volt, de nem tudom semmihez hasonlítani. Csak a valószínűségre támaszkodhatok, és minden valószínűség szerint ugyanaz a hal volt. Túlságosan fantasztikus volna – legalábbis számomra – a feltételezés, hogy két nagy emberevő cápa legyen egy időben Long Island déli partjainál.

Whitman Brodyhoz fordult: – Mit akar tenni, főnök? Már úgy érzem, azon túl, hogy lezárja a strandokat, ami, úgy hallom, már megtörtént.

– Nem tudom. Mi a fenét tehetünk? Az istenit, még egy hurrikánnak is jobban örülnék. Vagy akár egy földrengésnek. Az lemegy, és el van intézve. Az ember körülnézhet, és számba veheti, mi történt, és mit kell tenni. Az esemény, olyasmi, ami után dologhoz lehet látni. Van eleje és vége. Ez viszont őrület. Mintha csak egy közveszélyes őrült csatangolna szabadon, és gyilkolná az embereket, ha éppen kedve szottyan rá. Az ember tudja, kicsoda, de se megfogni, se megállítani nem lehet. És ami még rosszabb: nem lehet tudni, miért teszi.

Meadows megszólalt: – Nem emlékszel, Minnie Eldridge mit mondott?

– De – mondta Brody. – Kezdem azt hinni, talán mégis van benne valami.

– Az kicsoda? – kérdezte Whitman.

– Senki. Csak egy vén satrafa.

Egy percig néma csönd volt, kimerült, fáradt csönd, mintha mindent kimondtak volna, amit egyáltalán lehet. Végül Whitman szólalt meg: – Hát akkor?

– Hát akkor mi? – kérdezte Brody.

– Kell hogy legyen valami kiút ebből, valamit csak lehet tenni.

– Tessék, várom a javaslatokat. Ami engem illet, szerintem el vagyunk intézve, és kész. Tiszta szerencse lesz, ha egy ilyen nyár után egyáltalán marad még valami a városból.

– Nem túlzás ez egy kicsit?

– Nem hinném. És te, Harry?

– Én sem – mondta Meadows. – Ez a város a nyaralókból tartja fenn magát, Mr. Whitman. Nevezze élősködőnek, ha akarja, de ez a helyzet. Minden nyáron eljön a gazdaállat, és Amity mohón táplálkozni kezd, igyekszik minél többet kiszívni belőle, mielőtt újra elmegy a Labour Day után. Ha nincs gazdaállat, olyanok vagyunk, mint a bolha kutya nélkül. Éhezünk. És a legkevesebb – a legeslegkevesebb –, hogy a következő tél a legrosszabb lesz a város történetében. Annyian lesznek segélyen, hogy kész Harlem lesz Amityből. – Keserűen elvigyorodott. – Tengerparti Harlem.

– Nekem csak egy dolog rágja a belemet – mondta Brody –, hogy miért pont mi? Miért Amity? Miért nem East Hampton vagy Southampton vagy Quougue?

– Ez olyasmi – mondta Hooper –, amit sohasem fogunk megtudni.

– Miért? – kérdezte Whitman.

– Nem akarom, hogy azt higgyék, kifogásokat keresek, mert rosszul ítéltem meg a helyzetet – felelte Hooper –, de az ésszerű és az ésszerűtlen között meglehetősen ködös a határvonal. Vannak természeti jelenségek, és a legtöbbjükre van logikus magyarázat De egy csomó dologra egyszerűen nincs ésszerű válasz. Mondjuk, két ember úszik, egyik a másik után, és hátulról jön egy cápa, szépen elmegy a hátulsó mellett, és megtámadja az elülsőt. Miért? Talán más volt a szaga. Talán az elülső mozgásában volt valami ingerlő. Mondjuk, hogy a hátsó ürge, akit a cápa nem támadott meg, segítségére siet annak, akit megtámadtak. Lehet, hogy a cápa hozzá se nyúl – sőt, lehet, hogy kifejezetten elkerüli –, miközben tovább marcangolja azt, amelyiket megtámadott. A fehér cápák állítólag a hidegebb vizet szeretik. Akkor hogy kerül elő egy Mexikó partjainál, egy torkán akadt emberi hullával? A cápák bizonyos értelemben olyanok, mint a tornádó. Itt lecsap, amott meg nem. Elsodor egy házat, majd hirtelen irányt változtat, és érintetlenül hagyja a szomszéd házat. Az elsodort ház gazdája azt kérdezi: “Miért engem?“ A szomszéd ház gazdája azt mondja: “Hál istennek.“

– Jó, jó – mondta Whitman. – De azt még mindig nem értem, miért nem lehet kifogni azt a cápát?

– Talán ki lehet – mondta Hooper. – De nem hiszem, hogy nekünk sikerülne. Legalábbis azzal a felszereléssel, ami itt van, semmiképpen. Talán újra elkezdhetnénk csalétket szórni a vízbe.

– Aha – mondta Brody. – Ben Gardner mesélhetne erről.

– Nem ismernek egy Quint nevű ürgét? – kérdezte Whitman.

– Hallottam a nevét – felelte Brody. – Harry, utánanéztél végül a pasasnak?

– Megtudtam, ami keveset lehetett. Úgy néz ki, nem csinált soha semmi törvénytelenséget.

– Hát akkor talán megér egy telefont – jegyezte meg Brody.

– Ne vicceljen – mondta Hooper. – Maga tényleg leállna ezzel az alakkal?

– Tudja, mit, Hooper, ebben a pillanatban, ha idejönne valaki, és azt mondaná, hogy ő a Szupermen, és elhugyozza innen azt a cápát, azt mondanám, isten áldása rajta. Még segítenék is neki.

– Igen, de…

Brody félbeszakította.

– Mit gondolsz, Harry, szerinted benne van a telefonkönyvben?

– Úgy látszik, tényleg komolyan gondolja – mondta Hooper.

– Naná, miért, van valami jobb ötlete?

– Nem, csak… nem is tudom. Honnan tudhatjuk, hogy nem valami nagyszájú, részeges hólyag-e?

– Nem tudhatjuk, amíg meg nem próbáltuk… – Brody elővette a telefonkönyvet az íróasztal legfelső fiókjából, és kinyitotta a Q betűnél. Végigszaladt az ujjával az oldalon. – Itt van. “Quint“. Csak ennyi, keresztnév nélkül. De ez az egyetlen az oldalon. Biztosan ő az.

Feltárcsázta a számot.

– Quint – szólalt meg egy hang.

– Mr. Quint, itt Martin Brody. Az amityi rendőrfőnök vagyok. Bajban vagyunk.

– Hallottam.

– Ma újra itt járt a cápa.

– Kinyírt valakit?

– Nem, de majdnem.

– Ekkora hal sokat zabál – mondta Quint.

– Látta?

– Á. Párszor kerestem, de nem nagyon értem rá nézelődni. Az én vendégeim nem a nézelődésért fizetnek. Nekik fogás kell.

– Honnan tudja, hogy mekkora?

– Mondják. Úgy valahogy az átlagát vettem a becsléseknek, és levontam két métert. Még mindig elég szép darab marad.

– Tudom. Arra gondoltam, nem segíthetne-e nekünk.

– Tudom. Gondoltam, hogy esetleg felhív.

– Segítene?

– Attól függ.

– Mitől?

– Először is, hogy mennyit szánnak rá.

– Megfizetjük a szokásos tarifát, bármi legyen is az. Amennyit kér egy napra. Naponta fizetnénk, amíg csak meg nem öljük azt a dögöt.

– Nem tudom – mondta Quint. – Szerintem ez kiemelt meló.

– Hogy érti?

– A napi tarifám kétszáz dollár. De ez különleges. Úgy a duplájára gondoltam.

– Szó se lehet róla.

– Viszlát.

– Várjon egy percre! Ugyan már, miért pont nekem tartja ilyen magasra?

– Nincs hova máshova fordulniuk.

– Vannak más halászok is.

Brody Quint nevetését hallotta – rövid, gúnyos horkantás!

– Hát persze – mondta Quint. – Egyet már ki is küldött. Küldjön egy másikat. Küldjön ki egy fél tucatot. Aztán, ha újra jelentkezik, talán a tripláját is megadja. Én ráérek.

– Nem kérek szívességet – mondta Brody. – Tudom, hogy maga ebből él. De az a hal embereket gyilkol. Véget akarok vetni ennek. Életeket akarok megmenteni. A segítségét kérem. Nem kezelhetne legalább úgy, mint a szokásos ügyfeleit?

– Megszakad a szívem – mondta Quint. – Ott egy cápa, maga el akarja pusztítani, és én elpusztítom magának. Semmi garancia, de megteszek minden tőlem telhetőt. Az pedig napi négyszáz dollárt ér.

Brody felsóhajtott.

– Nem tudom, a tanácstagok megadják-e a pénzt.

– Valahol majd csak talál.

– Mit gondol, mennyi idő kell, hogy megfogja?

– Egy nap, egy hét, egy hónap. Ki tudja? Talán meg se találjuk. Talán elmegy.

– Bárcsak elmenne – sóhajtott fel Brody. Elhallgatott. – Oké – mondta végül. Gondolom, nincs más választásunk.

– Nincs.

– Nekikezdhet holnap?

– Nem. Leghamarabb hétfőn. Holnapra társaságom van.

– Társasága? Úgy érti, vendégei?

Quint újra nevetett, ugyanazzal az éles horkantással.

– Halásztársaság – mondta. – Maga ugyan nem sokat halászhat.

Brody elvörösödött.

– Tényleg nem. Nem mondhatná le őket? Ha már ennyit fizetünk; gondolom, megérdemlünk némi kedvezményes elbánást.

– Nem. Állandó ügyfelek. Nem tehetem velük, különben elvesztem őket. Maga csak egyszeri üzlet.

– Mi van, ha holnap találkozik azzal a cápával? Megpróbálja megfogni?

– Szép pénzt spórolnának, mi? Nem fogunk találkozni vele. Keletre megyünk. Fenemód harap arrafelé. Próbálja csak ki egyszer.

– Hát ezt jól kifundálta.

– Még valami – mondta Quint. – Szükségem lesz még egy emberre. Elvesztettem a társamat, és nem volna valami kellemes egy ekkora halra menni minden segítség nélkül.

– Elvesztette a társát? Úgy érti, a vízbe veszett?

– Nem, fölmondott. Kikészültek az idegei. A legtöbben így vannak ezzel a melóval egy idő után. Túl sokat kezdenek gondolkozni.

– De maga nem.

– Nem. Én tudom, hogy okosabb vagyok a cápánál.

– És az elég, ha egyszerűen csak okosabb?

– Eddig úgy néz ki. Egyelőre még élek. Szóval? Tudnak valakit?

– Nem kereshetne egy másik társat?

– Ilyen gyorsan és efféle munkára nem.

– Holnap kivel megy?

– Egy sráccal. De egy nagy fehérre nem vinném magammal.

– Megértem – mondta Brody, és kezdett kételkedni benne, hogy bölcs dolog volt-e Quinthez folyamodni segítségért. Csak úgy mellesleg hozzátette: – Tudja, én is ott leszek. – Abban a pillanatban, hogy kiejtette a szavakat, megrémült, mire vállalkozott.

– Maga? Phüü!

Brodyt sértette Quint gúnyolódása.

– Boldogulok úgy, mint bárki más – mondta.

– Lehet. Nem ismerem magát. De nem boldogulhat egy hallal, ha fogalma sincs a halászásról. Tud úszni?

– Persze. Ennek meg mi köze az egészhez?

– Az emberek kieshetnek a hajóról, és néha eltart egy darabig, amíg vissza lehet fordulni értük.

– Ne aggódjon miattam.

– Ahogy gondolja. De akkor is kell valaki, aki konyít a halászáshoz. Vagy legalább a hajókhoz.

Brody az íróasztal fölött Hooperra nézett. A legkevésbé se volt ínyére, hogy napokat töltsön egy hajón Hooperral, különösen olyan helyzetben nem, amelyben Hooper nyilvánvaló szakmai, sőt presztízsfölényben lenne vele szemben. Megtehetné, hogy Hoopert küldi egyedül, és ő a parton marad. De ez, úgy érezte, kapituláció lenne, végső és visszavonhatatlan beismerése, hogy képtelen szembeszállni és végezni a különös ellenséggel, mely a városára tört.

Amellett talán – egy hajón együtt töltött hosszú nap során – Hooper elejthet valami megjegyzést, amiből kiderül, mit csinált múlt szerdán, amikor esett az eső. Brodynak kezdett rögeszméjévé válni, hogy megtudja, mit csinált Hooper aznap, mert ha belegondolt a különféle lehetőségekbe, mindig annál lyukadt ki, amitől a leginkább irtózott. Tudni akarta, hogy Hooper moziban volt, vagy sakkozott a Field Klubban, vagy kábítószert füstölt valami hippivel, vagy lefektetett valami cserkészlányt. Nem érdekelte, mit csinált, csak biztos lehessen benne, hogy nem Ellennel volt. Vagy hogy vele volt. És akkor…? A gondolat még mindig túlságosan nyomasztó volt ahhoz, hogy szembenézzen vele.

Befogta a telefonkagylót, és odaszólt Hoopernak: – Akar velünk jönni? Szüksége van egy segítőre.

– Még csak segítsége sincs? Micsoda egy balfácán.

– Ne törődjön vele. Akar jönni, vagy sem?

– Akarok – felelte Hooper. – Nyilván egész életemben bánni fogom, de akarok. Látni akarom azt a cápát, és gondolom, ez az egyetlen esélyem.

Brody azt mondta Quintnek: – Oké, megvan az embere.

– Ért a hajókhoz?

– Ért a hajókhoz.

– Hétfő reggel, hatkor. Ha enni akarnak, hozzanak magukkal. Idetalálnak?

– A Huszonhetes úton a Promised Land-i elágazásig, ugye?

– Igen. Cranberry Hole útnak hívják. Egyenesen be a városba. Úgy száz méterre az utolsó házak után forduljanak balra egy földúton.

– Ki van írva?

– Nincs, de ez itt az egyetlen út. Egyenesen a dokkomhoz vezet.

– Csak a maga hajója van ott?

– Csak. Orcá-nak hívják.

– Rendben. Akkor hétfőn.

– Még valami – mondta Quint. – Készpénz. Mindennap, és előre.

– Oké, de minek?

– Így szoktam. Nem akarom, hogy kiessen a hajóról a pénzemmel a zsebében.

– Rendben – felelte Brody. – Megkapja. – Letette a kagylót, és Hooperhoz fordult. – Hétfő reggel hatkor, oké?

– Oké.

Meadows megszólalt: – Jól vettem ki a beszélgetésből, hogy te is menni akarsz, Martin?

Brody bólintott.

– Ez a dolgom.

– Szerintem túlzásba viszed.

– Hát, most már mindegy.

– Hogy hívják a hajóját? – kérdezte Hooper.

– Azt hiszem, azt mondta, Orca – felelte Brody. – Nem tudom, mit jelent.

– Nem jelent semmit. A kardszárnyú delfin neve.

Meadows, Hooper és Whitman felálltak.

– Sok sikert – mondta Whitman. – Szinte irigylem magukat. Biztos izgalmas lesz.

– Jól megvagyok izgalom nélkül – jegyezte meg Brody. – Csak el akarom végre intézni ezt a dögöt.

Az ajtóban Hooper megfordult, és azt mondta: – A kardszárnyú delfinről jut eszembe. Tudja, hogy hívják Ausztráliában a nagy fehér cápát?

– Nem – felelte Brody közönyösen: – Hogy?

– Fehér halálnak.

– Hát éppen most muszáj az orromra kötnie, mi? – mordult fel Brody, miközben becsukta mögöttük az ajtót.

Kifelé indult, amikor az esti ügyeletes megállította: – Keresték telefonon, főnök, amíg benn voltak, de gondoltam, jobb, ha nem zavarom.

– Kicsoda?

– Mrs. Vaughan.

– Mrs. Vaughan! – Nem emlékezett rá, hogy valaha is beszélt volna Eleanor Vaughannal telefonon.

– Azt mondta, ne zavarjuk, ráér.

– Jobb, ha felhívom. Annyira szégyenlős, hogy ha leégne a háza, felhívná a tűzoltókat, elnézést kérne a zavarásért, és megkérdezné, nem nézhetnének-e be hozzá, ha legközelebb arra járnak. – Miközben visszament az irodába, eszébe jutott valami, Vaughan mesélt Eleanorról: hogy akárhányszor egy kerek összegről állított ki csekket, sosem volt hajlandó áthúzni a “… cent“ rovatot. Úgy érezte, sértés volna, mintha csak azzal gyanúsítaná a csekket beváltó személyt, hogy esetleg meglopja néhány centtel.

Brody feltárcsázta Vaughanék otthoni számát; Eleanor rögtön felvette a kagylót. Ott ül a telefon mellett, gondolta Brody.

– Martin Brody. Hallom, keresett.

– Ó, igen. Igazán nem szeretném zavarni, Martin. Hogyha esetleg…

– Nem, egyáltalán nem zavar. Mi nyomja a szívét?

– Az… szóval azért hívom magát, mert tudom, hogy Larry korábban beszélt magával, és gondoltam, esetleg maga tudná, ha… ha valami baj van.

Brody azt gondolta: Nem tud semmit, semmit az égvilágon. Hát, itt forduljak föl, ha én elmondom neki.

– Miért? Mire gondol?

– Nem tudom, hogy is fejezzem ki magam, de szóval Larry nemigen iszik, tudja? Nagyon ritkán, legalábbis idehaza.

– És?

– Ma este, amikor hazajött, nem szólt egy árva szót se. Csak bement a dolgozószobájába, és – legalábbis én azt hiszem – megivott majdnem egy egész üveg whiskyt. Most ott alszik egy széken.

– Én a maga helyében nem rágnám magam emiatt, Eleanor. Biztos összejöttek a dolgok. Mindannyiunkkal előfordul.

– Tudom. Csak az, hogy… valami baj van. Érzem. Napok óta alig lehet ráismerni. Arra gondoltam, hogy esetleg… maga a barátja. Nem tudja, mi lehet?

A barátja, gondolta Brody. Vaughan is ezt mondta, de ő legalább pontosabban fogalmazott, “Valamikor barátok voltunk“, mondta.

– Nem, Eleanor, nem tudom – hazudta. – De beszélhetek vele, ha akarja.

– Igazán megtenné, Martin? Olyan hálás lennék. De… kérem… ne árulja el, hogy felhívtam. Sohasem szerette, ha beleavatkozom az ügyeibe.

– Nem fogom, ne aggódjon. Próbáljon aludni egy kicsit.

– Nem lesz baja abban a székben?

– Ugyan. Csak vegye le a cipőjét, és dobjon rá egy plédet. Remekül ellesz.

Paul Loeffler a pult mögött állt a csemegeboltjában, és az órájára nézett.

– Háromnegyed kilenc – mondta a feleségének, a gömbölyded, csinos Rose-nak, aki vajcsomagokat rakosgatott a jégszekrényben. – Mit szólnál, ha lecsalnánk egy negyedórát, és bezárnánk?

– Egy ilyen nap után benne vagyok – felelte Rose. – Kilenc kiló bolonyai! Mikor árultunk utoljára kilenc kiló bolonyait?

– És a krémsajt – mondta Loeffler. – Mikor fogytunk ki valaha is a krémsajtból? De jól jönne még egypár ilyen nap. Bélszín, kenőmájas, minden. Mintha csak Brooklyn Heightstól East Hamptonig mindenki ide tért volna be szendvicsért.

– Még hogy Brooklyn Heights. Pennsylvania! Egy férfi azt mondta, egészen Pennsylvaniából jött idáig. Csak hogy lássa azt a halat. Pennsylvaniában talán nincs olyan hal?

– Ki tudja? – mondta Loeffler. – A part kezd olyan lenni, mint Coney Island.

– A nyilvános strand kész szemétdomb lehet.

– Megéri. Megérdemlünk egypár jó napot.

– Azt hallottam, újra lezárták a strandokat.

– Aha. Mindig mondom, csőstül jön az áldás.

– Mit beszélsz?

– Nem tudom. Gyere, zárjunk be.

HARMADIK RÉSZ

10.

A tenger sima volt, akár az aszpik. A legkisebb fuvallat sem borzolta a felszínt. A tűző napsütéstől remegett a levegő a víz felett. Egyszer-egyszer lebukott egy csér, majd újra felemelkedett, s a nyomában keletkező vízgyűrűk akadálytalanul tágultak egyre nagyobbra.

A hajót szinte észrevétlenül sodorta az ár. Két horgászbot, a taton levő bottartókban, dróthuzalt vont maga után az olajos folton keresztül, ami nyugat felé terjedt a hajó mögött. Hooper a taton ült, az oldalán egy húszgallonos szemetesvödör. Néhány másodpercenként belemerített egy lapátot a vödörbe, és a vízbe szórta a tartalmát.

Elöl, két sorban, ami az orrnál összeért, tíz fahordó feküdt, akkorák, mint egy negyed söröshordó. Ujjnyi vastag kenderrel voltak betekerve több rétegben, ami egy-egy harmincméteres kötéltekercsben végződött. Ott feküdtek a hordók mellett, mindegyiknek acél szigonyhegy a végén.

