Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: francia; 20. század; krimi; Franciaország
Description: Danielle Longo – vagy ahogyan barátnői, ismerősei és főnöke becézik: Dany – gépírónő egy párizsi reklámügynökségen. Egy nyári hétvégén rábíznak egy csodálatos amerikai autót, s a rövidlátó kis gépírónőnek váratlan ötlete támad: még sose látta a tengert, kihasználja hát a kínálkozó alkalmat, és leruccan a tengerpartra. Az út kellemesnek ígérkezik, de aztán egyszerre csak egymást érik a váratlannál váratlanabb meglepetések: a legkülönbözőbb helyeken azt állítják, hogy aznap már járt arra – rövidlátását leplező sötét szemüvege és a feltűnő kocsi mindenkinek felkeltette a figyelmét –, s előkerülne
Publisher: L:J:

SÉBASTIEN JAPRISOT – A HÖLGY AZ AUTÓBAN, SZEMÜVEGGEL ÉS PUSKÁVAL

Danielle Longo – vagy ahogyan barátnői, ismerősei és főnöke becézik: Dany – gépírónő egy párizsi reklámügynökségen. Egy nyári hétvégén rábíznak egy csodálatos amerikai autót, s a rövidlátó kis gépírónőnek váratlan ötlete támad: még sose látta a tengert, kihasználja hát a kínálkozó alkalmat, és leruccan a tengerpartra. Az út kellemesnek ígérkezik, de aztán egyszerre csak egymást érik a váratlannál váratlanabb meglepetések: a legkülönbözőbb helyeken azt állítják, hogy aznap már járt arra – rövidlátását leplező sötét szemüvege és a feltűnő kocsi mindenkinek felkeltette a figyelmét –, s előkerülnek tárgyi bizonyítékok is, amelyek ugyanerre vallanak. Márpedig Dany sohase járt arrafelé! Egy benzinkútnál valaki összehúzza a bal tenyerét, aztán ellopják a kocsit, s amikor megtalálja, egy hulla meg egy puska van a csomagtartójában. Mi ez? Csupán a véletlen játéka? Vagy összeesküvést szőttek ellene? Kinek lehet az érdeke, hogy minden eszközzel a vesztére törjön? Dany sebesült kézzel, kétségbeesetten kormányozza a csodálatos autót rejtélyes végzete felé, s már-már úgy érzi, megőrül: volna egy másik énje is, akiről eddig nem tudott, aki nemcsak egy autót vett kölcsön három napra, hanem gyilkolt is?…

Vagy valami más magyarázat is lehetséges?

Japrisot regénye, amelyből sikeres film is készült, olyan választ ad ezekre a kérdésekre, amilyenre a leggyakorlottabb, legtalálékonyabb krimi olvasók sem számíthatnak…

SÉBASTIEN JAPRISOT

A HÖLGY AZ AUTÓBAN, SZEMÜVEGGEL ÉS PUSKÁVAL

LA DAME DANS L’AUTO AVEC DES LUNETTES ET UN FUSIL

Fordította: Déva Mária

A hölgy

Még sohase láttam a tengert.

Néhány centire a szemem előtt a fekete-fehér kockás kőpadló hullámzik, akár a víz.

Halálosan rosszul vagyok.

De azért élek.

Amikor valaki rám vetette magát – nem vagyok őrült: valaki vagy valami rám vetette magát –, arra gondoltam: még sohase láttam a tengert. Már órák óta féltem. Féltem, hogy letartóztatnak, féltem mindentől. Egy sereg hülye mentséget gyártottam magamnak, s a leghülyébb, ami megfordult a fejemben, így hangzott: ne bántsanak, nem vagyok én igazából rossz lány, csak a tengert akartam látni.

Azt is tudom, hogy sikoltoztam, teljes erőmből sikoltoztam, de a sikolyok nem tudtak előtörni a mellkasomból. Felrántottak a földről, fojtogattak.

Sikoltoztam, sikoltoztam, sikoltoztam, s közben arra gondoltam, hogy mindez nem is igaz, csak lázálom az egész, hogy mindjárt a szobámban fogok felébredni, és nappal lesz.

Aztán dehogy.

Minden sikoltást túlharsogva, igen, hallottam, amint megroppan a csont a kezemben, a kezemben, amit összezúztak.

A fájdalom nem fekete, nem piros. Vakító fénykút, amely csak a tudatunkban létezik. És mégis belezuhanunk.

*

Érzem a kőpadló hűvösségét a homlokomon. Úgy látszik, másodszor is elájultam.

Semmi mozgás. Csak meg ne mozdulj. Nem fekszem a földön, hanem térdelek, égő bal kezem a hasam táján, meggörnyedtem a fájdalomtól, amelyet hiába próbálok elfojtani, átterjed a vállamra, tarkómra, ágyékomra.

Szemem közvetlen közelében, kibomlott hajam függönyén át hangya mászik egy fehér kőkockára. Távolabb szürke, függőleges alakzat, bizonyára a mosdó lefolyója.

Nem emlékszem, hogy levettem volna a szemüvegem. Akkor eshetett le, amikor hátrarántottak – nem vagyok őrült: valaki vagy valami hátrarántott, és belém fojtotta a sikoltást – meg kell találnom a szemüvegemet.

Mióta térdelhetek így, ebben a kétszer három lépésnyi helyiségben, beleolvadva a félhomályba? Órák óta, vagy alig néhány másodperce? Soha életemben nem ájultam el. Ahogy visszaemlékszem, annyi sincs az egész, mint egy repedés a bőrön, talán csak annyi, mint egy karcolás.

Ha régóta lennék itt, odakinn már nyugtalankodnának. Szóval, álltam a mosdónál, mostam a kezem. A jobb kezem, ahogy most az arcomhoz emelem, még mindig vizes.

Meg kell találnom a szemüvegem, fel kell állnom.

Amikor felemelem a fejem – hirtelen, túlságosan hirtelen –, a kőpadló forogni kezd velem, félek, hogy újra elájulok, de aztán minden megnyugszik, elcsitul a fülemben a zúgás, elcsitul a fájdalom is. Aztán teljes erővel visszatér a bal kezembe, rá se nézek, de úgy érzem, mintha kőből lenne, rettentően megdagadt.

Jobb kezemmel a mosdóba kapaszkodom, felállok.

Most, hogy felálltam – elmosódott képmásom a tükörben velem együtt mozgott –, az a benyomásom, hogy az idő újra múlni kezd.

Tudom, hol vagyok: egy szervizállomás mosdójában, az avalloni országút mentén. Tudom, ki vagyok: egy őrült, aki menekül a rendőrség elől, egy arc, amelyet majdnem érintek arcommal, egy sajgó kéz, amelyet szememhez emelek, hogy lássam, egy arcomon legördülő könnycsepp, amely ráhullik erre a kézre, lélegzés nesze egy furcsamód csendes világban – én vagyok.

Mikor beléptem, kézitáskámat egy kis asztalra tettem, a mellett a tükör mellett, amelyben most látom magam. Ott is van.

Kinyitom, amennyire jobb kezemmel és fogammal képes vagyok rá, keresem a másik szemüvegemet, azt, amit gépeléshez teszek fel.

Élesen kirajzolódó arcom a tükörben maszatos, sírásra áll, eltorzul a félelemtől.

Már nem is merek a bal kezemre nézni, bemocskolódott fehér kosztümömhöz szorítom.

A helyiség ajtaja csukva van. Pedig, mikor beléptem, nyitva hagytam magam mögött.

Nem vagyok őrült. Megállítottam a kocsit. Kértem, töltsék tele a tankot. Meg akartam igazítani a hajamat, megmosni a kezemet. Egy fehér falú, különálló épületre mutattak. Benn nekem túl sötét volt, így az ajtót nem csuktam be. Nem tudom, hogy az a dolog azonnal történt-e, vagy megfésülködtem előbb. Csak arra emlékszem, hogy kinyitottam a csapot, hogy a víz hűvös volt – dehogynem, persze hogy megfésülködtem! –, és egyszer csak mintha huzatot éreztem volna, majd egy élő és brutális valamit a hátam mögött. Felrántottak a földről, teljes erőmből sikoltoztam, de egy hang sem jött ki a torkomon. Arra sem volt időm, hogy felfogjam, mi is történt, a kezembe hasító fájdalom teljesen letaglózott, térdre rogytam, egyedül voltam, és itt vagyok.

Újra kinyitom a táskámat.

A pénzem ott van a helyén, a cégjelzéses borítékban. Nem vettek ki semmit.

Abszurdum, lehetetlen.

Megszámolom a papírpénzt, összezavarodom, kezdem elölről, mintha jeges kéz markolná meg a szívemet: nem a pénzemet akarták, se semmi mást, csak el akarták – megőrültem, rögtön megőrülök –, el akarták törni a kezem.

Nézem a bal kezemet, duzzadt, elkékült ujjaimat, és egyszer csak nem bírom tovább, leroskadok a mosdó mellett, újra térdre rogyok és üvöltök. Üvölteni fogok az idők végezetéig, üvölteni fogok, mint egy állat, sírni fogok, és toporzékolni fogok, amíg csak nem jön valaki, amíg újra meg nem látom a napot.

Odakinn sietős lépteket hallok, hangokat, a kavics csikorgását.

Üvöltök.

A szélesre tárt ajtón vakító fény árad be.

A júliusi nap még mindig ugyanott van a dombok felett. A belépő férfiak fölém hajolnak, mind egyszerre beszélnek; ugyanezekkel találkoztam akkor is, amikor kiszálltam a kocsiból. Felismerem a benzinkutast meg két kliensét, akik idevalósiak lehetnek, ők is benzinért álltak meg.

Miközben felsegítenek, bár még zokogok, agyam görcsösen egy ostoba kis részletbe kapaszkodik: a csap még mindig folyik. Egy perccel ezelőtt még csak nem is hallottam. El akarom zárni azt a csapot, el kell zárnom.

Csak nézik, hogy mit művelek, és nem értik. Azt sem, hogy nem tudom, mióta vagyok itt. Azt sem, hogy két szemüvegem van: felém nyújtják azt, amelyik leesett, s tízszer is elismételtetik velem, hogy az enyém, biztosan az enyém. “Nyugodjon meg, az isten szerelmére, nyugodjon meg” – mondogatják; őrültnek néznek.

Odakinn minden olyan világos, olyan nyugodt, olyan rettentően valóságos, hogy a könnyeim nyomban elapadnak. Ez a szervizállomás is pont olyan, mint a többi. Benzinkutak, kavics, fehér falak, harsány plakát egy ablaküvegen, leandersövény. Nyár van, délután hat óra. Hogy lehet, hogy sikoltoztam, hogy a földön henteregtem?

A kocsi ugyanott áll, ahol hagytam. Amikor meglátom, újra elfog a régi szorongás, ami már akkor is ott lapult bennem, mielőtt ez az egész dolog történt volna. Vallatni fognak, megkérdezik, honnan jöttem, mit csináltam, összevissza fogok zagyválni mindent, és rá fognak jönni, mit titkolok.

Az iroda küszöbén, amely felé támogatnak, egy kék kötényes asszony és egy hat-hét éves lányka vár rám, arcuk kíváncsi, kicsit nyugtalan, mintha cirkuszban lennének. Tegnap este, ugyanebben az órában, egy hosszú hajú kislány babával a kezében figyelte, amint közeledem. És tegnap este is szégyelltem magam. Már nem tudom, miért. Azaz dehogynem, tudom. Nagyon is tudom. A gyerekek tekintetét nem bírom elviselni. Mindig azt a kislányt látom a tekintetük mögött, aki én voltam valamikor, az nézi, ahogy közeledem.

*

A tenger.

Ha a dolgok rosszra fordulnak, ha letartóztatnak, ha – hogy is mondják? – alibit kell igazolnom, magyarázkodnom kell, ezzel fogom kezdeni.

Nem pontosan az igazat fogom mondani, de sokáig, lélegzetet sem véve, fojtott zokogással fogok beszélni: egy olcsó álom naiv kis áldozatának szerepét játszom el. Ki fogok találni mindenfélét, csak hogy hihetővé tegyem a dolgot: tudathasadást, alkoholista nagyszülőket, vagy azt, hogy leestem a lépcsőről, amikor kicsi voltam. Azt akarom, hogy vallatóim megundorodjanak, bele akarom fojtani őket a szirupos ostobaságok zuhatagába.

Fogalmam sem volt arról, hogy mit teszek – fogom mondani –, én voltam és mégsem én voltam, értik? Én, én csak arra gondoltam, hogy itt a várva várt alkalom, hogy lássam a tengert. A másik, az a bűnös.

Persze azt fogják felelni, hogy ha annyira látni akartam a tengert, már rég megtehettem volna. Vettem volna egy vonatjegyet, és fizettem volna be Palavas-les-Flots-ban a penzióba, mások se haltak bele, olyan is van, hogy fizetett évi rendes szabadság.

Erre azt fogom mondani, hogy igen, már sokszor akartam, de sose tudtam megcsinálni.

Ez egyébként tény. Hat év óta minden nyáron írok idegenforgalmi hivataloknak, szállodáknak, kapok prospektusokat, megállok a kirakatok előtt, és bámulom a fürdőruhákat. Egyszer már csak egy ujjnyira voltam – arra az ujjnyira, amely végül mégsem nyomta meg a csengőgombot – attól, hogy belépjek egy “üdülő-klubba”. Tizennégy nap a Balear-szigetek valamelyik strandján, oda-vissza repülővel, Palma de Mallorca-i látogatással egybekötve, zenekar, úszómester, külön vitorlás a nyaralás egész tartamára, szép időről gondoskodik a Napfény Társaság, és már nem is tudom, mi minden – az ember már attól lebarnul, hogy elolvassa a programot. De ha hiszik, ha nem, én a szabadságom felét minden nyáron Haute-Loire megyében, a montbriand-i Nagyszállóban (más szálloda nincs is) töltöm, a másik felét meg Compiègne mellett, egy volt osztálytársnőmnél, akinek van egy “saját, különbejáratú” férjecskéje meg egy süket anyósa. Ott aztán bridzspartikat szervezünk.

Nem mintha annyira ragaszkodnék a szokásaimhoz, vagy olyan szenvedélyesen szeretnék kártyázni. Még csak nem is azért, mintha különösebben félénk lennék. Sőt, túlságosan is nagy bátorság kell ahhoz, hogy a compiègne-i erdőből hazatérve tengerparti meg trópusi élményekkel tudja elárasztani valaki a környezetét. Szóval, nem is tudom.

Gyűlölöm azokat, akik látták a tengert, gyűlölöm azokat, akik nem látták, az egész világot gyűlölöm, azt hiszem. Hát így állunk. Azt hiszem, magamat is gyűlölöm. Ha ez megmagyaráz valamit, akkor jó.

Nevem Dany Longo. Pontosabban Marie Virginie Longo. A Danielle-t akkor találtam ki, mikor kicsi voltam. Hazudok, amióta az eszemet tudom. Ma már a Virginie jobban tetszene, de ezt most mindenkivel megértetni, kész dili.

Jogilag huszonhat, szellemileg tizenegy-tizenkét éves vagyok. 168 cm magas, a hajam szőkés, minden hónapban 30-as erősségű hiper-oxid oldattal szőkítem, nem vagyok csúnya, de szemüveget hordok – persze füstszínűt –, mit kell mindenkinek rögtön látni, hogy rövidlátó vagyok, és hamar rájönnek, hogy buta vagyok, és a legtisztességesebben hallgatni tudok.

Egyébként még sosem mondtam senkinek semmit azon kívül, hogy adja ide a sót, talán két alkalmat kivéve, és mind a kétszer nehezemre is esett. Gyűlölöm azokat, akik nem értik meg elsőre, ha az ujjukra koppintanak. Gyűlölöm magam.

Egy flandriai faluban születtem, ahonnan csak egy bizonyos szagra, a sárral keveredett szén szagára emlékszem, amit a nők összeszedhettek a bányák környékén. Apám, egy olasz emigráns, az állomáson dolgozott, kétéves voltam, amikor meghalt, elgázolta egy vasúti kocsi, amelyről éppen egy láda biztosítótűt akart elemelni. Minthogy a rövidlátást tőle örököltem, felteszem, hogy rosszul olvasta el a láda feliratát.

Ez a megszállás alatt történt, a szállítmány a német hadsereghez igyekezett. Néhány évvel később apámat némiképp rehabilitálták. Van tőle egy emlékem: a szekrényem isten tudja, melyik fiókjában egy ezüstérem – ezüstözött fémből –, rajta törékeny fiatal lány, amint éppen láncait tépi szét, akár egy vásári mutatványos. Valahányszor csak egy lánctépő mutatványát látom, akaratlanul is apámra gondolok.

De nemcsak hősök vannak a családomban. A felszabadulás idején anyám, nem egészen két évvel férje halála után, kiugrott a városháza ablakán, miután leborotválták a haját. Tőle nem maradt semmi rám. Ha valamikor elmesélem majd valakinek ezt a történetet, hozzá fogom tenni, hogy még egy hajfürt se. Mereszthetik aztán elborzadva a szemüket, nekem nyolc.

Két év alatt mindössze két vagy háromszor láttam anyámat, én szegény kislány, egy árvaház fogadószobájában. Képtelen lennék megmondani, milyen is volt. Szegény, valószínűleg szegényes külsejű. Olaszországból jött ő is. Renata Castellaninak hívták. Frosinone vidékén, San Appolinaréban született. Huszonnégy éves korában halt meg. Mama fiatalabb, mint én vagyok.

Mindezt a születési anyakönyvi kivonatomban olvastam. A kedvesnővérek, akik neveltek, mindig elzárkóztak attól, hogy anyámról beszéljenek. Érettségi után, amikor nagykorú lettem, visszamentem a faluba, ahol laktunk. Megmutatták, hol a temető, ahol elföldelték. Félre akartam tenni egy kis pénzt, hogy csináltassak neki valami síremléket, de nem egyedül feküdt a sírban, így nem kaptam rá engedélyt.

Meg aztán, fütyülök az egészre.

Egypár hónapig Mansban dolgoztam mint titkárnő egy játékgyárban, aztán meg Noyonban egy jegyzőnél. Húszéves koromban találtam állást Párizsban. Ideköltöztem, és azóta aztán mindig Párizsban vagyok. Jelenleg 1270 frankot keresek havonta – ebből még lejön a társadalombiztosítás –, ezért a pénzért egy huszonnyolc személyt foglalkoztató hirdetési ügynökségen gépelek, dossziékat rendezek, telefonokat veszek fel, és időnként kiürítem a papírkosarakat.

Ebből a keresetből futja naponta egy steakre sült burgonyával – ez az ebéd –, joghurt és dzsem a vacsora, nagyjából úgy öltözhetem, ahogy kedvem tartja, bérelek egy szoba-konyha-mosdófülkés lakást a rue de Grenelle-en, megtömhetem a képzeletem minden két hétben a Marie-Claire-rel, minden este egy kétcsatornás, nagy képernyős, szuper fényerejű tévével, aminek már csak három részletét kell kifizetnem. Jól alszom, alkoholt nem iszom, mérsékelten dohányzom, volt néhány viszonyom, de sose olyan, hogy megbotránkoztathassa a házmesternőt; házmesternő ugyan nincs is a házban, de legalább a szomszédaim becsülnek, szabad vagyok, gondtalan, és tökéletesen boldogtalan.

Valószínű, hogy akik ismernek – a tördelők az ügynökségen és a sarki fűszeres –, el lennének képedve, hogy még én merek panaszkodni. De muszáj panaszkodnom. Még járni nem is tudtam, de annyit már megértettem, hogy ha én nem panaszkodom, helyettem nem teszi senki.

*

Tegnap este, július 10., péntek. Mintha egy évszázaddal ezelőtt történt volna, előző életemben.

Talán csak egy óra lehetett már hátra a munkaidő végeztéig. Az ügynökség egy csupa oszlop, csupa boltív épület valamikor lakott két emeletén rendezkedett be, a Trocadero környékén. Szinte mindenütt meghagyták a kristálycsillárokat, amelyek minden ajtónyitáskor csilingelnek, a márványkandallókat, az elhomályosult tükröket. Az én irodám a másodikon van.

A mögöttem levő ablakra rásütött a nap, rásütött az asztalomat elborító iratokra is. Idáig átnéztem a Muguet (kölnivíz – mint a harmat, oly üde) reklámkampány tervét, húsz percet töltöttem el telefonálással, hogy visszatérítsék az egyik hetilapban rosszul lehozott hirdetésünk árát, megírtam két levelet.

Nem sokkal azelőtt lementem a szomszédos eszpresszóba két szerkesztőnővel meg egy ficsúrral a telekeladási csoportból, hogy megigyam a szokásos kávét. Ez utóbbi kért meg, hogy a tönkretett hirdetés miatt telefonáljak. Ő annyira nem tud alkudozni, hogy a végén mindig alul marad.

Közönséges hétköznap délután volt, de valahogy mégsem egészen. A rajzolók a műteremben autókról meg Kiki Caronról fecsegtek, unatkozó csajok jöttek be hozzám cigarettát koldulni, a főnök asszisztensének asszisztense, aki folyton hangoskodik és nyüzsög, hogy nélkülözhetetlennek tűnjék, ordítozott a folyosón. Tulajdonképpen ennek a napnak a hangulata sem különbözött semmiben sem a más napokétól, csak éppen mindenkiben érződött az a türelmetlenség, az a visszafojtott ujjongás, ami a hosszú week-endeket mindig megelőzi.

Mivel az idén július 14-e keddre esik, magától értetődik, már legalább január óta (azaz attól a perctől fogva, hogy megkaptuk előjegyzési naptárunkat), hogy négynapos munkaszünet lesz. Hogy behozzuk a hétfőt, benn maradtunk két szombat délelőttön, amikor senki nem volt szabadságon – kivéve engem. Júniusban mentem szabadságra. Nem azért, hogy jót tegyek valaki mással, aki feltétlenül júliusban akart nyaralni, hanem mert – csapjon belém a mennykő, ha hazudok – a montbriand-i Nagyszálló Haute-Loire megyében a szezon további részére teljesen foglalt volt. Az emberek nem normálisak.

Ezt is mind el kell majd magyaráznom, ha letartóztatnak: hazatérésemet egy, mondjuk földközi-tengeri vakációról, 220 volttól lebarnulva (valamelyik születésnapomra megleptem magam száznyolcvan frankért egy kvarclámpával, lehet, hogy rákot csinál, de fütyülök rá), egy sereg izgatott ember közé, akik meg éppen utazni készültek. És számomra már befejeződött, kaputt minden vakációnak az örökkévalóságig, a jövő évig, ugyanakkor viszont a nyaralásnak megvan számomra legalábbis az a sajátossága, hogy könnyedén, minden sajnálkozás nélkül meg tudok feledkezni róla, amint átlépem az iroda küszöbét. Node elnézést, vállaltuk, hogy egy darabig még nyújtjuk az önkívületi állapotot, csak lassú tűzön égetjük el.

A fiúk Jugoszláviába jártak. Fogalmam sincs, hogy csinálják, de mindenféle konzervdobozterveket adnak el a jugoszlávoknak, így aztán mindig van ott előre egy kis pénzük. Azt mondják, nincs ott semmi különös, viszont napi öt rongyból úgy élnek azokon a lélegzetelállító strandokon az asszonnyal, az asszony húgával és az összes gyerekkel egyetemben, mint egy nábob, és ha valaki elég firkás a vámnál, még souvenirt is hozhat haza bőven, meg innivalót, vagy akár egy vasvillát is valamelyik faluból, amit aztán otthon fogasnak használhat. Torkig voltam Jugoszláviával.

A lányok inkább Cap d’Antibes-ot választották. Ha arra jársz, látogass meg, van ott egy jó haverom, van annak egy medencéje, aztán valami speciális folyadékot kever a vízbe, úgyhogy még ha úgy úsznál is, mint a balta nyél nélkül, akkor is biztos, hogy lebegni fogsz. Ebédidőben ott kígyóznak a Prisunicben, az Inno Passyban vagy valamelyik másik nagyáruházban, egyik kezükben szendvics, a másikban a júliusi prémium. Még ott ültek az irodában, de láttam rajtuk, hogy gondolatban már a tengerparton járnak, a szaladgálástól kipirultan, kedvezményes áron besütött frizurával. Láttam őket “leleteikkel” megrakottan: nylon báliruha – elfér egy cigarettásdobozban –, magnetofonnal kombinált táskarádió, made in Japan, amellyel az Europe I minden műsorát egy időben lehet hallgatni és felvenni (plusz két tekercs ingyen), a hozzá járó zacskó pont jó strandszatyornak, ha meg felfújod, akkor párna. Itt csapjon belém a mennykő, ha hazudok, de még az is megesett, hogy az egyik lány egy délután kihívott a vécébe csak azért, hogy megkérdezze, tetszik-e az új fürdőruhája.

Múlt szombaton, július 4-én töltöttem be a huszonhatodik évemet, a nagy elutazások körüli eksztázis után. Otthon maradtam, kicsit takarítottam, nem találkoztam senkivel. Öregnek éreztem magam, kívül mindenen, ami zajlik, végérvényesen öregnek, szomorúnak, rövidlátónak és ostobának. És olyan irigynek, hogy az már nem normális. Még ha az ember úgy gondolja is, hogy már nem hisz istenben, ilyen mértékben irigynek lenni biztosan bűn.

Tegnap este sem éreztem sokkal jobban magam. Előttem ez a soha véget nem érő week-end, és még csak azt sem tudom, mit csináljak, meg aztán – sőt, főleg – a többiek tervezgetése, amit áthallottam a szomszédos irodákból, részben mert hangosan beszélnek, másrészt mert javíthatatlan mazochista vagyok, és mindig fülelek.

A többieknek mindig vannak terveik. Én meg képtelen vagyok bármit is előre eltervezni, mindig az utolsó pillanatban telefonálok, így aztán tíz eset közül kilencben nincs otthon senki, vagy már elígérkezett máshová. De csinálok én még cifrábbat is, egyszer meghívtam vacsorára egy újságírónőt, aki sokat segít a munkámban, és a szeretőjét, egy elég híres színészt, plusz egy rajzolót az ügynökségből, hogy ne nézzenek hülyének. Két héttel korábban megbeszéltük az időpontot, fel is írtam a naptáram mind a tizennégy lapjára, és amikor beállítottak, hogy szia, hogy vagy, kiderült, hogy teljesen megfeledkeztem róluk, semmi mást nem tudtam volna adni nekik, mint joghurtot meg lekvárt, úgyhogy elmentünk vacsorázni egy kínai étterembe, ott meg kész cirkusz volt, mekkora harcot kellett vívnom, hogy én fizethessem a cehet.

Nem tudom, mért vagyok ilyen. Talán a miatt a tizennyolc év miatt, amit úgy töltöttem el az életemből, hogy csak be kellett állnom a sorba. Megtervezték helyettem a nyaralást, de még a legközönségesebb vasárnapot is; a program mindig ugyanaz volt: én is a kápolnát festettem újra a többiekkel, akiknek ugyancsak nem volt senkijük az árvaházon kívül (egyébként imádtam festeni), vagy labdával a hónom alatt csatangoltam a kihalt udvaron. Néha elvittek Roubaix-ba, ahol Főmamának, a rendfőnöknőnknek lakott egy gyógyszerész bátyja. Pár napot ott töltöttem, én ültem a pénztárban, minden étkezés előtt étvágygerjesztőt kaptam, aztán Főmama értem jött.

Tizenhat éves voltam, amikor egy ilyen roubaix-i utazás alkalmával valami olyasmit csináltam vagy mondtam, ami elszomorította – már nem tudom mit, valami csekélységet –, s ekkor, pont a felszállás pillanatában, úgy döntött, hogy lekéssük a hazafelé induló vonatot. Kagylót kóstoltatott velem egy sörözőben, utána moziba mentünk. A Sunset Boulevard-t néztük meg. Amikor kijöttünk, Főmama beteg volt a szégyentől. Azért választotta ezt a filmet, mert kitörülhetetlenül élt benne Gloria Swanson emléke, akit mindig tiszta fiatal lányok szerepében látott, hogyan sejthette volna hát, hogy nem egészen két óra alatt minden ocsmányságot kiteregetnek a szemem előtt, amit eddig titkolni igyekeztek előttem.

A pályaudvarra vezető úton (őrültek módjára kellett futnunk, hogy elérjük az utolsó vonatot) én is sírtam, de én nem szégyenemben, hanem az ámulattól: valami gyönyörűséges bánat gyötört, szerelem fojtogatott. Ez volt az első és máig a legszebb film, amit életemben láttam. Amikor Gloria rálő William Holdenre, és az testében a golyókkal eltántorog a medencéig, meg amikor Erich von Stroheim a híradófelvételt csinálja, és Gloria úgy jön le a lépcsőn, hogy azt hiszi, valami új filmet forgatnak, azt hittem, mindjárt meghalok ott a széken, a roubaix-i moziban. Nem tudnám megmagyarázni, miért. Szerelmes voltam beléjük, szerettem volna a helyükben lenni, Holden, Stroheim és Gloria Swanson egyszerre. Még Holden kis barátnőjét, azt is szerettem. Mikor a kihalt stúdió díszletei között sétáltak, kétségbeesetten kívántam, bár én is be lennék zárva ebbe a történetbe, hogy kezdődjék az egész elölről, és ki se kerüljek belőle soha többé.

A vonaton Főmama azzal vigasztalódott, hogy nem győzte ismételgetni: hál’ istennek a legkínosabb ebben az egész aberráció-szövevényben csak burkoltan volt benne, annyira burkoltan, hogy az még az ő felfogóképességét is meghaladta, úgyhogy én biztosan nem fogtam fel. Mióta Párizsban lakom, újra és újra megnéztem a filmet, és biztos vagyok benne, hogy az első megrázkódtatás idején sem kerülte el semmi lényeges a figyelmemet.

Tegnap délután, miközben rányomtam a pecsétet a két legépelt levélre, arra gondoltam, hogy moziba megyek. És valószínűleg ezt is csináltam volna, ha csak egy csöpp is lett volna bennem abból a józan észből, amelynek jobb napjaimon állítólag nem vagyok híjával – és akkor nem szabadult volna el minden. Felemeltem volna a kagylót, és most az egyszer még találhattam volna valakit, aki elkísér, hiszen még pár órával a kezdés előtt voltunk. És akkor aztán, ismerem magam, dobhattak volna akár hidrogénbombát Párizsra, akkor sem mondtam volna le a programról, és akkor nem történt volna semmi.

Vagy ki tudja? Az az igazság, hogy tegnap, ma vagy fél év múlva, de egy ilyen esetnek mindenképpen meg kellett történnie velem. Magamnak is kész istencsapás vagyok.

Nem emeltem fel a kagylót. Rágyújtottam, a két levelet a folyosón álló, postázandó leveleknek szánt kosárba dobtam. Aztán lementem az első emeletre. Néhány percet a fennkölten Dokumentációnak nevezett lomtárban töltöttem, ahol az újságokat rendezik. Georgette, az a lány, aki itt ügyködik, nyelvét kidugva hirdetéseket vagdalt ki. Megtanulmányoztam a moziműsort a reggeli Figaró-ban, de nem találtam semmi kedvemre valót.

Mikor újra felértem, a főnök várt az irodámban. Megdobbant a szívem, mikor kinyitottam az ajtót, és ott találtam az üresnek hitt szobában.

Negyvenöt éves lehet, talán kicsit több, elég magas, közel százkilós férfi. Rövidre nyírt, sörteszerű haja van. Arca tésztaszerű, de a vonásai kellemesek, sőt, állítólag fiatalabb korában, soványabban, szép férfi volt. Michel Caravaille-nak hívják. Ő alapította az ügynökséget. Jó reklámszakember, világosan meg tudja magyarázni, mit akar, s így a szakmában, ahol tulajdonképpen ugyanúgy meg kell győzni a hirdetőt, aki fizet, mint a vásárlóközönséget, elsőrangú eladó.

Beosztottjai iránti érdeklődése kizárólag a munkával összefüggő kérdésekre korlátozódik. Én a magam részéről alig ismerem. Hetente egyszer látom, hétfőn reggel, azon a félórás megbeszélésen, amit az irodájában tart, mikor sorra veszi a folyó ügyeket. Én akkor is csak azért vagyok ott, hogy jegyzeteljek.

Három évvel ezelőtt feleségül vett egy velem egyidős, Anita nevű lányt, akinek egy másik hirdetési ügynökségen én voltam a titkárnője. Barátnők voltunk, amennyire ez egyáltalán lehetséges, ha két ember heti negyven órát tölt együtt ugyanabban az irodában, mindennap együtt ebédel a rue de La Boétie-n az önkiszolgáló étteremben, és szombatonként néha együtt jár szórakozni.

A lány ajánlotta, amikor összeházasodtak, hogy lépjek be Caravaille-hoz. Ő akkor néhány hónapja nála dolgozott. Én most nagyjából azt csinálom, amit ő csinált, csak nem olyan ügyesen, nem vagyok olyan karrieréhes sem, és persze nincs akkora fizetésem. Még soha senkivel sem találkoztam, aki olyan szenvedélyesen és önzőn tört volna felfelé. Az volt az elve, hogy egy olyan világban, ahol a többi ember összegörnyed a viharban, egyszerűen vihart kell kavarni, hogy föléjük kerekedjünk. Tojok-rád-Anitának is hívták. Erről ő is tudott, sőt egy-egy hivatali megrovást, amikor valakit végképp ki akart fúrni, így is írt alá.

Körülbelül három héttel az esküvő után kislánya született. Azóta nem dolgozik, nem is látom. Michel Caravaille, gondoltam én (tegnap estig), még azt is elfelejtette, hogy ismertem a feleségét.

Fáradtnak vagy gondterheltnek látszott, s fakó volt az arca, mint olyankor, mikor néha több napon át fogyókúrázott. Danynak szólított, és azt mondta, hogy valami problémája van.

Észrevettem, hogy dossziék borítják az asztalom előtt álló, látogatóknak szánt fotelt. Elvettem onnan mindent, de Caravaille nem ült le. Úgy nézett körül, mintha először lenne az irodámban. Holnap Svájcba repül – mondta. Egy fontos ügyfelünk van Genfben, a Milkaby: tejpor csecsemőknek. A fényes papírra nyomott külön levonatok, minták, színes fotók megvannak, azokat magával viheti, hogy megszerezze a megbízást a következő hirdetési kampányra, van, amivel tisztességesen helyt tud állni egy-két órán át egy tucat jégcsap arcú, finomkodó modorú igazgatóval és aligazgatóval szemben. Csak éppen az “irodalmi ütőkártyánk” van olyan stádiumban, hogy attól tart, lekési a repülőgépet. Komoly arccal magyarázta (ha nem hallottam már százszor effajta magyarázatot, hát egyszer sem), hogy készítettek egy jó hosszú beszámolót a konkurrensek taktikájáról meg a mi taktikánkról, de az utolsó pillanatban mindent módosítania kellett, így most az egész csak olvashatatlan piszkozat formájában van meg, azaz végképp nem tud semmit prezentálni.