Brody a fedélhez csavarozott forgószékben ült; azon erőlködött, hogy ne aludjon el. Melege volt, és mindene zsibbadt. A levegő meg se mozdult ez alatt a hat óra alatt, mióta ültek és vártak. Brody tarkója máris csúnyán leégett, és ahányszor csak megmozdította a fejét, az egyening gallérja horzsolta az érzékeny bőrt. Hányingere volt a saját izzadságszagától, amely összekeveredett a fedélzetről kilapátolt halbél és -vér bűzével úgy érezte, felforr az agya.

Brody felnézett a lengőhídon álló alakra: Quint. Rövid ujjú trikó volt rajta, kifakult farmernadrág és egy pár szürkülő, fehér tornacipő. Brody úgy ötvenesnek nézte; és bár nyilvánvalóan valamikor húszéves volt, és valamikor hatvanéves lesz, lehetetlen volt elképzelni, hogy nézhetett vagy nézne ki fiatalon vagy öregen. A jelenlegi kora állandónak tűnt, mintha mindig ennyi idős lett volna, és ennyi idős maradna. Körülbelül 190 centi magas volt, és nagyon sovány – talán 80-85 kiló. A feje teljesen kopasz – nem borotvált, a koponyáján nem voltak árulkodó fekete foltok, hanem olyan kopasz, mintha sohasem lett volna haja –, és amikor, mint most is, erősen tűzött a nap, ellenzős tengerészsapkát hordott. Az arca, akárcsak egész lénye, kemény volt és éles, és a hosszú, egyenes orr uralkodott rajta. Mikor lenézett a lengőhídról, úgy látszott, mintha a szemét – a legsötétebb szemeket, amit Brody valaha is látott – az orra vonalában irányítaná a célra. A bőrét barnára cserzette az állandó szél, eső és nap. A tat mögé bámult, alig hunyorított, tekintete az olajos csalétekfolton pihent.

Brody mellén lecsurrant egy izzadságcsepp, és ettől fészkelődni kezdett. Elfordította a fejét, a szúrásra a nyakán összerándult a bőr, megpróbált a csalétekfoltra nézni. De a vízen tükröződő nap bántotta a szemét, és elfordult.

– Nem értem, hogy csinálja, Quint. Soha nem visel napszemüveget? – kérdezte.

Quint lenézett rá.

– Soha – felelte. A hangja tökéletesen semleges volt, se barátságos, se barátságtalan. Nem bátorított beszélgetésre.

De Brody unatkozott, és beszélni akart.

– Hogy lehet?

– Nem kell. Úgy látom a dolgokat, ahogy vannak. Így jobb.

Brody az órájára nézett. Kettő múlt pár perccel: még három vagy négy óra, míg feladják a mai napra, és hazamennek.

– Gyakran van ilyen napja? – A kora reggeli izgalma és várakozása réges-rég elmúlt, biztos volt benne, hogy aznap már nem látják a cápát.

– Milyen?

– Ilyen, mint ez. Amikor csak ül egész nap, és nem történik semmi.

– Néha.

– És az emberek akkor is fizetnek, ha nem fognak semmit?

– Ez a szabály.

– Még ha egyáltalán nincs is harapás?

Quint bólintott.

– Az nemigen fordul elő. Rendszerint akad valami, ami bekapja a csalit. Vagy amit meg lehet döfni.

– Döfni?

– Szigonnyal. – Quint a hajóorrban heverő acélhegyekre mutatott.

Hooper megszólalt: – Mit szokott szigonyozni, Quint?

– Bármit, ami az utamba kerül.

– Tényleg? Én nem…

Quint félbeszakította.

– Valami van az egyik csalin. A kezével árnyékolva a szemét, Brody kinézett a tat mögé, de amennyire látta, az olajos folt sértetlen volt, a víz sima és nyugodt.

– Hol? – kérdezte.

– Várjon csak – mondta Quint –, mindjárt meglátja.

A jobb oldali botról hirtelen halk, fémes szisszenéssel tekeredni kezdett a huzal, ezüst csíkot hasított a vízen.

– Fogja meg a botot – mondta Quint Brodynak. – És amikor szólok, fékezze le és vágjon be.

– A cápa? – kérdezte Brody. A gondolatra, hogy végre szembekerül a hallal – a fenevaddal, a szörnyeteggel, a lidércnyomással –, szívdobogást kapott. A szája száraz volt és ragadós. A nadrágjába törölte a tenyerét, kivette a botot a tartóból, és bedugta a gyűrűbe a lábai között.

Quint nevetett, rövid, keserű vakkantással.

– Ez? Nem. Ez csak egy kis legény. Hogy legyen egy kis gyakorlata, mire előkerül a maga cápája. – Quint még néhány másodpercig figyelte a huzalt, aztán felkiáltott: – Vágjon be!

Brody előrenyomta a kis kart az orsón, előrehajolt, aztán megrántotta. A bot vége ívben meghajlott. A jobb kezével tekerni kezdte a kart, hogy behúzza a halat, de az orsó nem mozdult. A huzal tovább fogyott.

– Ne strapálja magát – mondta Quint.

Hooper, aki eddig a fardeszkán ült, felállt, és azt mondta:

– Várjon, beszorítom a féket.

– Nem! – mondta Quint. – Hozzá ne nyúljon ahhoz a bothoz! Hooper felnézett, zavartan és kissé sértődötten. Brody észrevette Hooper kínos arckifejezését, és azt gondolta: Mit értesz te ehhez? Legfőbb ideje, hogy leégj.

Egy pillanattal később Quint megszólalt: – Ha túl beszorítja a féket, kitépi a horgot a szájából.

– Ó – mondta Hooper.

– Mintha azt mondták volna, hogy maga állítólag ért a halászathoz.

Hooper nem szólt semmit. Megfordult, és leült a fardeszkára.

Brody mindkét kézzel markolta a botot. A hal mélyre bukott, és most lassan oldalazott ide-oda, de a huzal már nem fogyott. Brody csévélt – előrehajolt, gyorsan tekert egyet, ahogy a huzal meglazult, aztán váll- és hátizmaival teljes erőből rántotta hátrafelé. A bal csuklója sajgott, és a jobb kezének ujjaiba beállt a görcs a feszítéstől. – Mi a rosseb lehet ez? – kérdezte.

– Egy kékcápa – felelte Quint.

– Legalább fél tonna.

Quint nevetett: – Talán ha hetven kiló.

Brody húzott egyet, és előrehajolt, hátradőlt, majd megint előre, míg végül Quint megszólalt: – Alakul. Tartsa meg. – Brody abbahagyta a csévélést.

Quint puha, ráérős mozdulattal lecsúszott a létrán a lengőhídról… A kezében puskát tartott, egy régi katonai M-1-est. A párkánynál állt, és lenézett: – Akarja látni a halat? – kérdezte. – Jöjjön, nézze.

Brody felállt, járás közben utánaengedte a lazuló huzalt, ahogy a hajó oldalához közeledett, és lenézett a vízre. A sötét vízben tompakéken csillogott a cápa. Körülbelül két és fél méter lehetett, karcsú testén hosszú melluszonyokkal. Lassan úszott ide-oda, már nem küzdött.

– Hát nem gyönyörű? – kérdezte Hooper.

Quint kibiztosította a puskát, és amikor a cápa feje néhány centire megközelítette a vízfelszínt, három gyors lövést eresztett bele. A golyók szabályos kerek lyukakat ütöttek a cápa fején, vér nem jött belőlük. A cápa megrándult, és nem mozdult többet.

– Megdöglött – mondta Brody.

– Fenét – mondta Quint. Kivett egy kesztyűt az egyik farzsebéből, a jobb kezével belebújt, és megmarkolta a dróthuzalt. Az övén lógó tokból kést vett elő. Kiemelte a cápa fejét a vízből, és áthajolt a korláton. A cápa szája néhány hüvelyknyire szétnyílt. A jobb szeme, félig fehér hártyával takarva, vakon meredt Quintre. Quint a cápa szájába ékelte a kést, és megpróbálta jobban szétfeszíteni, de a cápa ráharapott, kis háromszögletű fogai közé szorította a pengét. Quint addig húzta és csavarta, míg a kés ki nem szabadult. Visszatette a tokjába, és csípőfogót vett elő a zsebéből.

– Gondolom, eleget fizetnek ahhoz, hogy rászánhassak egy horgot meg egy kis előtétet – mondta. Megfogta a huzalt a fogóval és már majdnem elvágta, amikor megszólalt: – Várjunk csak. – A fogót visszatette a zsebébe, és újra elővette a kést. – Ezt nézzék meg. Ettől mindig, odavannak a népek. – Bal kezében tartva a huzalt, majdnem teljesen kiemelte a cápát a vízből. Egyetlen gyors mozdulattal felhasította a gyomrát, az alsó sörényúszótól egészen az állkapcsáig. A hús szétnyílt, és a véres belsőségek – fehér, piros és kék zuhatagként a vízbe csobbantak, mint a kosárból kihulló szennyes. Aztán Quint elvágta a huzalt a csípőfogóval, és a cápa visszacsusszant a vízbe. Alighogy víz alá ért a feje, a hal csapkodni kezdett a vér és a belsőségek felhőjében, mohón kapva a pofájához érő foszlányok után. Ahogy nyelt, a teste megrándult, és a hasán levő résből újabb belsőségdarabok buggyantak ki, hogy újra csak bekapja őket.

– Figyeljenek csak. Ha szerencsénk van, egy percen belül jön a többi kék, és segítenek neki felfalni magát Ha elég sok összejön, kész őrjöngést csapnak. Igazi látványosság. Az emberek szeretik.

Brody megbabonázva figyelte, ahogy a cápa a lebegő belek után kapdos. Egyszer csak egy kék villanást pillantott meg a mélyből. Egy kis cápa – nem több egy méternél – belekapott a kibelezett hal testébe. Hevesen ide-oda rázta a fejét, a teste kígyózva rángatózott. Egy darab hús kiszakadt, és a kisebb cápa lenyelte. Hamarosan megjelent még egy cápa, majd még egy, és a víz szinte forrni kezdett. A felfröccsenő vízbe vércseppek keveredtek, Quint elővett egy csáklyát a párkány alól. Kihajolt a korlát fölé, a csáklyát fejszeként tartva a kezében. Hirtelen odacsapott, majd hátralendült. A csáklya kampóján felnyársalva egy kis cápa vonaglott. Quint kivette a kést a tokból, felhasította a cápa hasát, és elengedte. – Most aztán lesz mit nézni – mondta.

Brody nem tudta megállapítani, hány cápa lehet a tomboló vízben. Uszonyok szabdalták a felszínt. Farkak korbácsolták a vizet. A csobbanások között néha egy-egy csattanás hallatszott, amint hal hallal összecsapott. Brody az ingére nézett, víz- és vércseppeket látott rajta.

Az öldöklés percekig folytatódott, míg végül csak három nagy cápa maradt, ide-oda cirkálva a felszín alatt.

A férfiak némán figyelték, míg az utolsó is el nem tűnt.

– Úristen – mondta Hooper.

– Talán nem tetszik? – kérdezte Quint.

– Eltalálta. Nem szeretem nézni, hogy állatok pusztulnak el az emberek szórakoztatására. – Quint vigyorgott, és Hooper megkérdezte: – Maga igen?

– Nem az a kérdés, szeretem-e vagy sem. Ebből élek.

Quint benyúlt a jégszekrénybe, és kivett egy másik horgot. A horgokat előre felcsalizták a kikötőben – a horgok szakállára és szárára egy-egy kalamájót szúrtak, és jól odakötözték. Quint fogók segítségével felerősítette a horoghoz tartozó előkét a dróthuzalra. A csalit a vízbe dobta, utánaengedett vagy harminc méter zsinórt, és hagyta, hadd sodródjon az olajos folttal.

Hooper újra nekilátott a csalétket lapátolni. Brody megszólalt: – Ki kér sört? – Quint és Hooper is bólintott, Brody lement a kabinba, és kivett a jégszekrényből három dobozt. Ahogy kifelé indult, Brody két régi repedezett és kunkorodó fényképet vett észre a válaszfalra rajzszögezve. Az egyiken Quint látszott, amint derékig áll egy halom nagy, furcsa külsejű hal között. A másikon egy döglött cápa képe, kiterítve a parton. A képen nem volt semmi más, amihez hasonlítani lehetett volna a halat, így Brody nem tudta megállapítani a nagyságát.

Brody kilépett a kabinból, odaadta a sört a többieknek, és leült a forgószékbe.

– Láttam a képeit odalenn – mondta Quintnek. – Mi az a rengeteg hal, amiben áll?

– Tarpon – felelte Quint. – Elég régi ügy, még annak idején, amikor Floridában halásztam egy darabig. Soha ilyet nem láttam azelőtt. Valami harminc-negyven tarpont – nagy tarpont – fogtunk négy éjszaka alatt.

– És megtartották őket? – kérdezte Hooper. – Köteles visszadobni.

– Az ügyfeleknek kellett. Fényképezni, gondolom. Egyébként nem rossz csali, ha összevágja az ember.

– Vagyis maga azt mondja, több hasznukat venni holtan, mint elevenen.

– Naná. A legtöbb hallal így van. És sok állattal is. Sose próbáltam eleven ökröt enni. – Quint elnevette magát.

– És a másik kép? – kérdezte Brody. – Csak egy cápa?

– Hát, nem csak egy cápa. Egy nagy fehér volt – olyan négy, négy és fél méter. Több mint másfél tonna volt.

– Hogy fogta?

– Szigonnyal. De be kell ismernem – vihogott Quint –, egy darabig egyáltalán nem volt eldöntve, ki kit fog meg.

– Hogy érti?

– Az a rohadt dög megtámadta a hajót. Nem ingereltük, semmi az égvilágon. Csak ülünk itt szép nyugton magunkban, egyszer csak bang! Mintha egy mozdony jött volna nekünk. A társam egyből seggre ült, az ügyfél meg csak sikoltozik, hogy jesszusmária, süllyedünk. Aztán újra nekünk jött a rohadék. Belevágtam egy szigonyt, és üldöztük. Úristen, végigkergettük a fél Atlanti-óceánon.

– Hogy tudták követni? – kérdezte Brody. – Miért nem merült le?

– Nem bírt. Nem hát, egy hordóval a nyomában. Az fenn maradt a felszínen. Először lerántotta egy darabig, de nem sokáig bírta a feszítést, és újra feljött. Úgyhogy csak mentünk a hordó után. Néhány óra múlva még egypár szigonyt beleraktunk, és végül feljött – szép nyugton, és akkor kötelet dobtunk a farkára, és partra vontattuk. Az ügyfél meg végig lökte a süket dumát, hogy biztos elsüllyedünk és megesz.

Tudják, mi volt a legröhejesebb? Amikor már megvolt a hal, szépen becsomagolva, minden, és semmi valószínűsége, hogy elsüllyedünk, a süket állat ügyfél odajön, hogy ad ötszáz dollárt, ha azt mondom, hogy horoggal-huzallal fogta a halat. Körös-körül kilyuggatva a vasakkal, és azt akarja, hogy megesküdjek, ő fogta horoggal-huzallal. Aztán jön valami hantával, hogy le kéne szállítanom a díjat, mert nem adtam sanszot neki, hogy megpróbálja horoggal-huzallal kifogni. Mondtam neki, hogy ha hagytam volna megpróbálni, most szegényebbek lennék egy horoggal, háromszáz méter dróthuzallal, valószínűleg egy orsóval és bottal, és tuti, hogy a hallal. Akkor meg azt kárálja, hogy pedig milyen jó kis reklám lenne nekem egy olyan út, amit ő fizet. Mondtam neki, adja csak ide a dohányt, és tartsa meg a reklámot, és próbálja meg kenyérre kenni magának meg a feleségének.

– Ebben a horog-huzal ügyben nem értek valamit – mondta Brody.

– Hogyhogy?

– Hát amit mond. Ezek szerint nem próbálná horoggal-huzallal kifogni ezt a cápát, ami után megyünk?

– A fenét, dehogy. Ha igaz, amit az emberek beszélnek, a maguk cápájához képest ez az enyém egy nyuszi.

– Akkor minek vannak kinn a huzalok?

– Két okból. Először is, egy nagy fehér éppenséggel bekaphat egy ilyen kis kalamájó csalit. Elég hamar elvágná a zsinórt, de legalább észrevennénk, hogy itt van. Hasznos jelzés. Másrészt, ha nem kerül is elő a maguk hala, akadhat valami, ami bekapja a horgot.

– Mint például?

– Ki tudja? Esetleg valami használható. Előfordult már, hogy a kardhal bevette a sodródó kalamájót. Ezzel a süket szövetségi rendelettel senki nem halássza őket rendszeresen, úgyhogy Montaukban kettő-ötvenet fizetnek a csőre fontjáért. Vagy esetleg valami, ami jól megfingat, míg kifogjuk, mint például egy makó… Ha már négyszáz dollárt fizetnek, akár szórakozhatnak is egy kicsit a pénzükért.

– Mondjuk, hogy előkerül a nagy fehér. Mihez fogna legelőször? – kérdezte Brody.

– Megpróbálnám eléggé felkelteni az érdeklődését, hogy itt maradjon, míg rá nem mehetünk. Nem nagy eset; elég ostoba jószág. Attól függ, hogy talál ránk. Ha ugyanúgy rájön a balhé, mint arra a másikra, akkor csak dobáljuk bele a vasat, amilyen gyorsan csak tudjuk, aztán elhúzunk tőle, és hagyjuk, hadd fáradjon ki. Ha bekapja az egyik horgot, hiába próbálnánk megállítani, ha szökni akar. De megpróbálhatom magunk ellen fordítani – egészen beszorítani a féket, még ha kiszakítja, akkor is. Valószínűleg elég gyorsan kiegyenesíti a horgot, de talán elég közel kerül egy szigonyhoz. És ha már benne van egy szigony, akkor csak idő kérdése.

A legvalószínűbb, hogy csak jön az orra után – rögtön a tat mögött, vagy a felszínen, vagy közvetlenül alatta. És ezzel lesz egy kis gáz. A kalamájó nem elég, hogy fenntartsa az érdeklődését. Egy ekkora cápa becuppant egy ilyen kalamájót, és még csak észre sem veszi. Úgyhogy valami finomságot kell adni neki, amit nem nyelhet le csak úgy, egy szép darab horoggal, ami megtartja, legalább amíg beleverhetek egy-két szigonyt.

– Ha a horog túlságosan feltűnő, nem fogja elkerülni a csalit? – kérdezte Brody.

– Nem. Ezeknek a dögöknek annyi eszük sincs, mint egy tyúknak. Bármit felfalnak. Ha zabálnak, akár egy csupasz horgot bedobhat az ember, és ha észreveszik, bekapják. Egy haveromnak egyszer a külső motorját akarta megzabálni egy nagy fehér. Csak azért köpte ki, mert nem tudta egészben lenyelni.

Hooper szólalt meg a tatról, ahol a csalit lapátolta: – Mi az a finomság, Quint?

– Mármint a finom falat, amivel nem bánik el csak úgy? – Quint mosolygott, és egy zöld műanyag vödörre mutatott az egyik sarokban. – Nézze meg. Ott van a vödörben. Egy ilyen cápának tartogattam, mint ez a mostani. Bármi másnak kár volna.

Hooper odament a vödörhöz, lehajtotta a fémkallantyút, és felemelte a tetejét. Annyira meghökkent a látványtól, hogy tátva maradt a szája. A vízzel teli vödörben egy pici palackorrú delfin lebegett függőlegesen, talán csak félméteres, élettelen feje enyhén himbálódzott a hajó mozgásával. Az állkapcsa alatt hasított résből egy hatalmas cápahorog szeme kandikált ki, a hasán levő lyukból pedig maga a szakállas horog kunkorodott elő. Hooper megmarkolta a vödör oldalát, és megszólalt: – Egy kölyök.

– Még jobb – mondta Quint vigyorogva. – Magzat.

Hooper még néhány pillanatig a vödörbe bámult, majd rácsapta, a tetejét, és megkérdezte: – Honnan szedte ezt?

– Gondolom, innét olyan hat mérföldre, keletre. Miért?

– Úgy értem, hogyan?

– Miért, mit gondol? Az anyjából.

– Megölte.

– Nem – nevetett Quint. – Felugrott a hajóra, és bevett egy csomó altatót. – Várt egy kicsit, de mivel senki sem nevetett, megszólalt: – Kapni lehet a boltban, tudja?

Hooper Quintre bámult. A szemében dühödt gyűlölet tükröződött. De csak annyit mondott: – Tudja, hogy védettek.

– Ha én halászok, kisfiam, azt fogok, amit akarok.

– És a törvény?

– Mivel foglalkozik maga, Hooper?

– Ichtyológus vagyok. A halakat tanulmányozom. Ezért vagyok itt. Nem tudta?

– Ha nekem kibérlik a hajómat, nem kérdezősködök sokat. De oké, szóval maga abból él, hogy tanulmányozza a halakat. Ha dolgoznia kellene a megélhetéséért – mármint olyan melót, hogy a megkeresett pénz a beleadott izzadságtól függ –, többet tudna róla, mit érnek a törvények. Persze, a delfinek védettek. De a törvény nem azért van, hogy az öreg Quint ne foghasson egyet-kettőt csalinak. Azért hozták, hogy leállítsák a nagybani halászatot, hogy hülye bunkók ne lődözzék őket sportból. Szóval mondok magának valamit, Hooper: felőlem annyit morog és siránkozik, amennyit akar. De ne mondja az öreg Quintnek, hogy nem foghat egypár halat a megélhetéséhez.

– Nézze, Quint, arról van szó, hogy ezek a delfinek veszélyben vannak, hogy kipusztuljak. Amit maga művel, felgyorsítja a folyamatot.

– Ne etessen ezzel a baromsággal! Mondja a tonhalászoknak, hogy ne húzzák ki a delfineket a hálójukkal. Mondja a japcsi tengerjáróknak, hogy ne fogják őket! Majd meglátja, hova küldik. Nekik éhes szájakat kell etetni. Hát nekem is. Az enyémet.

– Most már értem magát – mondta Hooper. – Fogdosd, amíg lehet, és ha egy idő után elfogynák, hát istenem, majd átallsz valami másra! Milyen ostoba!

– Vigyázzon, kisfiam – szólt rá Quint. A hangja színtelen volt és rekedt, és egyenesen Hooper szemébe nézett.

– Micsoda?

– Ne merjen ostobának nevezni.

Hooper nem gondolt sértésre, és meglepődött, hogy Quint annak vette.

– Az istenért, nem úgy értettem. Csak azt akartam mondani…

Brody, aki egy bakon ült a két férfi között, úgy gondolta, ideje leállítani a vitát.

– Hagyja már abba, Hooper, oké? – mondta. – Nem azért vagyunk itt, hogy környezetvédelemről vitatkozzunk.

– Mit tud maga a környezetvédelemről, Brody? – kérdezte Hooper. – Fogadok, annyit ért az egészből, hogy nem szabad leveleket égetnie a hátsó udvarban.

– Ide figyeljen! Senki se kíváncsi a maga nyakatekert úrigyerek-dumájára?

– Szóval ennyi az egész! “Úrigyerek-duma.“ Ez az úrigyerek-izé nagyon is a begyében van, mi?

– Ide hallgasson, az istenfáját! Azért vagyunk idekinn, hogy a cápa ne gyilkolja tovább az embereket. És ha egy delfin hozzásegít, hogy isten tudja, hány életet megmentsünk, akkor, azt hiszem, elég jó üzletet csinálunk.

Hooper gúnyosan elvigyorodott.

– Szóval maga az életmentő bajnok, mi? – kérdezte. – Nézzük csak. Vajon hány életet lehetett volna megmenteni, ha lezárta volna a strandokat, miután…

Brody talpon volt, és Hooper felé ugrott, mielőtt akár csak észrevette volna; hogy felállt a székről.

– Fogja be a pofáját! – ordította. A jobb kezével önkéntelenül a csípőjéhez kapott. A mozdulat megakadt, amikor észrevette, hogy nincs rajta a pisztolytáska, hirtelen rémülten rádöbbent, hogy ha fenne nála pisztoly, esetleg használta volna. Ott állt Hooperral szemben, az mereven visszabámult rá.

A feszültség húrja Quint rövid, éles nevetésétől pattant el.

– Micsoda két seggfej – mondta. – Mióta csak beszálltak reggel, vártam, mikor robbannak.

11.

A vadászat második napja ugyanolyan csendes volt, mint az első. Amikor reggel hatkor elhagyták a kikötőt, enyhe délnyugati szellő fújdogált, és kellemesen enyhe napot ígért. A Montauk-fok előtt fodrozódott a víz. De tízre leállt a szél, és a hajó mozdulatlanul pihent az üveges tengeren, akárcsak egy papírpohár a pocsolyában.

Nem voltak felhők az égen, de a napot nehéz pára homályosította el. Az úton a dokk felé Brody hallotta a rádióban, hogy New Yorkban kritikus szintet ért el a levegőszennyeződés, valami hőmérséklet-inverzióról beszéltek. Az emberek rosszul lettek, és a betegek vagy öregek közül néhány meghalt… Brody ma ésszerűbben öltözött. Rövid ujjú, magas nyakú fehér ing volt rajta, könnyű vászonnadrág, fehér zokni és tornacipő. Hozott magával egy könyvet, “A halálos szűz“ című szexrémregényt, hogy jobban múljon az idő. Hendrickstől kérte kölcsön.

Brody nem akarta beszélgetéssel kitölteni a várakozást, mert félt, hogy megismétlődhet a tegnapi jelenet Hooperral. Szégyellte magát miatta, és nyilván Hooper is. Ma alig szóltak egymáshoz, többnyire Quinthez intézték a megjegyzéseiket. Brody nem bízott benne, hogy képes megőrizni a jó modorát Hooperral szemben.

Brody megfigyelte, hogy reggelente Quint hallgatag volt – feszült és zárkózott. Úgy kellett kihúzni belőle a szavakat. De ahogy a nap előre haladt, kezdett felengedni, és beszédesebbé vált. Például amikor aznap reggel elhagyták a dokkot, Brody megkérdezte tőle, honnan tudja, hol várakozzanak a cápára.

– Sehonnan.

– Nem tudja?

Quint balról jobbra fordította a fejét, majd vissza.

– Akkor hogyan választja ki a helyet?

– Csak úgy…

– Mihez igazodik?

– Semmihez.

– Nem az áramlás szerint megy?

– De igen.

– Számít, hogy a víz mély-e vagy sekély?

– Valamit.

– Mennyit?

Egy pillanatra Brody azt hitte, hogy Quint egyszerűen nem válaszol. Egyenesen előrebámult, a szemeit a láthatárra meresztette. Aztán megszólalt, mintha csak óriási erőfeszítésébe kerülne: – Ekkora nagy hal nemigen lesz túl sekély vízben. De sosem lehet tudni.

Brody érezte, ejtenie kéne a témát, és békén hagyni Quintet, de érdekelte a dolog, úgyhogy feltett még egy kérdést: – Ha megtaláljuk a cápát, vagy ő minket, az puszta szerencse lesz?

– Úgy valahogy.

– Mint a tűt a szénakazalban.

– Nem egészen.

– Miért?

– Ha jól halad az áramlás, akkora nyomot hagyhatunk, hogy estére több mint tíz mérföldet is átfog.

– Jobb volna, ha éjszakára is kinn maradnánk?

– Minek?

– Hogy tovább húzzuk a nyomot. Ha egy nap tíz mérföldnyire ér, több mint húsz mérföldes is lehetne, ha egész éjszaka kinn maradnánk.

– Ha túl hosszú a nyom, nem ér semmit.

– Miért?

– Összezavarodik. Ha egy hónapig kinn maradna az ember, befedhetné ezt az egész redves óceánt. – Quint elmosolyodott, nyilván elképzelte, hogy egy csalinyom befedi az egész óceánt.

Brody feladta, és olvasni kezdte “A halálos szűz“-et.

Délfelé kezdett Quint megnyílni. A huzalok órák óta úsztak a csalétek nyomában a hajó tatja mögött. Bár senki sem bízta meg személy szerint a feladattal, mihelyt sodródni kezdtek, Hooper fogta a lapátot, kiült a tatra, s módszeresen meregette a csalit. Úgy tíz óra felé egy hal bekapta a jobb oldali horgot, és néhány másodpercnyi izgalmat okozott. De kiderült, hogy csak egy kétkilós bonító, ami alig bírta a szájába venni a horgot. Fél tizenegykor egy kis kékcápa bevette a bal oldali horgot. Brody betekerte, Quint megcsáklyázta, felhasította a gyomrát, és elengedte. A cápa erőtlenül kapdosott egypár darabja után, majd a mélybe süllyedt. Több cápa nem mutatkozott.

Valamivel tizenegy után Quint egy kardhal sarlószerű hátuszonyát pillantotta meg; a csaléteknyomban közeledett feléjük. Csendben várakoztak, szinte rimánkodtak magukban, hátha beveszi a csalit, de az figyelemre sem méltatta a két kalamájót, és céltalanul úszkált vagy hatvan méterre a tat mögött. Quint megbillegette az egyik csalit – lenyomta a huzalt, hogy a kalamájó mozogjon és elevenebbnek látsszon –, de a kardhal nem hatódott meg. Végül Quint elhatározta, hogy megszigonyozza. Beindította a motort, szólt Brodynak és Hoopernak, hogy vonják be a huzalokat, és nagy ívbe kormányozta a hajót. Egy szigony már rögzítve volt a dobórúdhoz, és egy átkötözött hordó készen állt az orrban. Quint elmagyarázta a támadás haditervét: Hooper vezeti a hajót. Quint az orrnyúlvány legvégén áll, a szigonyt a jobb válla fölé emeli. Ahogy megközelítik a halat, Quint jobbra vagy balra mutat a szigonnyal, aszerint, hogy merre forduljon a hajó. Hoopernak addig kell forgatni a kormányt, míg a szigony újra nem mutat egyenesen előre. Mintha csak iránytűt követne. Ha minden jól megy, akkor sikerül becserkészniük a halat, és Quint belevághatja a szigonyt a jobb válláról – körülbelül négyméteres dobás, majdnem egyenesen lefelé. Brody a hordónál áll, és biztosítja, hogy a huzal simán tekeredjen, amikor a hal lemerül.

Minden simán ment, egészen az utolsó pillanatig. A hajó lassú mozgással, alig hallható motorral ráközelített a halra, ami a felszínen pihent. A hajó kormányszerkezete igen érzékeny volt, és Hooper pontosan követhette Quint utasításait. Aztán a hal hirtelen valahogy megérezte a hajó jelenlétét. Abban a pillanatban, ahogy Quint felemelte a vasat, hogy eldobja, a hal előreszökkent, meglendítette a farkát, és lebukott a mélybe. Quint káromkodva odavágta a szigonyt, és elhibázta vagy két méterrel. Most újra ott sodródtak a csalinyom élén.

– Tegnap azt kérdezte, gyakran van-e ilyen napom – mondta Quint Brodynak. – Ritkán fordul elő kétszer zsinórban. Mostanra már legalábbis egy csomó kékcápának kellene lennie.

– Az időtől van?

– Lehet. Elég pocsékul érzi magát az ember. Lehet, hogy a halak is.

Megebédeltek – szendvicset és sört, és amikor végeztek, Quint megnézte, töltve van-e a karabélya. Aztán bebújt a kabinba; és egy fura gépezettel jelent meg, amilyet Brody még sohasem látott.

– Megvan még a sörösdoboza? – kérdezte Quint.

– Persze – felelte Brody. – Minek?

– Mindjárt megmutatom. – A szerkezet úgy nézett ki, mint egy első világháborús kézigránát – egy fémhenger, nyéllel az egyik végén. Quint belenyomta a sörösdobozt a hengerbe, elcsavarta, míg egy kattanás nem hallatszott, és elővett egy 22-es vaktöltényt az ingzsebéből. A töltényt egy kis lyukba csúsztatta a henger tövében, és addig csavarta a hengert, míg újra nem kattant Odanyújtotta a szerkezetet Brodynak.

– Látja ott azt a bütyköt? – kérdezte, a nyél tövére mutatva.

– Tartsa az egészet az ég felé, és ha szólok, nyomja meg.

Quint felkapta az M-1-est, kibiztosította, a vállához emelte a puskát, és megszólalt: – Most.

Brody megpöccintette a kiálló bütyköt éles, vékony dörrenés hallatszott, enyhén visszarúgott, és a sörösdoboz egyenesen az ég felé repült a kezéből. Pörgött, és a ragyogó napsütésben úgy szikrázott, mint a csillagszóró. Mihelyt a pályája tetejére ért – abban a tizedmásodpercben, amikor megállt a levegőben –, Quint tüzelt. Kissé lejjebb célzott, és a doboz fenekét találta el. Hangos csendülés hallatszott, és a doboz himbálózva leereszkedett a vízbe. Nem merült el azonnal, csámpásan bukdácsolt a télszínen.

– Nem akarja megpróbálni? – kérdezte Quint.

– Dehogynem – felelte Brody.

– Ne felejtse, hogy a tetőponton kell elkapni, célozzon egy kicsit lejjebb. Ha emelkedés vagy esés közben megy rá, túl sokat kell ráhagyni, és sokkal nehezebb. Ha elhibázza, csukja be a szemét, célozzon újra, és eresszen bele még egyet.

Brody helyet cserélt Quinttel, átvette a puskát, és szétvetett lábbal megállt a korlátnál. Amint Quint kilőtte a dobozt, Brody rásütötte a puskát. Semmi. Újra megpróbálta, az ív tetején. Semmi. Túl sokat hagyott rá, amikor lefelé zuhant.

– Öregem, ez aztán meredek – mondta.

– Meg kell szokni – mondta Quint. – Lássuk, el tudja-e találni most.

A doboz függőleges helyzetben lebegett a csendes vízen, öt-hat méterre a hajótól. A fele kiállt a vízből. Brody célzott – szándékosan egy hajszállal lejjebb –, és meghúzta a ravaszt. Fémes csobbanás hallatszott, ahogy a golyó a merülési vonal alatt érte a dobozt. A doboz elsüllyedt.

– Hooper? – kérdezte Quint. – Még van egy doboz, és bármikor ihatunk még.

– Nem, köszönöm – felelte Hooper.

– Most meg mi baja?

– Semmi. Csak nem akarok lőni, és kész…

Quint mosolygott.

– A dobozok aggasztják a vízben? Szörnyű sok bádogot dobálunk az óceánba. Biztos lesüllyednek és megrozsdásodnak, és mindent összerondítanak odalenn.

– Nem erről van szó – mondta Hooper, vigyázva, hogy ne dőljön be Quint heccelődésének. – Nincs semmi kifogásom ellene. Csak nincs hozzá kedvem.

– Fél a puskától?

– Félek? Nem.

– Elsütött már valaha is egyet?

Brodyt lenyűgözte Quint csökönyössége, és élvezte, hogy Hooper feszeng, de nem értette, miért csinálja Quint. Talán unalmában, amiért nem fog semmit.

Hooper sem értette, mit akar Quint, de nem tetszett neki. Érezte, hogy csak hergelni akarja.

– Persze – mondta. – Sütöttem már el puskát.

– Hol? A katonaságnál?

– Nem. Én…

– Volt egyáltalán katona?

– Nem.

– Gondoltam.

– Mi a fenét akar ezzel?

– Apuskám, fogadok, hogy még szűz is.

Brody Hooper arcába nézett, hogy lássa a reagálást, és egy másodperc töredékéig elkapta Hooper tekintetét.

Aztán Hooper elfordult, az arca vörösödni kezdett. Azt mondta: – Mit akar, Quint? Hova a fenébe akar kilyukadni?

Quint hátradőlt a székén, és vigyorgott.

– Sehova – felelte. – Csak egy kis barátságos beszélgetés, hogy múljon az idő. Nem zavarja, hogy elveszem a sörösdobozát, ha befejezte? Talán Brody meg akarja próbálni még egyszer.

– Nem zavar – mondta Hooper. – De most már szálljon le rólam, jó?

A következő órában csendben ültek. Brody elszunyókált a forgószékben, kalapot húzott az arcába, hogy védje a naptól. Hooper a taton ült, lapátolgatott, és időnként megrázta a fejét, hogy ébren maradjon. Quint pedig a lengőhídon ült, a nyomot figyelte, tengerészsapkája a tarkójára tolva.

Quint hirtelen megszólalt – sima, halk, közönyös hangon: – Látogatónk van.

Brody felriadt. Hooper felállt. A jobb oldali huzal tekeredett lefelé, simán és nagyon sebesen.

– Fogja meg a botot – mondta Quint. Levette a sapkáját, és a padra dobta.

Brody kivette a botot a tartóból, a lába között rögzítette, és erősen tartotta a kezében.

– Amikor szólok – mondta Quint –, fékezze le és vágjon be. – A huzal leállt. – Várjon. Megfordul. Újra el fog indulni. Most nehogy bevágjon, mert kiköpi a horgot. – De a huzal döglötten hevert a vízen, bénán és mozdulatlanul. Hosszú másodpercek után Quint megszólalt: – Itt forduljak fel. Tekerje be.

Brody bevonta a huzalt. Könnyen jött, túlságosan is könnyen. Még a csali enyhe ellenállását sem lehetett érezni.

– Tartsa a huzalt egy-két ujjal, mert összehurkolódik – mondta Quint. – Akármi volt is, úgy vette le a csalit, mint a vaj. Lecsókolta a huzalról.

A huzal kijött a vízből, és ott lógott a bot végén. Nem volt rajta se horog, se csali, se előke. A huzal szépen el volt vágva. Quint lehuppant a lengőhídról, és megnézte. Megtapogatta a végét, végigfuttatta az ujjait a törés szélein, és kibámult a nyom fölé.

– Azt hiszem, éppen találkoztunk a barátjukkal.

– Mi? – kérdezte Brody.

Hooper leugrott a fardeszkáról, és izgatottan kitört: – Ne szórakozzon. Ez őrület!

– Csak találgatás – mondta Quint –, de fogadni mernék. Ezt a drótot tisztán átharapták. Egyből. Semmi habozás. Nincs rajta semmi más nyom. Csak bekapta a csalit, becsukta a száját, és azzal kész.

– Akkor most mit csinálunk? – kérdezte Brody.

– Megvárjuk, hátha bekapja a másikat is, vagy feljön a víz színére.

– Ne használjuk fel a delfint?

– Ha biztosan tudnám, hogy ő az… – felelte Quint. – Ha megnézhetem magamnak, és látom, hogy elég nagy a dög, hogy megérdemelje, akkor odaadom neki a delfint. Ezek a halak szemétevő gépek, és nem akarok egy első osztályú csalit valami kis vakarcsra pazarolni.

Vártak. A víz felszínén semmi mozgás nem látszott. Egyetlen madár se bukott le, egyetlen hal sem ugrott fel. Csak az ütemes csobogás hallatszott, ahogy Hooper a csalit lapátolta a vízbe. Aztán megindult a bal huzal.

– Hagyja a tartóban – mondta Hooper. – Nincs értelme ugrálni, ha ezt is átharapja.

Brody testén adrenalin áramlott végig. Egyszerre volt izgatott és ijedt, megilletődött a gondolattól, hogy mi úszik alattuk, a lénytől, aminek elképzelni sem tudta az erejét. Hooper a bal korlátnál állt, megbabonázva meredt a futó huzalra. A huzal megállt, és elernyedt.

– Az istenit – mondta Quint. – Már megint. – Kivette a botot a tartóból, és tekerni kezdte. A sérült huzal pontosan ugyanúgy került a fedélzetre, mint a másik. – Adunk neki még egy lehetőséget – mondta Quint. – És erősebb előtétet teszek rá. Nem mintha ez megállítaná, ha ez az a hal, amire gondolok. – Másik csalit vett elő a jégszekrényből, leszedte róla a drótelőkét. Bement a kormányfülkébe, és az egyik fiókból egy méter hosszú, háromnegyed hüvelyk vastag láncot vett elő.

– Olyan, mint egy kutyapóráz – jegyezte meg Brody.

– Az volt – mondta Quint. A lánc egyik végét rádrótozta a felcsalizott horog szemére, a másikat hozzákötötte a dróthuzalhoz.

– Át tudja ez harapni?

– Gondolom, igen. Talán egy kicsit tovább tart, de átharapja, ha akarja. Csak hergelni akarom egy kicsit, hogy feljöjjön.

– És ha ez se válik be, mi a következő?

– Még nem tudom. Talán foghatnék egy négyhüvelykes cápahorgot és egy darab komoly láncot, és bedobhatnám egy csomó csalival. De ha bevenné, nemigen tudnánk mit kezdeni vele. Bármelyik villát kitépné, ami a hajómon van, és amíg nem látom, nem kockáztatom a láncot. – Quint átdobta a csalit a korláton, és kiengedett egypár méter huzalt. – Gyere, te rohadék – mondta. – Hadd nézzelek.

A három férfi figyelte a bal huzalt. Hooper lehajolt, megtöltötte a lapátot csalival, és a vízbe lökte. Valami megütötte a szemét, és balra fordult. A látványra artikulátlan hang tört ki a torkából, kivehetetlen, de elég volt hozzá, hogy a másik kettő oda nézzen.

– Jézus Isten! – kiáltott Brody.

Alig három méterre a tattól, kicsit jobbra, ott volt a cápa sima, kúpos orra. Talán fél méterre ha kiállt a vízből. A fej teteje kormos-szürke volt, két fekete szem dudorodott ki belőle. Az orr végének két oldalán, ahol a szürke tejfehérbe fordult, ott voltak az orrlyukak – mély hasítékok a védett zugokban. A szája nem egészen félig nyitva volt, a homályos, sötét üreget hatalmas, háromszögletű fogak szegélyezték.

A cápa és a három férfi talán tíz másodpercig bámulták egymást. Aztán Quint felordított: – Szigonyt! – és, engedelmeskedve magának, előrerohant, és bogozni kezdett egy szigonyt. Brody a puskáért nyúlt. Ebben a pillanatban a cápa lomhán visszacsúszott a vízbe. A hosszú, sarlós farok csapott egyet – Brody rálőtt, de elhibázta –, és a hal eltűnt.

– Elment – mondta Brody.

– Fantasztikus! – mondta Hooper. – Ez – a hal minden, amiről egész életemben álmodtam. Több. Fantasztikus! A feje több mint egy méter széles.