Gyorsan beszélt, rám se nézett, mert kényelmetlen volt neki, hogy szívességet kér tőlem. Nem utazhat el üres kézzel, mondta. Viszont le sem mondhatja a randevút a Milkabyval, mivel kétszer már elhalasztotta. A harmadik alkalomból azt a következtetést vonnák le, még ha svájciak is, hogy neveletlen banda vagyunk, és jobb, ha a tejporukat ingyen viszik házhoz.

Egyre határozottabban láttam, hová akar kilyukadni, de nem szóltam semmit. Csend lett, ezalatt gépiesen játszott az asztalomon sorakozó játékállatok egyikével. Leültem. Újra rágyújtottam. Megkínáltam Gitanes-nal, de nem kért.

Végül megkérdezte, van-e valami programom ma estére. Gyakran tér ilyen álságos, kissé sértő módon a tárgyra. Azt hiszem, el sem tudja képzelni, hogy bármit is kezdeni tudok az estéimmel, hacsak nem alszom, hogy másnap harcképes legyek az irodában. Én meg, szegény hülye, azt sem tudtam, igent vagy nemet akarok-e mondani, és személytelennek szánt hangon csak ennyit mondtam:

– Hány oldalt kellene legépelni?

– Vagy ötvenet.

Rosszalló kis felhő alakjában kifújtam a füstöt a számon, s közben az járt az eszemben, hogy ezzel el is rontottam mindent, hogy pont úgy fújod, Dany, akár a filmekben, ő is jól látja, hogy csak érdekessé akarod tenni magad.

– És maga azt szeretné, hogy még ma este megcsináljam? Csakhogy ez nonszensz! Maximum hat oldalt tudok egy óra alatt. És akkor már lóg a nyelvem. Szóljon Blondeau-nénak, ő talán meg tudná csinálni.

Azt mondta, hogy a gépe csak délben indul. Különben is, szó sem lehet róla, hogy ezt a munkát Blondeau-néra bízza: gyorsan gépel, de egy szót sem értene ebből a javításokkal, visszautalásokkal, befejezésre váró mondatokkal teletűzdelt szövegből. Én viszont tudom, miről van szó.

Még valamit mondott, és azt hiszem, ez volt a döntő. Nem akarta – soha nem akarta –, hogy záróra után bárki az irodában maradjon, főleg, hogy írógépkoncertet adjon. A felsőbb emeleteken laknak, s az ügynökség bérleti joga amúgy is csak homályos adminisztratív alkudozások révén áll fenn. Nála dolgoznék, mondta, ott is alhatnék, hogy ne veszítsünk időt. Ha nem végzek ma este, holnap reggel, indulás előtt befejezhetem.

Sose voltam náluk. Ez a tény és az a kilátás, hogy viszontláthatom Anitát, túl vonzó volt ahhoz, hogy nemet mondjak. Egy-két pillanatig – mialatt ő türelmetlenségében szinte maga mondta ki, hogy jó, rendben – nem is tudom, mi mindent képzelődtem össze. Tiszta hülye vagyok. Vacsora hármasban, a szűrt fényű, tágas ebédlőben. Elfojtott nevetés felidézett emlékeken. Ugyan már, vegyen még egy kis rákot. Anita, a bortól kicsit elérzékenyülten, szentimentálisan, kézen fogva vezet a szobám felé. Az ablak nyitva, odakinn már sötét van, és a levegő meglebbenti a függönyöket.

Caravaille rögtön lehűtött. Az órájára nézett, aztán közölte, hogy nyugodtan tudok majd dolgozni, a személyzet hazautazott Spanyolországba nyaralni, neki meg egy kínos kötelezettségnek kell este eleget tennie, Anitával együtt: a Chaillot-palotában ma van a reklámfilmek fesztiválja. Annyit azért hozzátett:

– Anita örülni fog, hogy viszontlátja. Maga egy kicsit a pártfogoltja volt, ugye?

De eközben sem nézett rám, ment az ajtó felé, pontosan úgy, mintha ott se lettem volna – úgy értem mint emberi lény –, és semmi esetre se jelentettem többet a számára, mint egy Président típusú IBM elektromos írógép.

Mielőtt kiment volna, hátrafordult, bizonytalan mozdulattal az asztalomra mutatott. Azt kérdezte, van-e még valami fontos tennivalóm. Egy ipari prospektus kefelevonatát akartam kijavítani, de ez ráért, viszont ha már eszembe jutott egy ésszerű válasz, nem hagyhattam ki:

– Felveszem a fizetésemet.

Ebben a hónapban, júliusban másfél havi fizetést kapunk, akárcsak decemberben. Akik ilyenkor szabadságon vannak, már júniusban annyit kaptak. A többieknek meg július 14-re fizetik ki. Mint minden hónap végén, ilyenkor is a főkönyvelő járja végig az irodákat, és adja a pénzt mindenkinek a saját kezébe. Hozzám rendszerint alig egy fél órával zárás előtt lép be. Először a szerkesztőségbe megy, ahol valóságos világrengést idéz elő; de aznap délután még nem hallottam azt a ricsajt, amivel a szerkesztőnők szokták lerohanni szegény embert.

A főnök mozdulatlanul állt, keze az ajtókilincsen. Kijelentette, hogy ő máris megy haza, és úgy gondolta, engem is rögtön magával visz. Majd odaadja ő a borítékomat, és mindjárt hozzá is tesz valamennyit – mondjuk háromszáz frankot, ha ez nekem is megfelel.

Némi megkönnyebbülést láttam a tekintetében, és természetesen én is elégedett voltam, de olyan kurtán intézte el az egész ügyet, mintha egyszerűen csak alkalmat adtam volna neki az imént arra, hogy rendezzen egy nyugtalanító problémát.

– Szedje össze a cókmókját, Dany! Öt perc múlva várom odalent. A kocsim a kapu előtt áll.

Kiment, és becsukta maga mögött az ajtót. Szinte azonnal újra benyitott. Én éppen visszaállítottam a többi játékállat közé azt, amelyikkel babrált. Egy cukorrózsaszín kis elefántot, amelynek minden tagja mozgatható. Észrevette, milyen gonddal csinálom, mire azt mondta: “Elnézését kérem.” Aztán azt, hogy számít a diszkréciómra ezzel a különmunkával kapcsolatban. Megértettem, hogy nem szeretné, ha később beszélnék erről az ügyről, s hogy egy kicsit bűnösnek érzi magát. Akart még mást is mondani, talán éppen azt akarta elmagyarázni, hogy bűnösnek érzi magát, de végül is csak ránézett a rózsaszínű kis elefántra, és végleg elment.

Egy pillanatig ülve maradtam, és eltűnődtem, mi lesz, ha nem tudom legépelni azt az ötven oldalt az elutazásáig. Ha az éjszaka egy részét is rászánom, elég időm lesz, nem ez nyugtalanított. De a szemem nem bírja több órán át, kivörösödik, könnyezik, csillagokat látok, sőt néha annyira fáj, hogy egyáltalán nem látok.

Anitára is gondoltam, meg csupa ostobaságra: ha már reggel tudom, hogy ma találkozom vele, a fehér kosztümömet vettem volna fel, okvetlenül haza kéne ugranom átöltözni. Régen, mikor együtt dolgoztunk, még az árvaházi szoknyákat viseltem, Ő meg mindig azt mondta: “Undorodom a szerencsétlen gyermekkorodtól, ha ezekre az összefércelt rongyokra nézek.” Szerettem volna, ha most teljesen másnak talál, ha a legjobb ruhámban lát. Aztán hirtelen eszembe jutott, hogy a főnök öt percet adott. És számára öt perc az valóban háromszáz másodperc. Egy kakukkos órát megszégyenítően pontos.

Odafirkantottam a blokkomra:

“Week-endre utazom. A szerdai viszontlátásra.”

De rögtön fecnikre téptem a papírt, és a következő lapra ezt írtam, ezúttal gondosan: “Repülővel utazom week-endre. A szerdai viszontlátásra. Dany.”

Most meg kedvem lett volna az egész életrajzomat odaírni. Az, hogy “repülővel”, nem is elég. Írhatnám: “repülővel Monte Carlóba”. Az órámra néztem: a nagymutató közeledett a fél öthöz, és egyébként is, alighanem én voltam az ügynökségen az egyetlen, aki még sose ült repülőgépen, ez már úgysem tesz senkire hatást.

A papírlapot egy gombostűvel az asztalomon álló lámpa ernyőjére tűztem. Aki belép, rögtön meglátja.

Azt hiszem, boldog voltam. Nehéz ezt megmagyarázni. Hogy úgy mondjam, én is azt a türelmetlenséget éreztem, amit a többieken éreztem a délután folyamán.

Miközben felvettem a nyári köpenyemet, eszembe jutott, hogy Anitáéknak van egy kislányuk. Fogtam a rózsaszínű elefántot, és zsebre dugtam.

Emlékszem, hogy a nap még egyre sütött az ablakra, az asztalomat elborító papírokra.

*

A kocsiban – bőrüléses fekete Citroën volt – maga Caravaille javasolta, hogy menjünk előbb a lakásomra, hozzam el a hálóingemet meg a fogkefémet.

Még nem volt csúcsforgalom, elég gyorsan vezetett. Mondtam, hogy fáradtnak látszik. Azt felelte, hogy mindenki fáradt. Aztán beszéltem arról is, hogy milyen kényelmes a Citroën, de erre a témára sem harapott, úgyhogy megint hallgattunk.

A place de l’Almánál robogtunk át a Szajnán. Talált egy szabad helyet a rue de Grenelle-en a fotóüzlet előtt, a házunkkal majdnem szemközt. Mikor kiszálltam, velem jött. Nem kérdezte, hogy feljöhet-e, se semmit. Belépett mögöttem a házba.

Nem szégyelltem a lakásomat – vagy legalábbis nem hiszem –, és biztosan tudtam, hogy nem hagytam egy szál fehérneműt sem a gázkonvektoron száradni. Mégis bosszantott, hogy feljön. Elfoglalja a szobát, én meg mehetek a mosdófülkébe átöltözni, ahol ha pofont ad az ember az egyik falnak, a másik három visszaadja. Különben is, a lakás a negyediken van, és lift nincs.

Mondtam, hogy nem kell felkísérnie, csak pár percig maradok. De azt felelte, hogy nem érdekes, jön velem. Nem tudom, mit képzelt. Talán, hogy egy egész bőröndöt hozok magammal.

Senki sem ácsorgott a küszöböm előtt, s legalább ez jó volt. A szomszédnőm férje a Boucicaut-kórházban nyaral – a rue François I-en át, az ellenkező irányban kell odamenni –, az asszony meg nyüszít, mint a fába szorult féreg, ha nem kérdezik, mi újság a férjéről, ha meg kérdezik, késő estig be nem áll a szája. Én léptem be elsőnek a lakásba, s mihelyt Caravaille is benn volt, becsuktam az ajtót. Körülnézett, de nem szólt semmit. Szemmel láthatóan nem tudott mit kezdeni a nagy testével. Most sokkal fiatalabbnak és – hogy is mondjam – sokkal valódibbnak, élőbbnek tűnt, mint az irodában.

Kivettem a fehér kosztümömet a szekrényből, s bezárkóztam a mosdófülkébe. Hallottam, hogy ott járkál a közelemben. Mialatt levetkőztem, kiszóltam neki az ajtón át, hogy italt az ablak alatti jégszekrényben talál. És hogy van-e idő arra, hogy lezuhanyozzam? Nem felelt. Így hát nem zuhanyoztam, gyorsan ledörzsöltem magam egy mosdókesztyűvel.

Mikor felöltözve, megfésülködve, kikészítve, de még mezítláb visszamentem a szobába, a díványon ült, Anitának telefonált. Közölte, hogy mindjárt jövünk. Ugyanakkor jól megnézte a kosztümömet. Egy fotel karfáján ülve fehér cipőt vettem fel, közben állandóan szemmel tartottam. Az ő szemében csak közönyt láttam.

Anitával beszélt – igen, Anita, nem, Anita, úgyhogy tudtam, hogy vele beszél –, már nem is emlékszem, mi mindent mondott, hogy nem sokat változtam, nem, inkább magas vagyok, igen, és inkább sovány, igen, csinos, igen, és szőke, és a bőröm barna, igen – szóval ilyesmiket, ami mind nagyon kedves lett volna, csakhogy az egészet egy végrehajtó hangján mondta el. Csak Anita kérdéseire felelt, engedelmeskedett Anita szeszélyének. Anita azt kívánta, hogy mondja el, milyen vagyok, és ő elmondta. Anita emberi lény. Én viszont, Dany Longo, lehettem volna akár egy reklámmosógép az Hôtel de Ville-i bazárból.

Még valamit mondott. És ez nem valami szóvirág volt, ó nem, azt mondta a feleségének, hogy egyre vaksibb vagyok. Ez a legpontosabb leírása volt annak, amit látott, egy tökéletesen tényszerű megállapítás. A szemüveg elrejti a szemem színét, mondta. Nevettem, és még le is vettem a szemüvegem, hogy megmutassam, milyen színű a szemem. Nem kék, hanem változó, mint a tengeré, akár Anitáé, amikor megengedte, hogy az ő tálcáját is cipeljem az enyémmel együtt a rue de la Boétie-n, az önkiszolgáló étteremben, csakhogy az enyém komor, mozdulatlan és kifejezéstelen, mint a csüggesztő északi lapály, és szemüveg nélkül vaksi.

Nem tudom, hogy emiatt – mármint a szemem miatt-e –, vagy mert hirtelen megértettem, hogy az ő számukra én mindig csak társalgási téma leszek egy jó társaságból való férj és feleség bágyadt telefonbeszélgetésében, de miközben nevettem, tulajdonképpen szomorú voltam. Torkig voltam az egész üggyel, szerettem volna túllenni ezen az estén, szerettem volna, ha ezek ketten ott vannak már azon a rohadt reklámfilmfesztiválon, és én meg se születtem volna, és Anita se létezett volna soha: szóval, hogy menjünk már.

Elindultunk. A táskámban, ahogy mondta, egy hálóing volt meg a fogkefém. A pont d’Auteuil-ig a Szajna-parton mentünk. Mielőtt a házukhoz értünk volna, eszébe jutott valami, megállt egy utcában, ahol üzletek voltak.

Kezembe nyomott egy 50 frankost, mondván, hogy ők sosem vacsoráznak Anitával, úgyhogy valószínűleg semmi ennivaló nincs otthon számomra. Ha lett volna egy csöpp humorérzékem, felnevettem volna az intim kis vacsoráról, a szűrt fényről meg a libegő függönyökről szőtt álmodozásomra visszagondolva. Ehelyett elpirultam, mondtam, hogy én sem eszem már ilyenkor, de nem akarta elhinni, menjen csak, kérem.

Míg ő a volánnál ülve várakozott, vettem két brióst egy péküzletben, meg egy tábla csokoládét. Arra is megkért, ha már úgyis kiszállok, váltsak ki neki egy gyógyszertárban valami orvosságot. Miközben lepecsételték a receptet, leolvastam az üvegcsét tartalmazó dobozról, hogy szívcseppekről van szó. Éhségsztrájkol, aztán hogy el ne ájuljon, digitálisszal doppingolja magát. Zseniális.

A kocsiban eltette a visszajáró aprót, s rám se pillantva megkérdezte, hol vettem a kosztümömet. Az a fajta férj, aki nem bírja elviselni, hogy a feleségén kívül máson is legyen valami tűrhető holmi. Mondtam, hogy ingyen jutottam hozzá az ügynökségen, cserébe azokért a fotókért, amiket egy Faubourg Saint-Honorén lakó ügyfélnek készítettünk. Bólintott, mintha azt gondolta volna magában: “Na persze, tudtam”, nekem meg, hogy kedveskedjen, valami olyasmit mondott, hogy: “Ahhoz képest, hogy konfekció, egészen mutatós.”

*

Még sosem jártam Auteuil-ben, a Montmorency-villában. Kétségkívül azért, mert saját hangulatomat átvittem a vidékre is: Párizs kellős közepén úgy éreztem, hogy Auteuil egy nyugdíjasoknak való falucska, vasárnapias és unalmas utcácskákkal. Caravaille-ék a Rezgőnyárfa úton laktak. Volt Hársfa út is, és gondolom, Gesztenyefa út is. A házuk, olyan volt, amilyennek elképzeltem, szép, nagy, virágoskerttel körülvéve. Kevéssel múlt hat óra. A nap vakító foltokban sütött át a lombokon.

Emlékszem a megérkezésünkre, lépéseink zajára a késő délutáni csendben. A piros kőkockás előcsarnokból, amelyet egyszarvúakat ábrázoló vastag szőnyeg borított, s ahol a nappal ellenére valamennyi lámpa égett, kőlépcső vezetett fel az emeletre, és az első lépcsőfokon, lakkcipőben, egyik zoknija lecsúszva, halványkék csipkés bársonyruhában, meztelen babát szorítva magához, szőke hajú kislány állt, s tanácstalanul nézett rám.

Ahogy mentem feléje, dühös voltam magamra, hogy nem tudom a dolgokat olyan egyszerűen venni, ahogyan jönnek. Lehajoltam, hogy megöleljem a kicsit, és megigazítsam a zokniját. Szó nélkül tűrte. Nagy, kék szeme volt, mint Anitának. Megkérdeztem, hogy hívják: Michèle Caravaille, mondta, de úgy ejtette, hogy Cravaille. Megkérdeztem, hány éves: háron, mondta. Eszembe jutott a rózsaszínű kis elefánt, amit neki akartam adni, de az a kabátom zsebében volt, és a kabátom otthon maradt.

Rögtön utána bevitt az apja egy tágas szobába, amit gyakorlatilag többé el se hagytam. Fekete bőr heverő és fotelok, sötét bútorok, könyvekkel borított falak. A hatalmas lámpa talapzata egy cirkuszi ló.

Szemüveget cseréltem, kipróbáltam a “géppuskát”. A 40-es évekből való, félig hordozható Remington volt, angol billentyűkkel, hogy mindenféle szöveg gépelésére alkalmas legyen. Legalább hat olvasható példányt lehetett rajta legépelni, de Caravaille azt mondta, neki négy is elég. Kinyitotta a Milkaby-dossziét – apró betűkkel teleírt lapok voltak benne (sosem értettem, hogy írhat egy ekkora darab férfi ilyen kis betűkkel) –, s felhívta a figyelmemet a nehézségekre, amelyek gépelés közben adódhatnak. Még egy nyomdásszal is találkoznia kell, isten tudja, miért, mielőtt a Chaillot-palotába menne. Azzal távozott, hogy Anita mindjárt jön, s jó munkát kívánt.

Dolgoztam hát.

Anita fél óra múlva jött le, szőke haja hátul a tarkóján összefogva, kezében cigaretta. Hát igazán, ezer éve nem láttuk egymást, hogy vagy, nekem szörnyű migrénem van, mondta, mindezt szélsebesen, miközben tetőtől talpig végigmért, feszült arccal, mint régen.

A szoba végében benyitott egy ajtón, és megmutatta, melyik lesz a szobám. Elmondta, hogy a férje alszik néha ott, ha késő éjszakáig dolgozik. Hatalmas, fehér szőrmével letakart ágy volt benne, s az egyik falon felnagyított fotó Anitáról, amint meztelenül ül egy fotelban; nagyon szép fotó volt, bőrének minden pórusa látszott. Ostobán felvihogtam. Anita a falnak fordította a fakeretre ragasztott fotót. Caravaille amatőr fotólabort rendezett be magának a padláson, mondta, de ő az egyetlen modellje. Az ágy mellett kinyitott még egy ajtót, és megmutatta a fekete kőlapokkal kirakott fürdőszobát. Tekintetünk egy pillanatra találkozott, s én megértettem, hogy mindezt halálosan unja.

Újra nekiláttam a munkának. Mialatt gépeltem, ő megterített egy alacsony asztalon, hozott két szelet roastbeefet, gyümölcsöt és egy megkezdett üveg bort. Még nem volt estére öltözve. Megkérdezte, nincs-e valamire szükségem, de a választ meg se várva ő is jó munkát kívánt, viszlát, és el is tűnt.

Nem sokkal később, fekete szatén kabátban, amelyet a nyaknál jókora bross fogott össze, kislányát kézen fogva megállt a küszöbön. A kicsit az anyjához viszi, aki a közelben, a boulevard Suchet-n lakik (én is jártam ott kétszer-háromszor), aztán megy a férje után a Chaillot-palotába. Azt mondta, korán hazajönnek a svájci utazás miatt, de ha fáradtnak érzem magam, ne várjam meg őket. Láttam rajta, hogy valami barátságosat szeretne mondani, mielőtt magamra hagy, de sehogy sem sikerült neki. Felálltam, hogy jobban lássam a kicsit, s legalább annyit mondjak neki, hogy szerbusz, Michèle drágám; elmenőben visszafordult, s egyre csak nézett. Még mindig szorongatta a meztelen babát.

Aztán vertem a gépet. Kétszer vagy háromszor rágyújtottam, és mivel nem szeretek gépelés közben cigarettázni, körbejártam a szobát, nézegettem a könyvek gerincét. Volt az egyik falon egy kicsit hivalkodó, de valóban lenyűgöző valami: egy 30X40 centis tejüveg, aranyozott keretben, amelyre hátulról egy automata színes diapozitíveket vetített. Caravaille feltehetően egy kirakatreklám céljára használt készüléket épített be. A felvételek percenként cserélődtek. Láttam több napfényes halászkikötőt, ahol a víztükör megsokszorozza az ezerszínű halászbárkákat. A kikötők nevét nem tudom. Csak annyit tudok, én szegény hülye, hogy a film Agfacolor volt. Elég régen csinálom már ezt az egész cirkuszt, hogy felismerjek egy Agfacolor-pirost.

Volt egy pillanat, amikor a szemem kezdett kifáradni, akkor bementem a feketekőpadlós fürdőszobába, hogy megmossam hideg vízzel. Kívül semmi nesz. Párizs nagyon távolinak tűnt, a vállamon éreztem az üres ház minden sötét szobájának súlyát.

Éjjel fél egykor harminc oldallal voltam kész. Már szünet nélkül hibáztam, az agyam mintha tejporból lett volna. Megszámoltam a még hátralevő oldalakat, tizenöt maradt. Letakartam a gépet.

Éhes voltam. Megettem az egyik brióst, amit én hoztam, egy szelet roastbeefet, egy almát, és ittam egy kis bort. Nem akartam csapot-papot otthagyni, megkerestem a konyhát: tágas volt, parasztbútorokkal berendezve, a kőből készült mosogatóban két oszlopban tornyosodott a penészedésnek indult edény. Ismertem az én Anitámat. Amióta a személyzet elutazott nyaralni, biztosan még arra sem vette magának a fáradságot, hogy a kenyérpirító gombját megnyomja.

Levettem a kosztümkabátomat, elmostam a tányéromat, poharamat, evőeszközömet. Eloltottam minden villanyt, és lefeküdtem. Meleg volt, de én – isten tudja, miért – egy ablakot se mertem kinyitni. Nem tudtam elaludni. A régi Anitán járt az eszem, milyen volt, amikor még az ő keze alatt dolgoztam. Miközben vetkőztem, nem tudtam megállni, hogy vissza ne fordítsam a fotót, amin meztelenül ül egy fotelban. Dühös voltam magamra, hogy olyan hülyén vihogtam. Nem mintha azt tartanám hülyeségnek, ha valaki felröhög, ha ránéz egy fotóra, amin egy pali a saját felesége fenekét teszi ki közszemlére a háza falain – ahogyan nevettem, az volt hülye.

Mikor még együtt dolgoztam Anitával, többször is nálam töltötte az éjszakát. Akkoriban az anyjával lakott, és megkért – úgy, ahogy egyedül csak ő tudott kérni, könyörgést és fenyegetőzést váltogatva, és iszonyú makacssággal –, hogy adjam kölcsön neki a lakásomat, hogy lefekhessen egy-egy fiúval. A fiúkat váltogatta, de a találkahelyet nem, és mivel egyszer belementem, többé már nem mertem elutasítani. Ünnepnapon moziba mentem. Mikor hazatértem, levetkőzve, égő arccal találtam, éppen olvasott vagy cigarettával a kezében a rádiót hallgatta, lábát átvetette a fotel karfáján, valahogy úgy, mint ezen a fotón. Soha eszébe se jutott, hogy beágyazzon. A legélesebben éppen az összegyűrt, földig lelógó lepedőre emlékszem, s az éjszaka hátralevő részében nekem is azon kellett aludnom, Anita mellett. Amikor megjegyzést tettem, csak annyit mondott, hogy “ocsmány kis szűz”, és hogy menjek csak vissza a kolostorba, és forduljak fel az irigységtől. Vagy felöltötte azt a rettentően bűnbánó képét, és megígérte, hogy legközelebb a konyhaasztalon fogja csinálni. Másnap, az irodában, újra ugyanaz a Tojok-rád-Anita volt, jó házból való fiatal lánynak öltözve, ártatlan tekintettel, hatásos mozdulatokkal és szigorúan kulcsra zárt szívvel.

Végezetül mégis elaludtam, vagy talán csak elszundítottam, mert nem sokkal később hallottam, hogy megjöttek. A főnök azon siránkozott, hogy túl sokat ivott, és túl sok hülyét kellett elviselnie. Aztán az ajtóm elé jött, és halkan megkérdezte: “Alszik, Dany? Minden rendben?” Azt válaszoltam, hogy rendben, és hogy még tizenöt oldal van hátra. Suttogó hangot mímeltem, mintha attól tartanék, hogy valakit is felébresztek ebben az átkozott hodályban.

Újra elaludtam. Aztán – mintha csak ugyanabban a pillanatban történt volna – halkan kopogtak az ajtón – ez ma reggel volt –, a nap már besütött a szobába, és a főnök azt mondta: “Főztem kávét, tettem egy csészével az asztalára.”

*

Miután bevetettem az ágyat, megfürödtem, felöltöztem, megittam az írógép mellé állított, kihűlt kávét, újra nekiláttam a munkának. A főnök kétszer-háromszor megnézte, hol tartok. Aztán Anita jelent meg fehér kombinéban, valamit keresett, de nem találta, egyik kezét még a tegnap estétől migrénes homlokára tapasztotta, a másikkal az aznapi első cigarettájáról verte le a hamut. El kell mennie a kislányért a boulevard Suchet-re. Ekkor tudtam meg, hogy a Milkaby-randevú ürügyén hármasban Svájcban töltik a week-endet. Az utazástól Anita ideges volt, ezen a téren tehát megváltozott. Régebben az volt az elve, hogy az ügyfelek – akárcsak a szeretők– jobban becsülik az embert, ha megvárakoztatja őket, és hogy kicsinyességre vall, ha az ember izgul, hogy lekésik egy gépet, amikor mehet nyugodtan a következővel is.

Egyébként mindannyian idegesek voltunk: Anita is, én is, Caravaille is. Úgy gépeltem le az utolsó oldalakat, mint azok a gépírónők, akiket a legjobban utálok: meg sem próbáltam felfogni, mit olvasok. Rengeteg hiba csúszott be, szinte minden billentyűt bal kézzel ütöttem le (balkezes vagyok, s ha sietnem kell, elfeledkezem róla, hogy jobb kezem is van), őrült sok időt vesztegettem el azzal, hogy biztattam magam: azon járjon az eszed, amit csinálsz, a jobb kezed, te idióta, a jobb kezed – akárcsak a bokszoló, aki épp az imént kapott egy ütést, amitől majd beszakadt a mellkasa. Az az ütés, amit én kaptam – lehet, hogy hülyén hangzik de annyi baj legyen, ezt is el kell majd mondanom, ha vallatnak –, ez a családi week-end volt, Svájcban. Egyszer én is jártam Zürichben – iszonyú emlék. Genfet soha nem láttam, de gondolom, vannak ott szép számmal – legalábbis Caravaille-ék meg a hozzájuk hasonlók számára – vattázott szállodák, nagy teraszok holdfénnyel és fájdalmasan melankolikus hegedűszóval, fényes nappalok és kivilágított éjszakák, egyszóval vannak olyan órák, amelyekben nekem soha nem lesz részem, és nem is csak azért, mert súlyos frankokkal vagy dollárral kell fizetni értük. Gyűlölöm magam, hogy ilyen vagyok – igazán, igazán, igazán –, de akkor is csak én vagyok, nem is tudom, hogy fejezzem ki.

Tizenegy körül fejeztem be a munkát. Szétszortíroztam az oldalakat, összeraktam a négy példányt, akkor jött Caravaille, hogy megszabadítson. Tengerészkék öltönyt, furcsa fehér pöttyös nyakkendőt viselt, szinte elsöpört termetével és dinamizmusával. Előbb felugrott még az ügynökségre, hogy magához vegye az anyagot, elhozta a fizetési borítékomat is: az ígért háromszáz frankkal együtt több mint ezret számoltam össze, majdnem egy teljes hónapi fizetést. Mondtam, hogy nagyon köszönöm – ezt sose mulasztom el –, ez igazán remek, még túl sok is.

Berakta egy fekete bőr útitáskába, amit gépeltem. Elfulladt hangon megkérdezte, van-e jogosítványom. Ez egy pillanatig sem volt kétséges. Anita tudta, hogy van, biztosan mondta is neki. Mikor Anita megvette első kocsiját, egy lehajtható tetejű Simcát, alkalmi áron, annyira félt, hogy én hoztam ki a kocsit a garázsból. Később is, naponta négyszer-ötször, én hurcoltam ide-oda a belvárosban.

Pedig addig csak egyetlen kocsit vezettem életemben, az árvaházi kis Citroën 2CV-furgont. Főmama fizetett a jogosítványomért (“hasznodra lesz, ezzel majd kénytelen leszel olyan férjet fogni, aki négy keréken gurul, nem valami éhenkórászt, a két szép szeméért”), s azontúl mindig csak én vittem bevásárolni. Ekkor utolsóéves voltam az iskolában. A két egyforma furgon közül az öregebbiket bízták rám. “Törd csak össze, mondta Főmama, legalább lesz valami tapasztalatod. Aztán majd rákenjük Irgalmas Mária nővérre.” De ha csak harminccal mentünk óránként, már akkor is két kézzel kapaszkodott az ülésbe, és negyvennél már segítségért kiáltozott. Egyszer annyira megijedt, hogy behúzta a kéziféket, mire mindketten hajszál híján kiröpültünk a szélvédőn.

Caravaille hirtelen – fekete táskája fölé hajolva – elkezdte mondani, hogy kész istencsapás szombat reggel taxit találni, a telefonjukat meg már tegnap este bejegyeztette a távollevő előfizetők listájára, hogy engem nyugton hagyjanak, és nem akarja elölről kezdeni az egész cirkuszt, még el kell hoznia a kislányt is, szóval nagy szívességet tennék, ha elkísérném őket az orlyi repülőtérre. Nem értettem. A vér az arcába szökött, felegyenesedett, és úgy magyarázta, hogy én hoznám vissza a kocsit.

Ez megbolondult.

Mondtam, hogy Orlyban is lehet parkolni, mire ő csak vállat vont, hogy köszöni, tudja.

– Jöjjön csak, Dany!

Mondtam, hogy ez lehetetlen.

– Miért?

Ekkor a szemembe nézett, kicsit felém hajolt, úgy láttam, tele van energiával és türelmetlenséggel. Ha valaki nagyon közel áll hozzám, elfelejtem, mit is akartam mondani. Néhány másodperc múlva így feleltem: “Nem tudom. Csak!”

Ennél hülyébb már nem is lehettem volna. Újra felvonta a vállát, azt mondta, ne butáskodjak, és kivitte a táskáját a hallba. A kérdést elintézettnek tekintette.

Nem mehetek velük Orlyba! Nem tudom visszahozni a kocsit. Meg kell neki mondanom, hogy sose vezettem más kocsit, csak azt a furgon-fantomot, és hogy Főmama csak akkor érezte benne biztonságban magát, ha templom is volt a láthatáron, mert akkor volt rá esélyünk, hogy felvehetjük az utolsó kenetet. Utánamentem a hallba. Anita éppen jött le a lépcsőn. Egy szót se szóltam.

Három bőröndjük volt. Az egyiket kivittem a kertbe. Szememmel a Citroënt kerestem, de amit láttam, az számomra egyszerűen irtóztató volt. Nem a Citroënnel mennek, hanem egy hosszú és széles, nyitott amerikai kocsival, amit Anita éppen akkor hozott ki a garázsból. Akár egy tank.

Visszamentem a hallba, aztán abba a szobába, ahol dolgoztam. Már azt se tudtam, mit is keresek. Ja, a táskámat. Magamhoz vettem. Letettem az asztalra. Ezt a kocsit én nem tudom elvezetni.

Caravaille sietve zárta be az ajtókat. Mikor látta, hogy csak állok ott, földbe gyökerezett lábbal, végre megértette, hogy valami nincs rendben, odajött hozzám. Kezét a karomra tette, és azt mondta:

– Ez Anita kocsija. Csak gázpedál és fék van benne. Nagyon könnyű vezetni.

Aztán még hozzátette:

– Nem szabad ilyennek lenni!

Feléje fordultam. Láttam, hogy a szeme világos, egészen világoskék, és karikás a fáradtságtól. Kék. Még sose vettem észre. Ugyanakkor először döbbentem rá arra is, hogy mégiscsak vagyok a szemében én is valaki. Nem több, mint egy butuska leányzó, de akit azért mégiscsak kedvel. Legalábbis azt hiszem. Nem értettem, mit akart azzal mondani, hogy “Nem szabad ilyennek lenni.” Még mindig nem értettem. Megint túlságosan közel állt hozzám, mint az imént, nagyon magasnak és erősnek tűnt, éreztem, hogy az ellenállásom lassan megtörik. Hosszú szünet után – számomra legalábbis elviselhetetlenül hosszú volt – hozzátette, hogy ha nem akarok velük menni, akkor is elintézi valahogy, majd a parkolóban hagyja a kocsit. Nem érdekes.

Lehajtottam a fejem. Mondtam, hogy megyek.

Hátul ültem a kicsivel. Bársonygalléros, piros kabát volt rajta, nagyon feszesen tartotta magát, langyos keze szótlanul a kezemben. Anita és a férje sem beszélgettek. Öt perccel háromnegyed tizenkettő előtt a porte d’Orléans-nál elhagytuk a külső körutat, s rátértünk a déli autóútra. Caravaille vezetett.