– Lehet – mondta Quint, és a hajó vége felé indult. Két szigonyhegyet, két hordót és két tekercs kötelet helyezett el a taton. – Ha netán visszajönne – mondta.

– Látott már életében ekkora cápát, Quint? – kérdezte Hooper. A szeme csillogott, és majd szétfeszítette az izgalom és lelkesedés.

– Nem egészen – mondta Quint.

– Maga szerint mekkora lehet?

– Nehéz így megmondani. Hat méter. Talán több. Nem tudom. Ezeknél a dögöknél már nem sokat számít, ha két méternél nagyobbak. Ha egyszer kétméteresre megnőnek, veszélyesek. És ez a dög veszélyes.

– Istenem, bárcsak visszajönne – mondta Hooper.

Brody hátán végigfutott a hideg, és összerázkódott.

– Valahogy olyan furcsa volt – mondta, a fejét csóválva. – Mintha vigyorgott volna.

– Így néznek ki, ha nyitva van a szájuk – mondta Quint. – Ne tartsa többre, mint ami. Csak egy ostoba szemétláda.

– Hogy mondhat ilyet? – szólt Hooper. – Ez a hal tüneményes. Megmutatja, mire képes a természet, ha jegyszer nekilát.

– Baromság – mondta Quint, és felmászott a létrán a lengőhídra. – Felhasználja a delfint? – kérdezte Brody.

– Minek? Egyszer már kibújt a vízből. Visszajön.

Miközben Quint beszélt, Hooper megfordult valami zajra a háta mögött. Suhogó hang volt, éles sziszegés.

– Oda nézzenek! – kiáltotta Quint. Egyenesen a hajó felé tartva vagy tíz méterrel arrább, egy majdnem fél méter magas, háromszögletű hátuszony hasította a vizet, fodros nyomvonalat húzva maga mögött. A feltornyosuló farok szabályos csapásokkal követte.

– Megtámadja a hajót! – kiáltotta Brody, önkéntelenül a forgószék felé hátrált, és próbált elhúzódni.

Quint káromkodva lemászott a lengőhídról.

– Most aztán nyista figyelmeztetés – mondta. – Ide azt a vasat.

A cápa már majdnem a hajónál volt. Lapos fejét felemelte, bambán Hooperra bámult egyik fekete szemével, majd lebukott, és átúszott a hajó alatt. Quint felemelte a szigonyt, és hátrafordult a hajó bal oldala felé. A szigonyrúd nekiütődött a forgószéknek, és a szigonyhegy a padlóra esett.

– A rohadt életbe! – ordított Quint. – Ott van még? – Lehajolt, felkapta a hegyet, és visszaszúrta a rúd végére.

– A túloldalon, túloldalon! – kiabálta Hooper. – Már visszament a maga oldalára.

Quint még idejében fordult meg, hogy lássa, amint a hal szürkésbarna teste elhúz a hajótól, és merülni kezd. Földhöz vágta a szigonyt, dühében felkapta a puskát, és a hal mögé tüzelt a vízbe.

– Te szemét! – mondta. – Legközelebb figyelmeztess. – Aztán letette a puskát, és elnevette magát. – Azt hiszem, még hálás is lehetek – mondta. – Legalább nem támadta meg a hajót. – Brodyra nézett, és így szólt: – Egy kicsit megijesztette, mi?

– Nem is kicsit – felelte Brody. Megrázta a fejét, mintha csak össze akarná szedni a gondolatait és helyükre tenni a látottakat. – Még mindig alig hiszem el. – A fejében képek kavarogtak; egy torpedószerű alak, amint felfelé tör a sötétségben, és darabokra tépi Christine Watkinst, a kisfiú a gumimatracon, békésen és gyanútlanul, míg csak meg nem ragadja egy lidércnyomásos szörnyeteg; és a lidércnyomásos álmok, amikre felkészült, erőszak és vér, és egy nő, amint azt sikoltja, hogy ő ölte meg a fiát. – Ne mondják nekem, hogy ez hal – mondta… – Inkább olyan, mint amikről filmeket szoktak csinálni. Tudják, “szörny a húszmillió öles mélységből“.

– Pedig hal – mondta Hooper. Még mindig szemmel láthatóan izgatott volt. – Méghozzá micsoda hal! Akár egy megalodon.

– Mit beszél? – kérdezte Brody.

– Ez azért túlzás – folytatta Hooper –, de ha léteznek ekkora halak, ki állíthatja, hogy nincsenek megalodonok? Mit szól hozzá, Quint?

– Hogy agyára ment a napsütés – felelte Quint.

– De tényleg. Maga szerint mekkorára nőnek meg ezek a halak?

– Nem szeretek találgatni. Ezt úgy hat méternek nézem, tehát szerintem hatméteresre. Ha holnap találkozom egy hétméteressel, akkor hét métert mondanék. Találgatni hülyeség.

– De mekkorára nőnek valóban? – kérdezte Brody, és abban a pillanatban megbánta, hogy megszólalt. Úgy érezte, a kérdés alárendeli Hoopernak.

De Hoopert túlságosan magával ragadta a lelkesedés, túlságosan felhevült és boldog volt ahhoz, hogy fölényeskedjen.

– Éppen erről van szó – felelte. – Senki se tudja. Egyszer találtak egyet Ausztráliában, amelyik beleakadt valami láncba, és megfulladt. Azt tízméteresnek mérték, vagy legalábbis ez állt a jelentésekben.

– Az majdnem kétszer ekkora – mondta Brody. Agya tanácstalan volt az imént látott hallal szemben is, a Hooper által mondott méreteket pedig képtelen volt felfogni.

Hooper bólintott.

– Általában úgy tartják, hogy tíz méter a maximális méret, de ez csak kitalált adat. Ahogy Quint mondta. Ha holnap látnak egy húszméterest, akkor a húsz métert fogadják el. Az az őrület a dologban, amitől tényleg megáll az ember esze, hogy odalenn a mélyben akár harmincméteres nagy fehérek is élhetnek, és igaz is lehet.

– Ökörség – mondta Quint.

– Nem mondom, hogy vannak – folytatta Hooper. – Csak azt mondom, hogy lehetséges.

– Akkor is ökörség.

– Lehet. Lehet, hogy nem. Nézze, ennek a halnak a latin neve Carcharodon carcarias. Namármost, a legközelebbi elképzelhető őse, a Carcharodon megalodon, talán harminc vagy negyvenezer évvel ezelőtt élt. Találtak megkövesedett megalodon fogakat. Hat hüvelyk hosszúak. Ennek alapján a hal olyan huszonöt-harminc méteres lehetett. És a fogai pontosan olyanok, mint amilyenek ma a nagy fehéreké. Tegyük fel, a két hal valójáéban egyetlen fajta. Honnan lehet tudni, hogy a megalodon tényleg kipusztult? Miért kellett volna kipusztulnia? Az élelemhiány miatt nem. Ha elég táplálék van odalenn a bálnák fenntartására, akkor az ilyen nagy cápáknak is van elég. Csak azért, mert sohasem láttunk harmincméteres fehéret, még nem jelenti azt, hogy nem is létezhetnek. Semmi okuk sincs feljönni a felszínre. A táplálékuk odalenn van a mélyben. És a döglöttek nem sodródnak ki a partra, mert nincs úszóhólyaguk. El tudják képzelni, milyen lehet egy harmincméteres fehér cápa? El tudják képzelni, micsoda ereje lenne?

– Semmi kedvem hozzá – felelte Brody. – Olyan lenne, mint egy gőzmozdony, csupa hentesbárddal a szájában.

– Azt állítja, hogy ez csak egy kölyök? – Brody kezdte magányosnak és védtelennek érezni magát. Egy akkora hal, amiről Hooper beszélt, szilánkokra morzsolhatná a hajót.

– Nem, ez egy kifejlett példány – mondta Hooper. – Ebben biztos vagyok. De ugyanúgy van, mint az embereknél. Van, aki százötven centi, van, aki kétszáz. Úristen, mit nem adnék, ha láthatnék egy megalodont.

– Maga tisztára megőrült – mondta Brody.

– Dehogyis, ember, gondolja csak el. Mintha egy yetit találna az ember.

– Hé, Hooper, nem hagyná esetleg abba a tündérmeséket? – kérdezte Quint. – Megint szórhatna egy kis csalétket a vízbe. Valahogy cápát szeretnék fogni.

– Persze – felelte Hooper. Visszament a helyére, és lapátolni kezdte a csalit.

– Gondolja, hogy visszajön? – kérdezte Brody.

– Nem tudom – felelte Quint. – Ezeknél a dögöknél sohasem lehet tudni. – Jegyzetfüzetet és egy ceruzát húzott elő a zsebéből. Kinyújtotta a bal kezét, és a part felé mutatott vele. Behunyta a jobb szemét, a bal mutatóujját lefelé fordította, és firkált valamit a papírra. Aztán egy kicsit balra mozdította a kezét, újra célzott, és megint följegyzett valamit. Megérezve Brody kíváncsiságát, megszólalt: – Felmérem a helyzetűnket. Látni akarom, hol vagyunk, hogy ha ma már nem jelentkezik, tudjam, hol keressük holnap.

Brody a part felé nézett. Hiába árnyékolta be a szemét és hunyorított, nem látott egyebet, mint a part homályos, szürke vonalát

– Mihez viszonyítja?

– A világítótoronyhoz a foknál és a városi víztoronyhoz. Másképp látszanak, aszerint, hogy hol van az ember.

– Maga látja őket? – Brody erőltette a szemét, de nem tudott mást kivenni, mint egy dudort a partvonalon.

– Persze. Maga is látná, ha harminc éve járná a tengert.

Hooper mosolygott.

– Maga tényleg azt hiszi, hogy az a hal egy helyben maradt? – kérdezte.

– Nem tudom – felelte Quint – De most itt találtuk meg, sehol máshol nem láttuk.

– Hát Amityben mindenesetre megfordult, annyi szent – mondta Brody.

– Mert ott volt tápláléka – mondta Hooper. A hangjában nem volt gúny vagy kötekedés. De a megjegyzés mintha tűt döfött volna Brody agyába.

Még három óra hosszat várakoztak, de a cápa nem került elő. Az áramlat ellanyhult, egyre lassabban sodorta a csalétket.

Valamivel öt után Quint megszólalt: – Akár be is mehetünk. Ennyi még egy Béketűrő Jánosnak is sok lenne.

– Mit gondol, hova ment? – kérdezte Brody. Szónoki kérdés volt, tudta, hogy nincs rá válasz.

– Akárhova – mondta Quint – Amikor kéne, sosem kerülnek elő. Csak amikor nem kéne, amikor készületlenül érik az embert, akkor bukkannak fel. Kiszámíthatatlan dögök.

– És nem gondolja, hogy kinn kéne maradnunk, hogy tovább húzzuk a nyomot?

– Nem. Mondtam már, hogy ha túl nagy lesz a nyom, semmi értelme. Ennünk sincs mit idekinn. És végül, de nem utolsósorban, nem fizetnek napi huszonnégy órát.

– Ha meg tudnám szerezni a pénzt, megtenné?

Quint gondolkozott egy pillanatig.

– Akkor sem. Bár nagy a kísértés, mert nem valószínű, hogy bármi is történne éjszaka. A nyom túl nagy lenne és zavaros, és még ha ide jönne az orrunk elé, és kalapot emelne, akkor se vennénk észre, hacsak belénk nem harapna. Tehát csak azért fizetnének, hogy a hajón alhassanak. De nem csinálom, mégpedig két okból. Először is, ha túl nagy lesz a nyom, lőttek a holnapi napnak. Másodszor, szeretem éjszakára bent tudni a hajót.

– Hát, tulajdonképpen megértem – mondta Brody. – A felesége is nyilván jobb szereti, ha otthon alszik.

Quint tompán felelte: – Nincs feleségem.

– Ó, sajnálom.

– Nincs mit. Sose hiányzott. – Quint megfordult, és felmászott a létrán a lengőhídra.

Ellen vacsorát készített a gyerekeknek, amikor megszólalt a csengő. A fiúk a tévét nézték a nappaliban, és bekiáltott nekik: – Kinyitná valaki azt az ajtót?

Hallotta az ajtónyitást, majd néhány szót, és egy másodperc múlva Larry Vaughant pillantotta meg a konyhaajtóban. Két hét se telt el, amióta legutóbb találkoztak, de a változás olyan szembeszökő volt, hogy az asszony alig tudta leplezni a meghökkenését. Vaughan, mint mindig, kifogástalanul volt öltözve – duplasoros kék zakó, legombolt nyakú ing, halványszürke nadrág és mokasszin. Az arca volt, ami megváltozott. Lefogyott, és mint általában azoknál, akiken nincs felesleges hús, Vaughannak az arcán látszott a súlyveszteség. A szeme beesett, és Ellen úgy látta, világosabb a szokottnál – egészen savószürke volt. A bőre is szürkének tűnt, és petyhüdten lógott az arccsontján. A szája nedves volt, és percenként nyalogatta.

Ellen zavarba jött, hogy így bámulja, lesütötte a szemét, és megszólalt: – Larry. Hello.

– Hello, Ellen. Benéztem, hogy… – Vaughan hátrált néhány lépést, és belesett a nappaliba. – Mindenekelőtt, nem kaphatnék valami italt?

– Dehogyisnem. Tudja, hol van. Ne haragudjon, hogy nem szolgálom ki, de csupa húslé a kezem.

– Ne butáskodjon. Elboldogulok magam. – Vaughan kinyitotta a faliszekrényt, ahol az italokat tartották, kivett egy üveget, és töltött magának egy tele pohár gint. – Ahogy kezdtem mondani, benéztem, hogy elbúcsúzzam.

Ellen abbahagyta a csirkedarabok tologatását a serpenyőben, és felnézett.

– Elutazik? Mennyi időre?

– Nem tudom. Lehet, hogy végleg. Nem maradt itt számomra semmi.

– És az üzlet?

– Annak vége. Vagy nemsokára vége lesz.

– Hogyhogy vége? Egy üzletnek nem lesz vége csak úgy.

– Nem, de már nem lesz az enyém. Ami kevés megmaradt, az a… partnereimé lesz. – Szinte kiköpte a szót, és utána, mintha csak ki akarná öblíteni a szájából a kellemetlen utóízt, nagyot kortyolt a ginből. – Elmesélte Martin a beszélgetésünket?

– Igen. – Ellen a serpenyőbe bámult, és a csirkét taszigálta.

– Gondolom, most már nincs valami nagy véleménye rólam.

– Nem az én dolgom megítélni magát, Larry.

– Sohasem akartam ártani senkinek. Remélem, elhiszi nekem.

– Elhiszem. Eleanor mennyit tud?

– Semmit, szegénykém. Meg akarom kímélni, ha lehet. Részben ezért is akarok elköltözni. Szeret engem, és nem volnék képes megfosztani ettől a szeretettől… egyikünket sem. – Vaughan nekitámaszkodott a mosogatónak. – Tudja, mit? Néha azon gondolkozom, és az évek során többször gondoltam erre, hogy milyen nagyszerű pár lettünk volna maga meg én.

Ellen elvörösödött.

– Hogy érti?

– Maga jó családból való. Ismeri az összes embert, akiknek az ismeretségét nekem úgy kellett kiharcolnom, összeillettünk volna, és illettünk volna Amitybe. Maga szép és jó és erős. Igazi kincs lett volna számomra. Olyan életet biztosíthattam volna magának, amilyet csak akart volna.

Ellen mosolygott.

– Nem vagyok olyan erős, mint gondolja, Larry. Nem tudom, miféle… kincs lehettem volna.

– Ne kisebbítse magát. Csak azt remélem, Martin megbecsüli, micsoda érték van a birtokában. – Vaughan kiürítette a poharát, és a mosogatóba tette. – Akárhogy is történt, kár álmodozni. – Keresztülment a konyhán, megérintette Ellen vállát, és megcsókolta a feje búbját. – Isten vele, kedves – mondta. – Gondoljon rám néha-néha.

Ellen ránézett.

– Megígérem. – Megcsókolta az arcát. – Hová készül?

– Nem tudom. Talán Vermontba vagy New Hampshire-be. Esetleg telket árulhatnék a síelőknek. Ki tudja? Talán még magam is megtanulok síelni.

– Eleanor tudja már?

– Mondtam neki, hogy esetleg elköltözünk. Csak mosolygott, és azt mondta: “Ahogy te akarod.“

– Hamarosan indulnak?

– Amint meg tudom beszélni az ügyvédeimmel a tartozásaimat.

– Küldjön legalább egy lapot, hogy tudjuk, merre van.

– Megígérem. Isten vele. – Vaughan kiment a konyhából, Ellen hallotta, hogy a külső ajtó becsukódik mögötte.

Miután megvacsoráztatta a gyerekeket, Ellen felment a hálószobába, és leült az ágyára. “Amilyen életet csak akart volna“, mondta Vaughan. Miféle lett volna az élet Larry Vaughannal? Pénz lett volna, és elismerés is. Soha nem vágyódott volna a lánykori élete után, hiszen sosem ért volna véget. Nem kellett volna az önbizalom megújításáért, nőiességének megerősítéséért sóvárognia, nem lett volna szükség az ilyen Hooper-féle flörtökre. De mégsem. Lehet, hogy az unalom vitte volna rá, mint annyi nőt, akik Amityben töltötték a hétköznapokat, míg a férjük New Yorkban volt. Larry Vaughannal az élet kihívás lett volna, olcsó elégtételekkel teli élet. Miközben azon merengett, amit Vaughan mondott, kezdte felismerni, milyen gazdag is az élete; hogy Brodyval való kapcsolata sokkalta többet nyújt, mint amit egy Larry Vaughan valaha is képes lenne átérezni: a kicsinyes viták és apró győzelmek ötvözete együtt valami olyasmivé adódott össze, ami közel állt a boldogsághoz. És ahogy erősödött benne a felismerés, úgy követte a megbánás, amiért ilyen későn döbbent rá, hogy milyen sok időt és érzést pazarolt a kapaszkodásra. Hirtelen félelmet érzett – félelmet, hogy talán túl későn vált felnőtté, hogy valami történhet Brodyval, mielőtt megízlelhetné a felismerés örömét. Az órájára nézett: hat-húsz. Már itthon kéne lennie. Valami történt vele, gondolta. Istenem, csak őt ne…

Hallotta, hogy nyílik az ajtó odalenn. Felugrott az ágyról, lerohant a lépcsőkön a hallba. Brody nyaka köré fonta a karját, és keményen szájon csókolta.

– Hűha – mondta Brody, mikor Ellen végre elengedte. – Ez aztán üdvözlés.

12.

– Márpedig az én hajómra föl nem rakja ezt a holmit – mondta Quint. Ott álltak a kikötő pallóján, az erősödő reggeli fényben. A nap már a látóhatár fölé emelkedett, de az alacsonyan fekvő felhőréteg szinte a tengert súrolta a keleti égbolton. Enyhe nyugati szél fújdogált. A hajó útra készen állt. Hordók sorakoztak az orrban; botok meredeztek a tartóikban, az orsókra tekert huzalok befűzve a karikákba. A motor békésen pöfögött, néha buborékokat eregetett, ahogy az apró hullámok nekiütköztek a kipufogócsőnek, és kiköhögte a dízelgázt, amit aztán tovasodort a szél.

A dokk végében egy férfi beszállt egy teherautóba, és elindítottad motort. A teherautó lassan a földútra gördült. Az ajtaján a következő felirat állt: Woods Hole Oceanográfiai Intézet.

Quint háttal állt a hajójának, szemben Brodyval és Hooperral, akik egy alumínium ketrecet fogtak közre. A ketrec másfél méter mély. Belül műszerfal látszott: a tetején pedig két hengeres tartály. A ketrec padlóján légzőberendezés, adagolókészülék, búvárszemüveg és búvárruha hevert.

– Miért? – kérdezte Hooper. – Nem nehéz, és el tudjuk úgy helyezni, hogy ne legyen útban.

– Túl sok helyet foglal.

– Én is azt mondtam – szólalt meg Brody. – De nem hallgatott rám.

– Különben mi a rosseb ez? – kérdezte Quint.

– Cápaketrec – válaszolta Hooper. – Búvárok használják védelemként, ha a nyílt tengerben kell lemerülni. Woods Hole-ból hozattam, éppen most ment el az a teherautó.

– És mit akar vele kezdeni?

– Ha megtaláljuk a cápát, vagy ő minket, lemerülök a ketrecben, és fényképezek egy kicsit. Soha senki sem csinált még fényképet ekkora halról.

– Szó se lehet róla – mondta Quint. – Az én hajómon ugyan nem.

– Miért?

– Mert esztelenség, azért. Épeszű ember tudja, hol a határ. Ez meghaladja a maga képességeit.

– Honnan tudja?

– Bárki képességeit meghaladja. Egy ekkora hal reggelire megeszi ezt a ketrecet.

– De vajon megtenné-e? Nem hiszem. Talán megbökdösi, vagy akár a szájába is veszi, de nem hinném, hogy komolyan megpróbálná megenni.

– Megpróbálná, ha valami olyan zaftosat lát benne, mint maga.

– Kétlem.

– Mindegy, felejtse el.