Megkérdeztem, hol hagyjam majd a kocsit: a kertben, mondta. Kiabálva kellett beszélnünk, mert gyorsan hajtott, és a nagy légáramlás elsodorta a szavainkat. Mondta, hogy az iratok a kesztyűtartóban vannak, a kapukulcs pedig a kocsikulccsal együtt – mutatóujjával megpöccintette a kulcskarikát. És hol hagyjam a kulcsokat? – kérdeztem. Gondolkozott, majd azt mondta, hogy csak tartsam magamnál, majd visszaadom az irodában szerda délután, addigra visszajönnek Svájcból.

Anita feldúltan hátrafordult, ugyanazzal a tekintettel, mint régen, mikor nála dolgoztam, és csak ennyit mondott: “Befognád egy kicsit a szád, ha nem esik túl nehezedre? Tudod, mennyivel megyünk?” A kislány, látva, hogy anyja haragszik rám, kihúzta a kezét az enyémből.

Tizenkettő előtt tíz perccel – a gép tizenkettő ötkor indult – Caravaille stoppolt a repülőtér előtt. Lóhalálában hagytak magamra. Anita – zöld selyemmel bélelt beige színű kabátban – a kislány után nyúlt, hogy kivegye a kocsiból, magához szorította, s közben hozzám hajolt, hogy megcsókoljon. A főnök mozgósított egy hordárt. Nyújtotta felém a kezét, én meg kétségbeesetten szorongattam, mert egy sereg kérdés tolult a számra. És ha esne az eső? Szerdáig előfordulhat. Nem hagyhatom a kocsit fedetlenül! Hogy kell felhúzni a tetejét? Ő is zavarban volt, a napfényes égre nézett, aztán rám, aztán meg a műszerfalra.

– Fogalmam sincs róla. Ez Anita kocsija.

Visszahívta Anitát, aki már az előcsarnok bejáratánál türelmetlenkedett. Mikor megértette, mit kérdezek, majd megfulladt a dühtől. Egyetlen szóval megmondta, mi vagyok. Ugyanakkor kesztyűs kezét kinyújtva, rámutatott egy vezérlőgombra, amely valahol nagyon mélyen, jóval a kormány alatt volt, de olyan indulatosan, hogy nem is láttam, melyik az. A kicsikét még mindig a karján tartotta, biztosan jó nehéz volt, és a cipőjével be is piszkolta a kabátját. Caravaille az előcsarnok felé vonszolta őket. Mielőtt eltűntek volna, Caravaille megfordult, hogy bizonytalan mozdulattal búcsút intsen.

Egyedül voltam egy irdatlan nagy masina hátsó ülésén. Úgy éreztem, a fejemben nagy-nagy csend van.

Kétségkívül percek teltek el, míg észrevettem, hogy a motor még mindig jár, és hogy a járókelők már néznek. Aztán odajött egy rendőr, és figyelmeztetett, hogy ott nem maradhatok. Hogy nyugalmat erőltessek magamra, meg a rendőrnek is ideje legyen eltávolodni, levettem a kendőt, amit a fejemre kötöttem, mikor kijöttünk Caravaille-ék házából, s gondosan összehajtogattam. Törökmintás selyemkendő; Mansban vásároltam, abban az évben, mikor dolgozni kezdtem, épp aznap, hogy megjött a távirat: Főmama meghalt. Azóta szinte állandóan a táskámban hordom.

A fejemet betöltő csendet Főmama szavai törték meg: “Csak nyugi-nyugi, vidd a kocsit a parkolóhelyre, ott van ötven méterre, aztán gondolkozhatsz, ameddig jólesik.”

Kiszálltam az autóból: fehér volt és csillogott a napfényben, és mivel nem akartam és nem is tudtam rögvest a volánhoz ülni, azzal húztam az időt, hogy megnéztem elöl a kocsi márkáját. Thunderbird – nagy fehér madár a nyári ég alatt, viharmadár.

Beültem. Az ajtó szinte magától csukódott be. Az aranyhomokszínű bőrülések csillogtak, minden csupa homok volt körülöttem, meg szikrázó króm. A műszerfalon végig, sőt még az ülések között is fogantyúk és gombok. Minden erőmmel igyekeztem rájuk se nézni. Ahogy Caravaille előre megmondta, lábam nem talált kuplungpedált. Előrehajoltam, hogy megtanulmányozzam a sebességváltót: az üres állás és a hátramenet között csak két fokozat volt, egyik az induláshoz, másik a haladáshoz. A homlokom megizzadt, a torkom kiszáradt, de mégsem csak rettegést éreztem, nem is tudom pontosan, mit. Biztos voltam benne, hogy erre a percre mindig vissza fogok gondolni, és sajnálni fogom, hogy nem élhetem újra át. Levettem a jobb lábamról a cipőt, mert a sarka zavart a vezetésben. Indulok – mondtam Főmamának, vettem a kezdősebességet, és elindultam.

A kocsi először megugrott, mert túl hirtelen gyorsítottam, de rögtön meg is nyugodott, simán vitt előre, ünnepélyes sebességgel. Aztán jött a cirkusz. Az utak a reptérről szerteszét vezettek, bizonyos irányokban természetesen tilos volt tovább hajtani, így négyszer-ötször is ugyanannak, a rendőrnek a tiltó karjelzése előtt találtam magam, egy autós, aki mögöttem jött, mazsolának titulált, mert nem indexeltem, és mielőtt rátaláltam volna az indexgombra – ami egyébként roppant egyszerű volt –, beindítottam a szélvédő lemosóját, a fűtést, a Radio Monte Carlót, és felhúztam a jobb oldali ablakot. Az idegroham küszöbén álltam, amikor sikerült beállnom végre a parkolóhelyre, ahová kétségbeesetten áhítoztam, ahányszor csak elhaladtam mellette, és hogy egyáltalán lábra tudtam állni, mikor kiszálltam a cabriolet-ból, az csak a puszta megszokásnak köszönhető.

De azért egy kicsit büszke is voltam, és bár remegtem az idegességtől, tudtam, hogy a félelmem elmúlt, és képesnek éreztem magam, hogy sok-sok kilométert megtegyek ezzel a kocsival. Ekkor repülőgépzúgást hallottam a futópályák felől. Bedobtam két húsz centime-ost a parkolóhelyi automatába, magamhoz vettem a kulcsokat a slusszkulccsal együtt, a kézitáskámat, a kendőmet, és elindultam, hogy járjak egyet, hogy kiszellőztessem a fejemet. Éppen a repülőtér előtt húzódó úton haladtam át, mikor a Swissair egyik Caravelle típusú gépe felszállt a Nap felé. Talán ezen ült Anita is.

Vettem egy látogató jegyet az előcsarnoki automatánál. Nagy volt a tömeg, nagy volt a zaj, még magamnak is idegen voltam. Felmentem a mozgólépcsővel a teraszra. Néztem egy kék-fehér Air France Boeinget, amint a kifutópályán körözött, és a pályán sürgölődő kanárisárga ruhás embereket. Néztem az utasokat, akik rendezett sorban haladtak egy nagy gép felé, és egy pilótát, aki zsebre vágott kézzel járkált fel-alá, s egy kavicsot rugdalt a cipője orrával.

Lementem az alsóbb szintekre, kerestem az ablakon át az én futballozó pilótámat, de biztosan beszállt a gépbe, mert már nem láttam. Elidőztem egy kicsit a furcsaságokat tartalmazó vitrinek előtt, s a legfurcsábbnak egy fehér kosztümös, aranyszőke hajú lány elmosódó árnyékát találtam, akiben nem ismertem egészen magamra. Megvettem a France Soir-t, és megpróbáltam elolvasni a bárban a nagybetűs címeket: tízszer is végigolvastam, hogy valaki csinált valamit, de még most se tudom, ki és mit. Ittam egy Dubonnet-vodka koktélt, elszívtam egy cigarettát. Láttam, hogy egyesek felállnak, összeszedik asztalukról az aprópénzt, és elindulnak a szélrózsa minden irányába. Jól is voltam, meg rosszul is voltam, már nem emlékszem pontosan. Ittam még egy pohárral, aztán egy harmadikkal, miközben ezt mondtam magamnak: “Szegénykém, a végén még egy rabkocsiban fogsz kikötni, mit akarsz tulajdonképpen?” És azt hiszem, már tudtam, mit akarok.

Még nem egész tisztán, még csak valami szorongáshoz hasonló meghatározhatatlan nyugtalanság motoszkált bennem. Hallgattam a lágy, majdnem bizalmas női hangot, amely szünet nélkül ismételte a hangszóróban, melyik ajtón át lehet Portugáliába vagy Argentínába távozni. Ígéretet tettem magamnak, hogy ide újra eljövök, leülök pontosan ehhez az asztalhoz, és még tudom is én mi minden. Fizettem. Ittam az én szép viharmadaram egészségére – mondtam. És kész. Felálltam, összeszedtem az aprópénzt az asztalról és – irány a tenger!

*

Na nem, ezt nem vallottam be rögtön. Az önmagammal való alkudozásban világbajnok vagyok. Mikor beszálltam, még csak arra gondoltam, hogy igazán nem nagy ügy, ha egy-két órára megtartom a kocsit, és hogy még ha Caravaille megtudná is, ahhoz csak van jogom, hogy útközben megebédeljek. Teszek egy kört Párizsban, megállok valahol egy sülthús-krumplira meg egy kávéra, átmegyek szép lassan a Bois de Boulogne-on, és mondjuk úgy négy óra felé visszaviszem a kocsit a kertbe. Helyes? Helyes.

Ráérősen tanulmányoztam a műszerfal mechanizmusát. Mikor megtaláltam a kocsitető vezérlőgombját, undorral gondoltam Anita dühkitörésére. A hosszúkás sebességmérő, nagy fémszámokkal, 120 mérföld maximumot mutatott. Kiszámítottam, hogy ez közel 200 km/óra, bizony, picim! Leltároztam a kesztyűtartóban is. Csak a forgalomban elkövetett kihágások papírjai, garázsszámlák meg autótérképek voltak benne. A forgalmi engedély meg a biztosítási kötvény, amelyeket egy átlátszó műanyag tasakban találtam meg, Caravaille egyik társaságának a nevére szólt, a cím pedig a sajátja, Rezgőnyárfa utca. Azt beszélik, hogy négy ilyen többé-kevésbé fiktív társaság van a nevén, s hogy így manipulál az ügynökség számláival, de én ebből egy kukkot se értek, a főkönyvelő meg titkot csinál belőle. Megkönnyebbültem, hogy a papírok nem Anita nevére szóltak. Ami senkié se – szóval nem személyi tulajdon –, azt egyszerűbb kölcsönvenni.

Kiszálltam, hogy megnézzem, mi van hátul, a csomagtartóban: rongyok, egy valódi szivacs meg egy Thunderbird reklámprospektus. Találomra kivettem a prospektust. Amint újra a volánhoz ültem – amely elmozdult jobb felé, hogy kényelmesen el lehessen helyezkedni, igazán felséges volt! –, észrevettem, hogy az emberek megfordulnak, és engem néznek. Nem egészen azzal a tekintettel, ahogy nézni szoktak, még ha szűk szoknyát viseltem is, s talán többet mutattam a lábamból, mint illett volna. Na, ebből elég, mondtam magamban, de azért mégiscsak kellemes érzés, ha az emberek meresztgetik a szemüket. Igaz? Igaz.

Királynőien tolattam, elhagytam a parkolóhelyet, kecses ívben elkanyarodtam a repülőtér előtt, és az első útkereszteződésnél megálltam. Egy tábla mutatta az irányt Párizs felé, meg a másikat is, dél felé. Felkötöttem a kendőmet, hogy időt nyerjek a gondolkozásra. Mögöttem dudált egy autós. Intettem, hogy menjen a fenébe, meg menjek én is, és elindultam dél felé. Párizsban ebédelni nem vicc, azt csinálom mindennap. Milly-la-Forêt-be megyek, mert olyan szép neve van, és mert ez legalább újdonság lesz, és nem sülthús-krumplit fogok rendelni, hanem valamiféle ínyencséget, málnával, keresek egy éttermet, ahol a szabadban terítenek – akkor hát a kérdés le van zárva, három koktélt már benyakaltál, azon járjon hát az eszed, amit csinálsz, különben az autómentő visz haza. Mikor gondolatban idáig jutottam, sétahajótempóra váltottam át.

Éppen akkor előztem meg az első kocsit az autóúton, mikor a Milly-la-Forêt felé vezető elágazáshoz értem, s már ez is elég magyarázat lenne arra, miért is mentem tovább. De mindenképpen továbbmentem volna. A kormány lágyan engedelmeskedett a kezemnek, a nap lágyan sütött az arcomra, lágyan fújt át rajtam a langyos szél az emelkedőknél, és bármilyen hosszúak voltak az emelkedők és meredekek a lejtők, csendesen, engedelmesen és sebesen szárnyalt a tájban álmaim óriás madara, a cinkosom, a barátom: megátalkodott voltam, talán ha ütnek, csak akkor állok meg. Láttam, hogy más autók is robognak ugyanabba az irányba, mint én, bennük gyerekek nyomkodják orrukat az ablaküveghez, testben-lélekben felkészülve a vakációra, strandlabdák az agyontömött kofferokban, amiket végül is spárgával kellett összekötözni, hajók, lefektetett árbocrudak utánfutókon, útban a tenger felé. Egy fiatal pár tekintetében, mikor kocsink egy pillanatra egy vonalba került, kis cinkosságot láttam. Mindaddig, míg az autóútról le nem tértem, meg akartam hagyni magam – és minden bizonnyal másokat is – abban a hitben, hogy én is velük megyek, hogy este talán ugyanabban a szállodában fogunk megpihenni, valahol Valence és Avignon között. Tiszta dili.

Mikor lassítottam, hogy letérjek az autóútról, Főmama megszólalt: “Kérlek szépen, hallgass rám, csak bajt csinálsz magadnak, vidd vissza a kocsit.” Megesküdtem mindenre, ami szent, hogy az első útbaeső étteremnél – vagy legalábbis az első valamirevalónál – nem megyek tovább, és amint kifizettem a számlát, visszamegyek Párizsba. Főmama azt mondta, hogy csak az alkohol szól belőlem, mikor itt esküdözök, és hogy később egyre nehezebb lesz abbahagyni ezt az őrültséget. Egy útjelző táblán láttam, hogy már ötven kilométert tettem meg. Egy pici kis szorongás fogott el. Alig néhány órája kezdődött ez az egész, talán öt vagy hat órája, de valahogy minden a visszájára fordult, minden olyan távol van tőlem, mint az álom ébredés után.

Megálltam egy autósvendéglőnél Fontainebleau mellett. Csillogó nikkelvilág, nagy, nyitott ablakok, az egyik, majdnem szemközt az asztalommal, a mozdulatlan Thunderbirdöt keretezi. Benn alig voltak, néhány pár csupán. Hosszasan követtek a tekintetükkel, mikor beléptem, bizonyára a kocsi miatt, meg talán azért is, mert túlzottan magabiztosan viselkedtem. Odabenn nagyon világos volt, úgyhogy fenn hagyhattam a sötét szemüvegemet.

Rendeltem egy szelet bárányhúst provanszál paradicsomszósszal, pitypangsalátát és fél liter száraz rosét, mivelhogy negyedet nem lehetett, és mert ez azért mégis kevésbé száll majd a fejembe, mint a vörösbor – persze, mondod te, kicsikém! Kértem egy újságot, erre ugyanazt a France Soir-t hozták, amit Orlyban otthagytam. Ebből se olvastam el többet. És Anitára gondoltam, hogy milyen ideges volt, ha a barkochbában nem találta ki, mire gondoltam, meg arra, hogy körülbelül 2000 frankom lehet az N. C. I. Bankban. Elővettem a betétkönyvemet, hogy meggyőződjem róla. Kétezerháromszáz frank volt benn, de be kell még fizetnem a televíziórészletet, és el kell küldenem a havi kétszáz frankot az árvaháznak. Kiszámítottam, hogy azzal együtt, ami a pénztárcámban meg a reggel kapott borítékban van, több mint háromezer frank lehet nálam. Ebből bizony egész évben nem élhetek úgy, mint egy nábob, de négy napra – szombat, vasárnap, hétfő, kedd – számoltam az ujjaimon – gazdag voltam, mesésen gazdag. Nem voltam nagyon éhes, mindent a tányéromon hagytam. Ezzel szemben megittam egy cseppig a fél liter rosét, néha egy hét alatt sem iszom ennyit.

Egy pár, kifelé menet, megállt az asztalomnál. A férfi, kopaszodó halántékú, napbarnított, higgadt ötvenes, a nő jóval fiatalabb, drapp ruhában. A férfi megkérdezte, elégedett vagyok-e a Thunderbirddel. Felnéztem, mutatóujjammal megböktem középen a szemüvegemet, ahol mindig nyomot hagy az orromon. Azt feleltem, hogy ha nem lennék elégedett, akkor nem mulasztanám el, hogy ezt közöljem vele. A mosoly lehervadt az arcáról, s azt mondta, hogy elnézést. Engem viszont már bántott, hogy megjátszottam a hercegnőt, és utánaszóltam. Erre újra elmosolyodott.

Nem tudom, mit mondtam nekik a kocsiról, de leültek az asztalomhoz. Megettem a cukrozott málnát, ők már ittak kávét, de még egyet kértek, hogy engem is meghívhassanak. Azt mondták, hogy végig figyeltek az étkezés alatt, és biztos, hogy ismernek valahonnan, vagy legalábbis láttak már valahol. A fiatal nő megkérdezte, színésznő vagyok-e. Úristen, mondtam, dehogy, a reklámszakmában dolgozom, egy ügynökséget vezetek. Akkor talán a televízióban láttak, interjúban vagy valami más műsorban? Mondtam, hogy az meglehet. A nő erre odafordult a férfihoz, és azt mondta: “Látod, nekem volt igazam.” Délre megyek, vagy onnan jövök? Mondtam, hogy Cap d’Antibes-ba megyek a barátaimat meglátogatni, és még Nizzában is van elintéznivalóm a hét végén. Boldog ember vagyok, ők már hazafelé tartanak. Montélimarig egész jól tudtak haladni az országúton, de ott több mint két órát vártak a szemközt jövő több kilométeres autósor miatt. Kerüljem el Lyont is, életveszélyes! Legjobb a 6-oson menni, és aztán nem tudom én milyen Demi-Lune-ön át vissza a 7-esre. Persze, mondtam, én mindig így megyek. A férfi orvosezredes volt a hadseregben. Mondtam, hogy az én apám is az volt, csakhogy a német hadseregben, az anyám ugyanis félrelépett a megszállás alatt, le is borotválták a fejét, bizony, meg minden, ami ezzel járt. Úgy találták, hogy jó a humorom, s elbűvölten váltak el tőlem, még a címüket is ráfirkantották egy noteszlapra. Rágyújtottam egy cigarettára, s a noteszlapot is elégettem a hamutartóban.

Főmama erősködött, hogy becsíptem, hogy felhőszakadás várható, s hogy jobban tenném, ha bezárkóznék a mosdóba, mielőtt még könnyekben törnék ki. De nem sírtam. Már döntöttem: a kocsit kedd este, de lehet, hogy csak szerda reggel viszem vissza. Hazafelé majd lemosatom egy szervizben. Anita igazán nem olyan, hogy figyelné a kilométerórát. Senki sem fog megtudni semmit.

Kinn rágyújtottam még egy cigarettára, mentem egy darabig az útpadkán. A napfényben árnyékom keményen kirajzolódott, és amikor beszálltam a Thunderbirdbe, az ülések tűzforrók voltak. Fontainebleau-ba mentem. Találtam egy helyet a járda mellett, felvettem a jobb lábamra a cipőmet, és kiszálltam. Megvettem egy ruhát, amit már a kirakatban is szépnek találtam, de mikor felpróbáltam, még inkább: fehér muszlinból volt, habos szoknyarésszel. Vettem ugyanabban a butikban egy aranygombos fürdőruhát, egy melltartót, két bugyit, egy törökmintás pantallót, egy magasnyakú, ujjatlan, fehér pulóvert, két nagy frottírtörülközőt, egy pár mosdókesztyűt és kész. Mialatt a ruhán kicsit igazítottak, átmentem az utca másik oldalán egy üzletbe, és vettem egy aranypántos sarut, ami jól illett a nadrághoz. A világ minden kincséért se fordultam volna vissza, hogy otthonról, a rue de Grenelle-ből hozzam el a holmijaimat. Nem is annyira az oda-vissza útra elvesztegetett két óra miatt, inkább mert féltem, hogy akkor addig-addig gondolkozom, míg nem merek majd elindulni.

Az összevásárolt holmikat nagy papírzacskóba tették, bementem hát egy bőrdíszműveshez, kiválasztottam egy fekete bőrtáskát, és beletettem mindent. Gondolni sem akartam arra, mennyi csekket írok alá. Egyébként a fejemben egész skálája van a reflexeknek, szokásommá vált az óvatosság, ha olyan mértékben tékozolnám a vagyonomat, hogy az a week-endemet veszélyeztetné, már biztosan beindult volna a mechanizmus.

Beraktam a bőröndöt a Thunderbird csomagtartójába, de nyomban meg is bántam, hogy nincs a közelemben. Kivettem, és a hátsó ülésre tettem. A műszerfal órája négy órát mutatott. Széthajtogattam Anita egyik útitérképét, és kiszámítottam, hogy ha estig meg sem állok, akkor Chalon-sur-Saône környékén, talán Maconban éjszakázhatom. A térképen, kicsit lejjebb, olyan szívdobogtató neveket olvastam, hogy Orange, Salon-de-Provence, Marseille, Saint-Raphaël. Lekötöttem a hajam a kendővel, levetettem a jobb cipőmet, aztán indulás.

Fontainebleau-t elhagyva eszembe jutott, amit az orvosezredes mondott, s megkérdeztem egy virágárusnőt, hogy hol találom a 6-os utat. Vettem egy csokor ibolyát, és a szélvédőhöz tettem. Nem messze motoros rendőröket láttam, egy útkereszteződésnél beszélgettek. Most először gondoltam arra, hogy: “És ha Caravaille még a week-end alatt hazajön? Ha valami okból még ma este visszajön?” Akaratlanul is lassítottam.

Ha nem találja a helyén a kocsit, balesetre gondol, minden bizonnyal felhív telefonon (tudja egyáltalán a számomat?), én nem leszek otthon, erre a rendőrséghez fordul. Elképzeltem, hogy szétküldik mindenfelé a személyleírásomat, a rendőrök figyelik az utakat. És aztán, na nem, ez hülyeség. Nem kell azt gondolni, hogy mások is olyanok, mint én vagyok: ha ők azt mondják, hogy így vagy úgy fognak csinálni valamit, akkor úgy is csinálják. Caravaille szerda előtt nem jön haza. Vele van a felesége, a kislánya, csak nem rontja el nekik ezt a párnapos nyaralást! Lélegezz jó nagyokat, mondja majd a kicsikének, és elviszi sétahajózni a tóra. Különben is, minek jönne vissza Párizsba? Szerdáig ott megállt az élet. Ilyenkor az élet nem is egészen élet, én is csak arra az időre vagyok autótolvaj, ameddig egy július 14-i keringő tart, semmi értelme, hogy ijesztgessem magam, és az ijesztgetést még komolyan is vegyem. Fokoztam a tempót. Az ég tiszta, mélykék volt, majdnem mályvaszínű. A búzaföldeken meleg fény szitált. A szorongás, ami már akkor jelentkezett, amikor az autóútról letértem, végleg belém költözött, meghúzódott ugyan, de konokul ott volt, a lelkiismeretem legcsendesebb, leghomályosabb zugában, és néha egy semmiség miatt, oktalanul, hirtelen felneszelt, mint a megzavart állat vagy mint álomba merült másik énem.

*

Áthaladtam a Yonne völgyén. Emlékszem, hogy megálltam Joignyban egy bisztrónál: cigarettát akartam venni, meg vécére menni. A pult mögött autóbaleseteket megörökítő fotók sorakoztak a falon, mellettük egy nemzetiszínű plakát a week-end szórakozási lehetőségeit hirdette. Sofőrök sörüket iszogatva beszélgettek. Mikor közéjük álltam, elhallgattak, s amikor ki akartam fizetni a gyümölcslevet, egyikük odaszólt a tulajnak, hogy írja azt is az ő számlájára. Én tiltakoztam, de akkor a pali délies akcentussal azt mondta, hogy “még csak az hiányozna, hogy visszautasítsa”, erre visszavettem a pénzemet. Már éppen beindítottam a motort, mikor ő is kijött egyik társával, és mielőtt elindult volna a kamionja felé, megállt mellettem. Barna haja volt, annyi idős lehetett, mint én, nemtörődöm mosolyával olyan volt, mint egy fogpasztareklám. Tekintetét a karosszéria és a kosztümöm kivágása között sétáltatva, ugyanazzal az akcentussal, mint az imént, azt mondta: “Jó huzatja lehet ennek a kis motornak.” Helyeslően bólintottam. Azt mondta, kár hogy nem találkozunk többé. Amikor elindultam, akkor nyitotta ki a kamion ajtaját, és ugrott fel a vezetőfülkébe. Utánam integetett. Azt kiáltotta: “Ha mégis találkozunk, visszaadom!” Volt valami a kezében, de már túl messze voltam ahhoz, hogy ki tudjam venni, mi az. Aztán rájöttem, mikor a szélvédőre néztem. Valahogy elcsente az ibolyacsokromat.

Auxerre után egy félig kész autóútra tértem rá, gyorsabban hajtottam, mint valaha álmodni is mertem. Avallontól délre visszataláltam a 6-os útra. A nap már nem állt olyan magasan, de még meleg volt. Én mégis fáztam. A fejem üresen zakatolt. Azt hiszem, izgatott voltam és féltem, miközben meztelen talpam egyre erősebben nyomta a gázpedált. És azt hiszem, emiatt tulajdonítottam, nem sokkal ezután, túlontúl nagy jelentőséget egy jelentéktelen kis esetnek. Ha kihallgatnak, ezt meg sem szabad említenem. Mindent összezavarna, kételkednének a józan eszemben, s azontúl nem hinnék el, amit mesélek.

Az első faluban történt, amelyen az országutat elhagyva áthaladtam. Szent igaz, hogy a falu ismerősnek tűnt. Szent igaz. De melyik falu nem tűnt volna ismerősnek, szürke házaival, a kék ég felé mutató templomtornyával, a látóhatáron dombokkal, nyári napfényben fürdő hosszú, olyan hosszú utcájával, hogy belefáradt a szemem, mikor végignéztem rajta, és meg is álltam – régtől, nagyon régtől fogva ismerősnek tűnt, túlságosan is régtől fogva, semhogy elő lehessen csalni az emlékezetből egy apró részletet, egy nevet.

Fekete kötényes, barázdált arcú, sovány öregasszony ült összehajtható széken egy cukrászda előtt; a cukrászda keskeny ajtaja olyan volt, mint egy árnyékos bemélyedés a falban. Nagyon lassan, káprázó szemmel hajtottam, mikor egyszer csak oda kellett néznem, és láttam, hogy az asszony felém int, odahív. Megálltam a járda mellett. Csak üggyel-bajjal tudott járni, nagyon lassan ért hozzám. Kiszálltam. Hangja erős volt, de rekedt, asztmától reszelős, nehezen értettem, mit mond. Azt mondta, hogy reggel nála felejtettem a kabátomat. Emlékszem, hogy borsóhüvelyek voltak a kezében, s hogy mielőtt felállt, kosarat tartott a térdén. Mondtam, hogy téved, nem felejtettem nála a kabátomat, azon egyszerű oknál fogva, hogy nem is jártam még soha itt. De erősködött: ő maga hozta ki nekem a kávét, a vajas kenyeret, látta rajtam, hogy nem vagyok egészen magamnál, így nem is lepődött meg, mikor egy széken megtalálta a kabátomat. Mondtam, hogy itt valami tévedés van, de azért nagyon köszönöm, hogy szólt, és sietve újra beszálltam a kocsiba.

Féltem tőle. A szeme valahogy gonoszan fürkészte az arcomat. Utánam jött. Ráncos barna kezével megragadta a kocsi ajtaját, pereme a húsába vágott. Megismételte, hogy kávét ittam és vajas kenyeret ettem, mialatt “rendbe tették” a kocsimat.

Képtelen voltam beindítani a motort. Önkéntelenül is igazolni kezdtem magam: reggel Párizsban voltam, tudom is én, hány kilométerre innen, egyszerűen összetéveszt két kocsit. Erre viszont gonosz öregasszonymosollyal borzasztó dolgot felelt, legalábbis abban a percben borzasztónak tűnt:

“Az autót éppen »rendbe tették«, azt nem is láttam. De magát, magát láttam.”

Nem tudom, mi ütött belém. Kitéptem az ajtót a kezéből, rákiáltottam, hogy hagyjon békén, hogy nem ismerem, soha nem láthatott engem, ne is akarja bemesélni nekem, hogy látott, soha, soha. Akkor vettem észre, hogy a faluból már többen is hallótávolságban állnak körülöttünk. Bennünket bámultak. Gyorsan elhajtottam.

Hát igen. Ez történt egy negyedórája, vagy talán még annyi sincs. Csak mentem egyenesen előre. Megpróbáltam Főmamára gondolni, valami olyanra, ami biztonságot ad, a szobámra, a tengerre. Nem tudtam. Megláttam egy benzinkutat az út bal oldalán. Orlyban megnéztem, mennyi van a tankban, majdnem tele volt. A felét már elhasználtam, de még jó sok kilométerre elég lett volna, ami maradt. Mégis megálltam. A férfi, aki hozzám lépett, hogy kiszolgáljon, két autóssal tréfálkozott. Nem volt rajta se sapka, se overall. Egy fehér falú épület felé mentem. Levettem a kendőmet. Emlékszem a lépteim csikorgására a kavicson, és különösen a napfényre, amely már ezernyi foltra szakadozva sütött át a dombokat borító fák lombjain. Odabent hűvös árnyék és csend volt. Megfésülködtem, kinyitottam a mosdó csapját. Akkor a másik énem, a szorongásom, sikoltozva, üvöltözve felébredt. Hátulról elkaptak – olyan hirtelen történt az egész, hogy kapálódzni is alig volt időm, és hideg fejjel, de kétségbeesetten, tudom, igen, tudom, hogy egy örökkévalóságnak tűnő pillanat alatt megértettem, mit akarnak, és könyörögtem, könyörögtem, hogy ne tegyék – összezúzták a kezemet.

Az autó

Manuel egész pontosan el tudta volna mondani, milyen is volt. Egy legújabb évjáratú, teljesen automatizált Thunderbird: 300 lóerős, nyolchengeres V-motor, 180 kilométeres maximális sebesség, 100 literes tank. Manuel tizennégy éves kora óta dolgozott autókkal – most már a negyvenhez közeledett –, és minden érdekelte, ami négy keréken gurul, majdnem annyira, mint ami két lábon és magas sarkon jár. Kizárólagos olvasmányai az Autófigyelő és a női szépségápolószer-prospektusok voltak, ez utóbbiakból a patika pultján talált néha egyet-egyet.

Amerikában élvezte volna, hogy bemutatja szakértelmét. Ott meghallgatják az embert. Akkor is, ha nem beszéli jól a nyelvüket, akkor is, ha száz évig gondolkozik, míg rátalál egy szóra. Manuel baszk volt, fiatal korában Amerikában élt, legtovább az Ohio állambeli Toledóban. Az idősebbik bátyja, a kedvence ott is maradt. Amerikából a legjobban ezt a bátyját sajnálta, meg egy vörös hajú lányt, akivel együtt sétahajókáztak a Maumee Riveren, az ottani baszk kolónia ünnepségén. Nem történt köztük semmi, a lány egy másik alkalommal feljött a lakására, ő megpróbálta a kezét a szoknyája alá csúsztatni, de az nem akarta.

Volt több nője is, mialatt Toledóban dolgozott, de többnyire kurvák vagy férjes asszonyok, úgyhogy minden nosztalgia nélkül gondolt rájuk. Akkoriban túlságosan is tele volt energiával – magyarázta magának –, túlságosan türelmetlen volt, de ha egy kicsit erőlködik, Maureent is megkaphatta volna, mint a többieket. Maureennak nevezte a vörös hajú lányt, ha visszagondolt arra az ünnepségre a folyón, talán mert ez a név valahogy úgy hangzott, mint a Maumee, és olyan íres csengése volt, de a lány igazi nevére már nem emlékezett. Talán nem is ír volt. Néha az is előfordult, amikor a borban csak bánatot talált, hogy már abban sem volt biztos, hogy a lánynak vörös haja volt.

A felesége kislányának is – aki kétéves volt, mikor ő a papája lett – a Maureen nevet adta, de mindenki csak Momónak vagy Ririnek hívta, még a tanítónő is, és ő nem tehetett ellene semmit. Az életben hiába próbál magának bárki is félretenni egy darabka kenyérhéjat, addig-addig ügyeskednek a többiek, míg csak ellopják tőle.

Manuel nem szerette, ha akadékoskodónak tartják, különösen az ügyfelek, és tapasztalatból tudta, hogy ha valaki francia kocsiból száll ki, és megkérdezi egy másik autóról, hogy hát ez meg mi fán terem, akkor csak annyit akar tudni, hogy mibe kerül. Hogy technikailag fabatkát sem ér, arról előre meg vannak győződve. Kivéve talán a szakértőket, azok viszont nem tesznek föl kérdéseket, legfeljebb froclizzák az embert. Így a homokszín üléses Thunderbirdről is csak ennyit mondott: “Belekerülhet vagy ötszázezerbe! Simán!”

Teletöltötte a tankot. Letörölte a szélvédőt. Charles Baulu, az egyik szőlősgazda a faluból, és egy saulieu-i ingatlanügynök, egy langaléta alak állt mellette, aki háromszor egy héten fordult meg nála a 404-esével, de Manuel a nevét sem tudta. Ebben a pillanatban hallották meg a sikoltozást. Manuel is, akárcsak a többiek, néhány másodpercre megbénult, de igazából nem is nagyon lepődött meg. Legalábbis nem annyira, amennyire várható lett volna, ha egy másik nőről van szó.

De amikor ezt meglátta, valami azt súgta neki, hogy nem egészen normális. Talán a sötét szemüvege miatt, talán a szűkszavúsága miatt (csak a legszükségesebb szavakat volt hajlandó kimondani), vagy inkább amiatt, ahogy a fejét oldalra hajtotta, miközben közönyösen, unottan lépegetett. Nagyon szép, egészen sajátságos járása volt, hosszú lábainak előrehaladó mozgása mintha a csípő hajlatából indult volna ki. Sebzett állatra emlékeztette Manuelt, nem tudta eldönteni, hogy antilopra vagy valami macskafélére, de mindenesetre valami éjszakai világból idetévedt állatra: mert a szőke hajzuhatag alatt bizonyára árnyékos, sötét gondolatok rejtőztek.

Most mind a hárman ott voltak körülötte, miközben Manuel irodája felé tartott. Mikor kilépett a mosdóból, támogatni akarták, de ő elhárította a segítséget. Már nem sírt. Magához szorította dagadt kezét, amelyen pontosan az ujjak tövénél megkékült, éles vonal húzódott. Már visszanyerte sajátos járását, sima, tökéletesen mozdulatlan arcélét, a rövid, egyenes orral és az összeszorított szájjal. Még így, bepiszkolódott fehér kosztümjében, kicsit kócosan is megőrizte Manuel szemében azt a jelleget – s e megállapítás valószínűleg helytálló is volt – hogy valami ruganyos macskaféle egy dagadt pénztárcájú pali háreméből.

Még valami bántotta Manuelt, talán még annál is jobban, mint az, hogy a hölgy mellett valamiképpen szánalmas kis pasasnak érezte magát, mert a nő felette állt az ő csábítási trükkjeinek, sőt egész trükk-készletének. Az iroda küszöbén, az anyja mellett ott állt a kislány is, és nézte, ahogy közelednek. Manuel jobban szerette volna, ha nem áll ott. Hétéves volt a kicsike, és Manuel, bár élete minden pillanatában tudatában volt, hogy valójában nem az övé, ehhez a kis lényhez ragaszkodott a legjobban. És az is őhozzá. Sőt csodálta is őt, mert osztálytársainak a papái valamiféle alázattal fordultak hozzá, ha nem indult be a kocsijuk motorja, ő meg a puszta kezével be tudta mindet újra indítani. Dühöngött, hogy a kislány ilyen zavaros helyzetben látja.

Leültette a Thunderbirdös hölgyet az irodában, a nagy üvegablak mögött. Senki nem szólt egy szót se. Nem merte elküldeni a kislányt, mert félt, hogy akkor megharagszik rá. Kiment a konyhába, elővett egy üveg konyakot a konyhaszekrényből, és elvett egy tiszta poharat a mosogatóról. Miette, a felesége utánajött.

– Mi történt?

– Semmi. Nem tudom.

Ivott egy kortyot az üvegből, mielőtt visszament. Miette, tisztára elvből, figyelmeztette, hogy sokat iszik, ő meg baszkul visszafelelt, hogy így legalább előbb hal meg, és akkor az asszony újra férjhez mehet. A nő először valami menekült spanyol katonához ment hozzá, akiről Manuel hallani sem akart, de nem féltékenységből. Nem szerette a feleségét, legalábbis már nem. Néha az is eszébe jutott, hogy az asszony felszarvazta a spanyolt, és valaki más csinálhatta neki a gyereket. Akárki.

Egy fél pohár konyakot az irodai fémasztalra tett, s mindenki csendben figyelte. A Thunderbirdös hölgy csak nemet intett, és nem nyúlt utána. Manuelt bosszantotta a kicsike miatt, hogy neki kell először megszólalnia, mert előre érezte, hogy idegenes akcentusa meg fogja lepni a többieket, és ez az adott pillanatban valahogy nevetségesen fog hatni. Ideges mozdulatot tett, hogy enyhítse a dolgot.

– Maga azt mondja, hogy megtámadták, de nem volt ott senki. Aki itt volt az állomáson, az most is mind itt van. Én igazán nem értem, hölgyem, miért mondja, hogy megtámadták, fogalmam sincs róla.

A hölgy a sötét szemüveg mögül ránézett, de ő nem látta a szemét. Baulu és az ingatlanügynök még mindig hallgatott. Bizonyára azt gondolták, hogy a nő epilepsziás vagy ilyesmi, és kellemetlenül érezték magukat. Manuel azonban tudta, hogy másról van szó. Mikor visszajött Franciaországba, az első évben ellopták egy éjjel a pénzestáskáját Toulouse mellett, egy benzinkútnál. Úgy érezte, most hasonló helyzetben van, de nem tudta volna megmondani, miért.

– Valaki bejött – állította a hölgy. – Maguknak látniuk kellett, hiszen kint álltak az épület előtt.

A hangja ugyanolyan vontatott volt, mint a járása, de tisztán csengett, és nyoma sem volt benne felindultságnak.

– Igen, ha valaki bement volna, láttuk volna – mondta Manuel. – De éppen arról van szó, hogy senki se ment be, hölgyem, senki.

A hölgy Baulu és az ingatlanügynök felé fordult. Baulu vállat vont.

– Talán csak nem azt akarja mondani, hogy közülünk volt valaki? – kérdezte Manuel.

– Nem tudom. Nem ismerem magukat.

Mindhárman hang nélkül, elképedt arccal néztek rá. Manuelt még inkább elfogta az a szorongás, amit a toulouse-i éjszakára visszagondolva érzett. De aztán rögtön megnyugodott, hiszen a másik kettőt egy pillanatra sem hagyta magára, mialatt a hölgy a mosdóban volt – az alatt az öt-hat perc alatt –, és a megváltozott hangulatú csendből érezte, hogy azok is tartanak a nőtől. Utána egyébként az ingatlanügynök szólalt meg. Manuelhez fordult:

– Talán jobb lenne, ha a felesége elvinné a kislányt.

Manuel baszkul odaszólt a feleségének, hogy Riri nem maradhat itt, és ő sem, hacsak nem akarja kihúzni a gyufát, arra pedig örök életében emlékezni fog, úgyhogy jobban teszi, ha elpárolog. Mire az visszafelelt baszkul, hogy Manuel meg megerőszakolta őt, egy csodálatos ember özvegyét, úgy, hogy még a gyászruhát sem vette le róla, nem csodálkozna hát túlságosan, ha megtudná, hogy mással is megtette ugyanezt. De azért, kiment a kislánnyal együtt, aki visszafordult a hölgy és Manuel felé, és találgatta, kit vádolhatnak és mivel.

– Hármunk közül senki se ment be oda – mondta Baulu a hölgynek. – Ne állítson olyat, ami nem történt meg.

Baulu súlyos ember, a hangja is súlyos. Amikor a faluban pókereznek, ő kiabál leghangosabban. Manuel úgy érezte, hogy Baulu ezúttal pontosan azt mondta, amit mondani kellett. Nem szabad olyan dolgokat állítani, amik nem történtek meg.

– A pénzét elvették? – kérdezte Baulu.

A hölgy habozás nélkül, határozottan nemet intett. Manuel egyre kevésbé értette, mire is akar kilyukadni.

– Hát akkor? Miért támadták volna meg?

– Én nem mondtam ki ezt a szót.

– De ezt akarta mondani, vagy nem? – vágott vissza Baulu.

Manuel a hölgy felé lépett. Hirtelen észrevette, hogy az teljes erejéből a szék hátának támaszkodik, és hogy fél. Azután két könnycsepp gördült ki a szemüveg mögül, és siklott lefelé lassan, egyenesen az arcán. A hölgy nem látszott többnek huszonöt évesnél. Manuel valami furcsa, idegességgel vegyes zavart érzett. Szeretett volna még közelebb menni a nőhöz, de nem mert.

– És először is, vegye le ezt a szemüveget! – mondta Baulu. – Nem szeretek olyanokkal tárgyalni, akiknek nem látom a szemét.

Manuel esküdni mert volna rá – és bizonyára az ingatlanügynök, sőt talán még Baulu is, aki csak a nagyobb hatás kedvéért túlozta el felháborodását –, hogy a hölgy nem fog engedelmeskedni, de megtette. Szinte azonnal, mintha félt volna, hogy erőszakkal kényszerítik rá, s ez olyan hatást tett Manuelre, mintha meztelenre vetkőzött volna. Nagy, sötét, teljesen megadó szeme volt, visszatartott könnyei ott ültek a szeme sarkában, és az ördögbe is, szent igaz, hogy így sokkal szebb volt és nyíltabb.

A másik kettőre is ugyanígy hathatott, mert újra hosszú csend következett. Aztán a hölgy szó nélkül felemelte megdagadt kezét, és odamutatta nekik. Manuel ekkor félrelökte Baulut, és a hölgyhöz lépett, aki csak homályosan látta őt.

– Micsoda? – mondta Manuel. – Még mit nem! Csak nem akarja beadni nekünk, hogy ezt itt csinálták magával? Hiszen már reggel is ilyen volt a keze!

Magában ugyanekkor azt gondolta: “Nem, a dolog nem áll össze”, pedig az előbb már azt hitte, érti, mire megy ki a játék, ez az egész komédiázás – ez a szélhámosság –, de most rájött, hogy van valami képtelenség a dologban, ami az egész konstrukciót összedönti. Ha például a nő azt akarná elhitetni, hogy nála, Manuelnél sebesítették meg, és ahelyett, hogy feljelentené a rendőrségen, így akarna egy kis pénzt kicsikarni belőle (persze nem menne vele sokra, bár egyszer megkóstolta már a börtönt), mi az ördögnek jelent volna meg már reggel is ugyanezzel a sérüléssel?

– Nem igaz!

A hölgy megpróbált felállni, erőteljesen rázta a fejét. Baulu is odaugrott Manuel mellé, hogy ketten támogassák a nőt. Látták a kosztümkabát kivágásában, hogy alatta csak egy fehér csipkés melltartó van, és hogy az a rész, amit melléből a melltartó látni engedett, ugyanolyan aranybarna, mint a többi. Aztán a hölgy mégis beletörődött, hogy ülve marad, mire ők hátraléptek. Újra feltéve szemüvegét, megismételte, hogy “nem igaz”.

– Micsoda? Mi nem igaz?

– Reggel még nem volt semmi a kezemmel. És ha lett volna is, maga akkor se látta volna, mert én akkor Párizsban voltam.

A hangja újra határozott, az arckifejezése megvető volt. Manuel jól látta ugyan, hogy nem pontosan megvetés volt az, inkább csak erőlködött, hogy ne fakadjon újra sírva, igyekezett hölgyhöz méltó arcot vágni. Vizsgálgatta tehetetlen bal kezét és a különös vonalat, majdnem az ujjak tövénél.

– Maga nem Párizsban volt, hölgyem – mondta halkan Manuel. – Ezt aztán nem tudja senkivel elhitetni. Nem tudom, mi a szándéka, de azt itt senkivel el nem hiteti, hogy én hazudok.

A hölgy felnézett, de nem rá, kinézett az ablakon. Ők is követték a tekintetét, és látták, hogy Miette épp egy kis Citroën-furgon tankját tölti tele. Manuel megszólalt:

– Én javítottam meg ma reggel a Thunderbird hátsó lámpáit. Megszakadt bennük az áramkör.

– Nem igaz.

– Nem mondok olyat, ami nem igaz.

A hölgy hajnalban érkezett ide, ő éppen rumos kávét ivott a konyhában, mikor a kopogására felfigyelt. Kiment hozzá, a hölgy arca akkor is ugyanilyen volt, mint most, nyugodt és feszült egyszerre, készen arra, hogy sírva fakadjon egy semmiségen, de ha megtámadják, akkor védekezzék. Méregette Manuelt sötét szemüvege mögül, nézte a nadrágjába begyűrt pizsamakabátot. “Elnézést, mennyi lesz?” kérdezte Manuel, mert azt hitte, hogy benzinért állt meg. De a hölgy csak annyit felelt, hogy a hátsó lámpái nem működnek, és hogy fél óra múlva visszajön a kocsiért. Elvett egy nyári köpenyt az egyik ülésről, egy fehér köpenyt. Aztán elment.

– Összetéveszt valakivel – mondta a hölgy. – Én Párizsban voltam.

– Hagyjuk ezt a mesét – mondta Manuel. – Igen, összetévesztem magát, magával.

– Összetéveszthet két kocsit.

– Ha egyszer valami a kezemben volt, akkor azt én még az édes testvérével sem tévesztem soha össze. Maga téveszti össze Manuelt valaki mással, hölgyem. Azt is elárulhatom, hogy mikor helyreállítottam az áramkört, kicseréltem a csavarokat is, ha valaki megnézi, láthatja, hogy most Manuel csavarjai vannak ott.

El is indult rögtön az ajtó felé, de Baulu a karjánál fogva visszatartotta.

– Biztos csináltál valami kis írást erről a javításról, nem?

– Én és a számlák! Arra nekem nincs időm – mondta Manuel. (Teljesen őszinte akart lenni:) – És különben is, csak nem írok fel két kilót, hogy abból még Ferrante is leszedje a részét!

Ferrante az adószedő volt, a faluban lakott, esténként együtt iszogattak. Manuel akkor is így beszélt volna, ha történetesen Ferrante is ott van.

– De a hölgynek adtam róla papírt.

– Számlát?

– Olyasmit. Egy darab papírt, szóval egy noteszlapot, pecséttel, miegymás.

A hölgy hol Baulura, hol Manuelre nézett. Megdagadt kezét a másikkal támasztotta. Lehet, hogy szenvedett. Nehéz volt kitalálni, mit is gondolhat vagy érezhet a szemüvege mögött.

– Tanúm is van – mondta Manuel.

– Ha a hölgy ügyet akar csinálni a dologból, akkor a felesége meg a lánya nem ér semmit – mondta az ingatlanügynök.

– Hagyja békén a lányom, az ördögbe is, csak nem keverem bele a kicsit ilyesmibe! Pacaud-ékra gondolok.

Pacaud-éké volt a faluban az egyik bisztró. Az öregasszony meg a menye korán keltek, hogy kiszolgálják az auxerre-i úton hajtó kamionsofőröket. Manuel hozzájuk küldte a fehérkosztümös hölgyet, amikor az megkérdezte, van-e valami ilyenkor nyitva. Különös, magányos nő volt, éjszaka vezetett, sötét szemüvegben bukkant elő az éjszakából. (Manuel nem tudta, hogy rövidlátó, és azt akarja titkolni.) Már ez maga olyan különös volt, hogy Manuel az utolsó pillanatig nem is vette észre a kötést a bal kezén. Fehér kötés a hajnali fényben.

– Rosszul vagyok – mondta a hölgy. – Hagyjanak elmenni. Orvoshoz akarok menni.

– Pillanat – mondta Manuel. – Bocsásson meg egy pillanatra. Maga innen Pacaud-ékhoz ment, ők is megmondhatják. Felhívom őket.

– Egy bisztróról van szó? – kérdezte a hölgy.

– Pontosan.

– Ők is összetévesztenek.

Csend lett, s azalatt a hölgy mozdulatlanul nézte hármójukat, ha látták volna a szemét, azt is láthatták volna, hogy makacsul néz, s Manuel most már biztos volt benne, hogy egyszerűen csak dilis, de nem akar semmi rosszat, egész egyszerűen dilis. Manuel megszólalt, olyan gyöngéden, hogy ez még magamagát is meglepte:

– Volt kötés a kezén ma reggel, biztosíthatom.

– De az imént, amikor jöttem, nem volt.

– Nem? – (Manuel kérdőn nézett a többiekre, de azok csak a vállukat vonogatták.) – Ez nem tűnt fel nekünk. Hát aztán? Reggel viszont volt, ha mondom!

– Az nem én voltam.

– Akkor meg miért jött vissza?

– Nem tudom. Nem jöttem vissza. Nem tudom.

Újra két könnycsepp gördült le az arcán.

– El akarok menni. Orvoshoz akarok menni.

– Elviszem egy orvoshoz – mondta Manuel.

– Ne fáradjon.

– Hallani akarom, mit mesél neki – mondta Manuel. – Csak nem akar valami kellemetlenséget a nyakamba varrni, mi?

A hölgy idegesen intett, hogy szó sincs róla, és mikor felállt, a többiek ezúttal meghátráltak.

– Maga azt mondja, hogy tévedek, hogy Pacaud-ék is tévednek, hogy mindenki téved – mondta Manuel. – Fogalmam sincs, mit képzel.

– Hagyd békén – mondta Baulu.

Mikor kiléptek, elöl a hölgy, aztán az ingatlanügynök, végül Baulu és Manuel, már több kocsi állt a benzinkút előtt. Miette, aki sose volt valami fürge, kapkodva ment egyiktől a másikig. A kislány az országút szélén egy homokbuckán játszott más gyerekekkel. Karját lóbálva, maszatos arccal odajött Manuelhez, mikor látta, hogy az beszáll az öreg Frégate-jába, és hogy vele megy a párizsi hölgy is.

– Menj vissza játszani – mondta Manuel. – A faluba megyek, aztán jövök haza.

De a kislány csak állt ott csendesen a kocsi ajtajánál, mialatt apja bemelegítette a motort. Le nem vette szemét a mellette ülő hölgyről. Amikor Manuel a szivattyúk előtt megfordult, Baulu és az ingatlanügynök már a többi autósnak mesélte az esetet. Látta a visszapillantó tükörben, hogy mindenki utánuk néz.

A nap lebukott a dombok mögött, de hamarosan újra fel fog tűnni, a falu másik végén, mintha újra alkonyodna. Mivel Manuel nehezen viselte el a csendet, arról mesélt a hölgynek, hogy valószínűleg ezért nevezik a falut Deux-Soirs-lès-Avallonnak. Az láthatóan oda sem figyelt.

Manuel Garat doktorhoz vitte el, akinek a templomtéren volt a rendelője. Nagyon magas, erőteljes, szálfatermetű öregember volt a doktor, évek óta ugyanazt a seviot-öltönyt hordta. Manuel jól ismerte, mert jó vadász volt és szocialista, akárcsak ő, és mert néha a doktor az ő Frégate-jával járt vizitelni, amikor saját, 48-as évjáratú kocsijának, ahogyan ő szokta mondani, “szívrohama” volt. Valójában, a többszöri generálozás ellenére, nem volt annak már se szíve, se semmije, már az autótemetőbe se tudott volna magától elmenni.

Garat doktor megvizsgálta a hölgy kezét, megmozgatta az ujjait, mondta, hogy majd megröntgenezi, de az ujjpercei – úgy látszik – nem ficamodtak ki. Az ütés a tenyér izmait roncsolta szét. Megkérdezte, hogyan történt a dolog. Manuel a háttérben maradt; az orvosi rendelő ugyanolyan hatást gyakorolt rá, mint a szemközti templom, meg aztán nem is hívták oda. A hölgy, rövid habozás után, egyszerűen csak annyit felelt, hogy baleset volt. Garat doktor a jobb kezére is rápillantott, pedig annak nem volt semmi baja.

– Balkezes?

– Igen.

– Körülbelül tíz napig nemigen fogja tudni használni a kezét. Ha akarja, betegállományba veszem.

– Nem fontos.

Bevezette a hölgyet egy fehérre meszelt szobába, ahol egy vizsgálóasztal, sok-sok üveg és egy nagy gyógyszeres szekrény volt. Manuel az ajtóig kísérte őket. A hölgy – hosszú, fehér sziluett a fehér falon – félig levette kosztümkabátját, épp csak annyira, hogy szabaddá tegye bal karját, de Manuel egy pillanatra mégis meglátta bársonyos, barna bőrét, megsejtette a csipkés melltartó alatt duzzadó kemény, a karcsú termethez képest váratlanul súlyos mellet. Aztán nem mert tovább se leskelődni, se elosonni, még a nyálát se merte lenyelni, ostobának és – ki tudja, miért – szomorúnak érezte magát, mint egy kivert kutya.

Garat doktor megcsinálta a röntgenfelvételt, majd visszavonult, hogy előhívja; amikor visszajött, megerősítette, hogy nincs törés. Adott egy fájdalomcsillapító injekciót, a megdagadt kézfejet merev kötésbe szorította, amely a tenyeret és a kéz hátát is tartotta, a kötést előbb az ujjak között vezette át, aztán körbecsavarta, jó szorosan, egészen le a csuklóig. A művelet eltartott egy negyedórát, s ezalatt egyikük sem szólt egy szót sem. A hölgy, még ha szenvedett is, nem mutatta. Vagy azt a kezét nézte, amelyet éppen kötöztek, vagy a szemközti falat, s jobb kezének mutatóujjával többször is a szemüvegéhez nyúlt, hogy megigazítsa. Nem látszott zavartabbnak, mint bárki más, sőt talán még kevésbé. Manuel úgy döntött, hogy egyszer s mindenkorra lemond arról, hogy viselkedését megértse.

A hölgy nehezen tudott belebújni a kabátujjába, mert a vége szűk volt. Mialatt az orvos a szerszámait rendezte, Manuel segített a hölgynek néhány öltést felfejteni. Érezte parfümjének illatát, amely finom és tiszta volt, akárcsak a haja, és érzett még valami melegebbet is, a bőrének illatát.

Mikor visszamentek az irodarészbe, s Garat doktor írt egy receptet, a hölgy a táskájában keresgélt, elővett egy fésűt, jobb kezével megigazította a haját. Pénzt is vett elő, de Manuel azt mondta, hogy ezt majd ő elintézi a doktorral. A hölgy vállat vont – nem rosszkedvűen, Manuel jól látta, egyszerűen csak fáradtan –, és visszatette táskájába a pénzt a recepttel együtt. Aztán megkérdezte:

– Mikor történt?

Garat doktor értetlenül nézett rá, aztán Manuel felé fordult.

– Azt kérdezi, hogy mikor sérült meg.

Garat még kevésbé értette. Úgy méregette az előtte ülő fiatal nőt, mintha eddig nem jól látta volna.

– Miért, maga nem tudja?

A hölgy nem felelt, se szóval, se mozdulattal.

– Gondolom, rögtön idejött, nem?

– Ez az úr azt állítja, hogy már reggel is ilyen volt a kezem – mondta a hölgy, felmutatva bekötött kezét.

– Az nagyon is lehetséges, de hát végül is magának kell tudnia, nem?

– Lehetséges?

– Miért ne?

A hölgy felállt, köszönetet mondott. Mikor átlépte a küszöböt, Garat a karjánál fogva visszatartotta Manuelt, s kérdőn nézett rá. Manuel tehetetlen mozdulattal tárta szét a kezét.

Beült a volánhoz, visszavitte a hölgyet a Thunderbirdhöz, s közben azon tűnődött, hogy az mihez kezd ezek után. Hazamehet vonattal is, gondolta, s aztán majd elküld valakit a kocsiért. Már beesteledett. Manuel nem tudta kiverni a fejéből a duzzadó mell látványát.

– Ezzel a kötéssel nem fog tudni vezetni.

– Dehogynem.

Éppen csak a szemét fordította feléje, de még mielőtt megszólalt volna, Manuel már tudta, mi következik, s azt is, hogy ezt épp neki mondja:

– Reggel is vezettem, amikor látott, nem? És a kezem, az is ilyen volt, mint most, nem? Akkor meg mi változott?

A szervizállomásig egy árva szót sem szóltak többé. Miette már meggyújtotta a lámpákat. Az iroda küszöbén állt, s nézte, amint kiszállnak a Frégate-ból.

A hölgy egyenesen a Thunderbirdhöz ment, amit valaki, valószínűleg Baulu, odébb vitt a szivattyúktól. Ledobta táskáját a mellette levő ülésre, és a volánhoz ült. Manuel látta, hogy a kislány futva felbukkan a ház mögül, hirtelen megáll, és őket nézi. Manuel odalépett a cabriolet-hoz, amelynek már járt a motorja.

– Nem fizettem ki a benzint – mondta a hölgy.

Manuel már nem emlékezett rá pontosan, mennyivel is tartozik, mondott egy kerek összeget. A hölgy odaadott egy ötvenfrankost. Nem engedheti, hogy így menjen el, különösen a kicsi előtt nem. Mégsem tudott egy szót se kinyögni. A hölgy felkötötte a kendőjét, meggyújtotta a pozíciólámpákat. Borzongott. Rá sem nézett Manuelre, miközben ezt mondta:

– Reggel nem én voltam itt.

Halk, vontatott, majdnem könyörgő hangon mondta. Manuel pedig éppen olyannak látta, mint hajnalban. De mit számított ez most már?

– Magam sem tudom. Talán tévedtem. Mindenki tévedhet – felelte.

A hölgy bizonyára megérezte, hogy maga se hiszi, amit mond. Miette odakiabált baszkul, hogy már háromszor is telefonáltak defekt miatt.

– Mit mond a felesége?

– Semmit. Boldogul majd ezzel a kötéssel?

A hölgy bólintott. Manuel a kezét nyújtotta felé, s nagyon gyorsan és halkan ezt mondta:

– Fogjon kezet velem, legyen olyan jó, a kislány miatt, mert figyel minket.

A hölgy a kislányra nézett, aki piros kockás kötényében ott állt mozdulatlanul, néhány lépésre tőlük, a lámpák alatt. A térde piszkos volt. A hölgy olyan villámgyorsan megértette, hogy Manuelnek a szíve is beledobbant, de az igazi dobbanás még csak nem is ettől volt, sem attól, hogy a hölgy beletette jobb kezét az ő tenyerébe, hanem a hirtelen, váratlan, még sosem látott mosolyától. Rámosolygott. Közben pedig borzongott. Manuel szeretett volna valami hatásos köszönetet rebegni, valami nagyot mondani, ami eltöröl minden mást, ami korábban történt, de csak ennyi jött a szájára:

– Maureennak hívják.

A hölgy elindult, elhagyta a szervizállomás betonját, elkanyarodott Saulieu irányába, Manuel pedig tett még néhány lépést az út felé, hogy egy darabig követni tudja tekintetével a két távolodó, vakító vörös fényű lámpát. Maureen odajött hozzá, ő a karjára vette, és azt mondta:

– Látod azokat a lámpákat? Látod? Nézd csak meg jól, tudod, amikor azok a lámpák nem égtek, akkor a te papád, Manuel javította meg őket.

*

Nem fájt a keze, nem fájt semmije, mindene elzsibbadt. Fázott, nagyon fázott a nyitott kocsiban, s ez is hozzájárult a zsibbadáshoz. Szemét egyenesen előre, az autó lámpáitól legerősebben megvilágított sávra szegezte, pontosan oda, ahol a poros szegély alatt fényük beleveszett a sötétségbe. Mikor szemben is jött kocsi, beletelt egy fél másodpercbe, míg a jobb keze elvégezte a kitéréshez szükséges mozdulatot, s ez alatt a fél másodperc alatt csak a merev kötés súlya tartotta a kormányt. Józanul, makacsul, egyenletesen vezetett. A kilométeróra mutatója valahol a negyven mérföld körül járt, legalábbis érintette a nagy fém 4-es számot. Amíg ezt tartani tudja, senki és semmi nincs még veszve. A kormány egy millimétert se mozdult, Párizs egy kicsit mindig távolabbra és távolabbra került, túl hideg volt ahhoz, hogy gondolkozzék, és ez így volt rendjén. Az elvesztésben, igen, abban járatos volt. Azt gondolod, hogy szeretsz valakit vagy ragaszkodsz valamihez, aztán annyi idő sem kell hozzá, míg a mutató eltávolodik a negyven mérföldtől, míg elfáradsz, míg veszel egy lélegzetet, vagy azt mondod: “Nem lennék képes ragaszkodni valakihez, szeretni valamit a végsőkig” – és már be is zárult egy ajtó mögötted, már kinn szaladsz az utcán, és akkor már csak annyi marad, hogy jó melegen beburkolódzhatsz a könnyeidbe, és hónapokon át próbálhatod kitörölni a dolgot az emlékezetedből, de akkor már mindennek vége, mindennek vége, mindennek vége.

Saulieu: fénylő és sötét foltok, lejtős út, egy bazilika tornyai. Miután behajtott az egyik utcába, majd egy másikba, megállt, alig egy méterre a bazilika szürke falától. Leállította a motort, ráejtette fejét a kormánykerékre, a szeme száraz volt, de belső zokogását meg sem próbálta visszafojtani, mégsem tört ki belőle, csak rázta, mint valami nevetséges csuklás. A szád a kötéshez szorítod, a hajad a szemedbe lóg ezen az átkozott bagoly-szemüvegen át. Ez a te formád, pontosan az, már csak a jobb kezed van, meg az a nyavalyás szíved, de csak menj, ne problémázgass, menj tovább.

Néhány percig – három-négy percig, vagy talán addig se – így maradt, aztán határozottan felült, nekidőlt az ülés támlájának, mondván, hogy nagy a világ, hosszú az élet, ő meg éhes, szomjas, és cigarettázni van kedve. Az éjszakai égbolt tiszta és szép volt a feje felett. A térképen, amelyet egészséges kezével sikerült előkotornia, még mindig ott voltak az olyan nevek, mint Salon-de-Provence, Marseille meg Saint-Raphaël. Szegény kislány, ha tudnád, hogy pontosan ezt hívják mania depressivának. Egy didergő mania depressivás.

Felhúzta a kocsitetőt, amely varázslatosan emelkedett a saulieu-i égbe, letörölte a csillagokat, s bezárta őt, Dany Longót egy olyan világba, amely gyermekkorának az árvaházi hálóteremben lepedőkből összeeszkábált kuckóihoz hasonlított. Rágyújtott egy cigarettára, jólesett, úgy karmolta a torkát, mint az első cigaretták, tizenöt éves korában, azokban a kuckókban. Kézről kézre jártak a cigik, mindenki szippantott egyet, aztán szívszaggatóan köhögtek, az ügyeletes nővér talpnyalói meg folyton pisszegtek a hálóteremben. Aztán fel is gyulladt a villany, jött az ügyeletes nővér idomtalan flanell hálóingben, a fején mindegy mi, csak valami, ami eltakarja a kopaszságát, és összevissza osztogatta a pofonokat, de ha az ember felhúzta a térdét az álláig, és a könyökével védte magát, akkor neki fájtak az ütések.

Emberek mentek el Dany mellett, lépéseik visszhangoztak a kövezeten, egy óra hangosan felet ütött – minek a felét? – fél kilencet, ahogy a műszerfal órája mutatta. Dany Longo meggyújtott a kocsiban egy lámpát – ebben a kocsiban minden meggyullad, nem lehet megnyomni egyetlen gombot sem úgy, hogy az ember szeme ne káprázzon –, kutatni kezdett a kesztyűtartóban, egy gyors pillantást vetett a papírokra, amelyeket néhány órával korábban már átnézett. Nem talált olyan számlát, amely egy Deux-Soirs-lès-Avallonban végzett javításról szólt volna. Nem is számított rá, hogy találni fog.

Kiborította a mellette levő ülésre kézitáskája tartalmát. Ott se volt semmi. Enyhe rosszérzéssel tűnődött, minek is fáradozott ezzel ennyit: nagyon jól tudta, hogy soha életében a lábát se tette be ehhez a délnyugati akcentussal beszélő kis pasashoz, akkor meg minek? Visszatett mindent a táskájába. Hány amerikai cabriolet fordulhatott meg aznap a párizs– marseille-i országúton? Talán száznál is több. Hány nő viselhet júliusban fehér ruhát? És hányan hordhatnak, te úristen, napszemüveget? Ha a keze nem lenne összezúzva, nevetni kellene az egész ügyön.

Egyébként a délnyugati kis pasas egyfolytában hazudott. A sérülés, az legalább valódi volt, a kötés itt van a szeme előtt, és erre csak egy magyarázat van, ő legalábbis csak egyet talál. A két autós közül valamelyik, vagy talán maga a kis pasas bejött utána a mosdóba, hogy elszedje a pénzét, vagy valami mást akart, bár ebben azért nem egészen hitt – és az a tekintet az orvosi rendelőben, mikor ő lehúzta a kabátja ujját, az az émelyítő, ugyanakkor szánalmas tekintet, vagy azt is csak képzelte? Ő meg minden bizonnyal kapálózott, a férfi érezte, hogy szétzúzta a kezét, erre megijedt. Aztán, hogy tisztázza a barátait vagy önmagát, ott az irodában kitalált egy történetet. Az a konyakospohár az asztalon! Az a nagyhangú, pirospozsgás pali! Látták, hogy ő megrémült, és ezzel visszaéltek. És bár nem tudták, hogy a kocsi nem az övé, bizonyára kitalálták, hogy valami miatt mégsem fordul a rendőrséghez, bár ez lenne a logikus.

Így volt. Csak így történhetett. Úgy érezte, egy kicsit azért csal: mert annak az öregasszonynak a ráncos arcát, gonosz tekintetét abban a napsütötte, hosszú utcában nem tudja elfelejteni, de az is csak véletlen volt. Félreértés. Kinyitotta hátul, az ülésre térdelve, a fekete bőröndöt, elővette a Fontainebleau-ban vásárolt fehér pulóvert. Puha volt, olyan biztonságot adó “új-holmi”-illatú. Eloltotta a lámpát a kocsiban, hogy felvegye a pulóvert a kosztümkabát alá, újra felgyújtotta, a visszapillantó tükörben nézte magát, úgy igazgatta el a pulóver nyakát. Minden mozdulattal – amelyek annál is nagyobb figyelmet igényeltek, mivel a jobb keze nem volt valami ügyes – távolabb és távolabb került tőle az öregasszony, a szervizállomás, ez az egész rohadt délután. Megint a szép, szőke Dany Longo volt, útban Monte Carlo felé, kosztümben – amelyre már ráférne a mosás, két óra alatt megszáradna – és farkaséhesen.

Saulieu-t elhagyva egy tábla jelezte, hogy Chalon nyolcvanöt kilométer. Nem hajtott gyorsan, az út emelkedett, sokat kanyargott, eltarthat több mint másfél óráig, míg odaér. De más kocsik is voltak előtte, lámpáik irányítják őt is a kanyarokban, Chalonig már meg sem áll. Abban a szent pillanatban, hogy megfogadta, odáig már nem áll meg, rákényszerítették, mégpedig úgy, hogy az ereiben megfagyott a vér.

Először bal kéz felől, a dijoni országút keresztezésénél, két motoros rendőr tömör, súlyos körvonalait pillantotta meg a fák alatt. Elhaladtában nem is volt egészen biztos benne, hogy egyenruhákat lát. De ha mégis motoros járőrök, és követik majd? És már látta is a visszapillantó tükörben, úgy kétszáz méterrel hátrább, hogy egyikük határozottan rákanyarodik az útra, és nagy zúgással a nyomába ered. Alakja egyre nőtt a tükörben, Dany már a sisakját is ki tudta venni, meg a széles védőszemüveget – olyan volt a masináján, mint valami kérlelhetetlen robot, nem volt benne semmi emberi. Dany biztatta magát: “Lehetetlen, nem énutánam jön, meg fog előzni, és megy tovább.” Meg is előzte, éktelen nagy motorzajjal, egy másodpercig még ment tovább, aztán visszafordulva lelassított, és felemelte a kezét. Dany leállt az út szélén, a rendőrtől húsz méterre. Az a motorjával bíbelődött, lehúzta a kesztyűjét, közelebb jött a fényszórók fényében, lassú, túlzottan is lassú léptekkel, mintha csak a végsőkig fel akarta volna borzolni a lány idegeit. Mindennek vége hát, mielőtt egyáltalán elkezdődött volna. Észrevették a Thunderbird eltűnését, már biztosan tudják a rendszámát, az ő nevét, és mindent. Ugyanakkor, bár soha életében másért még meg nem szólított rendőrt, mint hogy valami útbaigazítást kérjen, és csak Párizsban, az a furcsa érzése volt, hogy egyszer már átélte mindezt, mintha legapróbb részleteiben előre elképzelte volna ezt a jelenetet, vagy mintha újra élné át.