– Nézze, Quint, ilyen lehetőség egyszer adódik egy életben! Nemcsak nekem. Eszembe se jutott volna az egész, míg meg nem láttam tegnap azt a halat. Különleges ritkaság, legalábbis ezen a féltekén. És ha filmeztek is már nagy fehéreket, soha senki nem vett még le egy hat és fél méteres fehéret a nyílt tengerben. Soha.

– Mondta már, hogy felejtse el – szólalt meg Brody. – Hát akkor hagyja. Egyébként én sem vállalom a felelősséget. Azért vagyunk itt, hogy megöljük a cápát, nem pedig, hogy házi mozit csináljunk róla.

– Miféle felelősséget? Maga nem felelős értem.

– De igenis az vagyok. Amity városa fizeti ezt az utat, és itt az történik, amit én mondok.

Hooper Quinthez fordult.

– Megfizetem magát.

Quint mosolygott.

– Ó, tényleg? Mennyit?

– Felejtse el – mondta Brody. – Nem érdekel, Quint mit mond. Én azt mondom, hogy nem hozza magával ezt a cuccot.

Hooper figyelemre se méltatta, és azt mondta Quintnek: – Száz dollár. Készpénzben. És előre, ahogy maga szereti. – Hátranyúlt a farzsebébe a tárcájáért.

– Mondtam már, hogy nem!

– Mit szól, Quint? Száz dolcsi. Kápé. Itt van. – Kiszámolt öt húszast, és Quint felé nyújtotta.

– Nem is tudom. – Aztán Quint a pénzért nyúlt, és azt mondta: – A francba vele, semmi közöm hozzá, ha egyszer valaki ki akarja nyírni magát.

– Ha felteszi a hajóra azt a ketrecet – mondta Brody Quintnek –, nem kapja meg a négyszázat. – Ha Hooper meg akarja ölni magát, csinálja a szabad idejében, gondolta Brody.

– Ha a ketrec nem jön, és sem jövök – mondta Hooper.

– Le van szarva! – csattant fel Brody. – Felőlem itt is maradhat.

– Nem hinném, hogy Quintnek tetszene a felállás. Mi, Quint? Volna kedve kimenni arra a halra csak úgy kettesben a főnökkel? Nyugodt lélekkel?

– Találunk másik embert – felelte Brody.

– Csak rajta – vágta rá Hooper. – Sok sikert.

– Nem megy – mondta Quint. – Ilyen hirtelen nem.

– Akkor a francba az egésszel! – káromkodott Brody. – Majd kimegyünk holnap. Hooper visszamehet Woods Hole-ra a halacskáival játszadozni.

Hooper dühös volt, valójában dühösebb, mint hitte, mert még mielőtt uralkodni tudott volna magán, megszólalt: – Lehet, hogy nemcsak a… Ugyan, hagyjuk.

Néhány másodpercig ólmos csönd nehezedett a három férfira. Brody Hooperra bámult, nem akart hinni a fülének, képtelen volt megállapítani, mennyi magja lehet a megjegyzésnek, és mennyiben csak üres fenyegetés. Hirtelen elöntötte a düh. Odaugrott Hooperhoz, megragadta a gallérját, és az öklét Hooper torkára szorította.

– Mi volt ez? – kérdezte. – Mit mondott?

Hooper alig kapott levegőt. Próbálta lefejteni magáról Brody ujjait.

– Semmit! – nyögte fuldokolva. – Semmit! – Próbált elhátrálni, de Brody még szorosabban markolta.

– Mit akart ezzel mondani?

– Semmit, ha mondom! Dühös voltam. Csak hogy mondjak valamit.

– Hol volt múlt szerda délután?

– Sehol! – Hooper halántéka majd szétpattant. – Eresszen el! Megfojt.

– Hol volt? – Brody szorosabbra csavarta az ökleit.

– Egy motelban! Eresszen már el!

Brody engedett a szorításból.

– Kivel? – kérdezte, magában imádkozva, istenem, csak ne Ellennel, add, hogy jó legyen az alibije.

– Daisy Wickerrel.

– Hazug disznó! – Brody újra megszorította a markát, és érezte, hogy könnyek szivárognak a szeméből.

– Hogyhogy? – kérdezte Hooper, és szabadulni igyekezett.

– Daisy Wicker egy nyavalyás buzi! Mit csináltak, horgoltak?

Hooper agya elhomályosult. Brody ujjai elszorították a vérkeringését. A szempillája remegett, és kezdte elveszíteni az eszméletét. Brody eleresztette, és a földre lökte. Ott maradt ülve, és kapkodta a levegőt.

– Ehhez meg mit szól? – kérdezte Brody. – Akkora bika talán, hogy meg tud kefélni egy homokost?

Hooper agya gyorsan tisztult, és azt mondta: – Nem. Nem jöttem rá, csak mikor… mikor már késő volt.

– Hogy a fenébe? Úgy érti, hogy elment magával egy motelba, és aztán felültette? Nincs az a homokos, aki elmegy magával egy motelba.

– De ő eljött! – mondta Hooper, aki kétségbeesetten igyekezett lépést tartani Brody kérdéseivel. – Azt mondta, hogy meg akarta… hogy ki akarta próbálni rendesen. De aztán nem ment neki. Rémes volt.

– Ne etessen ezzel a baromsággal!

– Nem etetem! Kérdezze csak meg tőle! – Hooper tudta, hogy gyenge a mentség. Brody nyugodtan megkérdezheti. De semmi más nem jutott az eszébe. Talán este, hazafelé menet felhívhatja Daisy Wiekert egy telefonfülkéből, és megkérheti, hogy falazzon neki. Vagy itt hagyhatja az egészet, és soha nem tér vissza Amitybe – észak felé fordul az úton, és felszáll a kompra Orient Pointnál. Rég egy másik államban lenne, mielőtt Brody elérhetné Daisy Wiekert.

– Meg is kérdezem – mondta Brody. – Efelől nyugodt lehet.

Brody Quint nevetését hallotta maga mögött.

– Életemben ekkora marhaságot nem hallottam. Le akart fektetni egy meleg bőrt.

Brody megpróbált Hooper arckifejezésében olvasni, valami áruló jelet keresett, ami leleplezné, hogy hazudik. De Hooper a dokkra meresztette a szemét…

– Akkor mi lesz? – kérdezte Quint. – Megyünk ma vagy nem? Akárhogyan, de fizetnie kell, Brody.

Brody összetörtnek érezte magát. Legszívesebben lemondta volna az egészet, és visszament volna Amitybe, hogy kiderítse az igazságot Hooperról és Ellenről. De mi van akkor, ha a legrosszabb az igaz? Mit tehet akkor? Szemébe vágja Ellennek? Megveri? Elhagyja? Mire volna az jó? Időre volt szüksége, hogy gondolkozni tudjon. Azt mondta Quintnek: – Megyünk.

– A ketreccel?

– A ketreccel. Ha ez a seggfej meg akarja öletni magát, csak tessék.

– Oké, felőlem – mondta Quint. – Akkor viszont csapjunk a lovak közé.

Hooper felállt, és odament a ketrechez.

– Én beállok a hajóba – mondta rekedten. – Ha maguk ketten átbillentenék a pallón és felém döntenék, és aztán az egyikük lemászna hozzám a hajóba, akkor odavihetnénk a sarokba.

Brody és Quint végigcsúsztatták a deszkákon a ketrecet; Brody meglepődött, milyen könnyű. Még a benne levő búvárfelszereléssel együtt sem nyomhatott többet kilencven kilónál. Hooper felé billentették, az megmarkolta a rácsot, és tartotta, amíg Quint nem csatlakozott hozzá a fedélzeten. A két férfi könnyedén odébb vitte néhány lépésnyire, és beállították a lengőhidat támasztó eresz alatti sarokba. Hooper két kötéldarabbal rögzítette.

Brody a fedélzetre ugrott, és megszólalt: – Gyerünk.

– Nem felejtett el valamit? – kérdezte Quint.

– Mit?

– Négyszáz dollárt.

Brody kivett egy borítékot a zsebéből, és odaadta Quintnek: – Gazdagon fog meghalni, Quint.

– Legfőbb célom. Oldja el a farkötelet, jó?

Quint kioldozta az orrnál és a hajóközépnél rögzített rugós huzalokat, és a pallóra dobta. Mikor látta, hogy a tat is elszabadult, gázt adott, és kikormányozta a hajót az állásból. Jobbra fordult, még több gázt adott, és a hajó nekilódult a nyugodt tengeren – elhagyták Hicks Islandet és Goff Pointot, majd megkerülték a Shagwong- és Montauk-fokokat.

Nemsokára maguk mögött hagyták a Montauk Point-i világítótornyot, és lassan sodródtak dél-délnyugat felé. Amint a hajó átadta magát a nagy tengeri hullámok ritmusának, Brody dühe fokozatosan alábbhagyott. Lehet, hogy Hooper mégis igazat mondott. Nincs kizárva. Az ember nem talál ki egy történetet, amit ilyen könnyű ellenőrizni. Ellen sohasem csalta meg eddig, ebben biztos volt. Sohasem flörtölt más férfiakkal. Ugyanakkor viszont, mormogta magában, mindig van egy első eset. És a gondolatra újra összeszorult a torka. Féltékeny volt és sebzett, tanácstalan és ingerült. Lehuppant a forgószékről, és felmászott a lengőhídra.

Quint helyet csinált Brodynak a padon, és Brody leült melléje. Quint kuncogott: – Na, maguk szépen összementek az előbb.

– Nem volt semmi.

– Nekem eléggé valaminek tűnt. Mi van, azt hiszi, megizélte a feleségét?

Brody megrökönyödött, hogy ilyen durván szembesítik a saját gondolataival.

– Semmi köze hozzá – vetette oda.

– Ahogy akarja. De ha engem kérdez, szerintem nincs benne annyi szufla.

– Senki se kérdezte magát. – Csak hogy témát váltson, gyorsan megkérdezte: – Visszamegyünk ugyanarra a helyre?

– Vissza. Már nincs messze.

– Mennyi esély van, hogy újra ott lesz?

– Ki tudja? De nemigen tehetünk mást.

– A múltkor valami olyasmit mondott a telefonba, hogy maga okosabb annál a halnál. Ennyi az egész? Csak ez a siker titka?

– Ennyi az egész. Csak túl kell járni az eszükön. Nem valami nagy eset. Buták, mint a tök.

– Sohasem találkozott még okos cápával?

– Eddig soha.

Brodyban felötlött a gúnyos, vigyorgó pofa, ami tegnap rámeredt a vízből.

– Nem tudom – mondta. – Az a hal tegnap igazán gonosznak látszott. Mintha szándékosan gonosz lenne. Mintha tudná, mit csinál.

– Frászt, nem tud az semmit.

– Van ezeknek egyéniségük?

– A cápáknak? – Quint nevetett. – Túlságosan nagyra tartja őket. Nem lehet olyannak nézni őket, mint az embereket, még ha nyilván vannak olyan emberek is, akik bárgyúak, mint a halak. Nem. Néha különféleképpen viselkednek, de egy idő után az ember pontosan tudja, mi mindent csinálhatnak.

– Akkor hát nincs is benne semmi kihívás? Nem legyőzni való ellenség?

– Nem. Nem, inkább, mint egy kipucolni való lefolyó egy vízvezeték-szerelőnek. Lehet, hogy káromkodik rajta, és hozzávág egy kulcsot. De a lelke mélyén nem képzeli, hogy valaki ellen küzd. Néha előfordul, hogy egy komiszabb példánnyal akadok össze, amivel többet kell vesződni, mint egyébként, de akkor csak más eszközökhöz kell folyamodni.

– Azért, ugye, van olyan cápa, amit nem tud megfogni?

– Hát persze, de ez nem jelenti azt, hogy okosak lennének, vagy agyafúrtak, vagy ilyesmi. Csak annyit, hogy nem éhesek, amikor meg akarja őket fogni az ember, vagy túl gyorsak, vagy rossz a csali.

Quint elhallgatott egy percre, aztán újra megszólalt.

– Egyszer – mondta – majdnem engem fogott meg egy cápa. Vagy húsz éve lehetett. Megcsáklyáztam egy jókora kékcápát, hirtelen ugrott egy nagyot, és magával rántott a vízbe.

– És mit csinált?

– Olyan gyorsan kipattantam a vízből a fardeszkára, hogy alig ért hozzá a lábam a hajóhoz. Szerencsém volt, hogy a farnál estem bele, ahol még alacsony, közel van a vízhez. Ha valahol a hajó közepe táján esem bele, nem tudom, mit csináltam volna. Mindenesetre kinn voltam a vízből, mielőtt a hal egyáltalán észrevette volna, hogy benne vagyok. A csáklyával volt elfoglalva.

– Tegyük föl, hogy most beleesik. Tudna csinálni valamit?

– Hogyne. Imádkozni. Mintha repülőgépről esne le az ember ejtőernyő nélkül, és remélné, hogy egy szénakazalban köt ki. Csak az isten menthetné meg az embert, de mivel eleve ő lökte le a fedélzetről, hát nem tennék rá egy lyukas garast.

– Amityben egy nő szerint ezért van az egész – jegyezte meg Brody. – Azt mondja, valami istenítélet.

Quint mosolygott.

– Könnyen lehet, ő teremtette az átkozott dögöt, gondolom, dirigálhatja is.

– Komolyan mondja?

– Á, fenét. Nem adok valami sokat a vallásra.

– Akkor mit gondol, miért haltak meg azok az emberek?

– Pech. – Quint levette a gázt. A hajó lelassult, és megállapodott a hullámokon. – Megpróbáljuk kivédeni. – Elővett egy darab papírt a zsebéből, széthajtogatta, megnézte a feljegyzéseket, és kinyújtott karral becélozva ellenőrizte a hajó helyzetét. Elfordította a gyújtáskulcsot, és a motor leállt. Volt valami sűrűség, valami nyomás a hirtelen csendben.

– Oké, Hooper – mondta Quint. – Kezdheti dobálni a moslékot.

Hooper leemelte a fedelet a csalétkes dézsáról, és elkezdte a vízbe lapátolni a tartalmát. Az első lapátnyi szétterült a csendes vízen, az olajos folt lassan terjedt nyugat felé.

Tíz órára feltámadt a szél – nem valami erős, de elég friss ahhoz, hogy felborzolja a vizet, és lehűtse a férfiakat, akik csak ültek, és figyeltek, és nem szóltak semmit.

Az egyetlen zaj az ismétlődő csobbanás volt, ahogy Hooper a csalétket lapátolta a tatról.

Brody a forgószékben ülve küszködött az álmossággal. Ásított, aztán eszébe jutott, hogy a félig kiolvasott “A halálos szűz“-et odalenn hagyta egy újságtartóban. Felállt, nyújtózkodott egyet, és lement a három lépcsőn a kabinba. Megtalálta a könyvet, és újra felfelé indult, amikor megakadt a szeme a jégszekrényen. Az órájára nézett, aztán azt mondta magának: A fenébe, idekinn nincs idő.

– Iszom egy doboz sört – kiabált fel –, kér valaki?

– Nem – felelte Hooper.

– Jöhet – mondta Quint. – Aztán lőhetünk a dobozokra.

Brody kivett két dobozt a jégszekrényből, letépte róluk a fémnyelvet, és kezdett felmászni a lépcsőn. A lába a legfelső fokot érte, amikor meghallotta Quint kemény, nyugodt hangját:

– Itt is van.

Először Brody az hitte, hogy Quint őrá mondja, de aztán látta, hogy Hooper fölugrik a fardeszkáról, füttyent egyet, és felkiált: – Hú! De még mennyire!

Brody érezte, hogy a pulzusa felgyorsul. Gyorsan kilépett a fedélzetre, és megkérdezte: – Hol?

– Ott ni – felelte Quint. – Mindjárt a tat mögött.

Eltartott egy pillanatig, míg Brody szeme hozzászokott a fényhez, de aztán megpillantotta az uszonyt – a fűrészes, barnásszürke háromszöget, amint ott siklott a vízen, mögötte jobbra-balra csapkod a sarlós farok, rövid, görcsös lökésekkel. Brod. úgy harminc méterre becsülte a hajótól. Talán negyvenre.

– Biztos, hogy ő az? – kérdezte.

– Ő az – felelte Quint.

– Mit akar csinálni?

– Semmit. Addig semmit, amíg nem látjuk, hogy a cápa mit akar. Hooper, maga csak lapátolja azt a moslékot. Hadd jöjjön csak ide.

Hooper felemelte a dézsát a fardeszka fölé, és úgy merte a csalit a vízbe. Quint előrement, és szigonyhegyet erősített a farúdra. Felemelt egy hordót, és hóna alá szorította. Felnyalábolta a kötéltekercset, és a kezébe fogta a szigonyt. Az egészet hátravitte, a tatba, és lerakta a fedélzetre.

A hal ide-oda cikázott a csaléteknyomban, szemlátomást kereste a véres lé forrását.

– Tekerje be azokat a huzalokat – szólt Quint Brodynak. – Semmi értelme most, hogy itt van.

Brody egyenként behúzta a dróthuzalokat, és hagyta, hogy a kalamájó csali a fedélzetre essen. A cápa kissé közelebb került a hajóhoz, még mindig lassan cirkált ide-oda.

Quint a fardeszkára tette a hordót, Hooper dézsájától balra, és mellé helyezte a kötelet. Aztán felmászott a fardeszkára, és jobb kezében a felemelt szigonnyal felállt.

– Gyere – mondta. – Gyere csak.

De a cápa nem jött közelebb tizenöt méternél.

– Nem értem – mondta Quint. – Ide kéne jönnie, és szemügyre venni minket. Brody, vegye ki a hátsó zsebemből a csípőfogót, vágja le azokat a kalamájókat, és dobja be neki. Talán egy kis ennivaló idecsalogatja. És vágja jól bele a vízbe, hogy nagyot csobbanjon. Hadd lássa, van ott valami.

Brody engedelmeskedett, csáklyával paskolta és kavarta a vizet, közben igyekezett állandóan szem előtt tartani az uszonyt, mert valahogy azt képzelte, hogy a cápa egyszer csak hirtelen felbukik a mélyből, és megragadja a karját

– Dobjon be még egypárat, ha már ott van – mondta Quint. – Ott vannak a jégszekrényben. És a söröket is.

– A söröket? Minek?

– Minél többet dobálunk a vízbe, annál jobb. Teljesen mindegy, mit, az a fontos, hogy eléggé érdekelje a cápát, hogy kíváncsi legyen rá, mi az.

Hooper megszólalt: – És a delfin?

– Lám csak, Mr. Hooper – mondta Quint. – Azt hittem, maga ellenzi.

– Ne törődjön vele – mondta Hooper izgatottan. – Látni akarom a cápát!

– Látni fogjuk – mondta Quint. – Ha kell, fel fogom használni a delfint.

A kalamájó a cápa felé sodródott, és az egyik sörösdoboz is a felszínen bukdácsolt, ahogy lassan elmaradt a hajótól. De a cápa távol maradt.

Vártak. Hooper lapátolt, Quint a fardeszkán egyensúlyozott, Brody ott állt az egyik botnál.

– A kurva, életbe! – káromkodott Quint. – Úgy látszik, nincs más választásom. – Megtámasztotta a szigonyt, és leugrott a fardeszkáról. Félrelökte a műanyag vödör tetejét Brody mellett, és Brody meglátta a pici delfin élettelen szemeit, ahogy ott himbálódzott a sós vízben. Viszolygott a látványtól, és elfordult.

– Na, kisöreg – mondta Quint. – Elérkezett az idő.

Kivett a szekrényből egy darab vastag kutyaláncot, és az egyik végét a delfin állkapcsa alatt kiálló horogszemre kapcsolta. A másik végét egy darab háromnegyed hüvelykes kenderkötélhez erősítette. Letekert néhány méter kötelet, elvágta, és egy villához kötözte a hajó jobb oldalán.

– Nem azt mondta, hogy a cápa ki tudja tépni a villát? – kérdezte Brody.

– Kitépheti éppen – felelte Quint. – De fogadok, hogy bele tudok vágni egy szigonyt, mielőtt még elég szorosra húzná a kötelet. – Quint megfogta a kutyaláncot, felmászott a fardeszkára, és magával húzta a delfint. Kivette a kést az övén lógó tokból. A bal kezében maga elé tartotta a delfint. Aztán a jobbjával egy sor sekély vágást ejtett a delfin hasán. Bűzös, sötét folyadék szivárgott az állatból, és a vízbe csepegett. Quint a vízbe lökte a delfint, kieresztett vagy két méter kötelet, aztán a fardeszkára fektette, és erősen rátaposott. A delfin közvetlenül a felszín alatt lebegett, nem egészen kétméternyire a hajótól.

– Elég közel van – mondta Brody.

– Így kell csinálni – mondta Quint. – Nem sokra megyek vele, ha tíz méterre van.

– Miért tapos a kötélen?

– Hogy egy helyben tartsam a kisöreget. Nem akarom rögzíteni, ilyen közel a hajóhoz. Ha bevenné, és nem volna semmi futása, itt csapkodna, és darabokra zúzna minket. – Quint a magasba emelte a szigonyt, és a cápa uszonyát figyelte.

A cápa közelebb jött; még mindig ide-oda ingázott, de minden egyes alkalommal csökkent valamit a távolság közte és a hajó között. Aztán megállt, hat-nyolc méterre, és egy másodpercig úgy tűnt, mozdulatlanul hever a vízen, orrát egyenesen a hajó felé irányítva. A farok a víz alá bukott, a hátuszony hátracsúszott és eltűnt, a hatalmas fej feltornyosult; a száj lomha, vérszomjas vigyorra nyílt, a szemek fekete ürességgel meredtek.