A motoros rendőr, amikor mellé ért, először az úton haladó, az éjszakát bömbölve hasító kocsik felé fordult, aztán felsóhajtott, feltolta a széles szemüveget a sisakjára, esetlenül az autó ajtajára könyökölt, és azt kérdezte:

“Nos, Longo kisasszony? Sétálgatunk, sétálgatunk?”

*

Lelkiismeretes ember volt, úgy hívták, hogy Toussaint Nardi. Volt felesége, három gyereke, elég ügyesen bánt a pisztollyal, istenítette Napóleont, volt egy szobácskája a rendőrőrsön melegvízzel és szemétkosárral, volt takarékbetétkönyve, és végtelen türelme ahhoz, hogy könyvekből tanulja meg, amit annak idején az iskolában nem tanítottak meg neki, és megvolt minden reménye arra, hogy nagyapaként és rendőrtisztként fejezi be pályafutását egy napfényes kisvárosban.

Jóravaló pasas hírében állt, akinek nem kell folyton a szája íze szerint beszélni, már amennyire egy zsaru jóravaló lehet. Tizenöt évi szolgálata alatt még egyszer sem volt alkalma rá, hogy a vásári céllövöldéken kívül máshol is bemutassa ügyességét, és ő ennek nagyon örült. Kezet sem emelt soha senkire, se civilben, se egyenruhában, ha nem számítjuk azt a néhány pofont, amit a nagyobbik fiának kent le, mikor az, tizenhárom éves korában, Beatles-frizurát növesztett, lógott a matematikaórákról, és bizonyára csirkefogó lett volna belőle, ha alaposan ráncba nem szedi. Szóval az egyetlen gondja, a bonyodalmak kerülésén kívül, motorjának megfelelő karbantartása volt. Mindenekelőtt kötelességtudásból, de azért is, mert ha a motor rossz állapotban van, esetleg ő is időnek előtte meghal.

Egyébként akkor is éppen motorokról csevegett Rappart kollégájával, amikor megpillantotta a fekete tetejű, fehér Thunderbirdöt a 6-os és a 77-es út kereszteződésénél. Ezt a kollégáját kedvelte a leginkább, mivel a laktanyában is szomszédok voltak, na meg mert annak a fia sem volt éppen angyal. Nappali szolgálatban nemigen beszélgettek. Éjszaka azonban még a motorokon kívül is volt három tűrhető beszédtémájuk: a felettesük hülyesége, a feleségük hibái meg a többi nő cédasága.

Nardi habozás nélkül felismerte a Thunderbirdöt. A kocsi nem robogott gyorsan, el tudta olvasni a rendszámát is: 3210 RX 75. Könnyű visszaemlékezni egy ilyen számra, mert a rakétakilövéseknél szokásos visszaszámolást juttatja az ember eszébe. És már az előző két órában is volt valami halvány előérzete, hogy találkozni fog ezzel a kocsival. Ezek azok a bizonyos megmagyarázhatatlan dolgok. Rappart-nak csak ennyit mondott: “Menj a 80-asra, nézd meg, mi újság, aztán itt találkozunk.” Átvetette a jobb lábát a masinán, felszedte a támasztékot, egy erőteljes mozdulattal berúgta a motort. Megadta az elsőbbséget egy kis teherautónak, s egy lendülettel jobbra fordult az induláshoz. Három másodperc sem telt bele, és már látta a Thunderbird hatalmas, vakító piros hátsó lámpáit.

Hogy ki ül a volánnál, azt nem látta. Előzés közben pillantása fennakadt a lány bal kezét burkoló kötésen, ebből tudta, hogy ő az. Amikor felszólította, hogy álljon meg, nem jutott eszébe a neve, pedig olvasta, a születési évével meg a többivel együtt, és nagyon jó névmemóriája volt. Aztán miközben a lány felé lépkedett, eszébe jutott: Longo.

A lány nem olyan volt, mint reggel, Nardi el is tűnődött rajta, miért, főleg mert a lány is úgy nézett rá, mint aki nem ismeri meg. Aztán rájött, hogy reggel nem volt rajta ez a magasnyakú pulóver. Ez is fehér volt, mint a kosztüm, de ebben az arca kerekebbnek és a kontraszt miatt barnábbnak látszott. De a furcsa izgatottság ugyanaz, és ugyanolyan nehezen lehet belőle egy szót is kihúzni, és őbenne is ott volt az a furcsa érzés, hogy egy bűnös áll vele szemben.

De mit követett el? Hajnalban, nem sokkal Saulieu után, az avalloni országúton állította meg, mert elromlott a kocsi hátsó világítása. A szolgálata éppen véget ért, épp elég hülyét szúrt ki az éjszaka folyamán, akik átlépték a záróvonalat, emelkedőnél előztek, fütyültek a mások életére, elege volt már, épp ezért csak ennyit mondott: “A lámpái nem égnek, javíttassa meg, viszlát, és még egyszer meg ne lássam errefelé.” De attól még egy nő se, még egy begyulladós nő se eshet akkora pánikba, hogy egy holtfáradt rendőr egyszerűen annyit mond neki, hogy javíttassa meg a hátsó lámpáit.

Csak azután kérte meg, mivel a viselkedését nagyon is furcsának találta, hogy mutassa meg az iratait, s akkor vette észre a kötést a bal kezén. És mialatt a jogosítványt tanulmányozta – a lány tizennyolc éves korában szerezte, valahol északon, ahol egy árvaházban nevelkedett –, jól látta, hogy bár a lány teljesen szótlanul és mozdulatlanul várakozik, az idegessége nőttön-nő, s már-már eléri azt a pontot, hogy Nardinak szinte veszélyérzete támadt.

Igen, megmagyarázhatatlan volt, képtelen lett volna megindokolni – az átkozott sok pszichológiaóra és -könyv ellenére, amikkel vizsgák előtt teletömte a fejét –, de egészen határozott veszélyérzete volt. Megeshetett volna például, hogy a lány hisztérikusan előránt a kesztyűtartóból valamilyen fegyvert, és simán a kötelességteljesítés áldozatai után küldi. Meg aztán nem is szabadna egyedül lennie, de hát beleegyezett, hogy Rappart korábban hazamenjen, hogy másnap állni tudja a sarat a kis unokahúga keresztelői lakomáján. Így a szolgálati lelkiismerete még csak nem is volt egészen tiszta.

Az iratok, úgy látszott, rendben vannak. Megkérdezte a lányt, hová megy: Párizsba. Mi a foglalkozása: titkárnő egy reklámügynökségen. Honnan jön: Chalonban éjszakázott egy szállodában. Melyik szállodában? A Renaissance-ban. Tulajdonképpen habozás nélkül válaszolgatott, de alig hallható, elváltozott hangon. Az éjszaka és a nappal határán, a félhomályban nem tudta jól megnézni magának. Szerette volna levetetni vele a szemüvegét, de ilyesmit nem lehet kérni, különösen egy nőtől nem, ha nem akar olyan lenni, mint a televízió bűnügyi műsoraiban azok a kérlelhetetlen vallatók. És Nardi irtózott a nevetségességtől.

A kocsi a reklámügynökség nevén volt, ahol a leány dolgozott. Megmondta a főnöke telefonszámát is, ha akarja, ellenőrizheti, hogy gyakran megkapja tőle a kocsit. Közben reszketett. Nem jeleztek egyetlen elkötött Thunderbirdöt sem az országutakon, s ha ő most minden ok nélkül a végsőkig feszíti a húrt, még kellemetlenségei is lehetnek. Így hát elengedte. Aztán megbánta. Mégiscsak meg kellett volna győződnie arról, hogy nincs-e nála fegyver. De honnan támadt egyáltalán az az őrült gondolata, hogy lehetne? Ez gyötörte leginkább.

Most meg már nem is tudta. Igaz, hogy a lány ugyanolyan rémült, a viselkedése ugyanolyan zavarbaejtő, de valami mégis történt reggel óta, valami, ami úgyszólván kitörölte belőle azt az agresszivitást, amit akkor érzett benne – nem, nem is egészen az volt, inkább elkeseredettség – nem, az sem –, nem találta a megfelelő szót arra, ami akkor hajnalban a tetőponthoz közeledett a lányban, és azóta túljutott ezen a ponton. Biztos volt benne, hogy ha volt egyáltalán fegyver a kocsiban, akkor sincs már ott.

Az igazság az, hogy Nardi, miután kialudta magát, visszagondolva a Thunderbirdben ülő fiatal nőre, kicsit nevetségesnek érezte akkori viselkedését. Azért is nem hozta magával Rappart-t, mikor másodszor is meglátta a kocsit, mert félt, hogy még inkább nevetséges lesz. És most örült, hogy így döntött.

– Úgy látszik, Longo kisasszony, hogy maga meg én az éjszakai szolgálatot kedveljük. Nem gondolja?

A hölgy nem gondolt az égvilágon semmit. Még csak meg sem ismerte őt.

“Látom, a hátsó lámpáit megcsináltatta. (Szünet.) Rövidzárlat volt? (Szünet.) Mindenesetre most működnek. (Egy örökkévalóságig tartó szünet.) Párizsban csináltatta meg őket?”

A szemüveg lebarnult arcot takar, a műszerfal lámpái kis, húsos, alig észrevehetően remegő szájat világítanak meg, mint amikor valaki a kitörni készülő zokogás ellen küzd, a törökös mintájú kendő alól szőke hajtincs bukkan elő. Semmi válasz. Mit követhetett el?

– Halló, magához beszélek! Párizsban javíttatta meg a lámpáit?

– Nem.

– Hát hol?

– Nem is tudom. Avallon mellett.

Na, végre. Csak megszólalt. A hangja most mintha kevésbé fakó lenne, határozottabb, már amennyire vissza tudott emlékezni a régi hangra. A lány kicsit megnyugodott.

– De Párizsba ment, nem?

– Igen. Azt hiszem.

– Nem biztos benne?

– De igen.

Nardi mutatóujját a szájához emelte, ezúttal igyekezett gondosan megvizsgálni a lányt, bár egy kicsit mindig zavarban volt, ha nőket kellett tüzetesebben megnéznie, még ha közönséges utcalányok voltak is.

– Valami nincs rendben?

A lány kicsit megrázta a fejét, és kész.

– Haragudna, ha megkérném, hogy vegye le egy pillanatra a szemüvegét?

A lány levette. Sebesen magyarázkodott, mintha szükség lett volna rá:

– Rövidlátó vagyok.

Annyira az volt, hogy ha levette a szemüvegét, nem is látott. Még csak meg sem próbálta hozzászoktatni a szemét a szemüvegnélküliséghez. Ahelyett, hogy hunyorított volna, mint Rappart kislánya – aki egy súlyos kanyaró következtében ugyancsak rövidlátó volt, és szemüveg nélkül szánalmasan erőlködött, hogy lásson valamit –, szemei rögtön kitágultak, üresen, céltalanul kalandoztak, megváltoztatták az arcát.

– És tud vezetni ezzel a szemmel, éjszaka?

Nardi a hangját ugyan meglágyította, de mégiscsak egy ilyen korlátolt fakabáthoz illő mondat szaladt ki a száján, és ezért dühös volt magára. A lány szerencsére gyorsan újra föltette a szemüvegét, és csak állának egy könnyed mozdulatával jelezte, hogy igen. De ott volt még a kötés is.

– Nem valami bölcs dolog, Longo kisasszony, különösen sérült kézzel. (Semmi válasz.) És ha jól értem, egész nap a volánnál ült? (Semmi válasz.) Oda-vissza hány kilométer? Hatszáz? (Semmi válasz.) Muszáj ennyire hajtania? Most hová megy?

– Délre.

– Hová délre?

– Monte Carlóba.

A rendőr füttyentett.

– Csak nem egyhuzamban akarja megtenni az utat?

Erre a lány határozottan megrázta a fejét. Idáig ez volt az első, kicsit is határozott mozdulata.

– Nemsokára megállok egy szállodánál.

– Chalonban?

– Igen, Chalonban.

– A Renaissance-nál?

Erre a lány megint értetlenül nézett.

– Reggel azt mondta, hogy a Renaissance-ban aludt. Nem így volt?

– De igen.

– Foglalt szobát?

– Nem, nem hiszem.

– Nem hiszi?

A lány a fejét rázta, elfordult, hogy ne kelljen vele szembenéznie, csak ült mozdulatlanul, bekötött keze a volánon, nem azzal a pökhendi türelemmel várakozott, mint némely autósok szoktak, azt gondolva magukban, hogy “Folytasd csak, kitűnően szórakozom, aztán majd ha kibohóckodtad magad, talán elindulhatok” – egyszerűen csak fáziskésésben volt, elveszettnek érezte magát, egy hang sem jött ki a száján, a feje üres volt, egyszerűen elhagyta magát, éppúgy, mint amikor levette a szemüvegét. Ha most azt kérné tőle, hogy menjen el vele a rendőrőrsre, nem ellenkezne, valószínűleg még csak azt se kérdezné, miért.

Felkattintotta a zseblámpáját, végigpásztázta a kocsi belsejét.

– Megnézhetem a kesztyűtartót?

A lány kinyitotta. Csak papírok voltak benne, a lány jobb kezével mutatta, hogy ez minden.

– A táskája?

A lány azt is kinyitotta.

– Van valami a csomagtartóban?

– Nincs. Csak a bőröndöm van itt.

Nardi bekukkantott a fekete bőröndbe, de csak ruhadarabok és törülközők voltak benne, meg egy fogkefe. Kinyitotta a kocsi ajtaját, áthajolt az elülső ülésen, a lány magától arrébb húzódott, hogy helyet adjon neki. A rendőr kétféle érzés között hányódott: egyrészt rettentően tolakodó, faragatlan tuskónak érezte magát, másrészt viszont valami azt súgta neki, hogy itt egy különös és súlyos ügyről van szó, és neki ezt feltétlenül ki kellene bogoznia.

Sóhajtva csukta be a kocsi ajtaját:

– Látszik magán, hogy valami nincs rendben, Longo kisasszony.

– Fáradt vagyok, ennyi az egész.

Kocsik zúgtak el Nardi háta mögött, időnként éles fénypászták világították be a lány arcát, s ettől az arca állandóan változott.

– Tudja, mit csinálunk? Maga megígéri nekem, hogy megáll Chalonban, én meg telefonálok a Renaissance-ba, és foglalok magának egy szobát.

Így meggyőződhet róla, hogy valóban ott volt-e tegnap éjjel, hogy nem hazudott-e. Nemigen tudta, mi mást csinálhatna.

A lány beleegyezően intett. Nardi figyelmeztette, hogy lassan menjen, az országutak zsúfolva vannak ilyenkor hét végén, aztán félreállt, mutatóujját sapkájához emelte, s közben az esze végig ezen járt: “Ne engedd el, egy pillanat, és kiderül, hogy monumentális baklövést követtél el.”

A lány annyit se mondott, hogy viszlát. A rendőr szétterpesztett lábbal kiállt az útra, hogy lelassítsa az ugyanabban az irányban haladó autókat. Miközben visszament a motorjához, tekintetével követte a lányt. Azzal nyugtatgatta magát, hogy végül is senki sem ülhet egy ismeretlen nő szoknyáján, hogy ő igazán nem tehet magának szemrehányást. Ha ez a lány mindenáron azt akarja, hogy az újságba kerüljön a fényképe, majd csak akad valamivel lejjebb, a 6-os vagy a 7-es úton egy nála makacsabb kolléga, aki meghiúsítja ezt a tervét. Tizenöt évi szolgálat után kollégáinak csak egyetlen “tulajdonságában” hitt, de abban aztán úgy, mint az Evangéliumban: hogy sokan vannak. És hogy egyik konokabb, mint a másik.

*

A lány egy álmon robogott át, teljes reflektorfénnyel. Egy se jó, se rossz álmon. Olyan álmon, amiből sok van. Amilyen neki is volt néha: később nem is emlékszik rá az ember. Még csak fel sem fog ébredni a szobájában. Mert ébren van. Valaki másnak az álmán robog át. Létezik ilyesmi, hogy az ember tesz egy egészen hétköznapi lépést, ugyanolyat, mint életének valamennyi lépése, s aztán mielőtt még egyáltalán észbekapna, már át is lépte a valóság határát, önmaga maradt, élő és teljesen éber, csak éppen mondjuk a szomszéd ágyon alvó barátnője éjszakai álmában jár? És csak megy tovább és tovább azzal a bizonyossággal, hogy ki sem jut belőle többé, hogy egy, a valóságot utánzó, de teljesen képtelen világnak a foglya, egy szörnyűséges világé, amely minden pillanatban eltűnhet a barátnője fejéből, és azzal együtt ő is?

Akárcsak az álmokban, ahol a cselekvés indítékai apránként megváltoznak, ahogy előrehaladunk, Dany sem tudta már, hogyan került az országútra, miért rohan az éjszakában. Belép az ember egy terembe, ahol – nini! – egy kis kép a falon halászkikötőt ábrázol, ott van Főmama, éppen azért ment be, hogy bevallja neki, elárulta Anitát, de nem talál szavakat, hogy elmagyarázza, mert ahhoz valami disznóságot kellene mondania, és üti, üti Főmamát, azaz már egy másik öregasszonyt, azt, aki visszaadta neki a fehér kabátját, és így tovább. Annyi világos, hogy el kell mennie egy szállodába, ahol már járt, mielőtt még azt mondhatnák egy rendőrnek, hogy sosem járt ott. Vagy éppen az ellenkezőjét. Azt mondják, ha valaki őrült, a többieket tartja őrülteknek. Szóval ez a helyzet. Őrült.

Arnay-le-Duc után egy hosszú kamionsor haladt lépésben előtte, neki mögöttük kellett maradnia, egy soha véget nem érő lejtőn. Amikor végre sikerült megelőznie őket, előbb egyet, aztán kettőt, aztán az összes többit, a megkönnyebbülés hulláma öntötte el. Nem is annyira azért, hogy meg tudta előzni a kamionokat, hogy újra ott volt előtte a fekete országút, az éjszaka, amely csak az övé, hanem inkább azért, hogy mégsem fenyegeti börtön a kocsilopásért. Nem körözik a Thunderbirdöt. Megmenekült. Ha jól látta, éppen ebben a percben hagyta el a motoros rendőrt. Már húsz kilométert tett meg, tele kavargó gondolatokkal, amelyek felemésztették az időt.

Abba kell hagyni ezt az ostobaságot, azonnal vissza kell vinni a kocsit Párizsba. Szó se lehet róla, hogy megnézi a tengert. Majd máskor. Vonattal. Vagy vesz egy kis Citroën 2CV-t, kifizeti az egyharmadát a spórolt pénzéből, a többit meg tizennyolc havi részletben. Ezt már úgyis rég meg kellett volna tennie. És nem Monte Carlóban fog kikötni, hanem egy eldugott kis lyukban. Nem álmai úszómedencés nagyszállójában, ahol halk zene szól és légkondicionált társalgók vannak, hanem egy nagyon is földhözragadt kis családi penzióban, kilátás a zöldségeskertre, de gyümölcsöt szedni tilos, a szieszta idején intellektuális eszmecserék Anouilh darabjairól egy hentesnével, aki előtt nem illik adni a butácskát, vagy legjobb esetben egy távollátó, székfelborogató fiúval, azzal legalább szép pár lennének, a fiú meg ő, Dany Longo, az anyakönyvvezető elérzékenyülésére: “Milyen szép és milyen szomorú! Ha gyermekeik lesznek, az utolsó fillérjüket is az optikusnál hagyhatják!” Gúnyolódhatott, fölényeskedhetett, mégiscsak ez az ő igazi világa, nem is érdemel mást. Hisz ő csak egy szegény kis hülye, aki ki tudja minek képzeli magát. Ha valaki még a saját árnyékától is képes hanyatt vágódni, az legjobb, ha szépen otthon marad.

Chagny. Burgundi háztetők, egy útmenti vendéglő előtt hatalmas teherautók sorakoznak, Chalon még tizenhét kilométer.

Úristen, hogy tud ennyire képzelődni, hogy képes magát ilyen mondvacsinált okoskodással halálra rémíteni? Mármint Caravaille miatt. Hát tényleg azt gondolta, hogy valami varázslat folytán visszajött Svájcból, s hipp-hopp, rohant a rendőrségre, hogy mindenkinek tudtára adja: az alkalmazottai között van egy, aki megérett a börtönre? Sőt, ami még rosszabb: komolyan gondolta, hogy Caravaille ennyire dramatizálná az ügyet, kitéve magát Anita förgeteges hahotázásának? Mert Anitának ez lenne az egyetlen reakciója, amikor elképzeli a nyimnyám kis baglyot, aki elindul, hogy óránként harminccal élje az életét.

Pihenni, pihenni. Mindössze annyit kockáztat, hogy ha hazaér, Caravaille azt mondja neki: “Örülök, hogy újra látom, Dany, remekül néz ki, de megértheti, hogy ha az ügynökségen mindenki tőlem akarna egy kocsit kölcsönvenni, akkor egész autóparkot tarthatnék fönn”, és kiteszi a szűrét. Vagy még csak nem is így; valamilyen más ürüggyel küldi el, és még bánatpénzt is fizet. Kedvesen megkéri, hogy mondjon fel ő. És akkor ő egyszerűen elfogadja egy másik ügynökség ajánlatát, amit az minden évben megtesz neki, és ez még fizetésemelést is jelentene. Á, elég a hülyéskedésből!

A motoros rendőr tudta a nevét. Az is azt állította, hogy látta ugyanazon a helyen reggel is. Akkor ennek mégiscsak kell hogy legyen valami magyarázata. Ha úgy viselkedett volna vele meg a kis benzinkutassal is, mint más normális ember, akkor már rég megtalálta volna a magyarázatot. Most, hogy észnél volt, kezdte átlátni a dolgokat. Még nem volt minden világos, még nem állt össze az ügy, de amire rájött, az annyira sem volt félelmetes, hogy egy kismadár sem ijedt volna meg tőle. Egyszerűen szégyellte magát.

Közel álltak hozzá, kicsit emeltebb hangon beszéltek, erre ő rögtön beijedt. Kérték, vegye le a szemüvegét, levette. Annyira terrorizálta önmagát, hogy talán akkor is engedelmeskedett volna, ha arra kérik, hogy a ruháját vegye le. Sírt volna, igen, könyörgött volna. De csak ehhez ért.

Pedig tudott szembeszállni, sőt, akár erőszakosan is tudta védeni magát, ezt többször bebizonyította. Már tizenhárom éves korában, Irgalmas Mária nővérnek, aki a mások arcához nemigen volt irgalmas, s akinek ő egyszer tiszta erőből visszaadott egy csattanós pofont. És Anitának is, aki puhánynak tartotta, pedig talán egész életében ő agyabugyálta el a legalaposabban, és kilökte az ajtón. A táskáját meg a kabátját is utánahajította. Persze aztán napokig zokogott, de nem azért, mert megverte Anitát, egészen másért, azért, hogy most már soha többé nem lesz az, aki volt, és különben is, rajta kívül senki sem tudta, hogy sírt. Mint ahogy azt is egyedül csak ő tudta, hogy nem kell hozzá egy óra, és szinte ok nélkül a legderűsebb hangulatból a legbénítóbb depresszióba tud esni. De még depressziós hangulatban is, megszokásból, mindig észben tartotta, hogy fő az önbizalom, hogy hamarosan újjáéled poraiból, mint a főnix. A többiek – ebben biztos volt – olyan lánynak tartották, aki nem sokat beszél, gátlásos a szemüvege miatt, de azért határozott egyéniség.

Chalonhoz közeledve újra sajogni kezdett a keze. Talán egy mozdulattól, ahogyan önkéntelenül megfogta vele a kormányt, vagy az injekció hatása múlt el. Még nem volt ez igazi fájdalom, de érezte a kezét a kötés alatt. Pedig már meg is feledkezett róla.

Az autólámpák fényében nagy reklámtáblák magasztalták azokat a márkákat, amelyeket ő is jól ismert. Az egyik egy ásványvizet, amely abban a költségvetésben is szerepelt, amellyel éppen ő foglalkozott az ügynökségen. Nem örült neki, hogy még útközben is ezzel találkozik. Nemsokára lefürdöm és alszom, mondogatta magának. Ha tényleg van egyénisége, akkor most megmutathatja. Még van rá esélye, hogy visszavág azoknak, akik azt állították, hogy már ismerik: a szálloda, ahová a motoros rendőr is küldte, a Renaissance. Predesztinált név – ott fog újjáéledni a főnix.

Előre biztos benne, hogy ott is azt fogják mondani: tegnap este már látták. Sőt abban is biztos volt, hogy a nevét is tudják. Ez logikus, hiszen a rendőr telefonált. De ezúttal, ahelyett, hogy pánikba esett volna, jól az agyába véste, hogy semmi bűnt nem követett el azzal, hogy kölcsönvette a kocsit, és ő fog támadni. Renaissance. Érezte, hogy jólesően jeges düh tölti el. Honnan tudta a rendőr a nevét? Valószínűleg ő fecsegte ki az orvosnál, sőt talán a benzinkútnál is. Hiába nem volt – vagy legalábbis azt hitte, hogy nem – fecsegő, valamit mindig kikottyantott. Csak ott tévedett, hogy a keze megsérülését összekapcsolta a többi eseménnyel, holott a balesetnek az égvilágon semmi köze nem volt az – magától értetődően talált rá a szóra – ugratáshoz, egész egyszerűen, becsapták.

Hol kezdődött a dolog? Deux-Soirs-lès-Avallonban? Az öregasszonnyal? Nem, már előbb, egész biztosan előbb. De korábban csak azzal a párral találkozott az autósvendéglőben, meg elárusítónőkkel, meg egy kellemes mosolyú kamionossal, aki elcsent tőle egy csokor ibolyát, és aki… Ó, Dany, Dany, miért nem használod egy kicsit másra is a fejed, mint hogy kendőt kötsz rá? Hát persze, a kamionos! Ha egy életen át kell keresnie, akkor is megtalálja azt a Fogpasztamosolyt, telerakja töltényekkel a táskáját, ha kell, de az a pali ki fogja köpni a fogait.

Chalonban már kezdték papír zászlócskákkal és apró lámpafüzérekkel díszíteni az utcákat. Áthajtott egyenesen a városon, a quai de la Saône-ig. Szemközt szigeteket látott, a legnagyobbikon kórházforma épületcsoportot. Felhajtott a folyóparton a járdára, leállította a motort, eloltotta a pozíciólámpákat.

Milyen furcsa ez az érzés itt belül, hogy már látta, átélte mindezt. Egy bárka a sötét vízen. Kávéház fényei az utca túloldalán. Sőt, a mozdulatlan és lomha Thunderbird is a kocsisorban csak fokozta azt az érzést ezen a nyárestén, Chalonban, hogy pontosan tudja, mi fog történni a következő pillanatban. Biztosan az egész napi fáradtság, a rendkívüli idegfeszültség miatt van minden.

A következő pillanatban levette a kendőjét, megrázta a haját, átment az úttesten, újra élvezte a járás örömét, belépett a fényes kávéházba, a villogó játékautomaták fölött Barrière énekelt az életéről, a vendégek meg mesélték a sajátjukat anélkül, hogy bárki is odafigyelt volna. Hangosan kellett megkérdeznie a kaszírnőt, hol találja a Renaissance-szállót.

– A rue de la Banque-on, menjen csak egyenesen, aztán forduljon balra, de annyit mondhatok, hogy az jó drága. Rendelt egy gyümölcslét, aztán mégis inkább egy jó erős konyakot, olyat, ami még a torkát is égeti, az majd bátorságot önt belé.

A pohara különböző nagyságú apró rózsaszín malacokkal volt telefestve, ő is csak egy jelentéktelen kismalac. A kaszírnő úgy látszik, rájött, hogy mit leplez a szemüveggel, mert csengő hangon, nagyon kedvesen felnevetett, és azt mondta:

– Ugyan, rá se hederítsen, maga nagyon jól néz ki így, ahogy van.

Dany nem mert – pedig lett volna rá kedve – még egy konyakot rendelni. Leemelt egy csomag perecet a pultról, elropogtatott egyet, közben Bécaud-lemezt keresett a wurlitzer listáján. Kiválasztotta az Egyedül a bolygón-t, mire a kaszírnő azt mondta, hogy ez a szám őrá is mindig különös hatással van – hm! –, mintha a szívén dobolna.

Mikor Dany kilépett a chaloni estébe, friss levegő csapta meg, sétált egy kicsit. Megállt a folyónál, és rádöbbent, hogy már nincs is kedve a Renaissance-ba menni. Kedve van viszont, hogy a vízbe hajítsa a zacskó perecet, amit a jobb kezében szorongatott – be is dobta –, kedve van spagettit enni, kedve van mulatni egyet Cannes-ban vagy valahol másutt a Fontainebleau-ban vásárolt habos ruhában, vagy meztelenül egy helyes fiú karjaiban, aki megnyugtatja, aki ugyancsak meztelen, és ő csókolná, ölelné, ahogy csak bírná. Egy olyan fiú, mint az első volt, akinek az emléke elhomályosította a többiekét, akivel húszéves korában találkozott (pontosabban húsztól huszonkét éves koráig), de annak akkor már – ahogy mondani szokták – volt egy “berendezett” élete, felesége, akit továbbra is kétségbeesetten szeretett, kisfia, akit ő csak fényképekről ismert – úristen, milyen fáradt, hány óra lehet?

Visszament a Thunderbirdhöz. A rakpart mentén fehér virágú bokrok sorakoztak – mikor kicsi volt, angyalnak hívták ezt a virágot, mert ha ráfújtak, a könnyű, fehér szirmok elröppentek. Most is letépett egyet, de aztán nem mert ráfújni, annyira bámulták az emberek. Nagyon szerette volna, ha az útjába akad egy angyal, egy hímnemű, szárnyatlan, de nagyon csinos és magabiztos angyal – pont olyan, akitől Főmama mindig óvta –, és a karjaiban tartaná egész éjjel. És még mit is? Igen, szerette volna másnapra elfelejteni a rossz álmot, mennének együtt az angyallal délre, a Viharmadárral. Na de elég, te buta liba!

Az imái sosem igen találtak meghallgatásra, úgyhogy mikor kinyitotta a Thunderbird ajtaját, majdnem felüvöltött – angyal vagy nem angyal, a fiú bizony ott volt a kocsiban, egy sosem látott fiú, barna hajú, elég magas, amolyan vagány-forma. Kényelmesen elhelyezkedett a kormány melletti ülésen, szájában filteres cigaretta – abból, amit ő hagyott a műszerfalon –, lábát kinyújtóztatta, mokasszinjának talpa a szélvédőn, és hallgatja a rádiót. Olyan korú lehet, mint ő, világos nadrágot, fehér inget és garbót visel. Nagy, fekete szemével tetőtől talpig végigmérte Danyt, és rekedtes, de nem kellemetlen, kissé bosszús hangon azt mondta:

– De sokáig volt el! Sose megyünk már?

*

Philippe Filanteris, más néven Filou-Filou, merthogy jobb kétszer, mint soha, legalább egy sarkalatos erénnyel rendelkezett: szentül hitte, hogy a Föld abban a pillanatban nem forog többé, mihelyt ő távozik az élők sorából, következésképp rajta kívül senki más nem lehet fontos, hiába is töri magát, hogy fontosnak tűnjék, és hogy mindenki más csakis azért van, hogy neki meglegyen, amire szüksége van, és hogy egyébként is hülye lenne, ha bármiért is törné a fejét, az agy megerőltetése ugyanis kedvezőtlen hatást gyakorolhat a szívre, és ez megrövidítheti azt az időt – azt a hatvan vagy hetven évet –, amit remélhetőleg csak megél.

Tegnap este óta huszonhat éves volt. A jezsuitáknál nevelkedett. Anyja néhány évvel ezelőtt bekövetkezett halála volt az egyetlen esemény életében, ami valóban fájt neki, és még most is fáj. Egy elzászi újságnál volt amolyan firkász. A zsebében a következők lapultak: egy hajójegy Kairóba, egy szerződés a Rádióval, és körülbelül egy fillér se. Úgy tartotta, hogy a nők, akik természettől fogva alsóbbrendű lények, és a velük való foglalkozás általában nem igényel túl nagy szellemi erőfeszítést, a legkívánatosabb társaság egy olyan fiúnak, mint amilyen ő, neki ugyanis csak arra volt szüksége, hogy naponta kétszer egyék, néha-néha lefeküdjön valakivel, és hogy még 14-e előtt Marseille-ba érjen.

Tegnap este Bar-le-Ducben ünnepelte a születésnapját. Egy Metz környéki tanítónő vitte oda a kis Citroënjén. A lány Liz Taylor és Mallarmé rajongója volt, s az Haute-Marne megyei Saint-Dizier-be igyekezett szülőlátogatásra. Délután volt. Esett az eső, kisütött a nap, megint esett az eső. Tettek egy kis kitérőt, hogy menedéket keressenek egy elhagyatott fűrésztelepnél, és aztán, hát igen, ilyesmi még életében nem esett meg a lánnyal, elég nehéz, elég nyomorúságos volt azon a hátsó ülésen, elég kellemetlen emlék. De a lány elégedett volt. Egészen Bar-le-Ducig énekelt, követelte, hogy a fiú hagyja a kezét a combjai között, miközben ő vezetett. Huszonkét-huszonhárom éves volt, azt mesélte, hogy menyasszony, de szakítani fog, viszont úgy akarja csinálni, hogy ne okozzon senkinek fájdalmat, meg hogy ez volt élete legszebb napja, meg ilyesmit.

Bar-le-Ducben egy sörözőben vált el a fiútól, adott neki harminc frankot ebédre. Ott kellett volna újra találkozniuk, éjfél körül, mikor a lány már elbúcsúzott a szüleitől. Philippe evett egy choucroute-ot, közben a France Soir-t olvasta, aztán bőröndöstül felugrott egy buszra, és valahol a város másik végén kávézott egy elég jó szállodában, ahol az ebédlőben hangulatos kandalló állt, a felszolgálónők fekete ruhát viseltek fehér köténykével. Összeismerkedett egy barna hajú, nagyon fehér bőrű, negyven év körüli szépasszonnyal és sógorával, egy longuyoni jegyzővel, mikor meghallotta, hogy azok még aznap este Moulinsba készülnek. A vacsorát már befejezték. Összevissza beszélt nekik, hogy a fiatalkori bűnözést akarja tanulmányozni, és most éppen Saint Etienne-ben akar állást vállalni.

Amennyire meg tudta ítélni, a nő nem az a fajta volt, akit holmi mesékkel szédíteni lehet. A tejszínhabos eper után elszívott egy cigarettát, miközben láthatóan máson járt az esze. Erre a sógorra tépett rá, egy kövér, gutaütésre hajlamos pasasra, aki pompás anyagból készült, könnyű nyári öltönyben feszített. Philippe azzal etette, hogy sose hitte volna, hogy a jegyzők ilyen modernek. Mikor tizenegyet ütött az óra, már együtt szálltak be a kicsit kehes 404-esbe, és elindultak.

Éjjel egy óra. Már ismerte mindkettőjük egész életét: a családi birtokot, amit hülye fejjel eladtak, a béna nagypapát, a nő férjének minden tulajdonságát, meg a másik fivért, akihez éppen most mentek látogatóba Moulinsba. A jegyző rövid időre megállt, hogy aludjon egy kicsit, Philippe meg elindult a nővel az út mentén. Elszívtak egy jó torokkaparó angol cigarettát. Vidéken, mikor szép idő van, és mindenki alszik, ő egészen fiatalnak érzi magát, mondta pipiskedve a nő. Rátértek egy tanyához vezető földútra. A nő néha megállt, hogy megcsodáljon egy-egy virágot a sötétben. A fiú kiérezte enyhén remegő hangjából – mintha gombóc lett volna torkában –, hogy meglehetősen izgatott, és hogy min járhat az esze.

Végül egy fa tövében kapta el, miután őrült sok időt töltöttek el azzal, hogy megfelelő helyet találjanak, és a nő csak térden volt hajlandó, mert nem akarta bepiszkolni a szoknyáját, ő meg valahányszor a nő lihegni kezdett, azon aggódott, hogy amilyen hájas, nehogy szívrohamot kapjon, és ott nyúljon ki a karjai között. A nő szünet nélkül valószínűtlen és kicsit émelyítő kommentárokat lihegett – hogy most csinál életében először ilyesmit, hogy nem szabad, hogy rosszat gondoljon róla, de teljesen beleesett –, úgyhogy Philippe, mihelyt elmúlt a vágya, amit a nő meztelen, szinte vakító fehér fenekétől érzett, valóban émelygett. Aztán a nő, mikor rendbehozta magát, megkérdezte, hogy szereti-e. Mintha nem lehetett volna látni. Az autóban a sógor még mindig aludt. Felkeltették. Mivel Thérèse – így hívták a nőt – ragaszkodott hozzá, hogy Philippe maradjon mellette hátul, a sógornak nem lehetett nehéz kitalálnia, mi történt, de nem szólt semmit. Később, mikor átlépték Beaune határát, a nő elaludt. Philippe kinyitotta a nő retiküljét, de zajt csapott vele, mire a jóember lassított, és elhaló hangon bár, de kijelentette: “Maga fiatalabb és erősebb, mint én vagyok, de én kérem szépen, védekezni fogok, és akkor az egész valami butasággal fog végződni.” Philippe erre becsukta a retikült, és kiszállt. Thérèse nem ébredt fel.

Maradt valamivel több, mint tíz frankja, a bőröndje és a nagy-nagy álmosság. Átment a kihalt Beaune-on, a vonatok hangjából sejtette, merre találja a pályaudvart. A váróteremben aludt, mélyen, nyolc óra tájt a mosdóban megborotválkozott, ivott egy kávét, vett egy csomag cigarettát. Aztán mivel arra gondolt, hogy ami azt illeti, nem ártana egy kis takarékosság, a cigarettát inkább visszaadta.

Dél felé felszállt egy Chalon-sur-Saône-ba induló autóbuszra. Egy fillérje sem maradt, de a fene megeszi, csak talál a 6-os úton valami autós töltöttgalambot. De megette a fene, sőt. Egész délután kószált fel-alá az avenue de Paris-n meg a rue de la Citadelle-en, de nem talált egy lelket sem, akinek a jóvoltából legalább egy bisztróba be tudott volna ülni. A lopáshoz nem volt gusztusa, meg az azzal járó esetleges öklözéshez, monoklikhoz sem. Inkább, ameddig még volt egy kis ideje – éjfélig adott magának időt –, elkerülte a kamionosokat és egyáltalán mindenféle hímnemű lényt, mert azokkal mindig úgy kezdődik, hogy játssza az ember a derék orvostanhallgatót, miközben csak a pénztárcára gondol, aztán a vádlottak padján köt ki. Különben is, amennyire egyszerű, sőt tanácsos egy nőt szükség esetén egy jól irányzott pofonnal észhez téríteni, annyira biztosra vehető, hogy egy férfival az ember sosem boldogul anélkül, hogy össze ne törje a pofáját, ha meg az van egy súlykategóriával feljebb, akkor – szó szerint – össze kell törni a tojásait. A koponya nagyon törékeny, no meg a többi is. Az ember még egy vastag pénztárcáért sem kockáztatja, hogy egy vastag koponyát fog ki.

Ha reggel lett volna, és bármilyen más nap, csak nem szombat, egyszerűen bement volna valami lakótelepi lakásba, biztos talált volna egy holtfáradt, meg nem értett de Gaulle-párti háziasszonyt, akinek a férje a melóban, a gyerekei az iskolában, meginterjúvolta volna a Progrès de Lyon számára, eljutottak volna egészen a hitvesi ágyig, aztán a nő bemagyarázta volna a családjának, hogy a pénztárcáját az Uniprix-ben vesztette el. Vagy bemehetett volna egyenesen az Uniprix-be, megkörnyékezhetett volna egy kiszolgálólányt, na de szombat délután ezek azt se tudják, hol áll a fejük, már az agyukra ment a vevők hülyesége meg a sok tévesztés a kasszában, semmi esélye se lenne a sikerre.

Öt óra tájban, miután csevegett belga turistákkal, akik sajnos hazafelé tartottak, egyre valószínűbbnek látszott, hogy ezúttal jól felsült. Szegény barátom, most aztán mégis egy négygyerekes családapát kell átverned a palánkon, meg miegymás. Mielőtt 14-én hajóra szállna Marseille-ban, el akart menni Cassis-ba. Ismer ott egy Metzből odaköltözött garázstulajdonost, aki talán, igen, ez a helyes szó rá, generálozni tudná. Ma 11-e van. Ha ilyen tempóban halad, a hónap végére se ér Marseille-ba.

Támadt egy ötlete, nem valami fenomenális, de mégiscsak több a semminél: irány egy kollégium vagy gimnázium kapuja! Számtalan utcát bejárt, a végén már csak vonszolta magát, aztán rájött, hogy megkezdődött a vakáció, az iskolák már üresek. A végén csak talált egy kereskedelmi tanfolyamot fiatal lányok számára, a lányokra váró anyákkal egyetemben. A legbosszantóbb a bőrönd volt, tisztára seggfejnek nézett ki vele.

Mikor a lányok, mint a fecskék kirajzottak, a nap egy üzem teteje fölött éppen a szemébe sütött, csak nagy nehezen tudta kiszúrni azt, amelyiktől várhatott valamit. Egy magas, szőke, duzzadó, harsány nevetésű és hangú lányt, aki hóna alatt vitte a bőrszíjjal átfogott könyveket. Tizenhat évesre taksálta, elvből, mert kicsit szégyellte volna, ha fiatalabbal kezd. Indulás utána. Csoportosan vonultak a lányok, kimerítő fecsegések után szakadtak el a kiszemelttől egy-egy utcasarkon. Megtudta, hogy a lányt Grandchamp-nak hívják, aztán azt is, hogy Dominique-nak. A lány észrevette, hogy Philippe követi őket. Néha-néha találkozott a pillantásuk, a lány szeme kék volt és buta, és folyton Philippe bőröndjét nézte.

Egyszer csak egyedül maradt a rue Garibaldin, egy sportpálya mellett. Akkor ő elkapta a karjánál fogva, egyszerűen csak Dominique-nak szólította, azt mondta, hogy ő is csak ember, hallgassa meg, aztán, mikor érezte, hogy a lány kellőképpen a hatása alá került, rögtön elengedte. Leült a futballpályát körülkerítő alacsony falra. A lány fél percnyi habozás után odament hozzá. Erre Philippe rá se nézve elhadarta, hogy mindig is szerette, és ugyanakkor gyűlölte, hogy éppen most verekedett és vesztette el az állását is, mert a lány miatt gúnyolták, és most, mielőtt elutazik, idejött, hogy elmondja neki, még ha kineveti is, hogy mit érez az első perctől fogva, hogy megpillantotta – és ami csak a szájára jött. Aztán ránézett a lányra. Az dermedten, lángoló arccal állt, de már nem félt tőle, és Philippe, mialatt tenyerével sürgetően ütögette a kőkerítést maga mellett, hogy üljön már le a lány, magában azon tanakodott, mennyi pénz lehet nála, vagy mennyit tud előteremteni, meg hogy mennyi időt kell elvesztegetnie azzal, hogy a pénzt megkaparintsa.

A lánynak két tízfrankosa meg egy ötfrankosa volt – amolyan kabalapénz – a blézere zsebében. Három órával később oda is adta neki a házuk folyosóján. A ház szomorú volt és káposztaszagú, a lány csendesen sírdogált, Georges-nak szólította – mert ezt a nevet mondta neki –, összeszorított, könnyektől sós szájjal, ügyetlenül csókolta, ő érezte is, hogy tiszta mészárlás, amit művel, és dühös volt magára, hogy ágyúval lő egy verébre, és megesküdött a lánynak, hogy nem utazik el, hanem megvárja másnap délután az isten tudja milyen szobornál, persze hogy tudja, hol van.

Amikor a lány felment a lépcsőn, és szegény, butácska arcát, amelyet boldogság ragyogott be, utoljára fordította felé, ő csak azt ismételgette magában, hogy a mindenségit, hiszen neki se adtak soha semmit ajándékba, hogy az a ganéj apja mindig is csak hülyének nézte az anyját egész életében, pedig mégiscsak az volt az ő anyja, nem? Meg aztán, le van szarva minden.

Rendelt egy pár virslit egy bisztróban, és bámulta az éjszakát az ablakon át. A quai des Messageries folytatására látott rá. Sokáig ott maradt, mert máshol drágább lett volna, és mert tapasztalatból tudta, hogy akkor kell igazán várni tudni, amikor beesteledik, várni, makacsul, mozdulatlanul, mert ha csak megmoccan az ember, már elszalasztotta a jószerencsét. Látta, amint a fehér Thunderbird tizenegy óra tájt megállt a rakparton; evett még egy pár virslit, és megivott még egy negyed liter bort. Az autóban csak egy zöld vagy kék kendőt látott, viszont látta, hogy a rendszám Seine megyei. Hát ez nem valami korán jött, mondta magában.

Éppen akkor lépett ki a bisztróból, amikor a fiatal nő kiszállt a kocsiból. Magas nő volt, fehér ruhában. Levette a kendőjét, aranyszőke haja csillogott a folyóparti lámpák fényében. A bal kezén kötés volt. Átment az úttesten, belépett egy távolabbi presszóba. Fegyelmezett, nyújtott lépései kellemesen hatottak Philippe-re.

Mielőtt utánaeredt volna, hogy bepillantson a presszóba, a fiú is átment az úttesten az ellenkező irányban, körüljárta a kocsit, hogy megnézze, nem ül-e benne még valaki. De üres volt. Kinyitotta a kormányülés melletti ajtót. A kocsiban érezte a nő parfümjének illatát. Talált egy csomag filteres Gitanes-t a műszerfalon, kivett belőle egyet, meggyújtotta a cigarettagyújtóval, kinyitotta a kesztyűtartót, aztán hátul a bőröndöt: két nyloncsipke bugyi, egy világos ruha, egy pantalló, egy kétrészes fürdőruha, egy hálóing, ugyanolyan parfümszagú, mint az autó belseje, míg a többi holminak friss, új szaga volt. Mindenesetre berakta a saját bőröndjét is a kocsiba.

A presszóban, ahová a fiú végül is csak az üvegen keresztül nézett be, a lány kiválasztott egy lemezt a wurlitzeren. Perecet rágcsált. A fiú észrevette, hogy a fekete szemüveg dioptriás, különös módon veri vissza a fényt. Rövidlátó. Huszonöt éves. A jobb keze ügyetlen. Egy olyan pali felesége vagy nője, aki Thunderbirdöt tud ajándékozni karácsonyra. Mikor a lány a wurlitzer fölé hajolt, a fiú látta, hogy hosszú combjai vannak, hogy feneke a szoknya szövete alatt kereken rajzolódik ki, ugyanakkor látta azt is, hogy a ruha több helyen bepiszkolódott. A lánynak egyszerű frizurája, kicsi szája és kis orra volt. Miközben a vörös hajú kaszírnővel beszélt, a fiú azt is felmérte, hogy valami kellemetlensége vagy bánata lehet, mert nagyon szomorú a mosolya. A férfiak – azaz úgyszólván a többi vendég – állhatatos pillantásokat vetettek rá, de ő észre se vette. Egy Bécaud-számot hallgatott, Philippe is hallotta az üvegen át, és a szám azt közölte a lánnyal és csak vele, hogy egyedül van a bolygón. Ezt most hagyták ott frissen, ezzel aztán nem megy semmire.

A lány nem gazdag, vagy legalábbis nem régóta az. Nem tudta volna megmondani, miből gondolja. Talán, mert hogy egy gazdag lány nem sétál egyedül Chalonban este tizenegykor – de mért ne? Vagy a bőröndje miatt, amelyben csak pár ruhadarab van meg egy fogkefe? De abban biztos volt, hogy ha csak ezt tudta kifogni, akkor most már akár egy kamiont is lestoppolhat. Az ilyenekkel, mint ez a lány, nem lehet semmire se menni.

Betelepedett a kocsiba, és várt. Bekapcsolta az Europe I-et, rágyújtott még egy cigarettára. Látta, mikor lép ki a lány a presszóból, megy át az úttesten, aztán megáll távolabb, a Saône partján. Mikor visszajött, különös, szép járása láttán az volt a benyomása, hogy ez a lány megfontolt, józan, ugyanakkor azt is érezte, hogy ez a lány, ha lefejtik róla a ruháját, imádja, ha végigsimogatják a testét. Ez megvigasztalta, bár magának nem sok szerencsét jósolt.

A lány, kinyitva a kocsi ajtaját és hallva, hogy szemére hányják, amiért késlekedett, kicsit hátrahőkölt, de meglepetésnek más jelét nem adta. Beült a volánhoz, lehúzta a szoknyáját a térdére, és mialatt táskájában a kulcsot kereste, azt mondta:

– Csak azzal ne jöjjön, hogy már látott. Azt már unom.

A legkimértebb hangja volt, amit a fiú valaha is hallott, szinte minden hangot külön-külön ejtett ki. Addig is, amíg valami jobb jut az eszébe, Philippe azt felelte: – Jól van, majd útközben fecseghet eleget. Tudja, hány óra van?

A legzavaróbb a lányban a szemüvege volt. Két nagy, fekete ovális, mögöttük nem tudni, mit rejt. A kimért hang:

– Szálljon ki a kocsimból.

– Ez nem a maga kocsija.

– Nem?

– Nem. Láttam az iratokat a kesztyűtartóban.

Erre a lány vállat vont, és azt mondta:

– Légy szíves, szállj ki gyorsan!

– Cannes-ba megyek.

– Bravó. De szállj ki. Tudod, mit csinálok, ha nem szállsz ki?

– Elvisz Cannes-ba.

A lány nem nevetett. Kurtán a fiú lábára ütött, mert az talpát a szélvédőnek nyomta, mire leült szépen, ahogy illik. A lány egy percig méregette, aztán így szólt:

– Nem vihetlek Cannes-ba.

– Az rosszul esne.

– Mit akarsz tulajdonképpen?

– Szeretném már látni, hogy ez a kurva kocsi megmozdul, az istenit!

A lány a fejét csóválta, olyan arccal, mintha beleegyezett volna, és elfordította a slusszkulcsot. De Philippe tudta, hogy a dolog egyáltalán nincs rendben. Nem is csodálkozott hát, mikor a lány tett egy szép kis fordulatot a járdán, és megindult vissza a városközpont felé. A végén még képes és szó nélkül a rendőrségre viszi. De nem, mégsem, ez nem az ő műfaja.

A lány behajtott balra egy utcába, de előbb megállt, hogy megnézze a jelzőtáblát. Előre nyújtotta nagyon finom vonalú nyakát, s egy ellenkező irányból jövő kocsinak is meg kellett állnia. A vezető az ablakon át szitkozódott. A lány nem felelt, Philippe sem, aztán kicsit távolabb leálltak egy “Hôtel Renaissance” szövegű neonfelirat alatt. Persze a fiú fejében megfordult egy roppant egyszerű, ugyanakkor elbizakodott gondolat, de rögtön el is hessegette.

– Maradjak a kocsiban vagy menjek magával?

– Tőlem jöhetsz, vagy csinálj, amit akarsz.

A fiú kiszállt, a járdán érte utol. Egy fejjel magasabb volt, mint a lány. Ostobán azt mondta neki, hogy ha továbbra is tegezi, ő is tegezni fogja.

– Próbáld csak meg. Fellármázom egész Macont.

– Még nem vagyunk Maconban, csak Chalon-sur-Saône-ban.

– Úgy van, de akkora lármát csapok, hogy még Maconban is meghallják.

Ránézett a fiúra közönyös, mindenre kész arcával. Egy olyan lány arcával, aki semmin sem csodálkozik, mert látott ő már különbet is, és Philippe közben mégis biztos volt benne, szinte érezte is, hogy még ma éjszaka a karjaiban fogja tartani, hogy megnézheti majd a szemét is, hogy együtt maradnak holnap is, fényes nappal. A lány nem nyitott be rögtön az üvegajtón. Bizonyára az ő esze is ugyanazon járt, mint a fiúé, mert egyszerre csak – szemét le sem véve róla – megváltozott, szinte fáradt hangon szólalt meg:

– Nem akaszkodom rád, te buta.

S csak azután lépett be.

Benn lezajlott egy jelenet, amit a fiú nemigen értett. A lány faggatni kezdett egy elegáns urat, aki a portáspult mögött ült, aztán a feleségét, aki ugyancsak megjelent. Kiderült, hogy telefonon rendelt szobája van. Longo a vezetékneve. Megkérdezte, hogy az előző éjszakát a szállodában töltötte-e. Azok kényelmetlenül érezték magukat, zavartan feszengtek, értetlenül néztek egymásra.

– Na de kisasszony, ezt magának kell tudnia!

Ők nem látták. Akkor éppen az éjszakai portás ült a recepcióban, csakhogy az ma este, mint minden szombaton, szabadnapos. Mire a lány ingerülten azt válaszolta:

– Igazán? Hát ezt túl egyszerűen akarják elintézni!

– Nem maga járt itt tegnap este?

– Ezt én kérdem maguktól!

Philippe mellette állt, gépiesen játszadozott egy hamutartóval, amit a pultról vett el, s egy golyóstolltartó körül forgatott. A lányt zavarhatta ez a mozdulat, mert anélkül, hogy odanézett volna, jobb kezét a fiú karjára tette, és ott is hagyta. A súlya szinte testvéri gyöngédséggel nehezedett rá. Nagyon hosszú, finom ujjai voltak a lánynak, a körmét rövidre vágta és nem lakkozta. Írógép, gondolta Philippe. A lány azt mondta, hogy ha ő valóban itt aludt, akkor bizonyára ki kellett töltenie valami papírt, vagy benne vannak az adatai a regiszteres vendégkönyvben.

– Megvan a papírja, mondtuk már a rendőrnek is, mikor idetelefonált. Maga nagyon későn érkezett ide, éjfél után.

Az igazgató felesége kezdett ideges lenni, a pulton levő tálcán heverő papírok közt turkált. Odatett egy kis fehér kartonlapot a lány elé, az ránézett, de nem vette a kezébe:

– Ez nem az én írásom.

A férfi rögtön közbevágott.

– Persze hogy nem a maga írása, mikor az éjszakai portás töltötte ki! Maga azt mondta neki, ha igaz, hogy balkezes, és hogy a bal kezén kötés van. Ott is van, most is. Vagy talán nem balkezes?

– De igen.

A férfi fogta a cédulát, és kissé remegő hangon felolvasta:

– Longo. Danielle, Marie, Virginie. Huszonhat éves. Reklámügynökségi alkalmazott. Avignonból érkezett, párizsi lakos. Francia állampolgárságú. Maga ez vagy nem?

Most a lány látszott tanácstalannak:

– Avignonból jöttem?

– Az éjszakai portásnak azt mondta.

– Hülyeség.

A férfi szó nélkül tárta szét a karját. Az már igazán nem az ő hibája, ha a lány hülyeségeket mondott. Philippe megfogta a pulóverjébe kapaszkodó langyos kezet. Gyöngéden megkérdezte:

– Soha nem járt itt?

– Hát persze hogy nem! Ezt jól kigondolták!

– Ha akarja, megkeressük az éjszakai portást.

A lány néhány pillanatig nézett rá, aztán vállat vont, nem érdemes, mondta, és elindult. Kinyitotta az üveges ajtót, azt se mondta, hogy viszlát, se semmit.

– Nem veszi igénybe a szobát? – kérdezte éles hangon a tulajdonosnő.

– De igen – mondta. – Ahogy tegnap. Máshol alszom, de azért itt vagyok. Hogy érdekesebb legyek.

A kocsiban rágyújtott egy cigarettára, zaklatottan fújta ki a füstöt, az esze máshol járt. Philippe jobbnak látta, ha meg se mukkan. Két hosszú perc múltán a lány beindította a motort, kanyargott az utcákon, visszament a rakpartra, ahol találkoztak.

– Ma éjszaka nem akarok vezetni. Nem tudlak elvinni Cannes-ba. Csak az idődet vesztegeted velem. Sajnálom, de így van.

Gyorsan lehajolt, és kinyitotta a fiúnak az ajtót. Az meg sem próbálta megfogni a vállát, megcsókolni még kevésbé, legföljebb két pofont kaphatott volna, és ha valaki olyan helyzetben van, hogy nem adhatja vissza, akkor két pofon nem valami bátorító. Inkább azt mondta, hogy hazudott, nem is Cannes-ba megy.

– Disznóság.

– Marseille-ban kell hajóra szállnom, 14-én. (Újabb hazugság!) Guinea felé.

– Majd írsz egy képeslapot. Szállj ki, jó?

– Munkaszerződésem van Guineába. Sugárhajtású repülőkkel foglalkozom. A katonai szolgálat alatt szereztem képesítést. Millió dolgot tudok mesélni a sugárhajtású gépekről. Csupa tanulságos dolgot, higgye el.

– Hogy hívnak?

– Georges-nak.

– És mi vagy, cigány vagy spanyol?

– Félig cigány, félig digó, félig breton. Metzből jövök. Millió dolgot tudok mesélni Metzről.

– Az egzotikumra allergiás vagyok. És a sugárhajtású gépek, az igaz?

A fiú felemelte a jobb kezét, úgy csinált, mintha a földre köpne, és azt mondta:

– Szükségük van szakemberekre.

– Azt hittem, csak kínaiakat alkalmaznak.

A fiú két mutatóujjával elhúzta a szeme sarkát:

– Van bennem egy kis kínai vér is.

– Arról biztosíthatlak, hogy én most nem indulok, mert aludni akarok. Sokáig.

– Megvárom a kocsiban.

– Szó se lehet róla.

– Természetesen alhatok magával is.

– Ki van zárva, forgolódom, és rugdalok. Talán csak akad másik kocsi is, ami délre megy. Adjak egy jó tanácsot?

– Nagykorú vagyok.

A lány a fejét csóválta, sóhajtott, és beindította a Thunderbirdöt. Philippe azt mondta, hogy holnap, ha a lány is benne van, ő vezethetne. Nem valami praktikus így, sérült kézzel vezetni. Mire a lány azt válaszolta, hogy te jó ég, holnapig csak talál rá módot, hogy megszabaduljon tőle.

A város másik végén leállította a kocsit egy fene előkelő szálloda kertjében, ahol rengeteg Seine megyei meg külföldi rendszámú kocsi várakozott. Kiszállt, a fiú maradt.

– Nincs annyi pénzed, hogy kivegyél magadnak egy szobát?

– Nincs.

– Ettél?

– Éppen akartam, de maga elvette az étvágyamat.

A lány tett néhány bizonytalan lépést a kivilágított előcsarnok felé. A nagy, nyitott ablakokon át néhány késői vacsoravendéget láttak odabenn. A lány megállt, visszafordult a Thunderbird felé.

– Nos? Jössz?

A fiú odacsapódott hozzá, amint ott ment nyúlánkan, kimérten, szőkén és elragadóan. A lány kért és kapott egy fürdőszobás szobát önmagának, és egy másikat, a felette levő emeleten, a fiúnak.

A fiú a liftben azt mondta:

– Nekem is kell fürdőszoba.

– Na ne mondd! Holnap reggel megfürödhetsz az enyémben. Ha akarod, megmosom a hátad. De most már befejezted, ugye?

A fiú vele együtt belépett egy nagy, befüggönyözött szobába. Egy kék kötényes fickó a sarkukban a csomagokkal. Philippe bőröndjét meglátva, a lány csodálkozva felkiáltott:

– Ez nem az enyém. A kocsiban találta?

– Az enyém – mondta Philippe.

– Szóval előtted egy percig sem volt kétséges.

A lány odaadta a borravalót a fickónak – ez jó időbe beletelt a keze miatt –, és megkérte, hogy tálaltasson valami ennivalót az ebédlőben, ha más nincs, hideg is jó lesz, két személyre. Negyedórán belül lent lesznek. Amint a pasas elment, gyöngéden belerúgott Philippe bőröndjébe, és a nyitott ajtóra mutatott.

A fiú magára hagyta. Éjfél elmúlt, de lentről felhallatszott egy későn fekvő hahotázása. Az ő szobája kisebb volt, mint a lányé, és sokkal kevésbé barátságos, a kertre nézett. A fiú elnézte a Thunderbirdöt, gondolkozott, kinyitotta a bőröndjét, megmosta az arcát és a fogát, úgy gondolta, az már túlzás lenne, ha át is öltözne. Becsukta az ajtót, és kényszerítette magát, hogy a kifüggesztett szállodai szabályzatot olvasgassa, nehogy azonnal lemenjen.

Amikor kopogás nélkül belépett a lányhoz, az mezítláb, fehér bugyiban és melltartóban volt, nedves kosztümjét gondosan kiteregette két székre, az ablak közelében. Színtelen üveges, fémkeretes szemüveget viselt, így sokkal több látszott az arcából – és ennek a fiú örült –, a teste pedig, ahogyan képzelte, ruganyos volt és gyönyörű. A lány megkérdezte, hogy lát-e a fürdőszobaajtó mellett egy csiszolt üvegvázát. Mondta, hogy lát.

– Ha nem tűnsz el rögtön, a fejeden töröm szét.

Erre lement az ebédlőbe, hogy ott várjon Miss Négy-Szemre. A lány a törökös nadrágban jött, amit Philippe előzőleg már látott a bőröndben, alakja kihívóan rajzolódott ki, felül is, a fehér pulóverben, de ismét az az embertelen sötét szemüveg volt rajta.

A fiú nem volt éhes. Csak nézte a lányt, a meztelen karokat vele szemben, nézte, hogyan vájja bele kanalát a jégbehűtött sárgadinnyébe, felvágta neki a húst apró falatokra. A lány lassan, kicsit szomorúan beszélt. Egy reklámügynökséget vezet. Barátai után megy Monte Carlóba. Valami ködös históriát is mesélt, egy csomó emberről, akik mindenütt felismerték, azt mondták, már tegnap este látták, és a fiú észrevette, hogy a lány már nem tegezi.

Mikor úgy nagyjából megértette az egész kalandot, felnevetett. És jól tette. Azonnal észrevette, hogy a lány hálás érte.

– Maga is viccesnek találja, ugye?

– Hát persze hogy. Magát aztán jól becsapták. Hol történt az az ibolyás ügy a kamionossal?

– Az auxerre-i autóút előtt.

– Az a pali biztosan sokat jár a 6-os úton, és mindenhol megvannak az emberei. Egyszerűen telefonált nekik, azok meg vették a lapot, és jól a bolondját járatták magával.

– Na de a rendőr? Gondolja, hogy egy rendőr is belemegy ilyen hülyéskedésbe?

– Az meg biztos a benzinkutas barátja vagy valamilyen pereputtya. De különben is, miért ne menne bele. Maga intelligens dolognak tartja, ha valaki képes elmenni rendőrnek?

*

A lány a kötését nézegette. Ugyanaz a kifejezés ült az arcán, mint Chalonban, a kávéházban, amikor Philippe az ablakokon át figyelte. A többi vacsorázó már mind elment. A fiú azt mondta, hogy a tréfálkozás néha idáig is fajulhat, a szervizállomáson csak rá akartak ijeszteni, de ő biztosan nagyon erőteljesen védekezett, és talán önmaga sebezte meg magát. Vagy megszédült, és ráesett a balkezére.

– Soha nem szédültem még el.

– Ez nem jelenti azt, hogy nem is fordulhat elő.

A lány bólintott. A fiú látta, hogy csak arra vár, hogy megnyugtassák. Már majdnem éjjel 1 óra volt. Ha tovább beszélnek erről a képtelen históriáról, sohasem jut az ágyába. Na de most aztán vége, mondta a lánynak: akik gúnyolódtak vele, a kezüket dörzsölnék örömükben, ha tudnák, hogy még mindig velük foglalkozik.

– Hadd lássam, milyen a mosolya?

És a lány megmutatta, láthatóan igyekezve, hogy elfelejtse a délutánt, de a kezéről csak nem tud megfeledkezni, az biztosan fáj. Ez a fájdalom megakadályozhatja, hogy ő célba érjen. A lánynak kicsi, szögletes, nagyon fehér fogai voltak, a két középső között egy kis hézag. A fiú óvatosan folytatta:

– És a szemét, azt is megnézhetem?

A lány igent intett, de a mosoly eltűnt az arcáról. A fiú átnyújtotta a kezét az asztal fölött, és levette a szemüvegét. A lány mozdulatlanul tűrte, meg sem kísérelte, hogy tisztán lássa a fiút, tekintete homályos volt, csak a lámpák tükröződtek benne. A fiú, mivel szükségét érezte, hogy megtörje a csendet, összeszorult torokkal kérdezte:

– Most milyen vagyok?

Felelhette volna védekezésül azt, hogy homályos, eltorzult, picassós vagy pukkasztós, bármit. De csak annyit mondott:

– Csókoljon meg, jó?

A fiú intett, hogy tartsa közelebb az arcát. A lány közelebb hajolt. Philippe gyengéden csókolta meg, a lány ajka langyos és mozdulatlan volt. A fiú visszatette a szemüvegét. A lány az abroszt nézte. Philippe, torkában még mindig azzal a meglepő, szorongató érzéssel, megkérdezte, hány eltörni való váza van a szobájában. A lány egy pillanatra elmosolyodott, mintha csak magán gúnyolódna, és halk, elváltozott hangon megesküdött, hogy okos lesz, igazán, ígérem magának, aztán hirtelen felnézett, a fiú látta, hogy akar valamit mondani, de nem bírja rászánni magát. Csak annyit mondott, hogy tetszik neki ez a metzi kínai-cigány-breton, itt előtte.

A szobában, ahol egy alacsony lámpa fénye mint csillagfény vetődött a plafonra, a lány hagyta, hogy levetkőztesse, jobb kezével a nyakába kapaszkodott, a pulóver még rajta volt, és a fiú sokáig csókolta és simogatta az ágyon, mielőtt türelmesen lehúzta volna róla, és mielőtt felhajtotta volna a paplant, és mielőtt ő maga is levetkőzött volna, anélkül, hogy egy pillanatra is elmozdult volna mellőle, hol egyik, hol másik karjában tartotta, szőke haja az arcát söpörte, aztán a lány érthetetlen szavakat suttogott a vállához tapadva, a fiú érezte a bőrén esedező leheletét és dobogó szívét és a gyönyörtől lecsukódó szempilláit.

*

Később a lány megcsókolta karcsú, szép, meztelen hátát, a fiú úgy aludt el, hogy fejét a lány jobb karjára fektette. A lány eloltotta a villanyt, anélkül hogy felébresztette volna. Aztán ő is elaludt. Úgy érezte, az éjszaka minden órájában felébredt, de talán csak azért, mert szájával továbbra is a fiú vállához tapadt, és tudta, hogy a fiú ott van. Még később, már nappal volt, kékes fény áradt a szobába a függönyökön át, akkor meg a fiú nézte őt, tudta, mielőtt még felnyitotta volna a szemét. Szája a száján, meleg testével hozzásimulva mormolta: Dany, kis Dany, jól vagy? A lány nevetett, őszinte nevetéssel. Aztán a fiú újra elaludt, érződött, hogy ki akar tenni magáért, de a szeme lecsukódott, már a felhőkben járt.

A lánynak minden ügyességére szüksége volt, hogy ki tudjon csúszni a karjaiból; feltette a színtelen szemüvegét, cseppenként eresztette magának a fürdővizet, csukott ajtó mögött. Az arca meglepte, mintha nem is a sajátja lett volna, mikor a tükörbe nézett. Talán a szeme alatti árnyékot kivéve semmi sem árulkodott az eszeveszett menekülésről, sőt a tegnapi napsütéstől még jó színt is kapott az arca. Miközben végigment a szobán, felszedte a szőnyegen heverő ruhadarabokat. Felakasztotta egy fogasra a nadrágját, az ingét meg a szürke pulóverjét ennek a Hogyishívják Georges-nak. Megérezte, hogy az egyik zsebben levéltárca lapul, az az undorító gondolata támadt, hogy megnézi, mi van benne, de aztán letett róla. Ha egyszer az ember vállalja az alkalmi szerető szerepét, ne akarjon a szánandó feleség színvonalára süllyedni. Tulajdonképpen csak egyetlen dolgot szeretett volna tudni.

Frottírtörülközőt csavart maga köré, visszajött a szobába, a fiú fölé hajolt, felébresztette, de csak annyira, hogy megkérdezze, igaz-e, hogy 14-én megy a pokolba. Szó sincs róla, mondta a fiú, csak ezzel akart hatni rá, jó éjszakát. A lány megeskette, hogy nem kell hajóra szállnia. A fiú felemelte a jobb kezét a párnáról, esküszöm, mondta, és te meg komolyan már csak bántani akarsz, azzal újból elaludt.