Brody néma borzadállyal bámulta, úgy érezte, ilyen lehet farkasszemet nézni az ördöggel.

– Hé, te hal! – kiáltott Quint. A fardeszkán állt, szétvetett lábakkal, a kezét a szigonyrúdra kulcsolta, ami a vállán nyugodott. – Gyere csak, nézd, mi van itt neked!

A cápa még egy pillanatig úgy maradt a vízben, és figyelt. Aztán a feje hangtalanul a vízbe csúszott, és eltűnt.

– Hová megy? – kérdezte Brody.

– Jön már – felelte Quint. – Gyere, te hal – dorombolta. – Gyere, te hal, itt a vacsorád. – A lebegő delfinre célzott a szigonnyal.

A hajó hirtelen hevesen oldalt dőlt. Quint lába alól kicsúszott a talaj, és hanyatt esett a fardeszkán. A szigony hegy levált a rúdról, és nagyot koppant a fedélzeten. Brody megtántorodott, és megpördült, ahogy elfordult a szék. Hooper elvágódott, és nekiesett a bal oldali korlátnak.

A delfinhez erősített kötél megfeszült és remegett. A csomó, ami a villához rögzítette, úgy megszorult, hogy a kötél ellaposodott és a szálai pattogtak. A villa alatt recsegni kezdett a fa. Aztán a kötél visszacsapódott, meglazult, és ott tekeredett a vízben a hajó mellett.

– Dögöljek meg! – ordította Quint.

– Mintha csak tudta volna, mire készülünk – mondta Brody. – Mintha tudta volna, hogy csapdát állítottunk neki.

– Az isten verje meg! Soha életemben nem láttam ilyet.

– Tudta, hogy ha feldönti magát, hozzájuthat a delfinhez.

– Frászt, egyszerűen csak becélozta a delfint, és elhibázta.

– Becélozta, az ellenkező oldalról? – kérdezte Hooper.

– Mindegy, kár sumákolni – felelte Quint. – Akármit csinált is, bevált.

– Mit gondol, hogy szabadult meg a horogtól? – kérdezte Brody. – Nem tépte ki a villát.

Quint odament a jobb oldali korláthoz, és húzni kezdte, befelé a kötelet.

– Vagy egyszerűen elharapta a láncot, vagy… ahá, erre gondoltam. – Áthajolt a korláton, és megmarkolta a láncot. Behúzta a fedélzetre. Sértetlen volt, a bilincs érintetlenül kapcsolódott a horogszemhez. De maga a horog tönkrement. Az acélszár nem volt görbe. Majdnem teljesen kiegyenesedett, csak kis horpadás jelezte a helyet, ahol egykor ívvé kovácsolták.

– Te jóságos ég! – kiáltott Brody. – Ezt a szájával csinálta?

– Szépen kihajlította, mi? – mondta Quint: – Valószínűleg nem tartott tovább egy-két másodpercnél.

Brody szédült, az ujjhegyei elzsibbadtak. Leült a székbe, mélyeket lélegzett, és próbálta visszafojtani a feltörő rémületet.

– Mit gondol, hova mehetett? – kérdezte Hooper. A taton állt, és a vizet kémlelte.

– Itt van valahol a közelben – felelte Quint. – Úgy képzelem, visszajön. Az a delfin nem volt több neki, mint egy szardella egy tőkehalnak. Visszajön, még keres ennivalót. – Összeillesztette a szigonyt, feltekerte a kötelet, és a fardeszkára rakta őket. – Csak várni kell, és kész. És csalizni. Felkötözök még egypár kalamájót, és kilógatom őket.

Brody Quintet figyelte, ahogy az egyenként átkötözte a kalamájókat, és átdobta őket a korláton, a zsinórokat a villákhoz, a bottartókhoz kötözte, szinte mindenhez, amire egyáltalán csomót tudott kötni. Mikor már vagy egy tucat kalamájó lógott a hajó különböző pontjairól, különböző mélységekben, Quint felmászott a lengőhídra, és leült.

A cáfolatban reménykedve, Brody megszólalt.

– Hát pedig ez tényleg okos egy halnak néz ki.

– Okos vagy sem, gőzöm sincs – mondta Quint. – De olyasmiket csinál, amit életemben hal még nem csinált. – Elhallgatott, aztán éppúgy magának, mint Brodynak, azt mondta: – De elkapom a dögöt. Az egyszer biztos.

– Hogy lehet biztos benne?

– Tudom, és kész. És most hagyjon békén.

Parancs volt, nem kérés, és bár Brody szeretett volna beszélni – mindegy, miről, akár a cápáról is, csak elterelje a gondolatait az alattuk a mélységben ólálkodó szörnyeteg képéről –, nem szólt többet. Az órájára nézett: tizenegy múlt öt perccel.

Fél tizenkettőkor Brody éles pattanásra riadt. Quint leugrott a lengőhídről, keresztül a fedélzeten, fel a fardeszkára. Felkapta a szigonyt, a vállához emelte, és a vizet fürkészte.

– Mi a rosseb volt ez? – kérdezte Brody.

– Visszajött.

– Honnan tudja? Mi volt ez a hang?

– A zsinór pattant. Bekapta az egyik kalamájót.

– Miért pattant? Miért nem rágja el csak úgy?

– Nyilván rá se harapott. Csak bekapta, és a zsinór megfeszült a fogai közt, ahogy becsukta a száját. Valahogy így – Quint oldalra rántotta a fejét –, és a zsinór elszakadt.

– Hogy hallhattuk a pattanást, ha a víz alatt pattant el?

– Nem a víz alatt pattant el, az ég szerelmére! Itt pattant el, ni.

Quint a néhány centis madzagra mutatott, ami ernyedten fityegett a hajó közepe táján.

– Uh! – borzongott össze Brody. Amikor a zsinórmaradványra nézett, látta, hogy egy másik zsinór – kicsit feljebb a korlát mentén – ugyanúgy elernyed. – Ott egy másik – mondta. Felállt, odament a korláthoz, és behúzta a zsinórt. – Pont alattunk lehet.

Quint megszólalt: – Na, ki akar fürödni?

– Tegyük vízre a ketrecet – mondta Hooper.

– Viccel? – kérdezte Brody.

– Nem. Talán erre előjön.

– Maga meg a ketrecben?

– Először nem. Nézzük meg, mit csinál. Mit szól hozzá, Quint?

– Felőlem – válaszolta Quint. – Az még nem árthat, ha beletesszük, és különben is megfizette. – Letette a szigonyt, és Hooperral együtt odament a ketrechez.

Oldalára billentették a ketrecet, Hooper felnyitotta a tetejét, és bemászott. Kivette a légzőkészüléket, az adagolót, a szemüveget meg a neoprén búvárruhát, és a fedélzetre rakta őket. Újra felállították a ketrecet, és odahúzták a jobb oldali korláthoz. – Van egy kis kötele? – kérdezte Hooper. – Hozzá akarom kötni a hajóhoz.

Quint lement a kabinba, és kihozott két tekercs kötelet. Az egyiket hozzácsomózták egy hátsó villához, a másikat egyhez a hajó közepén, aztán a végüket a ketrec tetőrácsához rögzítették.

– Oké – mondta Hooper. – Emeljük át. – Felemelték a ketrecet, hátrabillentették, és belökték a vízbe. Csak egy kicsit merült el, a kötelek pár méterre a víz alatt megállították. Ott úszott, enyhén emelkedve és süllyedve a hullámokban. A három férfi a korlátnál állt, és a vízbe bámult.

– Miből gondolja, hogy erre feljön? – kérdezte Brody.

– Nem mondtam, hogy “fel“ – felelte Hooper, – Azt mondtam, “elő“. Gondolom, előjön, és szemügyre veszi, hogy eldönthesse, meg akarja-e enni.

– Szart se érünk vele – mondta Quint. – Nem szúrhatom meg, ha négy méterre van a víz alatt.

– Ha már egyszer előkerül – mondta Hooper –, talán fel is jön. Semmi mással nincs szerencsénk.

De a cápa nem jött elő. A ketrec zavartalanul lebegett a vízben.

– Ott megy egy újabb kalamájó – mondta Quint, és előre mutatott – Ezek szerint mégiscsak itt van. – Kihajolt a korláton, és kiabált: – Az isten verjen meg, te hal! Gyere ki, hadd eresszek beléd egyet.

Negyedóra múlva Hooper megszólalt: – Hát akkor – és lement a kabinba. Néhány perc múlva megjelent egy vízhatlan tokba burkolt kamerával és még valamivel a kezében, ami úgy nézett ki, mint egy sétapálca, szíjjal a végén.

– Mit csinál? – kérdezte Brody.

– Lemegyek. Talán erre előjön.

– Elvesztette azt az istenverte eszét! Mi a fenét akar csinálni, ha előjön?

– Először csinálok róla egypár képet. Aztán megpróbálom megölni.

– Mivel, ha szabad kérdeznem

– Ezzel. – Hooper felemelte a botot.

– Ezt jól kiokoskodta – mondta Quint gúnyosan vihogva. – És ha nem megy, még mindig megpróbálhatja halálra csiklandozni.

– Mi ez? – kérdezte Brody.

– Van, aki durranóbotnak hívja. Van, aki robbanófejnek. Mindenesetre egy víz alatti puska. – Meghúzta a bot két végét, és az kettévált. – Ide – mutatott egy kis üregre, ahol a bot szétjött – beletesz az ember egy tizenkettes puskatöltényt. – Kivett egy töltényt a zsebéből, és az üregbe tolta, aztán újra összeillesztette a botot. – Aztán, ha elég közel kerül az ember a halhoz, megböki vele, és a töltény elsül. Ha jól találja el az ember – csak az agy az egyetlen biztos pont –, akkor megöli.

– Még egy ekkora halat is?

– Azt hiszem. Ha jól találom el.

– És ha nem? Mondjuk, hogy eltéveszti egy hajszálnyira.

– Ez az, amitől félek.

– Hát én is félnék – mondta Quint. – Nem nagyon csípném, ha egy kétezer kilós felhúzott dinoszaurusz próbálna megenni.

– Ettől nem tartok – mondta Hooper. – Inkább az izgat, hogy ha elhibázom, esetleg elriasztom vele. Valószínűleg lemerülne, és soha nem tudnánk meg, hogy megdöglött-e vagy sem.

– Amíg újra fel nem fal valakit – jegyezte meg Brody.

– Úgy van.

– Maga tisztára begolyózott – mondta Quint.

– Tényleg, Quint? Magának nincs valami nagy sikere ennél a halnál. Itt csücsülhetnénk egy hónapig, és leshetnénk, hogy zabálja a csaliját az orrunk előtt.

– Feljön – mondta Quint. – Jegyezze meg, amit mondok.

– Maga rég meghal végelgyengülésben, mire ez feljön, Quint. Ez a cápa túljárt a maga eszén. Nem tartja be a játékszabályokat.

Quint Hooperra nézett, és nyugodt hangon azt mondta: – A mesterségemre akar tanítani, kisfiam?

– Nem. De állítom, hogy ez a cápa több, mint amivel meg tud birkózni.

– Na, ne mondja, kisfiam. Úgy gondolja, maga többre képes Quintnél?

– Nevezze, ahogy akarja. Azt hiszem, meg tudom ölni ezt a cápát.

– Nagyszerű. Hát csak tessék, itt a nagy alkalom.

Brody megszólalt: – Ne szórakozzanak. Nem hagyhatjuk, hogy leszálljon ebben az izében.

– Maga mit üti bele az orrát? – mordult rá Quint. – Ahogy elnézem, nem nagyon bánná, ha lemenne, és nem jönne föl többet. Akkor legalább nem tudná…

– Fogja be a pofáját! – Brody érzései összekuszálódtak. Az agyának egy része nemigen törődött vele, hogy Hooper él-e vagy hal, még talán tetszett volna is neki az a lehetőség, hogy Hooper meghal. De az efféle bosszú eléggé kétes értékű lett volna, és méltatlan hozzá. Tényleg kívánhatja egy ember halálát? Nem, egyelőre nem.

– Rajta – mondta Quint Hoopernak. – Szálljon be.

– Azonnal. – Hooper levette az ingét, a saruját és a nadrágját, és elkezdte felhúzni a lábára búvárruháját. – Ha lent vagyok – mondta, miközben a karját beleerőltette a felsőrész gumiujjaiba –, álljanak ide, és tartsák szemmel. Talán használni tudják a puskát, ha elég közel kerül a felszínhez. – Quintre nézett. – Készen állhat a szigonnyal is… ha akar.

– Az az én dolgom – mondta Quint. – Törődjön a magáéval.

Mikor fölöltözött, Hooper az oxigénpalack nyakára illesztette a szabályozót, megszorította a rögzítő szárnyascsavart, és kinyitotta a légszelepet. Kettőt szippantott a tartályból, hogy biztosan jön-e a levegő.

– Segítsen felvenni, jó? – szólt Brodynak.

Brody felemelte a palackot, és tartotta, míg Hooper belebújt a szíjakba, és egy harmadikat a dereka köré erősített. A fejére tette a szemüveget.

– Nehezéket kellett volna hoznom – mondta Hooper.

– Egy kis józan észt kellett volna hoznia – jegyezte meg Quint.

Hooper a jobb csuklójára kulcsolta a robbanófej végén levő hurkot, jobb kezébe fogta a kamerát.

– Oké – mondta. Odament a korláthoz. – Ha mindketten megfognak egy-egy kötelet és meghúzzák, akkor a ketrec följön a felszínre. Kinyitom a tetejét, belemászok, aztán elengedhetik. A kötelek megtartják. Nem használom az úszó tartályokat, hacsak valamelyik kötél el nem szakad.

– Vagy el nem rágják – mondta Quint.

Hooper Quintre nézett, és elmosolyodott: – Kösz a figyelmességet.

Quint és Brody meghúzták a köteleket: a ketrec felemelkedett a vízben. Amikor a tetőnyílás áttörte a felszínt, Hooper megszólalt: – Oké, jó lesz. – Beleköpött a szemüvegbe, szétdörzsölte rajta a nyálat, az arcára illesztette. Hátranyúlt az adagolócsőért, a szájába vette a csutorát, és lélegzett egyet. Áthajolt a korláton, félretolta a reteszt a tetőnyíláson, felhajtotta a rácsot. Feltérdelt a korlátra, majd megállt. Kivette a csutorát a szájából, és megszólalt: – Elfelejttettem valamit. – Az orrát befedte a búvárszemüveg, a hangja tompa volt és vastag. Keresztülment a fedélzeten, és felemelte a nadrágját. A zsebekben kotorászott, míg végül megtalálta, amit keresett. Kinyitotta a cipzárt a búvárruhán.

– Mi az? – kérdezte Brody.

Hooper egy ezüstbe foglalt cápafogat tartott a kezében. Pont olyan volt, mint amilyet Ellennek ajándékozott. Becsúsztatta a ruhájába; és felhúzta a cipzárt.

– Sosem lehet tudni – mondta mosolyogva. Újra keresztülment a fedélzeten, a szájába vette a csutorát, és feltérdelt a korlátra. Mélyet lélegzett, és lebukott a vízbe a nyitott tetőn keresztül. Brody figyelte, ahogy lemerül, és azon töprengett, vajon tényleg meg akarja-e tudni az igazat Hooperról és Ellenről.

Hooper lefékezte magát, mielőtt a ketrec fenekére ért. Bukfencezett egyet, aztán felállt. Kinyúlt a tetőnyílás felé, és becsukta. Aztán felnézett Brodyra, összeérintett hüvelyk- és mutatóujjával intett, hogy oké, és lebukott.

– Gondolom, elereszthetjük – mondta Brody. Elengedték a köteleket, és hagyták merülni a ketrecet; körülbelül egy méterre volt a felszíntől.

– Fogja a puskát – mondta Quint. – Ott van lenn, az állványon. Meg van töltve. – Felmászott a fardeszkára, és a vállához emelte a szigonyt.

Brody lement a kabinba, megtalálta a puskát, és visszasietett a fedélzetre. Megnézte a zárat, és kibiztosította.

– Mennyi levegője lehet? – kérdezte.

– Nem tudom – mondta Quint. – Akármennyi legyen is, kétlem, hogy ideje lenne elhasználni.

– Lehet, hogy igaza van. De éppen maga mondta, hogy ezeknél a halaknál sosem lehet tudni.

– Igen, de ez más. Mintha a tűzbe rakná a kezét, és remélné, hogy nem égeti meg. Épeszű ember ilyet nem csinál.

Odalenn Hooper várt, míg a merüléstől keletkezett buborékok eloszlanak. Víz került a szemüvegébe, ezért hátrahajtotta a fejét, leszorította a szemüveg lapját, és addig fújt az orrán keresztül, míg a szemüveg ki nem tisztult. Higgadtnak és derűsnek érezte magát. Az a fajta átható szabadságérzet és könnyűség lett úrrá rajta, ami mindig elfogta, ha búvárkodott. Egyedül volt a csendes kékségben, amit átszőttek a vízen táncoló napsugár fehér csíkjai. Az egyetlen zaj a saját lélegzete volt – mély, tompa hang, ahogy beszívta a levegőt, és a buborékok lágy dobolása, ahogy kifújta. Visszatartotta a levegőt, és tökéletes volt a csend. Nehezék nélkül túlságosan könnyű volt, a rácsokba kellett kapaszkodnia, ha nem akarta, hogy az oxigénpalack a ketrec tetejébe ütközzön. Megfordult, és felnézett a hajó törzsére: a szürke tömeg ott volt fölötte, lassan himbálódzott a hullámokon. Először zavarta a ketrec. Helyhez kötötte, korlátozta, megakadályozta benne, hogy zavartalanul élvezze a víz alatti mozgás örömét. De aztán eszébe jutott, miért van itt, és hálás volt érte.

Körülnézett, a cápát kereste. Tudta, hogy nem ülhet a hajó alatt, ahogy Quint gondolta, Egyébként sem “ülhetett“ sehol, nem pihenhetett mozdulatlanul. Mozogni kellett az életben maradáshoz.

Az éles napsütés ellenére a zavaros vízben elég rosszul, talán csak tíz méterre lehetett látni. Hooper lassan körbeforgott, megpróbált áthatolni a homály határán, igyekezett elkapni a legkisebb villanást vagy mozgást. A hajó alá nézett, ahol a víz kékből szürkébe, majd feketébe fordult. Semmi. Megnézte az óráját, és úgy számította, hogy ha jól gazdálkodik a levegővel, még legalább egy félórát idelenn maradhat.

Az áramlás besodort egy kalamájót a ketrec rácsai közt, a kis hal a zsinór rántásától Hooper arcának ütközött. Kitolta a ketrecből.

Lenézett maga alá, és éppen kezdett elfordulni, amikor hitelen visszakapta a tekintetét. Ott volt a cápa. Lassan, méltóságteljesen emelkedett fel a mélykék homályból. Minden látható erőlködés nélkül jött felfelé, a halál angyalaként siklott az elrendelt találkozóra.

Hooper megbabonázva bámulta, ösztönei menekülésre késztették, de képtelen volt megmozdulni. Amikor a cápa közelebb ért, a fiatalember megcsodálta a színeit: a felszínen látott durva barnásszürke eltűnt. A hatalmas test felső része rideg, fémes szürke volt, kékesbe fordult, ahol a nap sugarai érték. Az oldalvonal alatt bársonyos, kísérteties fehér.

Hooper fel akarta emelni a filmfelvevőt, de a karja nem engedelmeskedett. Egy pillanat, mondta magában, mindjárt.

A cápa hangtalanul, mint az árnyék, közelebb úszott, Hooper hátrahúzódott. A hal feje alig néhány lábnyira volt a ketrectől, amikor megfordult, és kezdett elvonulni Hooper szeme előtt – közönyösen, mintha csak büszkén tárná elő felmérhetetlen tömegét és erejét. Először az orr siklott tova, aztán az állkapocs, lazán és mosolyogva, benne egyik sor fű részes háromszög a másik után. Aztán a fekete, feneketlen szem, mintha csak őrá célzott volna. A kopoltyúk lüktettek –, vértelen sebek az acélos bőrön.

Hooper tétován kinyúlt a rácsok között, és megérintette a hal lágyékát. Hideg volt és kemény, nem volt tapadós, hanem sima, mint a műanyag. Hagyta, hogy az ujjai cirógassák a húst – végig a melluszonyok, majd a hasuszonyok mentén egészen a merev, vastag nemiszerv-nyúlványokig – míg végül (a cápának szinte nem akart vége szakadni) a lendülő farok félresöpörte a kezét. A hal tovább távolodott a ketrectől. Hooper tompa pukkanásokat hallott, és három egyenes buhorékcsíkot pillantott meg, amint a felszínről a mélybe hasítanak, majd lelassulnak és megállnak, jóval a cápa felett. Golyók. Még nem, mondta magának. Még egy menetet, fényképezni. A hal fordulni kezdett, megdőlt, a gumiszerű melluszonyok szöge megváltozott.

– Mi az istent csinál ez odalenn? – kérdezte Brody. – Miért nem böki meg azzal a puskával?