A lány megfürdött. Halkan rendelt egy kávét telefonon. Az ajtóban elvette a szobalánytól a tálcát, odaadta neki megszáradt kosztümjét vasalásra. Ivott két csésze ízetlen gyümölcslét, közben szemlélte az otthonos idegent, aki az ágyán fekszik. Aztán nem tudott tovább ellenállni, bezárkózott a fürdőszobába, és átkutatta a levéltárcát. Nem Georges-nak hívták, hanem Philippe Filanterisnek, Párizsban született, pontosan hat nappal volt fiatalabb nála. A lány örült, hogy ugyanabban a csillagjegyben születtek, legalább a horoszkópjuk nem mond ellent egymásnak, de attól önkéntelenül pánikba esett, hogy mégiscsak van lefoglalt hajójegye. 14-re szól (11 óra, quai de la Joliette), nem Guineába, hanem Kairóba. Na, itt van, kellett neki kutatni!

Elkészítette a fiú fürdővizét, rendelt egy komplett reggelit, amit a fiú jó étvággyal el is költött a fürdőkádban. A lány odaült a kád szélére, a törülközőbe burkolózva, közel hozzá, a fiú néha megcsókolta a combját, hajáról csöpögött a víz, nyugodt volt, a szeme szemtelenül fekete, szemöldöke képtelenül dús, hosszú izmai feszültek a bőre alatt. A lány meg így okoskodott: nincs ennek egy fillérje sem, és ha nem vele találkozik, akkor találkozott volna egy másik lánnyal. Viszont ő most mit tegyen, mi lenne a legjobb? Azonnal megnyugtatta magát azzal – úristen, már vasárnap van, 12-e! –, hogy a fiú még megváltoztathatja az elhatározását a hajó indulása előtt, meg hogy akárcsak a lányok, a fiúk sem szeretkeznek valakivel anélkül, hogy egy kicsit ne szeretnék, akivel csinálják, meg hasonlókkal.

Philippe telefonon bekérte a bőröndöt, amit a másik szobában hagyott. Kivett belőle egy világos, kicsit gyűrött nyári öltönyt, fekete nyakkendőt kötött. Azt mesélte, hogy amióta az anyja meghalt, nincs kedve más színűt hordani. Aztán segített a lánynak felöltözni. Kérte, hogy a színtelen szemüveget hagyja magán, de a lány kapásból azt felelte, hogy nem lehet, mert azzal csak kis távolságra lát. Majd ő vezet, mondta a fiú. Erre fennhagyta. Mikor elkészült, és már az ajtóban álltak, a fiú hosszan magához szorította, felhúzta a kosztüm szoknyáját, hogy megsimogassa a combját, kávéízű szájával csókolta, és azt mondta, hogy nagyon hosszú lesz számára az idő a következő “alvásig”.

Éjszaka esett az eső, a Viharmadár teteje, a karosszéria tele volt nagy, csillogó esőcseppekkel. Áthajtottak Tournusön, ahol ragyogó napsütés fogadta őket, aztán Maconon, ahol nagymisére harangoztak. A lány azt mondta, hogy ha Philippe úgy akarja, nem is megy a barátai után Monte Carlóba, vele marad a hajóindulásig. A fiú megismételte, hogy nem kell felszállnia semmiféle hajóra.

Villefranche után, nyitott tetővel, rátértek egy olyan útra, amely kikerüli Lyont. Az út sziklatömbök között kanyargott, szinte csak teherautókkal találkoztak. A fiú habozás nélkül haladt ezen az úton. Bizonyára többször járt már erre. Tassin-la-Demi-Lune-be érve a lány arra a párra gondolt, amelyikkel az autósvendéglőben találkozott Fontainebleau előtt, és ettől egyszerre megint eszébe jutott a tegnapi kaland. Minden olyan valószínűtlennek tűnt, mégis érezte, hogy szorongása visszatér. Közelebb húzódott a fiúhoz, fejét egy pillanatra a vállára fektette, és a szorongás már el is múlt.

A fiú magáról keveset beszélt, de sokat kérdezett. A lány lehetőleg elhárította a kényelmetlen kérdéseket – kié a kocsi, ki várja Monte Carlóban? A “reklámügy” volt mindenre az alibi: az ügynökség, Caravaille említése nélkül. Néha az árvaházi emlékek felidézésébe kapaszkodott, és a fiú mindannyiszor nevetett, ahányszor csak Főmamáról esett szó. Viccesnek találta az öregasszonyt, biztos ő is szerette volna. Bár az aligha viszonozta volna a szeretetét. Vagy igen? Dany azt mondta, hogy azt nem lehet tudni, de a bensejében Főmama hangja egyre ismételgette: “Ha én élnék, nem vinné el szárazon, hidd el, és nem azért büntetném meg, mert felkeltette benned a vágyat, hogy lefeküdj vele, hanem azért, mert valami rosszat fog tenni veled. És először is, szólj neki, hogy menjen lassabban, mert mind a ketten bűnös lélekkel és egy olyan kocsiban fogtok meghalni, ami nem is a tiétek.”

Givors után átkeltek a Rhône-on, rátaláltak a 7-es útra, amely a folyó vonalát követte, vasárnapi díszbe öltözött kisvárosokon át: Saint-Rambert d’Albon, Saint-Vallier, Tain-L’Hermitage. Valence-tól néhány kilométerre álltak meg ebédelni.

A nap melegebben sütött, a hangok déliebbek voltak, Danynak nagyon össze kellett szednie magát, hogy mozdulataira, arcára visszafojthatatlanul ki ne üljön valami, amit kétségtelenül boldogságnak lehetett volna nevezni. Egy kertben ültek, ahogyan tegnap megálmodta, és még spagetti is volt az étlapon. A fiú olyan helyekről mesélt, amikről ő bevallotta, hogy nem is hallott, este ott ölelkeznek majd, fürödnek és másnap megint ölelkeznek, addig, ameddig csak a lány akarja. Dany Saintes-Maries-de-la-Mert választotta, málnával, mert gondolta, hogy ez illik a legjobban egy cigányhoz, még ha nem is igazi és nem is nagyon katolikus.

A fiú egy pillanatra magára hagyta, egy barátjának kell telefonálnia. Mikor visszajött, a lány látta, hogy gondterhelt. A mosolya már nem volt olyan önfeledt, mint az imént. A fizetésnél a számlából kiderült, hogy nem Metzbe, nem is Párizsba telefonált, az sokkal többe került volna. Annyira ügyetlen volt a jobb keze, hogy nem tudta eltitkolni a fiú előtt, hogy a pénzt egy fizetési borítékból veszi ki, de az nem kérdezett semmit, talán észre sem vette. Dany haragudott magára, amiért nem gondolt erre előre. Ahelyett, hogy azon törte volna azt a kis valamit, ami az agya helyén volt, hogy átkutasson egy levéltárcát.

Áthajtottak Valence-on: napfényes város, nagy platánfákkal, más vidéken jártak, egy fényesebb, egyre otthonosabb vidéken, meghittebb tájon, mint amilyet Dany valaha is látott. A Rhône, mélyen az út szintje alatt, kiszáradt a homoknyelvek között, Montélimar után föld, szikla és fák a nap brutális támadásának martalékai lettek.

A bal keze nem fájt már, de azért nehezére esett a karját a fiú vállán tartani. A fiú gyorsan, figyelmes arccal vezetett, profiljára mindig emlékezni fog. A lány gyújtotta meg neki a cigarettákat, néha kivette a szájából őket néhány másodpercre, hogy ő is azokból szippantson, örült, ha olyan helyre értek, ahol lassítani kellett, mert akkor a fiú feléje fordult, és megcsókolta, vagy a térde közé tette megnyugtató kezét.

Orange. Hosszú, egyenes útszakasz, platánok sorfala között, miután kikerülték Avignont. Egy több sávos híd a Durance fölött. A fiú kigombolta a mellén az inget, kocsikról (Ferrari), lovakról (Gélinotte, Sea-Bird), filmekről (Lola Montès, Jules és Jim) beszélt, magáról soha. A lány továbbra is Georges-nak szólította. Salonban megálltak egy sörözőnél, hogy igyanak valamit a pultnál, mialatt teletöltik a tankot. A fiú haja most is a homlokához tapadt, mint szeretkezés közben, de a lányé is. Bár egy szót sem szóltak, egyszerre nevettek fel, mert ugyanarra gondoltak.

Újabb 10 vagy 20 kilométert mentek, a fiú sokkal lassabban vezetett, gyakrabban csókolta meg, és a keze egyre sürgetőbb volt a szoknyája alatt. A lány úgy gondolta, hogy csináljon a fiú, amit akar. Kocsiban még úgysem fordult elő vele ilyesmi. A szíve kicsit bolondul vert.

De a fiúnak nem pontosan ez járt a fejében. Rátért egy keresztútra, amely Miramasba vezetett, megállította a Thunderbirdöt az útszegélyen, és megkérte a lányt, hogy szálljanak ki. Láthatóan ismerte a helyet, mondta is, hogy ismeri. Egy fenyőerdőn mentek át, fülsiketítő tücsökcirpelés közepette, és mikor felértek a dombtetőre, a távolban a berre-i tavat látták: mozdulatlanul csillogott, mint egy nagy napfényfolt.

Dany gondolatai összezavarodtak. Melege volt. Szégyellte magát. Félt. Nem is tudta, mitől félt, de amint a Viharmadarat elhagyták, mintha folyton egy túlexponált kép kísértette volna, nem volt képes kivenni, mi van a képen. A saját szobája, vagy talán az a szoba, amelyben Caravaille-éknál dolgozott. Mindenesetre Anita is ott volt, nem a mostani, hanem az az Anita, akit ő egy este, akkor régen, nagyon régen, olyan régen, hogy már emlékeznie sem kellene rá, magára hagyott, aki a félhomályban teljesen elvesztette a fejét, akit akkor látott először sírni, akit megvert, és kidobott – miért nem hagyják már abba ezek a tücskök?

A fiú egy száraz mohával benőtt sziklára ültette le maga mellé. Kigombolta a kosztümkabátját, ahogy a lány várta; felkészült rá, hogy ne viselkedjen úgy, mint valami sértett idióta, de a fiú csak a melltartón keresztül simogatta meg, aztán békén hagyta. Valamit kérdezett tőle, de olyan halkan, hogy alig hallotta. Mégis megértette, nem kellett megismételni a kérdést. Csak azt nem értette, miért kérdezi, annyira nem illett a kérdés a fiúhoz, aztán azt sem értette, hogy miért lett a fiú arca szinte felismerhetetlenül zárkózott, miért fordította el a tekintetét. Azt akarta tudni, hány férfié volt már őelőtte – így fejezte ki magát.

A lány felelt: egyetlenegyé. A fiú erre vállat vont. A többiek nem számítottak, mondta a lány. A fiú megint vállat vont. A lány megmondta, hogy volt még két másik is, de azok tényleg nem számítottak.

– Akkor beszélj az elsőről.

– Nincs kedvem beszélni róla.

A lány megpróbálta jobb kezével begombolni a kabátját, de a fiú nem engedte.

– Mikor volt?

– Régen.

– Szeretted?

A lány tudta, hogy ez esetben nem túl szerencsés így felelnie, de nem tudta megállni, hogy ki ne mondja, nem tudta letagadni:

– Most is szeretem.

– Ő hagyott ott?

– Senki sem hagyott ott senkit

– Hát akkor? Miért nem házasodtok össze, és csináltok egy sereg gyereket?

– A bigámia tilos.

– Válás is van a világon.

– Nem, pontosan ez az, hogy nincs.

A lány látta a fiú tekintetét, majdnem gonosz volt. Megragadta a karját, ösztönösen a bekötözött kezével. Halkan annyit mondott:

– Aztán volt még valami. Ami a gyerekcsinálást illeti, azt azért elkezdte.

– Meddig tartott a viszonyotok?

– Két évig.

– Hogy hívják?

– Kérlek.

– Milyen a felesége?

– Nagyon jó asszony. Kedves. Én sose találkoztam vele.

– Akkor honnan tudod, hogy kedves?

– Tudom.

– És őt, őt láttad azóta?

– Igen, igen, igen. Kétszer! (Most már ő is ideges volt, micsoda hülyeség, és nem tudta begombolni a kabátját.) A pontos dátumot mondjam? Két éve, szeptember 11-én és tavaly, augusztus 17-én. Na?

– De a feleségét azért nem hagyta ott! Mert az nem egy ilyen dűljfelkata. Nem egy ilyen kiéhezett nőstény, akivel az ember összeakad Chalonban, és két óra múlva már le is fekteti. Ugye?

Túlságosan is iszonyú volt ez a faggatózás, semhogy valóban annyira fájhatott volna neki, mint a fiú gondolta. A legjobban az fájt, hogy nem értette, miért borítja így ki, miért robbantja ki szándékosan ezt az értelmetlen veszekedést.

– Na, mondd már!

– Mit mondjak?

– Hogy gazember vagyok!

Nem mondta. Levette a szemüvegét, mert a melegtől bepárásodott, kivett a táskájából egy zsebkendőt, hogy megtörölje. Aztán ült mozdulatlanul, a szemüveg a jobb kezében, és megpróbált semmire sem gondolni. Érezte, hogy a fiú nézi. Aztán alig felismerhető hangon megszólalt:

– Bocsáss meg, Dany. Megyek! Hozom a cigarettát a kocsiból. Attól majd lecsillapodunk.

Odahajolt a lányhoz, begombolta a kabátját, és a lány érezte, hogy megcsókolja a száját, ugyanolyan gyöngéden, mint tegnap, a szálloda ebédlőjében. És a lánynak is ugyanolyan volt a szája, mint akkor, langyos és mozdulatlan, és a szeme ugyanolyan homályos. A fiú hátra sem fordulva elment. Megvárta, míg a fák közé ér, csak aztán futott. De attól kezdve a legfontosabb a gyorsaság volt. Egy darabig a lány még nem csodálkozik, hogy nem jön. A késlekedést a vitatkozás számlájára írja. Úgy negyedórába is beletelik, amíg észreveszi, hogy a kocsi eltűnt. Meg aztán ő ismeri a környéket, a lánynak viszont legalább harminc-negyven percbe telik, míg olyan helyre jut, ahonnan telefonálni tud.

De ha tévedett, ha a kocsi valóban a lányé, és közvetlenül a rendőrséghez fordul? Akkor ő elveszett. Tíz perc, amíg riasztják az első rendőrőrsöt, ezek az északi, autóúton cirkáló rendőrök lesznek, a Marseille felé vezető elágazásnál. Biztosan látták már a Thunderbirdöt, nem lehetett nem észrevenni. Talán a Cassis-ba vezető úton már el is kapják. Legjobb esetben is maximum egy órája van, hogy egérutat nyerjen, és ez nem elég. Egyedül abban bízhat, hogy Dany Longo nem, vagy legalábbis nem azonnal fordul a rendőrséghez. Az a történet, amit éjjel, vacsora közben elmesélt, érthetetlen, hacsak a lány el nem titkolt valamit. Ha valakinek szétzúzzák a kezét, akkor az kiabál. Ha egy motoros rendőr azt mondja valakinek, hogy reggel már látta, és ez nem igaz, akkor az ember nem hagyja rá.

Meg aztán szép számmal vannak más furcsaságok is ennél a Miss Négy-Szemnél. A fizetési boríték a táskájában. Meg először is az, hogy az ember folyton úgy érzi, két különböző egyénisége van egyszerre: az egyik ravasz, eleven, magabiztos, a másik szorongó, mazochista. Álmában beszélt. És folyton csak egy nevet ismételgetett – Főmama –, meg egy félmondatot, ami valóban nyugtalanította a fiút. Ilyesmit, hogy: “Megöltek”, “megölted” vagy “megölhetsz”. Csak kétszer mondta, egymás után, és a foga között, nem is értette pontosan a három szótagot. Mondhatta azt is, hogy “megölelsz”, félálomban mondta, szólhatott akár hozzá is, de nem valószínű. Valami nem stimmel ennél a lánynál.

Kicsit kifulladva beugrott a Thunderbirdbe, elfordította a slusszkulcsot, és szinte ugyanabban a pillanatban be is indította a kocsit. A lány a fák függönyén keresztül és a tücskök koncertjében nemigen hallhatta meg. Csendben hátratolatott, hogy megforduljon, olyan hosszú volt a cabriolet, hogy az út mindkét oldalán bele kellett hajtania az árokba. Úgy gondolta, hogy Dany bőröndjében nincs semmi, ami neki érdekes lenne, a lánynak viszont felesleges teher, a cipelésével még több időt veszít majd. Fogta hát, kinyitotta, és kidobta a kocsiból. A ruhadarabok szétszóródtak az út szélén, a fűben. A törökös nadrág groteszk foltja, azé a nadrágé, amelyet a lány tegnap este viselt, kellemetlen látvány volt. Tiszta őrült vagyok, sőt, mondta magában, de kiszállt, felvette a nadrágot, összegöngyölte, hogy visszategye a bőröndbe, és egyszerre megdermedt: ott állt a lány, mozdulatlanul, nem is hallotta a lépteit. Aztán rájött, hogy csak a fehér muszlinruha akadt fenn a tüskés bozóton. Hagyta a nadrágot a pokolba, visszaült a volánhoz, és indított. A műszerfal órája fél 5-öt mutatott.

A múlt nyáron is körülbelül ugyanebben az órában lopott el egy vadonatúj Citroënt ugyanígy, ugyanezen a helyen. Egy és egy negyedóra múlva sikerült biztonságba helyeznie Cassis-ban, metzi barátja, a Dagadt Paul garázsában. A Thunderbird többet tud, mint a Citroën, és ő ezúttal nem fogja azokat az útiránytévesztéseket elkövetni, mint első alkalommal. Ezzel nyerhet 5–10 percet. Vagy egy negyedórát, bátorította magát, de tudta, hogy ez merő illúzió.

Az autóútra térve áldotta a szerencséjét, hogy közben a keresztúton, ahol Danyt hagyta, egyetlen járművel sem találkozott. Volt még egy másik út is, Miramas felé, nem egészen két kilométerre délre, az jobb állapotban volt, meg szélesebb is, ezért az autósok szívesebben mentek azon. Miss Négy-Szem talán több időt is elveszteget, mint ő gondolja, azzal, hogy stoppol.

Az után a lopás után egy szót se hallott arról a Citroënes nőről. Nem tudja, az hogyan reagált az esetre. Persze jó volt ez így, csak éppen sajnálta egy kicsit, mivelhogy a mostani tervéhez jól jött volna, ha tud valamit az akkori esetről. Különösen, hogy ezúttal nagyobb a kockázat. A Citroënes nő egy arles-i orvos felesége volt: biztosan csendben gyászolta a kocsit, hogy elkerülje a botrányt. Philippe Roanne-ban találkozott vele, ahová a nő azért jött, hogy meglátogasson valakit, már el is felejtette, kit, az aggok menhelyén. Gömbölyded, félénk asszonyka volt, a férje félig szűzen hagyta, és annyira megszédült az első házasságtöréstől, hogy még útközben – egész pontosan Tarare-ban – megvásárolta a Madame Bovary luxuskiadását, celofán borítóban.

És ő aztán nem nagyon kímélte. A domboldal fái alatt teljesen levetkőztette, és annyira kimerítette, hogy férjeura, hacsak nem volt ostoba fajankó, a jelek alapján egy percig sem kételkedhetett abban, hogy mi történt, aztán egy gyomrára mért ökölcsapással leterítette, betakarta a ruhájával, és otthagyta. Az alsóneműit, cipőjét és a retiküljét (amelyből csak a pénzt vette ki) egy szemétládába hajította Marseille-ban.

E pillanatban nem érezte az akkori szorongást, pedig minden óvintézkedést elmulasztott. Nem volt szíve levetkőztetni Miss Négy-Szemet, megverni még kevésbé. Egész délután, miután a Dagadt Paulnak telefonált, győzködte magát, hogy meg kell tennie, végül mégsem tudta. Megvetette a nőket, valamennyit, szerinte mohók, egocentrikusak és kicsinyesek. Nem tett közöttük különbséget, csak talán azoktól, akikben volt némi egyszerűség, kevésbé undorodott. Dany Longo meg egyenesen szimpatikus volt neki, három alkalommal is. Először a szálloda küszöbén, amikor azt mondta neki, hogy: “Nem akaszkodom rád, te buta.” Aztán amikor a szállodai pultnál a karjára tette a kezét, mintha csak testvérének érezte volna az ellenséges világban. De leginkább, mikor az asztalnál levehette róla a szemüvegét. Éppolyan kiszolgáltatott volt az arca, mint az ő anyjáé, aki negyvenéves korában halt meg “hajadonként”, egyedüli vigasza a kórházi ágy lábánál kuporgó piszok fattyúja volt, aki pedig még egy rühes kutyát se tudott soha megvigasztalni az utcán.

El kell felejteni gyorsan Dany (Marie Virginie) Longót, már úgyis túl sokat ajándékozott neki. Otthagyta nála a kézitáskáját, hogy mégis boldoguljon valahogy, az a beszélgetés, amit provokált, hozzá fogja segíteni, hogy ne higgyen el mindent, amit mesélnek, és adott neki egy teljes órát a bosszúra. Van esélye.

Nagy sebességgel robogott végig, a Marseille-ig egyfolytában lejtő északi autóúton, rátért a külső körutakra, majd megrohamozta az aubagne-i autóutat. Hétközben, Cassis felé, a La Gineste hágón át rövidebb volt az út. De vasárnap délután rengeteg marseille-i használja. Nem akarta kockáztatni, hogy lelassítják a “csigák”, vagy megállítja valami baleset az úttesten.

A Bédoule kanyarai mentén végig fenyveserdők. Arra a férfira gondolt, akit nem ismert, és akit Dany Longo még mindig szeret. A lányra is gondolt, milyen volt a lámpa fényében, amely csillag gyanánt világított, meg ahogy a karjaiban feküdt az ágyon, meztelen volt a háta és a karja, de a fehér pulóver, amit ő az imént a bozótba hajított, még rajta volt. Mit jelent az: még mindig szeretni?

Tegyünk fel egy másik lemezt.

Dagadt Paul tavaly nyáron 100 darab százast adott a vadonatúj Citroënért. Délben a telefonban 300-at ajánlott a Thunderbirdért, de burkolt célzásokkal megeskette, hogy nem utcán szerzett, a járda mellől “elkötött” kocsiról van szó, és hogy a lány, akárcsak a tavalyi, nem fog feljelentést tenni. Paul Fekete-Afrika államainak autóparkját akarta növelni, de minden kockázat nélkül, műkedvelő módjára. Philippe úgy érezte, hogy magát a Józan Észt hallja a kagylóban beszélni. Pas-de-Belle-Fille-nél, ahol Cassis felé fordult, találkozott rendőrökkel. Szótlanul nézték, amint elhaladt mellettük. Öt óra húsz volt. Kezdett éledni benne a remény, hogy szép nyugodtan hajóra szállhat 14-én, jó kis zsebpénzzel, büntetlen előélettel, és betelepedhet egy felfuvalkodott leányzó első osztályú kabinjába.

Negyedóra sem telt bele, és már semmiben se reménykedett. A Thunderbird a tengerpartra ért, megpihent a kikötő mellett, a Cap Canaille hatalmas árnyékában. Két kézzel támaszkodott a karosszériára, minden erejével küzdött a hányinger ellen. Mintha hirtelen lidércnyomás nehezedett volna rá, csak állt egyedül a nap alatt, dühtől és félelemtől feldúltan. Ami a büntetlen előéletet illeti, annak lőttek. Kiadós megerőszakolás, példátlan gazemberség, öldöklés.

*

A lány összeszedte szétszórt ruhadarabjait. Gondosan berakta a fekete bőröndbe. Nem arra a kihalt útra tért rá, amelyiken jöttek. Újból felkapaszkodott a dombra, és a lapos sziklán, amelyen ültek, kettétépte és kiterítette azt a papírzacskót, amelybe új szandálja volt csomagolva. Reszketeg nagy betűkkel írta fel rá, jobb kézzel, rúzzsal: Ma este tízkor az avenue Canebière 10 előtt. Ennek az egyetlen utcának a nevét ismerte egész Marseille-ból, na meg azt a tényt, hogy az emberek Marseille-ban hazudósak, mint egyébként mindenütt. Egy nagy követ rakott nehezékül az üzenetre. Tudta, hogy ez az egész tökéletesen fölösleges, de nem szabad semmit kihagyni, azt a lehetőséget sem, hogy a fiú visszajön, amikor ő már nem lesz ott.

A domb másik oldalán, öt-hat perccel később, talált egy utat, amelyet felülről már látott, a fákon át. Sok kocsi ment arra. Az első, amely felbukkant, egy vérpiros Renault vagy Simca volt, és meg is állt. Egy férfi, egy nő és egy kisbaba ült benne. Beszállt a hátsó ülésre, a bőröndöt a térdén tartotta, a baba mellette aludt a vászonbölcsőben.

Letették a Marseille-ba vezető országúton egy út menti vendéglő előtt. Miközben megpróbált mosolyogni, köszönetet mondott. A pultnál ivott egy pohár ásványvizet. A kiszolgálónak odaadta annak az étteremnek a számláját, ahol Valence közelében ebédelt. Megkérte, hívja fel telefonon azt az éttermet. Telefonfülke nem volt. A vendégek előtt kellett magyarázkodnia, akik hangjukat lehalkítva füleltek. A drót másik végén bizonyára a tulajdonosnő beszélt. Emlékezett a fehér kosztümös hölgyre és a fiatalemberre, aki vele volt, igen. Arra is emlékezett, hogy a fiatalember ebéd után telefonált, igen. Cassis-ba, az a Rhône torkolatánál van, de a cédula, amire felírta a számot, már nincs meg. Nagyon sajnálja.

Mikor Dany visszatette a kagylót, kérte a Rhône-torkolat vidékének telefonkönyvét. Nem talált benne Filanteris nevű előfizetőt. Pedig biztos volt benne, hogy reggel, amikor rossz lelkiismerettel bár, de kutatott a fiú levéltárcájában, a Cassis-sur-Mer helységnevet olvasta. Arra is emlékezett, hogy gépírással, nem kézírással írták fel. Először arra gondolt, végigolvassa az egész helység előfizetői névsorát, de rájött, hogy csak az idejét vesztegetné.

Megkérdezte a felszolgálót, nem megy-e valamelyik vendég Marseille-be. Egy szőke bajszos, ingujjas férfi bevette a 404-esébe, útközben felsorolta neki az összes bisztrót, amit csak ismert Párizsban: három hónapot töltött ott, amikor katona volt. Letette egy tágas, napfényes téren, amelynek egyik oldalán park húzódott, és széles sugárutak nyíltak belőle, ez a Rond Point du Prado, mondta; a város bizonyára barátságos volt, kellemes lehetett ott élni, de Dany csak mocskos külvárosokat látott belőle. A férfi azt mondta, itt buszra szállhat Cassis felé. Mikor a férfi elment, Dany elolvasta a menetrendet egy oszlopon, látta, hogy egy fél órát kellene várnia. Átment a téren, jobb kezében a bőrönddel és a retiküllel. Taxiba ült. A sofőr nagydarab, pirospozsgás férfi volt, sildes sapkában. Azt mondta, hogy ó, szegénykém, ez bizony drága mulatság lesz. Aztán látta, hogy a lánynak nincs kedve beszélgetni, erre beindította a Citroënt.

A La Gineste szerpentinjén – a hágó tetején tudta meg, hogy így hívják – látta meg először a Földközi-tengert. Kék volt, mint a képeslapokon, csillogó, messzire nyúlt, egészen a víztükörnél alig halványabb kék horizontig, még annál is szebb volt, mint amilyennek képzelte. Megpróbált másfelé nézni.

Cassis-ba, amely tulajdonképpen csak egy falu, fél 7-kor érkeztek meg, valamivel több mint két órával a berre-i tóval szemközti dombon kapott Júdás-csók után. A hosszú főutca két oldalán, a járdákon nagyobb tömeg tolongott, mint a Galeries Lafayette előtt, mezítláb, sortban vagy fürdőruhában. A sofőr azt mondta, hogy na, ó, szegénykém, itt már hétközben is tarthatatlan volt a helyzet, de vasárnap egyenesen katasztrofális.

A kikötőben tétette ki magát, a hajók és a színes zászlókkal díszített árbocok előtt. Amikor fizetett, és csak állt a járdán, a napfénytől és a zsivajtól bódultan, a sildes sapkás, pirospozsgás legyintett egyet, és éneklő hangon nyugtatta: “Á, rá se rántson, kicsikém, minden rendben lesz, muszáj neki!”

Még mielőtt befejezte volna a mondatot, a lány már végigjártatta a tekintetét a terepen, bizonyára ez volt a centrum, és már meg is pillantotta a Thunderbird fehér, számára otthonos, mégis megdöbbentő foltját. A cabriolet több mint 200 méterre állt a strand mentén felsorakozott többi kocsi között, de ő felismerte volna ezer közül is, már csak azért is, mert a szíve gyorsabban kezdett dobogni a láttán. A torka összeszorult, annyira, hogy szinte lélegzethez sem jutott, de csodálatos érzés töltötte el, valamiféle hála, minden: Cassis, a tenger, a napfény, a nagydarab taxisofőr, sőt még önmaga iránt is: egy könnyet se ejtett, csak jött egyenesen oda, ahová kellett.

Megtette azt a pár lépést, ami a Viharmadártól elválasztotta, közben se látott, se hallott. A fáradtság elpárolgott a tagjaiból, lassított tempóban szelte az űrt. Philippe Filanteris fedetlenül hagyta a cabriolet-t. Nem látszott valószínűnek, hogy baleset miatt hagyta volna ott. A lány berakta a hátsó ülésre a bőröndjét, felmérte a terepet; a strand mentén húzódó nagy térség közepén, a kikötő mellett állt. Nézte a tarajos hullámokban fürdőző embereket. Kiáltásokat, nevetést hallott. Egy meredeken a tenger fölé emelkedő sziklatömb uralta Cassis-t.

A slusszkulcs nem volt a helyén. Kinyitotta a kesztyűtartót, ott találta az egész kulcscsomót érintetlenül, meg a kocsi iratait is. Beült a volánhoz, és pár percig azon törte a fejét, mi lehetett ennek a metzi fiúnak a szándéka: pénzre volt szüksége, de a kézitáskájához hozzá sem nyúlt, elvitte a kocsit, csak azért, hogy ötven-hatvan kilométer után otthagyja. Feladta a rejtély megfejtését. Biztosan volt minderre valami oka, de ez őt most már nem érdekli. Talán itt kószál valahol a faluban, vászonöltönyében, fekete nyakkendővel, talán nemsokára visszajön, de őt már ez sem érdekli. Aztán egyszer csak kész, valami édeskés elernyedés a szíve táján, és látta magát lelki szemeivel, ahogyan ott ül, távol az otthonától, becsapva, kifosztva, keze merev páncélban, ostobán, egyedül. Sírva fakadt.

– Játszunk egy partit? – szólalt meg egy hang.

Danyn a sötét szemüvege volt. Az ajtó másik oldalán álló kisfiú ettől még barnábbra sültnek látszott. Úgy négy-öt éves lehetett. Szőke, nagy, fekete szemekkel, nagyon helyes, mezítlábas kisfiú, széles fehércsíkos tengerészkék jersey-nadrágban, piros pólóingben. Egyik kezében vajas kenyeret, a másikban egy csomag kártyát tartott. A lány megtörölte az arcát.

– Hogy hívnak? – kérdezte a kisfiú.

– Danynak.

– Játszunk egy partit?

– Hát téged hogy hívnak?

– Titou-nak – hangzott a válasz.

– Hol a mamád?

A kisfiú a vajas kenyérrel bizonytalan irányba mutatott.

– Ott, a strandon. Hadd üljek be a kocsidba.

A lány kinyitotta az ajtót, átengedte a fiúnak a kormányülést. Nagyon megfontolt, nagyon komoly kis ember volt ez a Titou, nemigen szeretett mindenféle kérdésekre válaszolni. Annyit azért megtudott a lány, hogy az apjának kék kocsija van – de annak teteje is van –, és hogy ő meg talált egy tengeri sünt a vízben, és befőttesüvegbe tette. Megtanította a lányt egy rendkívül bonyolult kártyajátékra: három lapot adott mindkettőjüknek, és akinek több figurása volt, az nyert. Játszottak egy partit csak úgy, és a kisfiú nyert.

– Érted ? – mondta.

– Azt hiszem, igen.

– Mibe fogadunk?

– Fogadni is kell?

– Különben nem érdekes.

– Te mit teszel rá?

– Én? – mondta a kisfiú. – Semmit. Te teszel. A szemüveged, jó?

Adott három gondosan kiválasztott kártyát Danynak: két hetest és egy nyolcast. Magának meg három királyt. Mire a lány azt mondta, hogy jé, hisz ez könnyű, most majd oszt. Osztott is. Mégis a kisfiú nyert. A lány levette a szemüvegét, és feltette a kisfiúra, s kétoldalt tartotta, különben lecsúszott volna az orrára. A kisfiú azt mondta, hogy így mindent darabokban lát, nem is érdekes. A lány adott neki helyette ötven centime-ot.

– És most edd meg a vajas kenyeredet.

A kisfiú evett két harapást, közben figyelmesen nézte a lányt. Aztán megszólalt.

– Ki az a bácsi a kocsidban?

A lány önkéntelenül a hátsó ülésre pillantott.

– Nincs itt semmiféle bácsi.

– Dehogy nincs – mondta a kisfiú. – Ott, ahová a csomagokat teszik. Tudod.

A lány torkaszakadtából nevetett.

– Miféle bácsi?

– Az, aki ott alszik.

– Miket beszélsz?

A kisfiú nem felelt azonnal. Majszolta a vajas kenyeret, melankolikusan nézett maga elé, a szélvédőn át, fejét az ülés támlájának vetette. Aztán felsóhajtott.

– Azt hiszem, alszik – mondta.

A szemüveg

Főmama.

Egy este, Roubaix-ban, elnéztem ráncos arcát egy pohár elzászi boron át. A pályaudvarral szemközt. Odahallatszott a vonatok füttye.

Ölj meg.

Zürich, október 8. Október 8-án lesz négy éve. Megint vonatok. Megint szobák. Minden olyan világos.

Hogy mondták, mikor kicsi voltam? Világos a hajam, sötét a szemem, fekete a lelkem, hideg a puskám csöve. Mi nem jut még eszembe!

Annyi ciprust láttam tegnap óta. Egész Provence egy temető. Felszabadultan alszom majd itt, távol a báli csinnadrattától.

Hôtel Bella Vista, Cassis mellett. Egy utcácskában verítékcsepp üt ki a homlokomon. A marseille-i pályaudvar. A villeneuve-i csúcsok, a sok csipkés hegyorom. Istenem, mennyit kutattam és mit találtam? Csak magamat.