Quint nem válaszolt. Ott állt a fardeszkán, ujjait a szigonyra kulcsolta, és a vízre meredt.

– Gyere föl, te hal – mondta. – Gyere szépen Quinthez.

– Látja? – kérdezte Brody. – Mit csinál?

– Semmit. Legalábbis eddig.

A cápa kiúszott Hooper látóköréből – ezüstös-szürke kísértetként derengett, ahogy lassan körbevonult; Hooper felemelte a kamerát, és megnyomta a gombot. Tudta, hogy kárba vész a film, hacsak újra meg nem jelenik a hal, de el akarta kapni, ahogy az óriási test előbukkan a homályból.

A keresőn keresztül látta, hogy a hal felé fordul. Gyorsan közeledett, heves farkcsapásokkal tolta magát előre, a szája kinyílt és becsukódott, mintha csak levegőért kapkodna. Hooper felemelte a jobb kezét, hogy élesre állítsa a képet. Ne felejtsd el visszaállítani, mondta magának, ha megfordul.

De a cápa nem fordult meg. Rángás futott végig a testén, ahogy a ketrecre támadt. Fejjel ment neki a ketrecnek, az orrával betört két rács között, és széjjelfeszítette őket. Az orr nekiütközött Hooper mellének, és hátralökte. A kamera kiesett a kezéből, és a csutora kiugrott a szájából. A cápa az oldalára fordult, és a verdeső farok beljebb erőltette a hatalmas testet a ketrecbe. Hooper a csutoráért kapkodott, de nem találta. A melle görcsösen összerándult a levegőhiánytól.

– Támad! – sikoltotta Brody. Megragadta az egyik rögzítőkötelet, és húzni kezdte, kétségbeesetten igyekezett kiemelni a ketrecet.

– A rohadt kurva anyádat! – ordította Quint.

– Dobja el! Dobja el!

– Nem tudom! Ki kell jönnie a felszínre. Gyere, te ördög! Te átkozott pokolfajzat!

A cápa hátrafelé kicsúszott a ketrecből, és éles ívben jobbra fordult. Hooper a feje mögé nyúlt, megtalálta az adagolócsövet, és követte a kezével, míg el nem érte a csutorát. A szájába vette, elfelejtett előbb kilélegezni, és levegőért kapott. Víz ment a szájába, fuldoklott és hörgött, míg végül a csutora kitisztult, és görcsösen beszippanthatta a levegőt. Ekkor vette észre a széles rést a rácsok között, és az óriási fejet, amint keresztültör rajta. A feje fölé emelte a kezét, és a nyílás felé tapogatózott.

A cápa nekifeszült a rácsok közti résnek, és minden egyes farkcsapással szélesebbre tágította. Hooper a ketrec hátának lapulva látta, hogy a száj kinyílik, és feléje kap. Eszébe jutott a robbanófej, és megpróbálta leereszteni a jobb karját, hogy megmarkolja. A cápa újra előretört, és Hooper megsemmisülő borzalommal látta, hogy a száj eléri.

Az állkapcsok összezárultak a törzsén. Hooper szörnyű nyomást érzett, mintha összepréselnék a beleit, öklével a fekete szembe vágott. A cápa ráharapott, és az utolsó, amit Hooper látott, mielőtt meghalt, a rámeredő fekete szem volt, a saját vére felhőjén keresztül.

– Elkapta! – ordított Brody. – Csináljon valamit!

– Vége – mondta Quint.

– Honnan tudja? Talán meg tudjuk menteni!

– Ez az ember halott.

A cápa Hooperral a szájában kihátrált a ketrecből. Aztán összerándult, csapott egyet a farkával, és szájában a zsákmánnyal a magasba lökte magát.

– Feljön! – kiáltotta Brody.

– Fogja a puskát! – Quint dobásra feszítette a karját. A cápa a hajótól öt méterre törte át a felszínt, és hatalmas vízsugárral szökött a levegőbe. Az alatt a néhány másodperc alatt, míg a cápa a víz felett volt, Brody mintha Hooper üveges, halott szemeit látta volna, tágra meredve a búvárszemüveg alatt. A cápa győzelmesen és fenyegetően, mintha halálos bosszúra provokálna, egy pillanatra megállt a levegőben.

Ugyanabban a pillanatban Brody a puska után kapott, és Quint eldobta a szigonyt. A célpont óriási volt, a hegy nagyságú fehér has, és a távolság sem volt túlságosan nagy egy sikeres dobáshoz a víz felett. De amikor Quint dobott, a cápa kezdett visszacsúszni a vízbe, és a szigony fölötte suhant el.

A cápa még egy másodpercig a felszínen maradt. Hooper holtteste kilógott a szájából.

– Lőjön! – ordított Quint. – Az isten szerelmére, lőjön!

Brody célzás nélkül tüzelt. Az első két lövés a hal előtt érte a vizet: Brody borzadva látta, hogy a harmadik Hooper nyakát találta el.

– Ide azt a rohadt puskát! – mondta Quint, és kitépte Brody kezéből. Egyetlen gyors mozdulattal a vállához emelte a fegyvert, és leadott két lövést. De a cápa, egy utolsó üres pillantással, már merülni kezdett. A golyók ártalmatlanul csobbantak az örvénybe, amit maga után hagyott.

Mintha a cápa nem is járt volna arra. Semmi zaj nem hallatszott, csak a szellő susogása. A felszínről sértetlennek tűnt a ketrec. Az egyetlen különbség, hogy Hooper nem volt többé.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Brody. – Az isten nevében, mit tehetünk még? Akár vissza is fordulhatunk.

– Visszafordulunk – mondta Quint. – Egyelőre.

– Egyelőre? Hogy érti? Nem tehetünk semmit. Ez a cápa több, mint amivel elbírunk. Nem valóságos lény. Túlvilági szörnyeteg.

– Mi van, ember, legyőzték?

– Legyőztek. Nem tehetünk mást, mint várunk, hogy isten vagy a természet, vagy akármi, ami ezt műveli velünk, úgy dönt, hogy elég volt. Ember ezzel nem bír.

– Én igen – mondta Quint. – Megölöm ezt a fenevadat.

– Nem tudom, szerezhetek-e még pénzt, azok után, ami ma történt.

– Tartsa meg a pénzét. Ez már nem pénz kérdése.

– Hogy érti? – Brody Quintre nézett, aki a taton állt, és azt a pontot bámulta, ahol a hal eltűnt, mintha arra várna, hogy bármely percben visszatér, az összemarcangolt hullával a szájában. A tengert kutatta, egy újabb összecsapásra sóvárogva.

– Megölöm azt a halat – ismételte Quint. – Ha akarja, jön, ha akarja, otthon marad. De én megölöm.

Brody a szemébe nézett. Tekintete feketének és feneketlennek tűnt, akárcsak a cápáé.

– Eljövök – mondta Brody. – Gondolom, nincs más választásom.

– Nincs – mondta Quint. – Nincs más választásunk. – Kivette a kést a tokjából, és Brody felé nyújtotta. – Itt van. Vágja le a ketrecet, és gyerünk innét.

Miután kikötötték a hajót a dokkban, Brody a kocsijához indult. A dokk végén telefonfülke volt, Brody megállt mellette, még kísértette az a gondolat, hogy felhívja Daisy Wickert. De elvetette az ötletet, és továbbment a kocsi felé. Minek? – gondolta. – Ha volt is valami, most már vége.

Amikor Amity felé közeledett, mégis azon töprengett, vajon hogyan fogadta Ellen, amikor a partőrség felhívta Hooper halálhírével. Quint rádión üzent a partőrségnek, mielőtt elindultak befelé, és Brody megkérte az ügyeletest, hívja fel Ellent, és mondja meg, hogy legalább ő épségben van.

Mire Brody hazaérkezett, Ellen rég kisírta magát. Gépiesen zokogott, talán nem is Hoopert gyászolta, inkább keserűségében és kétségbeesésében sírt az újabb haláleset miatt. Larry Vaughan távozásakor szomorúbb volt, hiszen Larry kedves és közeli jó barát volt. Hooper “szerető“ volt, és az is csak a szó legtágabb értelmében. Ellen nem szerette őt. Felhasználta, és hálás volt neki az élményért, nem érzett iránta elkötelezettséget. Természetesen sajnálta, hogy halott, ugyanúgy, ahogy sajnálta volna, ha a bátyja, David halálhírét hallja. Mindkettőjükre úgy gondolt már, mint a távoli múlt ereklyéire.

Hallotta, hogy Brody kocsija beáll a feljáróra, és kinyitotta a hátsó ajtót. Úristen, milyen meggyötört, gondolta, amint a férfi közeledett a ház felé. A szeme vörös volt és beesett: egy kicsit meggörnyedt járás közben. Ellen megcsókolta az ajtóban.

– Úgy nézel ki, mint akinek jól jönne egy pohár ital – mondta.

– Az igen – Brody bement a nappaliba, beleroskadt az egyik fotelba.

– Mit kérsz?

– Mindegy. Csak erős legyen.

Ellen kiment a konyhába, megtöltött egy poharat félig vodkával, félig narancslével, bevitte a férjének. Leült a szék karfájára, végighúzta a kezét Brody haján. Elmosolyodott, és azt mondta: – Itt a kopasz foltod. Olyan régen nem érintettem már meg, hogy el is felejtkeztem róla.

– Csodálom, hogy egyáltalán maradt valami hajam. Úristen, sose leszek olyan öreg, mint amilyennek ma érzem magam.

– Elhiszem. Hát, most már vége.

– Bárcsak úgy volna – mondta Brody. – Istenemre, bárcsak.

– Hogyhogy? Vége van, nem? Már nincs mit tenni.

– Holnap kimegyünk. Hatkor.

– Viccelsz.

– Bár viccelnék.

– Miért? – Ellen megdöbbent. – Mit képzelsz, mit tehetnétek még?

– Megfogjuk a cápát. És megöljük.

– Te hiszel ebben?

– Nem tudom biztosan. De Quint hisz benne. Űristen, mennyire hisz.

– Akkor hadd menjen. Haljon csak meg egyedül.

– Nem tehetem.

– Miért?

– Ez a kötelességem.

– Ez nem kötelességed! – Ellen magánkívül volt a rémülettől; könnyek gyűltek a szemébe.

Brody gondolkozott egy pillanatig, aztán megszólalt: – Nem, igazad van.

– Akkor miért?

– Nem hiszem, hogy meg tudom magyarázni. Nem hiszem, hogy tudom.

– Bizonyítani akarsz valamit?

– Talán. Nem tudom. Korábban nem éreztem így. Miután Hooper meghalt, kész voltam feladni.

– És mitől gondoltad meg magad?

– Quinttől, azt hiszem.

– Úgy érted, hagyod, hogy megmondja, mit csinálj?

– Nem. Nem mondott nekem semmit. Csak valami érzés fogott el. Nem tudom megmagyarázni. De feladni nem megoldás. Nem vet véget semminek.

– Miért olyan fontos bárminek véget vetni?

– Több okból, azt hiszem. Quint úgy érzi, hogy ha nem öli meg a cápát, minden hazugság, amiben hisz.

– És te?

Brody mosolyogni próbált: – Én, azt hiszem, csak egy felpiszkált zsaru vagyok.

– Ne szórakozz velem! – kiabálta Ellen, és könnyek törtek fel a szeméből. – Mi lesz velem és a gyerekekkel? Meg akarod ölni magad?

– Nem, az istenért. Csak…

– Azt gondolod, hogy a te hibád. Azt hiszed, te vagy a felelős.

– Felelős, miért?

– Azért a kisfiúért meg az öregemberért. Azt hiszed, ha megölitek a cápát, az mindent helyrehoz. Bosszút akarsz állni.

Brody sóhajtott.

– Lehet. Nem tudom. Úgy érzem… Azt hiszem, az egyetlen mód, hogy ez a város újraéledjen, ha megöljük azt a fenevadat.

– És meg akarsz halni, azért, hogy…

– Ne beszélj hülyeségeket! Nem akarok meghalni. Nem akarok – ha már ezt a kifejezést akarod használni – még csak kimenni sem arra a rohadt hajóra. Azt hiszed, szórakozom odakinn? Úgy be vagyok szarva egyfolytában, hogy alig látok.

– Akkor miért mész? – Ellen könyörgött, rimánkodott hozzá. – Hát soha nem gondolsz másra, csak magadra?

Brodyt meghökkentette az önzés vádja. Eszébe se jutott, hogy Önző lenne, hogy csak a vezeklés személyes vágya vezérelné.

– Szeretlek – mondta. – Tudod… akármi történjék is.

– Hát persze – mondta Ellen keserűen. – Ó, hát persze.

Némán ették meg a vacsorát. Amikor befejezték, Ellen összeszedte az edényt, elmosogatott, és felment a hálószobába. Brody körbement a nappaliban, és eloltotta a lámpákat. Amikor a kapcsoló felé nyúlt, hogy leoltsa a hallban a villanyt, lépéseket hallott a bejárati ajtónál. Kinyitotta. Meadows állt a küszöbön.

– Jé, Harry – mondta – Gyere be.

– Nem – felelte Meadows. – Túl késő van. Csak ezt akartam beadni útközben. – Barna borítékot nyújtott Brody felé.

– Mi ez?

– Nyisd ki, és nézd meg. Holnap majd beszélünk. – Meadows megfordult, és lement az ösvényen a járdához, ahol a kocsija állt, a fényszórók és a motor ki sem voltak kapcsolva. Brody becsukta az ajtót, és kinyitotta a borítékot. A következő napi Leader szerkesztőségi oldalának a kefelevonata volt benne. Az első két vezércikk piros zsírkrétával bekarikázva. Brody olvasni kezdte:

GYÁSZJELENTÉS…

Az utóbbi három hétben Amityt egyik szörnyű csapás ért a másik után. Polgárait és barátait egyaránt lesújtotta a gyilkos veszedelem, melyet senki el nem háríthat, senki fel nem foghat.

Tegnap újabb emberéletet tört derékba a Nagy Fehér Cápa. Matt Hooper, a Woods Hole-i fiatal oceanográfus életét vesztette, miközben egymaga próbált végezni a fenevaddal.

Talán vitatni lehet Mr. Hooper vakmerő vállalkozásárak bölcsességét. De nevezzük akár bátornak, akár meggondolatlannak, nem férhet kétség az indítóokhoz, ami végzetessé vált törekvésben vezérelte. Amityn akart segíteni, saját pénzét és idejét szentelte a célnak, hogy helyreállítsa ennek a kétségbeesett közönségnek a nyugalmát.

A barátunk volt, és az életét adta, hogy mi, a barátai élhessünk.

…ÉS KÖSZÖNET

Amióta a vérszomjas cápa megjelent Amitybe, volt egy férfi, aki minden éber pillanatát annak szentelte, hogy megpróbálja megóvni polgártársait. Ez a férfi Martin Brody rendőrfőnök.

Az első támadás után Brody rendőrfőnök tájékoztatni akarta a nyilvánosságot a veszélyről, és le akarta zárni a strandokat. De néhány kevésbé körültekintő hang, köztük ez újság szerkesztőjéé is, azt mondta neki, nincs igaza. Játsszuk meg a kockázatot, mondtuk, és majd csak eltűnik.

Nekünk nem volt igazunk.

Egyesek Amityben nem akartak tanulni a leckéből. Amikor az ismétlődő támadások után Brody rendőrfőnök ragaszkodott hozzá, hogy zárva tartsa a strandokat, becsmérelték és megfenyegették. Leghangosabb bírálói közül némelyiket nem a közérdek szelleme vezérelte, hanem egyéni nyereségvágy. Brody rendőrfőnök állhatatos maradt, és ismét az ő álláspontja bizonyult helyesnek.

Most Brody rendőrfőnök az életét kockáztatja ugyanabban a küldetésben, amely Matt Hooper életét követelte. Mindannyiunknak imádkoznunk kell, hogy épségben visszatérjen, és köszönetet mondunk rendkívüli kitartásáért és erkölcsi tisztaságáért.

Brody hangosan megszólalt: – Én köszönöm, Harry.

Éjfél körül éles északkeleti szél támadt, csak úgy süvöltött az ablaktáblák között, hamarosan megeredt a zápor, és bevert a hálószoba padlójára. Brody felkelt, és becsukta az ablakot. Megpróbált újra elaludni, de az agya nem engedelmeskedett. Ismét felkelt, felvette a fürdőköpenyét, lement a lépcsőn a nappaliba, és bekapcsolta a tévét. Addig csavargatta a csatornaváltót, míg talált egy filmet – “Víkend a Waldorfban“, Ginger Rogersszel. Aztán leült egy fotelba, és azon nyomban elaludt, ötkor felébredt a televíziós monoszkóp nyekergésére, elzárta a készüléket, és a szél hangját figyelte. Egy kicsit lecsendesedett, és mintha máshonnan fújt volna, de az eső még mindig esett. Habozott, hogy felhívja Quintet, de aztán meggondolta magát: nem, nincs értelme, akkor is kimegyünk, ha orkán lesz belőle. Felment a hálószobába, és csendben felöltözött. Mielőtt kifelé indult volna, Ellenre nézett, aki álmában elfintorította az arcát.

– Szeretlek, tudod – suttogta, és megcsókolta a homlokát. Elindult lefelé a lépcsőn, aztán önkéntelenül megállt, visszafordult, és benézett a gyerekek szobájába. Mindnyájan aludtak.

13.

Mikor a kikötőhöz ért, Quint már várt rá, magas, szenvtelen alakja világított a sárga viharkabátban a sötét ég alatt. Szigonyhegyet élesített a köszörűkövön.

– Majdnem felhívtam – mondta Brody, miközben az esőkabátját húzta. – Mit jelent ez az idő?

– Semmit – mondta Quint. – Nemsokára felenged. Vagy ha nem, az se számít. Ott lesz.

Brody felnézett a száguldó felhőkre.

– Elég komor.

– Éppen megfelel – mondta Quint, és a fedélzetre ugrott. – Csak mi ketten?

– Csak. Vár még valakit?

– Nem. Csak azt hittem, jobb szereti, ha még valaki van kéznél.

– Maga ismeri úgy ezt a halat, mint bárki más, és most már nem számít, hányan vagyunk. Különben is, senki másra nem tartozik.

Brody fellépett a pallóról a fardeszkára, és éppen fel akart ugrani a fedélzetre, mikor egy vitorlavászonnal takart csomagot vett észre az egyik sarokban.

– Mi az? – mutatott rá.

– Bárány. – Quint elfordította a gyújtáskulcsot. A motor köhögött egyet, beindult, és egyenletesen pöfögni kezdett.

– Minek? – Brody lelépett a fedélzetre. – Fel akarja áldozni?

Quint rövid, kesernyés vakkantást hallatott.

– Nem is rossz ötlet – mondta. – Nem, csalétek. Egy kis reggelit kap, mielőtt nekimegyünk. Oldja el a tatkötelet. – Előrement, és a pallóra dobta az orrköteleket.

Ahogy Brody a tatkötél felé nyúlt, autózúgást hallott. Az úton rohamosan közeledett egy pár fényszóró, kerekek csikorgása hallatszott, ahogy a kocsi megállt a móló végén. Egy férfi ugrott ki a kocsiból, és az Orca felé rohant. Bill Whitman volt, a Times riportere.

– Majdnem elkéstem – mondta lihegve.

– Mit akar? – kérdezte Brody.

– Magukkal akarok menni. Jobban mondva, utasítottak, hogy menjek magukkal.

– Az már baj – mondta Quint. – Nem tudom, ki a fészkes fene maga, de senki sem jön velünk. Brody, dobja ki a kötelet.

– Miért? – kérdezte Whitman. – Nem leszek útban. Talán még segíthetek is. Nézze, öregem, ez óriási sztori. Ott akarok lenni, amikor megfogják a cápát.

– Takarodjon! – kiáltott rá Quint.

– Hajót bérelek, és maguk után megyek.

Quint nevetett: – Csak tessék. Majd meglátjuk, talál-e olyan őrültet, aki kihozza magát. Aztán próbáljon megkeresni minket. Elég nagy az óceán. Dobja el a kötelet, Brody!

Brody a pallóra lökte a tatkötelet. Quint gázt adott, és a hajó kiszabadult az állásból. Brody hátranézett, és látta, hogy Whitman a kocsija felé baktat a mólón.

Montauk előtt háborgott a tenger, mert a szél – ami közben délkeletire fordult – szemben fújt a hullámokkal. A hajó bukdácsolt a viharban, az orra felágaskodott, és vízsugarat fröcskölt szerteszét. A döglött bárány ide-oda csapódott a tatban.

Mikor kiértek a nyílt tengerre, délnyugat felé tartva már könnyebben haladtak. Az eső szemerkéléssé szelídült, és percről percre kevesebb taréj lovagolt a hullámokon.

Még csak tizenöt perce hagyták el a fokot, amikor Quint levette a gázt, és a motor lelassult.

Brody a part felé nézett. Az erősödő fényben tisztán ki tudta venni a víztornyot – a fekete csúcs kiemelkedett a part szürke szalagjából. A világítótorony még fénylett.

– Nem vagyunk olyan messze, mint szoktunk – mondta.

– Nem.

– Alig pár mérföldnyire lehetünk a parttól.

– Úgy valahogy.

– Akkor miért áll meg?

– Megérzés. – Quint bal felé mutatott, egy csomó fénypontra lejjebb a parton. – Az ott Amity.

– Na és?

– Nem hiszem, hogy ma annyira kint lesz. Azt hiszem, valahol itt, innen Amity felé.

– Miért?

– Mondtam már, megérzés. Az ilyesmit nem mindig lehet megmagyarázni.

– Két nap egymás után kijjebb találtuk meg.

– Vagy ő minket.

– Nem értem, Quint. Maga, aki azt mondja, hogy okos cápa nincs, most ezt kész zseninek állítja be.

– Ez azért túlzás.

Brodyt feldühítette Quint sunyi titokzatoskodása.

– Miféle játékot játszik?

– Nem játék. Ha tévedek, tévedek.

– És holnap megpróbáljuk valahol máshol. – Brody félig-meddig remélte, hogy Quint téved, és kapnak egy nap haladékot.

– Vagy még ma, később. De nem hiszem, hogy olyan soká kell várnunk. – Quint leállította a motort, hátrament a tatra, és egy csalival teli dézsát emelt a fardeszkára. – Lásson neki – mondta, és Brody felé nyújtotta a lapátot. Kitakarta a bárányt, kötelet kötött a nyakára, és a korlátra fektette. Felhasította a gyomrát, és a vízbe hajította az állatot, hagyta, hogy eltávolodjon vagy hat méterre, és egy hátsó villához, rögzítette a kötelet. Aztán előrement, eloldott két hordót, ás a kötéltekercsekkel és szigonyhegyekkel együtt hátravitte őket a tatra. A fardeszka mindkét végére állított egyet-egyet, melléjük fektette a kötelüket, és az egyik szigony hegyet ráhúzta a dobórúdra. – Oké – mondta –, lássuk, meddig tart.

Az ég szürke nappali fényben úszott, a parti fények egymás után kialudtak.

Brody gyomra felfordult a kotyvalék szagától, amit a vízbe lapátolt, és azt kívánta, bárcsak evett volna valamit, bármit, mielőtt elindult hazulról.

Quint a lengőhídon ült, figyelte az óceán ritmusát.

Brody hátsó fele elzsibbadt a kemény deszkán való üléstől, és a karja kezdett belefáradni a folytonos merítésbe és ürítésbe. Felállt, kinyújtózkodott és megfordult, megpróbálta másképp fogni a lapátot.

Hirtelen meglátta a cápa irtózatos fejét, alig másfél méterre volt, olyan közel, hogy kinyúlhatott és megérinthette volna a lapáttal, a sötét szemek rábámultak, az ezüstszürke orr felé mutatott, a kitátott száj rávigyorgott.

– Úristen! – sóhajtott fel Brody. Ijedten gondolt rá, hogy a cápa már régóta ott leselkedik. – Itt van!

Quint egy szempillantás alatt lesietett a létrán, és a tatnál termett. Felugrott a fardeszkára, a cápa feje visszacsúszott a vízbe, és egy másodperc múlva nekivágódott a fardeszkának. Az állkapcsok összezárultak a deszkán, a fej hevesen ide-oda rándult. Brody megragadott egy villát, és belekapaszkodott, képtelen volt elfordítani a tekintetét a rámeredő szemekről. A hajó a cápa fejének minden egyes mozdulatára megrázkódott és recsegett. Quint megcsúszott, és térdre esett a fardeszkán. A cápa engedett, a víz alá bukott, és a hajó ismét simán nyugodott a vízen.

– Itt várt ránk! – kiáltotta Brody.

– Tudom – mondta Quint.

– De honnan…

– Nem érdekes – mondta Quint. – Most már elkaptuk.

– Elkaptuk?! Látta, mit művelt a hajóval?

– Jól megrázta, mi?

A bárányt tartó kötél megfeszült, megrándult egy pillanatra, aztán elernyedt.

Quint felállt, és felemelte a szigonyt.

– Elkapta a bárányt. Egy perc, és újra itt lesz.

– Hogy lehet, hogy nem a bárányt vitte el először?

– Nincs modora – vihogott Quint. – Gyere, te rohadék. Gyere, megkapod, ami jár.

Brody lázas fényt látott Quint arcán – a szeme sötéten parázslott, a feszültségtől gonosz mosolyra nyíltak az ajkai, a várakozástól megfeszültek az izmok a nyakán, az ízületei kifehéredtek.

A hajó újra megrázkódott, tompa, mély dobbanás hallatszott.

– Mit csinál? – kérdezte Brody.

Quint kihajolt a hajó oldala felett, és ordított: – Gyere ki onnét, te mocsok! Dugd ide a pofád! Nem fogsz elsüllyeszteni, mielőtt elkaplak!

– Hogyhogy elsüllyeszteni?! – kérdezte Brody. – Mit csinál?

– Lyukat próbál rágni ennek a tetves hajónak a fenekébe! Menjen, nézze meg. Gyere ki, te istenverte pokolfajzat! – Quint magasra emelte a szigonyt.

Brody letérdelt, és felemelte a csapóajtót a motorház felett. Lenézett a sötét, olajos lyukba. A fenékben víz volt, de mindig is állt benne, Brody nem látott új rést, amin beáradhatna.

– Én úgy látom, nincs baj – mondta. – Hál istennek.

A hátuszony felbukkant tíz méterre jobbra a tattól, és újra a hajó felé közeledett.

– Gyere csak – mondta Quint turbékolva – gyere szépen. – Ott állt, szétvetett lábakkal, bal keze a csípőjén, az ég felé tartott jobb kezében a szigony. Mikor a cápa néhány lábnyira volt a hajótól, és egyenesen feléjük tartott, Quint eldobta a szigonyt.

A szigony a hátuszony előtt találta a cápát. Aztán a hal nekiütközött a hajónak, oldalra lökte a tatját, és Quint hátratántorodott. A feje nekivágódott a forgószék lábának, és vér szivárgott a tarkójából. Talpra ugrott: – Megvan! Megvagy, te nyomorék!

Ahogy a cápa lebukott, a szigonyhoz erősített kötél letekeredett a hajóról, és amikor elfogyott, a hordó átbillent a fardeszkán, beesett a vízbe, és eltűnt.

– Levitte magával! – kiáltotta Brody.

– Nem sokáig bírja lent tartani – mondta Quint. – Visszajön, és belevágunk még egyet, és még egyet, míg abba nem hagyja. És akkor a mienk! – Quint a fardeszkára hajolt, és a vizet figyelte.

Quint önbizalma ragadós volt, és Brody túláradó, megkönnyebbült lelkesedést érzett. Valamiféle felszabadultság volt, mintha a halál torkából szabadult volna.

– A kurva életbe! – Aztán észrevette a Quint nyakán csorgó vért, és megszólalt: – Vérzik a feje.

– Fogjon még egy hordót – mondta Quint. – Hozza ide hátra. És ne túrja szét a tekercset. Azt akarom, úgy menjen, mint a karikacsapás.

Brody előrerohant, eloldott egy hordót, a hóna alá csúsztatta a kötéltekercset, és az egészet hátra vitte Quinthez.

– Itt jön – mondta Quint, és balra mutatott. A hordó felszínre került, és bukdácsolt a vízen. Quint megrántotta a zsinórt, ami a farúdra volt kötve, és behúzta a fedélzetre. Új hegyet erősített a rúdra, és a feje fölé emelte a szigonyt.

– Feljön!

A cápa a hajótól néhány méterre tört a felszínre. Mint egy kilőtt rakéta, az orr, az állkapocs és a melluszonyok nyílegyenesen emelkedtek ki a vízből. Utána a füstösfehér has, az alsó sörényúszó és a hatalmas hurkaszerű nyúlványok.

– Kinn van a tököd, te gazember! – kiáltotta Quint, és elhajította a második szigonyt; a válla és a háta megfeszült dobás közben. A szigony a cápa hasát érte, éppen amikor a hatalmas test dőlni kezdett előre. A has mennydörögve csapódott a vízre, vakító zuhatagot fröcskölve a hajóra. – Ez betett neki – mondta Quint, miközben a második kötél a vízbe tekeredett.

A hajó billent egyet, majd még egyet, és roppanás hallatszott alulról.

– Megtámadsz, mi? – kiáltotta Quint. – Nem viszel magaddal senkit, te beképzelt barom! – Quint előrerohant, és beindította a motort. Gázt adott és a hajó elhúzott a bukdácsoló hordók elől.

– Megsérült a hajó? – kérdezte Brody.

– Kicsit. Enyhén hátrafelé dőlünk. Nyilván bökött belénk egy lyukat. Semmi komoly, majd kipumpáljuk.

– Hát akkor… – mondta Brody boldogan.

– Akkor mi?

– Hát akkor döglöttnek is vehetjük.

– Nem egészen. Nézze csak.

A hajó mögött, tartva a távolságot, két piros fahordó úszott. Nem billegtek. A hal óriási erejétől húzva csak úgy vágták a vizet, egy-egy hullámot toltak maguk előtt, és a nyomukban fodrozódott a víz.

– Üldözőbe vett minket? – kérdezte Brody.

Quint bólintott.

– Miért? Már nem hiheti, hogy ennivalók vagyunk.

– Nem. A harc mellett döntött.

Most először Brody nyugtalan fintort látott Quint arcán. Nem félelem volt, még csak nem is veszélyérzet, inkább csak valami ideges feszélyezettség, mintha valami játékban hirtelen, minden figyelmeztetés nélkül megváltoztatták volna a játékszabályokat, vagy felemelték volna a tétet. Quint hangulatváltozására félelem fogta el Brodyt.

– Látott már olyan cápát, ami ezt csinálta volna?

– Még nem. Említettem, hogy olyannal már volt dolgom, amelyik megtámadta a hajót. De ha már bennük van egy darab vas, legtöbbször leszállnak az emberről és az ellen küzdenek, ami szúrja őket.

Brody hátranézett. A hajó elég gyorsan haladt, ide-oda fordult, ahogy Quint találomra csavargatta a kormánykereket. A hordók nem tágítottak.

– Rosseb! – mondta Quint. – Ha harc, hát legyen harc. – Levette a gázt, a hajó lelassult. Leugrott a lengőhídról, fellendült a fardeszkára. Felkapta a szigonyt. Az izgalom visszatért az arcára. – Oké, szarevő! – kiáltott. – Gyere, megkaphatod!

A hordók közeledtek, árkot szántottak a vízbe – harminc méter, majd huszonöt, húsz. Brody megpillantotta a szürke torpedót, amint elhúz a hajó jobb oldalánál, két méterre a felszín alatt.

– Itt van! – kiáltotta. – Előretart.

– A kurva anyját – káromkodott Quint, dühöngve, hogy rosszul becsülte meg a kötelek hosszát. Leszedte a hegyet a szigonyrúdról elszakította a zsinórt, amivel egy villához volt kötve, leugrott a fardeszkáról, és előreszaladt. Amikor az orrba ért, lehajolt, és az egyik elülső villához kötötte a zsinórt, eloldott egy hordót, és a szigonyhegyet a rúdra húzta. Felállt az orrnyúlványra, és felemelte a szigonyt.

A cápa már lőtávolságon kívül került. A farok hat méterre a hajótól bukkant a felszínre. A két hordó majdnem egyszerre csapódott a tatnak. Visszapattantak, majd oldalra gördültek, és kétoldalt elsiklottak a hajó mellett. Harminc méterre a hajótól a cápa megfordult. A fej kiemelkedett a vízből, aztán újra visszamerült. A farok felállt, mint egy vitorla, és ide-oda kezdett csapkodni.

– Itt jön! – kiáltotta Quint.

Brody felmenekült a létrán a lengőhídra. Amint felért, látta, hogy Quint hátralendíti a jobb karját, és lábujjhegyre ágaskodik. A cápa fejjel zúdult a hajó orrának, olyan hang hallatszott, mint egy lefojtott robbanás. Quint feldobta a szigonyt. A cápa feje tetejébe vágódott, a jobb szem fölött, szilárdan megállt. A kötél lassan fogyott a vízbe, ahogy a cápa elhátrált.

– Tökéletes! – mondta Quint. – Most a fejét találtam el.

Már három hordó volt a vízben, a felszínen szánkáztak. Aztán eltűntek.

– A rohadt kurva életbe! – ordított Quint. – Ilyen cápa nincs, amelyik három szigonnyal a húsában és három hordóval, ami felfelé húzza, le tud merülni.

A hajó megremegett, felágaskodott, majd visszazuhant. A hordók felbuktak; kettő a hajó egyik, egy a másik oldalán. Aztán újra alámerültek. Néhány másodperc múlva újra megjelentek, húsz méterre a hajótól.

– Menjen le – szólt Quint, miközben újabb szigonyt készített elő. – Nézze meg, mit művelt ez a dög az orrban.

Brody lerohant a kabinba. Száraz volt. Felhajtotta kopott szőnyeget, csapóajtót pillantott meg, felnyitotta. A kabin padlója alatt hátrafelé áramlott a víz. Süllyedünk, mondta magában, és felötlöttek benne a gyermekkori lidércnyomásos álmok. Felment a fedélzetre, és szólt Quintnek: – Baj van. Tele van vízzel a kabin a padló alatt.

– Jobb, ha megnézem. Itt van. – Quint Brody kezébe nyomta a szigonyt. – Ha visszajön, míg odalenn vagyok, vágja ezt bele ráadásnak. – Quint hátrament, és lemászott a kabinba.

Brody az orrban állt, kezében a szigonnyal, és a vizán lebegő hordókat nézte. Szinte moccanás nélkül feküdtek, néha megrezdültek, ahogy megmozdult odalenn a hal.

– Milyen érzés meghalni? – suttogta Brody a cápának. Hallotta, hogy lent beindul egy villanymotora

– Semmi vész – szólt Quint, és előre jött. Kivette a szigonyt Brody kezéből. – Nekünk jött rendesen, de a szivattyúk bírják. Be fogjuk tudni vontatni.

Brody a nadrágjába törölte a tenyerét.

– Tényleg be akarja vontatni?

– Igen. Ha megdöglött.

– És az mikor lesz?

– Amikor kikészül.

– És addig?

– Várunk.

Brody az órájára nézett. Fél kilenc volt.

Három óra hosszat várakoztak, követték a hordókat, ha megmozdultak, egyre lassabban, tétován súrolva a tenger felszínét. Először minden tíz-tizenöt percben eltűntek, és újra felmerültek néhány méterrel arrább. A merülések ritkultak, míg végül tizenegykor már majdnem egy órája nem kerültek a felszín alá. Fél tizenkettőkor a hordók csendesen himbálództak a vízen.

Az eső elállt, és a szél kellemes szellővé csendesedett. Az ég hibátlan szürke takaróként borult föléjük.

– Mit gondol? – kérdezte Brody. – Megdöglött?

– Kétlem. De elég közel lehet hozzá, hogy kötelet dobjunk a farkára, és addig húzzuk, míg meg nem fullad.

Quint levett egy tekercs kötelet az egyik hordóról. Az egyik végét egy villához csomózta. A másikra hurkot kötött.

Az árboc tövében elektromos csörlő állt.

Quint beindította, ellenőrizte, hogy hibátlanul működik-e, aztán újra kikapcsolta. Felpörgette a motort, és a hordók felé kormányozta a hajót. Lassan, óvatosan közeledett, készen a kitérésre, ha a cápa támadna. De a hordók nyugodtan feküdtek a vízen.

Quint üresbe tette a motort, amikor a hordókhoz ért. Kinyúlt egy csáklyával, beakasztotta az egyik kötélbe, és felhúzta a hordót. Megpróbálta kibogozni a kötelet, de a csomó átázott és megdagadt. Erre elővette a kést az övén lógó tokból, és elvágta a kötelet. A kést belevágta a korlátba, hogy a bal kezével tarthassa a kötelet, a jobbjával pedig beemelte a hordót a fedélzetre.

Felmászott a korlátra, a kötelet áthúzta egy csigán a csörlődob tetején, és végigvezette a csörlőig. Tekert egypárat a karral, aztán belökte a kapcsolót. Amint megfeszült a kötél, a hajó élesen jobbra dőlt a cápa súlyától.

– Elbírja a csörlő? – kérdezte Brody.

– Úgy látszik. Nem tudná kiemelni a vízből, de fogadok, hogy felhúzza. – A csörlő lassan, zümmögve forgott, két-három másodpercenként tett egy teljes fordulatot. A kötél remegett a feszüléstől, és vízcseppeket permetezett Quint ingére.

Hirtelen túl gyorsan kezdett jönni a kötél. összegubancolódott, és hurkokat vetett a csörlőn.

– Elszakadt a kötél? – kérdezte Brody,

– A fenét! – ordított Quint, és Brody most félelmet látott az arcán. – Feljön a rohadék! – A műszerfalhoz rontott, és teljes sebességre kapcsolta a motort. De már késő volt.

A cápa hatalmas, viharos csobbanással a felszínre tört a hajó mellett. Függőlegesen emelkedett fel, Brody egy pillanatig elborzadva bámulta a test nagyságát. A feje fölé tornyosulva eltakarta a fényt. A melluszonyok szárnyakként álltak el, mereven és egyenesen, és amikor a cápa előrezuhant, mintha Brody után nyúlt volna. A hal dörgő robajjal a tatra zuhant, és a hullámok alá nyomta a hajót. Víz zúdult be a fardeszka felett. Quint és Brody pillanatok alatt derékig álltak a vízben.

A hal ott feküdt, az állkapcsa alig egy lábra Brody mellétől. A test rángatózott, és a fekete szemben, ami akkora volt, mint egy teniszlabda, Brody a saját képét látta tükröződni.

– Az isten verje meg a fekete lelkedet! – üvöltötte Quint – Elsüllyesztetted a hajómat! – Egy hordó beúszott a fedélközbe, körülötte kígyóként tekergett a kötél. Quint megragadta a szigonyhegyet a kötél végénél, és a kezével belemerítette a cápa puha, fehér hasába. A sebből kiömlő vér Quint kezére csorgott.

A hajó süllyedt. A tat teljesen elmerült, és az orr felemelkedett.

A cápa legördült a tatról, és a hullámokba merült. A kötél, ami a hasába vágott szigonyhegyhez volt rögzítve, követte.

Quint hirtelen elvesztette az egyensúlyát, és hanyatt esett a vízbe.

– A kést – sikoltotta, a lábát kiemelve a vízből, és Brody látta, hogy a kötél rátekeredett.

Brody a jobb oldali korlátra nézett. Ott volt a kés, a pengéje szilárdan állt a fában. Odavetette magát, kirántotta, megfordult, és megpróbált sietni a mélyülő vízben. Nem bírt elég gyorsan mozogni. Tehetetlen borzalommal nézte, amint Quint görcsösen markolászó ujjait feléje nyújtva, kimeredt, kétségbeesett szemekkel lassan alámerült a sötét vízbe.

Egy pillanatig csend volt, kivéve a cuppogó hangot, amit a fokozatosan merülő hajó hallatott. A víz Brody válláig ért, a férfi kétségbeesetten kapaszkodott az árbocba. Mellette egy mentőpárna bukkant a felszínre, Brody megragadta. (“Pont fenntartanak egy nyolcéves fiút“, jutottak eszébe Hendricks szavai.)

Brody látta, hogy tőle húsz méterre a hátuszony és a farok a felszínre bukkan. A farok egyet jobbra lendült, egyet balra, és a hátuszony közelebb került.

– Takarodj, átkozott! – ordította Brody.

A cápa csak jött, szinte mozdulatlanul, de egyre közelebb ért. A hordókat és köteleket vontatta maga után.

Az árboc elmerült, Brody elengedte. Megpróbált a hajó orra felé úszni, ami most már majdnem függőlegesen állt. Mielőtt elérhette volna, az orr még magasabbra emelkedett, aztán gyorsan és hangtalanul a mélybe süllyedt.

Brody a párnát markolta, és észrevette, hogy ha maga elé tartja, és állandóan tapos a lábával, különösebb erőfeszítés nélkül a felszínen marad.

A cápa még jobban megközelítette. Már csak néhány lábnyira volt, Brody tisztán látta a kúpos orrát. Kétségbeesetten felsikoltott, becsukta a szemét, és várta a haláltusát, amit nem bírt elképzelni.

Semmi sem történt. Kinyitotta a szemét. A cápa majdnem hozzáért, alig egy-két lábnyira volt tőle, de megállt. És aztán Brody szemei előtt az acélszürke test süllyedni kezdett a mélység felé. Akár egy látomás, szállt alá a feneketlen sötétségbe.

Brody a vízbe merítette az arcát, és kinyitotta a szemét. A csípős tengervízen keresztül látta, hogy a hal méltóságteljes spirálban süllyed, maga után vonszolva Quint testét – a halász karjai kitárultak, a feje hátracsuklott, a szája néma tiltakozásra nyílt.

A cápát már nem lehetett látni. De a felszínen bukdácsoló hordók meggátolták a további süllyedésben, és megállt valahol, túl a fény határán; Quint teste a félhomályban lassan keringő árnyékként ott maradt kifeszítve.

Brody nézte, míg a tüdeje bele nem fájdult. Felemelte a fejét, megtörölte a szemét, és a távolban megpillantotta a víztorony fekete pontját. Úszni kezdett a part felé.

Tartalom

- ELSŐ RÉSZ

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- MÁSODIK RÉSZ

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- HARMADIK RÉSZ

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.