A szemüvegem bepárásodott, mikor kinyitottam a csomagtartót. Már túl sötét volt, hogy lássak is valamit. A nap hét órakor már majdnem a térség szintjével volt egy vonalban, szemből tűzött a kocsira, mögötte feneketlen, sötét árnyék. Valami tébolyító szag áradt felém ebből az iszonyból az ellenfényben.Visszamentem a Titou nevű kisfiúhoz, kértem, adja ide a kézitáskámat, szemüveget cseréltem. Álltam, az ujjaim alig remegtek. Semmire se gondoltam. Az agyam szinte megbénult.

Másodszor is kinyitottam a csomagtartót. A férfi egy szőnyegbe volt burkolva, a lábfeje meztelen, lába térdben behajlítva. A feje úgy emelkedett ki a vörös gyapjúból, mintha profilból falnak ütközött volna. Láttam nyitott szemét, sima, a halántékán őszülő haját, kiugró csontjaira feszülő, szinte áttetsző arcbőrét. Negyvenéves lehetett, azaz inkább nem is volt kora. Hiába próbáltam lélegzetet se venni, fuldokoltam. Bekötött kezemmel feléje nyúltam, visszahajtottam a szőnyeg egyik sarkát, hogy kitakarjam a testet. Háziköntös-féle öltözetben volt: világos, kék vagy zöld selyemköntösben, sötétebb kimonónyakkal, amely szétnyílt sápadt bőrű mellén. Két őrjítően szabályos lyuk volt a meztelen mellen, mintha csákánnyal ütötték volna, a két sebből kifolyt vér pedig fekete kéreg gyanánt futott végig a testen felfelé, egészen a torokig.

Becsuktam a csomagtartót, aztán egyensúlyomat vesztve rároskadtam. Tudtam, hogy fel akarok állni, hogy vergődöm a napfényben, még a kocsi tüzes karosszériáját is éreztem a jobb kezem, az arcom alatt. Aztán felfogtam, hogy a Titou nevű kisfiú mellettem áll és reszket, legalább annyit szerettem volna mondani neki, hogy ugyan, ugyan, semmi az egész, de nem tudtam. Sírt. Hallottam a sírását, és hangos nevetést is hallottam a távolban, a strandon. Bikinis lányok fogócskáztak a téren. Velünk egy lélek sem törődött.

– Ne sírj. Látod, már vége.

A kártyalapok szétszóródtak a földön. Titou nyelte vissza a zokogását, karjával körülölelte a lábamat, fejét a szoknyámba rejtette. Odahajoltam hozzá, megcsókoltam többször is a haját, és vigasztaltam:

– Nincs semmi bajom, látod. Csak a cipőm miatt estem el.

Ő bizonyára nem érezte a becsukott csomagtartóból áradó szagot, amely engem még mindig felkavart. Mindenesetre sikerült a Thunderbird eleje felé terelnem. A kártyáit követelte, meg az ötven centime-ost, amit neki adtam. Felszedtem mindent a földről. Mikor újra mellette álltam, mutatóujjával köröket rajzolt a kocsi egyik sárhányójára. Azt mondta, hogy ezek tengeri sünök.

Magamhoz húztam, leültem a járda szélére, hogy arca az enyémmel egy vonalba kerüljön, és megkérdeztem, hogy tudott korábban belenézni a csomagtartóba. Nagyon halkan, nagyon kedvesen, fojtott hangon beszéltem. Biztosan még a szívem dobogását is jobban hallotta.

– Te magad nem tudhattad kinyitni, igaz? Ki nyitotta ki?

– A másik bácsi – mondta Titou.

– Milyen másik bácsi?

– Az a másik.

– Aki az autómat vezette?

– Nem tudom.

– Vele együtt néztél bele?

– Nem, ott voltam, hátrább.

Egy sárga Dauphine-ra mutatott a Thunderbird mögött.

– Ez régen volt?

– Nem tudom.

– Azóta visszamentél már a mamádhoz?

Gondolkozott. Ujjaimmal letöröltem az arcáról a könnyek nyomát.

– Igen. Kétszer.

– Az a bácsi, aki kinyitotta a csomagtartót, nem látta, hogy te is nézed?

– De igen. Azt mondta, hogy menj innét.

Ezen egy kicsit meglepődtem, mert épp az ellenkező válaszra voltam elkészülve, és hirtelen vacogni kezdtem a napsütésben. Biztos voltam benne, hogy Philippe nem hagyta még el Cassis-t, hogy bennünket les.

– Látott téged? Biztos vagy benne?

– Azt mondta, hogy menj innét.

– Ide figyelj! Milyen volt az a bácsi? Volt nyakkendője? Fekete haja volt?

– Fekete nyakkendője volt. Meg egy bőröndje.

– Hová ment?

Megint gondolkozott. Felnőttesen megvonta a vállát, és határozatlan mozdulattal a kikötő, a falu irányába mutatott, a semmibe.

– Gyere, most már vissza kell menned a mamához.

– De itt leszel holnap is?

– Itt leszek.

Leporoltam elöl a szoknyámat, Titou-t kézen fogva a térre vittem. Megmutatta a mamáját, a legfiatalabbat egy csoport nő közül, akik fürdőruhában napoztak a strandon. Szőke, jó barnára sült nő volt, barátnőivel, össze-összenevetett a képesújságok és a napozókrémes tubusok fölött.

Meglátta a kisfiát, és felkönyökölt, hogy odahívja.

Megcsókoltam Titou-t, lesegítettem néhány lépcsőn. Mikor odaért az anyjához, elmentem. Olyan érzésem volt, hogy a lábaim merevek, akár a kirakati bábuké.

Nem akartam visszamenni a kocsihoz, ahhoz az átszakított mellű férfihoz. Egyetlen dolgot láttam ésszerűnek: elmegyek a rendőrőrsre. A strandról mindenképpen el kell mennem. “Ha Philippe tudja, hogy a kis Titou belelátott a csomagtartóba, bizonyára nyugtalan, valahol itt maradt a környéken, és figyel. De én majd rákényszerítem, hogy előbújjon” – mondtam magamban.

Ugyanakkor abszurdnak éreztem ezt az okoskodást. Ha berakott egy hullát abba a kocsiba, amelyikről azt hitte, hogy az enyém, akkor nem tulajdoníthat nagy jelentőséget annak, amit én mesélek később. Akkor meg mért tulajdonítana nagyobb jelentőséget egy ötéves gyerek tanúskodásának?

Mentem a kikötő felé, sodort a közönyös tömeg, szívem megállt egy pillanatra, mikor meg-meglöktek. Aztán kihalt utcácskákban mentem, ahová már több órája nem sütött be a nap, fáztam. Az ablakokban fehérnemű száradt. Egy homlokomra hulló vízcsepptől – mikor megálltam, hogy hátranézzek – egész testem megrándult, csaknem felkiáltottam. De be kellett látnom: nem követ senki.

Később megkérdeztem, merre kell mennem, megtaláltam a rendőrőrsöt egy platánokkal szegélyezett kis téren. Távolról néztem a bejáratát és két egyenruhás férfit, aki a küszöbön cigarettázott. Úgy rémlett, még mindig érzem magamon a Thunderbirdben fekvő ismeretlen holttest émelyítő, iszonyú szagát. Nem volt bátorságom közelebb menni. Mit mondhatnék nekik? “Elloptam a főnököm kocsiját, egy fiú, akiről nem tudok semmit, ellopta tőlem, aztán itt újra megtaláltam, egy hullával a csomagtartóban, nem tudok rá semmi magyarázatot, de ártatlan vagyok.” Ki hinne nekem?

A rendőrséggel szemközt, egy pizzeriában, az első emeleti ablaknál ülve vártam, hogy beesteledjék. Reméltem, hogy kissé megnyugszom, és rájövök, mi történhetett az alatt a két óra alatt, mikor Philippe-nél volt a kocsi. Bizonyára valami váratlan, valami hirtelen dolog történt, mert semmi ilyesmi nem volt a tekintetében, mikor otthagyott. Ebben biztos voltam. Vagy legalábbis majdnem. De ezen kívül nem tudtam semmit.

Rendeltem egy konyakot, de amint a számhoz emeltem a poharamat, úgy megundorodtam, hogy nem ittam belőle.

Ha átmegyek oda szembe, a tér másik oldalára, nem engednek el, amíg az ügyet ki nem vizsgálják, és az napokba, hetekbe is telhet. Egy csomó rendőrségi hír jutott eszembe, s elképzeltem, amint egy marseille-i börtönbe visznek, le kell vennem a ruhámat, rám adják a szürke kötényt, amit a vizsgálati foglyok viselnek, tintába mártják a jobb kezem ujjait, belöknek egy sötét lyukba. A múltamat is kutatni fogják, de onnan csak egyetlen gaztettet tudnak előásni, amelyet bizony, sok asszony elkövet, de ez is éppen elég lesz ahhoz, hogy beszennyezze azokat, akik ismernek, és azt, akit szeretek.

Nem megyek.

Leginkább arról próbáltam meggyőzni magam, hogy nem is igaz, ami velem történt. Vagy legalábbis egyszer csak valami mindent semmissé tesz.

Visszaemlékeztem az érettségire, a szóbeli vizsga estéjére, Roubaix-ban. Az eredményeket nagyon későn függesztették ki. Többször is átnéztem a listákat, a nevem nem volt rajtuk. Sokáig jártam az utcákon, szerencsétlen arccal, de a szívemet esztelen remény dagasztotta: tévedtek, majd helyesbítenek. Már elmúlt tíz óra, mikor bekopogtam Főmamához, a bátyja gyógyszertárába. Hagyta, hogy kizokogjam magam, aztán azt mondta: “Visszamegyünk, megnézzük együtt azokat a listákat, én jobban kiismerem magam rajtuk, mint te.” Vaksötétben elmentünk, a kihalt gimnázium udvarán gyufát gyufa után gyújtottunk, s kerestük a nevemet azzal a tudattal, hogy ott kell lennie, és meg is találtuk. Még dicséretet is kaptam.

Akkor este, a roubaix-i pályaudvarral szemközt, egy étteremben, a vacsora után, amelyhez elzászi bort ittunk, hogy ezt “megünnepeljük”, ígértem meg Főmamának, hogy akkor is úgy fogok beszélgetni vele, mintha élne, ha már meghalt. És így is csináltam mindig, a zürichi utamat kivéve, négy évvel ezelőtt, mert akkor szégyelltem magam, és csak még jobban undorodtam volna magamtól, ha az ő emlékével altatom el a lelkiismeretemet.

A pizzeria ablakában rá gondoltam és Zürich-re, meg annak a fiára is, akit szeretek, és természetesen a kis Titou-ra, aki nem sokkal több, mint négyéves, és minden összekeveredett, láttam magam előtt Anita kislányát, sőt a deux-soirs-lès-avalloni benzinkutas kislányát is, mit is mondott az apja, hogy hívják? Az a gondolatom támadt, hogy ezek a gyerekek, akik az utamba kerültek, a tekintetük, a játékaik – a meztelen baba, a kártyalapok – valami szörnyű büntetés megannyi előjele.

Az a nő, aki a konyakot kihozta, odajött az asztalomhoz. Bizonyára beletelt néhány másodpercbe, amíg felfogtam, hogy mellettem áll. Türelmes hangon, amely mintha nem is messziről, hanem egy másik világból jött volna, úgy ismételgette:

– Kisasszony, maga Longo kisasszony?

– Igen.

– A telefonhoz kérik.

– Engem?

– Hát, ha maga Longo kisasszony!

Minthogy úgysem volt semminek sem értelme, nem tudom, miért csodálkoztam még. Felálltam, és a nő után mentem. Mikor áthaladtam a termen, tudatára ébredtem mindannak, ami már több mint egy órája körülvett: szép számú vendégsereg, piros kockás terítők, meleg tészta- és majoránnaillat. A telefonfülke a földszinten volt, éppen a pizzasütő mellett, a levegő itt ritka és fojtogatóan száraz volt.

Nemigen ismertem fel a hangját, de ő volt az, Philippe.

– Még sokáig akarsz így várni, Dany? Nekem már elegem van ebből, abbahagyom. Dany! Hallasz?

– Igen.

– Megegyezhetünk, Dany.

– Hol vagy?

– Nem messze.

– Láttad, hogy bejövök ide?

– Igen.

– Kérlek, Philippe, hol vagy?

Nem felelt. Hallottam a lélegzését a drót másik végén. Megértettem, hogy ő is fél. Végül suttogó hangon, amitől a kagyló is vibrált, megkérdezte:

– Honnan tudod a nevem?

– Megnéztem reggel, az irataidban.

– Miért?

– Hogy tudjam.

– És mit tudsz?

Most rajtam volt a sor, hogy ne feleljek.

– Ide figyelj, Dany. Ha pontosan azt csinálod, amit mondok, akkor találkozhatunk valahol.

– És ha nem?

– Ha nem, akkor én megyek, de rögtön a rendőrségre, oda szembe! Hallasz?

– Hallak. Nem értem.

Megint csend.

– Philippe?

– Ne mondd a nevem.

– Hol akarod, hogy találkozzunk?

– A kikötő végében van egy út, amely Port Miou-ba vezet. Ha nem tudod, hol, kérdezd meg. A város határától két-három kilométerre találsz egy szállodát, az Hôtel Bella Vistát. Van ott egy szoba a számodra.

– Számomra?

– Odatelefonáltam. Jobb szerettem volna itt egy szobát, de minden foglalt. A kocsival menj oda.

– Nem akarok beülni abba a kocsiba.

– Én pedig azt akarom, hogy elhozd onnan, és hogy téged lássanak benne. A Bella Vista-szállóban vesd le a kosztümödet, öltözz át. Húsz perc múlva telefonálok, hogy meggyőződjem róla, ott vagy-e. Aztán találkozunk.

– Hol?

– Előbb menj oda. Ide figyelj, Dany, ne próbálj meg kijátszani, te sokkal többet kockáztatsz, mint én.

– Gondolod?

– Bizony. És ne felejtsd: szabadulj meg ettől a kosztümtől, öltözz át.

– Erre nem vagyok hajlandó.

– Ahogy akarod. Húsz perc múlva felhívlak. Aztán magadra vess.

– De miért nem találkozhatunk itt és most, rögtön?

– Akarod, hogy találkozzunk? Akkor én szabom a feltételeket, és nem te.

– Még mindig nem értem.

– Annál jobb.

Letette a kagylót. Én is, reszkető kézzel.

*

Este volt már, amikor beszálltam a Thunderbirdbe. Mögöttem, egy tágas tér szélén kivilágított vásári bódék. A bécsi keringő dallamát puskalövések cifrázták. Távolabb zenekari dobogó, lampionfüzérek holnap estére.

Lépésben haladtam a kikötőben. A járdákat teljesen elfoglalták a kávéházak teraszai. A kocsi előtt nemtörődöm embertömeg sétált a tenger- és ánizsillatban, csak kelletlenül engedtek utat. Megkérdeztem, merre kell mennem. A városból kiérve az út először meredeken emelkedett, aztán vadonatúj házak mellett haladt tovább, ahol az erkélyeken éppen vacsoráztak, később egy fehér kaviccsal behintett, kihalt strand fölött vezetett, amelyre rásütött a hold.

A Bella Vista-szálló mór stílusú tornyaival egy meredély szélén, fenyők és pálmák közepette állt. Sok volt a vendég, nagy a kivilágítás. A Thunderbirdöt a kertkapu előtt hagytam. Bőröndömet átadtam egy aranysujtásos portásnak, leeresztettem a kocsitetőt, kulcsra zártam a két ajtót és a csomagtartót. A portán egy fiatal nő töltötte ki helyettem az űrlapot. Mikor megmondtam, ki vagyok, honnan jövök, a chaloni szállóra gondoltam, hirtelen újra magam előtt láttam Philippe-et, akivel ott találkoztam, aki szép és lefegyverző volt; ettől egy kis bátorságot kaptam. Én, szegény hülye.

A szoba kicsi volt, virágos porceláncsempés fürdőszobával, a bútorok újak, a ventillátor csak felkavarta a levegőt, az ablak a tengerre nézett. Egy darabig bámultam a fiúkat és lányokat, akik éppen alattam ugráltak be egy kivilágított medencébe, aztán levetkőztem, lezuhanyoztam, gondosan ügyelve, hogy a hajam és a kötés száraz maradjon.

Mialatt törülköztem, csengett a telefon. A szobámba kapcsolták a hívást.

– Kész vagy? – mondta Philippe.

– Pár perc múlva. Mit vegyek föl? Nincs nagy választék.

– Amit akarsz, csak a kosztümöt ne.

– Miért?

– Éppen eleget láttak már engem a társaságában. Egy óra múlva találkozunk Marseille-ban.

– Marseille-ban? Képtelenség! Miért nem itt?

– Ezen a környéken is éppen eleget láttak. És én most úgyis Marseille-ban vagyok.

– Nem hiszem.

– Ha hiszed, ha nem, így van. Ismerős vagy Marseille-ban?

– Nem.

– A fene enné meg. Hadd gondolkozzam.

Hagytam, hadd gondolkozzon. A bőrömön felfedeztem egy nyomot, amit ő hagyott rajta az elmúlt éjszaka, amikor együtt süllyedtünk a gyönyörbe, erősen magához szorított, és olyan volt a karjaimban, akár egy elveszett gyermek.

– Philippe, a dombon, ahol otthagytál, felírtam, hol találkozhatunk – mondtam halkan.

– Hogy hol találkozhatunk?

– Arra az esetre, ha visszamennél. Tízkor az avenue Canebière 10 előtt.

– Ismered azt az utcát?

– Nem, de biztos könnyű megtalálni.

– Jó. Hát akkor, mondjuk fél 11-kor. Hagyd a kocsit egy másik utcában, és gyere gyalog. Ott várlak.

– Ne tedd le.

De már letette. Megkérdeztem a portán, honnan hívtak. Marseille-ból. Felöltöztem: néhány percig haboztam a tegnap este viselt nadrág és a fehér muszlinruha között. A ruhát választottam, mert teljesen világos volt, hogy nem akar olyan ruhában mutatkozni velem, amelyet útközben már viseltem. Csak ne lettem volna úgy megzavarodva, akkor még komikusnak is találtam volna ennek a csirkefogónak az elővigyázatosságát. Lefésültem a hajam. A tükörben olyan szörnyűségesen magamat láttam, minden olyan valóságos volt, hogy behunytam a szemem.

*

Marseille a legtöbb arcú, legkiismerhetetlenebb város, amelyben valaha is megfordultam. Az utcák még szűkebbek, mint Párizsban, a szélrózsa minden irányába tartanak, és bárhol induljon el rajtuk az ember, nem visznek sehová. Többször megálltam a járda mellett, hogy megkérdezzem az utat. Egy szót sem értettem a magyarázatokból, azon kívül, hogy szegény teremtés vagyok. Szegény, kicsike, szegény kisasszony, na, maga szegényke – mondták. Addig, hogy az avenue Canebière-nek óhatatlanul éppen hátat fordítottam.

Végül találtam egy hatalmas autóparkolót, a Tőzsdének nevezett épület mellett. A Thunderbirdöt kulcsra zárva otthagytam, csak mentem egyenest előre, és az első utca, amelyen elindultam, pontosan abba a széles avenue-be torkollott, amelyet kerestem: majdnem szemközt a találkozóhellyel. A 10. szám egy utazási iroda volt, az avenue Canebière legvégén, a Régi Kikötő közelében. Mellette egy nagy étterem, a Cintra, a járdán nyüzsögtek az emberek, az úttesten meg a kék autóbuszok, s mindenütt neon-fényfoltok.

Philippe nem volt ott, de éreztem, hogy valahonnan szemmel tart. Vártam néhány percet, néztem egy kirakatban az optikai műszereket, de nem láttam belőlük semmit, aztán megérintette a karomat. Most is a beige színű vászonöltöny és a fekete nyakkendő volt rajta. Hosszú másodpercekig néztük egymást szótlanul, egymással szembefordulva a járókelők tömegében. Azt hiszem, amint megláttam megnyúlt arcát, rögtön rájöttem, hogy ez soha életében nem ölt meg senkit, hogy ez a história legalább annyira megdöbbentette őt, mint engem. Azt kérdezte:

– Hol a kocsi?

– Ott, hátrább.

– Még mindig benne van?

– Hát hol lenne?

– Ki ez, Dany?

– Ezt inkább tőled kéne kérdezni!

– Ne kiabálj! Gyere.

Megragadta a könyökömet, és a kikötő felé vonszolt. Átmentünk egy kivilágított téren, kihasználtunk minden kis rést a tömött sorokban vonuló autók között.

Megfogta a jobb kezemet, és szorosan tartotta. Nagyon sokáig mentünk egy rakparton, amelyet quai de Rive-Neuve-nek hívnak. Tompa hangon magyarázta el, anélkül hogy egy pillanatra is felém fordult volna, hogy azért vitte el a Thunderbirdöt, hogy eladja, hogy Cassis-ig meg sem állt, és ott, amikor még egyszer és utoljára átvizsgálta a cabriolet-t, mielőtt átadná a garázstulajdonosnak, kinyitotta a csomagtartót, és megtalálta a halott férfit. Aztán félt, leste a kis Titou-t, nem tudta, mit tegyen. Azt hitte, én öltem meg azt a férfit, és most kihasználom a helyzetet, és az ő nyakába varrom. Biztos volt benne, hogy többé nem lát. Az érkezésem aztán végképp megkavarta.

Leültünk a rakpart végén, a sötétben, egy deszkarakásra, amelyet a tenger lassan kezdett szétmállasztani. Megkérdezte, hogyan bukkantam a nyomára, miután otthagyott a berre-i tóval szemközt.

– Telefonáltam a vendéglőbe, ahol ebédeltünk.

– Te aztán nem veszted el a fejed.

– És te Cassis-ban követtél? Miért nem szólítottál meg rögtön?

– Nem tudtam, mit forgatsz a fejedben. Kié ez a kocsi?

– A főnökömé.

– Kölcsönadta?

– Nem, nem adta kölcsön. Nem is tudja, hogy elhoztam.

– Nocsak!

A szemében egy sereg kérdést láttam. Bizonyára ő is az enyémben. Még mindig fogta a jobb kezem, de a gyanakvás mindkettőnket megbénított. Végül is ő kérdezte meg:

– Tényleg nem ismered azt az embert?

– Nem.

– Nem is tudtad, hogy a csomagtartóban van?

– Láttad, mikor kinyitottam Cassis-ban. Úgy néztem ki, mint aki tudja, mi van benne?

– Lehet, hogy megjátszottad magad.

– Az is lehet, hogy te játszod meg! Neked már gyakorlatod van benne, nem? Abba sem hagytad tegnap este óta.

– Valaki mégiscsak betette oda, és az nem én voltam. Gondolkozz egy kicsit, Dany. Ez a pali halott volt, mielőtt még találkoztam volna veled.

– Honnan tudod?

– Van szemem! Legalább negyvennyolc órája halott.

– Betehetted a csomagtartóba jóval azután is, hogy megölted.

– És mikor, ha szabad kérdeznem?

– Tegnap este, Chalonban.

– Na nem, csak nem képzeled, hogy egész nap egy hullával a karjaimban sétálok? Méghozzá Chalonban? Nem mozi ez, gyere már vissza a földre. Egyébként bocsánat: vérzik a szívem, hogy fenyegetőznöm kell, de egy sereg tanúm van, aki igazolja a tegnapi meg a tegnapelőtti napomat. Egy bőröndöt cipeltem, az igaz, de próbáld csak elhitetni bárkivel, hogy abban rejtegettem a hullát, sok sikert kívánok!

Felállt, arrébb ment.

– Könyörgök, Philippe, ne hagyj itt – hadartam.

– Nem hagylak itt.

Jó ideig háttal állt nekem, egy kimustrált bárka közelében, a Régi Kikötő sötét vizét nézve, amelyet mozdulatlan fénypászták csíkoztak. A város zaja nagyon távolinak tűnt. Végül azt kérdezte:

– És a főnököd miféle? Amolyan amatőr gyilkos?

Vállat vontam, nem feleltem. Idegesen, az ingerültségtől szinte megfeszülve fordult vissza, és vetette oda nekem:

– A jó életbe, én nem tudok semmiről semmit! Csak azt akarom mondani, hogy ez a makkabeus talán már benne volt a kocsiban, mikor elhoztad!

– Nem. A csomagtartó üres volt, mikor elhoztam. Tudom, megnéztem.

– Vagy úgy. És útközben kinyitottad?

– Igen, azt hiszem.

– Utoljára hol?

Gondolkoztam. A 7-es vagy a 6-os úton lehetett, talán Fontainebleau körül. Emlékeztem, hogy kinyitottam a csomagtartót, hogy belerakjam az akkor vásárolt bőröndöt. Aztán meggondoltam magam.

– Fontainebleau-ban. Akkor üres volt.

– Az elég régen volt. És később hol álltál meg?

– Joignyban, egy bisztrónál. Ott találkoztam azzal a kamionsofőrrel, azzal, aki elvette az ibolyacsokromat. De nappal volt, a kocsi az ajtó előtt állt, akkor nem tehették bele ezt az embert.

– És abban biztos vagy, hogy egészen Cassis-ig többet nem nyitottad ki a csomagtartót?

– Emlékeznék rá.

– Joigny után hol álltál meg?

– Egy benzinkútnál Avallon mellett. Nagyon sokáig otthagytam a kocsit. Még át is vitték egy másik helyre, míg a doktornál voltam.

A kötésemre nézett. Kiolvastam a szeméből, hogy eszébe jutott, amit meséltem neki az összezúzott kezemről, azokról az emberekről, akik felismertek az úton, s azt mondták, látták, mikor ellenkező irányba mentem, mialatt én legjobb tudomásom szerint Párizsban voltam. De csak ennyit mondott:

– Tudod, elég nehéz bevenni ezt a mesét.

Nem tudtam, mit feleljek, hogy igazoljam magam. De még csak kedvem se volt hozzá. Észrevette, hogy fázom a fehér ruhámban, levette a zakóját, és betakarta vele a vállam. Arca szinte súrolta az enyémet, úgy suttogta:

– Nem hazudsz, mondd, Dany?

– Esküszöm.

– Ha te lőtted le, akkor is segítek, értsd meg jól!

– Én lőttem? Hát lelőtték?

Akaratlanul is kiabáltam, a hangom megbicsaklott, sivított, nevetséges volt. Könnyek szöktek a szemembe, nem is tudom, miért.

– Feltételezem, minthogy az is ott van, vele együtt.

– Mi van ott?

– Az istenit, hát a puska! Szép, fényes és tiszta! A csomagtartóban! A puska! Mondd, azt legalább tudod, hogy én ki vagyok?

Arcomat a kezébe fogta, jobbról balra hintáztatta, hogy felébredjek.

– Állj! Én puskát nem láttam!

– Isten tudja, te mit látsz! Szőnyeget láttál? Egy pasast láttál? Nos, egy puska is van mellette!

Elengedett, sarkon fordult, és zsebre dugott kézzel, felhúzott vállal elindult fehér ingében. Felálltam és követtem. Átmentünk az úttesten, mert azt mondta, hogy nincs több cigarettája, éhes, és nincs egy fillérje sem. Bementünk egy bárba, ahol nagy volt a tömeg, a falakat halászhálók és kagylók borították. Vettem egy csomag Gitanes-t és gyufát. Ivott egy féldecit a pultnál, és evett egy szendvicset. Nem beszélt, rám se nézett. Megkérdeztem tőle:

– És te, te hogy jöttél Marseille-ba?

– Ezzel te ne foglalkozz.

– Hol a bőröndöd?

– Mit törődsz vele?

Mikor kimentünk, karját a vállamra tette, és magához húzott. Nem volt kedvem tiltakozni. Mentünk váll váll mellett a járdán, amely tele volt algaszagot árasztó üres ketrecekkel. Átvágtunk a Régi Kikötő előtti tágas téren. Egy étterem kirakatában, egy tükörben egy pillanatra megláttam az arcunkat, fehér ruhámat, a zakóját a vállamon, vagyis őt és magamat, egymásba karolva, a neonfényben, ezer kilométerre az életemtől. Nem hiszem, hogy hazudok, ha azt mondom: ez minden másnál valószerűtlenebbnek tűnt.

Az avenue Canebière-en a járókelők megnéztek bennünket. Megkérdeztem Philippe-et, hová megyünk.

– A kocsihoz. Meg kell tudnunk, ki az a pali. Jobban meg kell nézni.

– Nincs hozzá bátorságom, kérlek szépen…

– Nekem van.

Percekig mozdulatlanul álltunk a parkírozó helyen a Thunderbird előtt; több száz autó társaságában hagytam ott. Kivettem a kulcsokat a táskámból, de ő nem nyúlt értük. Egy csapat fecsegő, hadonászó kamasz ment el mellettünk, aztán egy magányos nő, gyűrött ruhában, az ajka mozgott, fejét gondterhelten lehorgasztotta. Philippe azt mondta, üljek a volánhoz, nyugodtabb helyet kell keresnünk a csomagtartó kinyitásához.

A quai de Rive-Neuve-ön mentünk, visszafelé azon az útvonalon, amelyet előzőleg gyalog tettünk meg. Mikor befordultam egy meredek utcába, amely átszeli a várost, Philippe hirtelen megszólalt:

– Talán van rá esélyünk, hogy megússzuk a dolgot. Ha ezt a pasast útközben sózták rád, akkor erről senki nem tud, azon az átokfajzaton kívül, aki tette. Aközött meg közted nincs semmiféle kapcsolat. Akkor viszont mi is megtehetjük ugyanazt. Egyszerűen megszabadulunk ettől valahol, és elfelejtjük. Semmi közünk hozzá.

Befordultam egy másik utcába, aztán megint egy másikba, amely ugyancsak meredek volt. Végül Philippe egy kőkorláttal szegélyezett utcába, a chemin de Roucas-Blanc-ba irányított. Ott aztán nem voltak se kocsik, se gyalogosok, de olyan meredek és olyan szűk volt, hogy fékeznem kellett, hogy manőverezni tudjak egy kanyarban. Bekötözött kezem fájt, zavart a vezetésben, Philippe segített meghúzni a kormányt. Távolabb két hámlott vakolatú fal között egy résen át láttam mélyen alattunk, a tengerpart mentén csillogó várost.

Kezét a térdemre tette, jelezve, hogy álljak meg. A 78-as szám előtt. Azért emlékszem erre, mert ez volt a ruhaszámom az árvaházban. A ház új volt, udvara sötét. Néhány másodpercig hallgatózva vártunk, aztán hangtalanul begördültünk az udvarra, ahol garázsok sorakoztak, ajtajuk csillogott a Thunderbird lámpáinak fényében; fák is voltak, meg egy lépcső. Egy kocsi kinn állt. Én mögéje álltam be, leállítottam a motort, eloltottam a fényeket. Az udvar csendes volt, de olyan keskeny, hogy aggódva gondoltam arra, hogy esetleg vissza kell fordulnom, ha valamilyen okból sürgősen ki kellene mennünk innen.

Visszaadtam Philippe-nek a zakóját, és kiszálltunk. Néhány ablak világos volt felettünk, egy behúzott függöny mögött a televízió kékes fénye derengett. Kinyitottam a csomagtartót, és oda se pillantva, gyorsan elugrottam. De a kibírhatatlan szag így is megcsapta az orromat, és szinte szédelegtem, mikor meghallottam, hogy Philippe zsebkendőt kér tőlem. Lihegett, annyira feldúlt volt, hogy szikárnak, megvénültnek, idegennek láttam. Tekintetünk találkozott: soha nem felejtem el a szemében tükröződő iszonyt.

Hallottam, hogy megmozdítja a holttestet. Kétségbeesetten az udvar kapujára szögeztem a szememet, de nem mintha attól féltem volna, hogy bejön valaki. Erre már nem is gondoltam.

– Ide nézz, Dany – suttogta.

A puskát mutatta, egy hosszú, fekete csövű fegyvert.

– A tuson monogram van.

– Monogram?

– M. K.

Megmutatta nekem is, ujjaimmal meg is kellett tapogatnom a fába vésett két betűt. De senkit sem ismertem, akinek ez lett volna a monogramja. Ő sem.

– Ismétlő Winchester – mondta. – Három golyó hiányzik a tárból.

– Ennyire ismered?

– Ennyire.

Letörölte a puskát a zsebkendőmmel, s visszatette a szőnyegbe, amellyel a hullát körülcsavarták. Láttam az arcát, a nyitott állkapcsot a csomagtartó fehér fényében. Philippe a háziköntös zsebeit kutatta át. A hirtelen támadt csendből kitaláltam, hogy felfedezett valamit, még a lélegzetét is visszafojtotta. Hirtelen fölegyenesedett. Meg akart szólalni, de nem tudott. A hitetlenkedéstől kővé meredt. Egy pillanatra megláttam egy cédulát a bal kezében. Aztán kiabálni kezdett. Nem tudom, mit kiabált. Bizonyára azt, hogy őrült vagyok, és hogy ő lépre ment egy őrült nő fantazmagóriáinak, mert igen, most már tudom, ezt mondta a tekintete. Úgy emlékszem, azt is láttam a pillantásában, hogy meg akar ütni. Azt hiszem, még a karomat is felemeltem, hogy védekezzem.

Ugyanabban a pillanatban fájdalmat éreztem a gyomorszájam tájékán, elállt a lélegzetem, és kétrét görnyedtem. Philippe derékon kapott, mielőtt földet értem volna, és a kocsi ajtaja felé vonszolt, azután a kocsi elülső ülésein fulladoztam, hallottam, hogy becsukja a csomagtartót, és elmegy. És aztán, aztán semmi többet.

Jóval ezután teljes csend volt, egyedül voltam, sikerült leülnöm a volánhoz, tátott szájjal szívtam be az éjszakai levegőt, jól éreztem magam, sírtam. Szemüvegem leesett az autó szőnyegére. Mikor felvettem, éjjel egy óra volt a műszerfal óráján. Ruhámat akartam rendbe rakni, lehúzni a térdemre, mikor megtaláltam azt a papírt, amit Philippe a hulla zsebéből vett ki.

Lámpát gyújtottam.

Egy telefonüzenet volt, az orlyi, repülőtérre küldték. A címzett bizonyos Maurice Kaub, az Air France 405-ös gépének utasa. Egy szálkás betűkkel író stewardess vette fel az üzenetet, július 10-én 18.55-kor. Idő kellett hozzá, míg kiszámoltam: ez két és fél nappal ezelőtt, pénteken történt, és akkor minden, amit ez alatt a két nap alatt csináltam, felkavarodott bennem, hideg szédülés fogott el, sikoltozni tudtam volna.

A szöveg: Ne utazz el! Ha nem könyörülsz rajtam, utánad megyek Villeneuve-be. Eljutottam addig a pontig, hogy most már minden mindegy.

Aláírás: Dany.

A párizsi telefonszám, amit “az üzenet küldője” rovatba írtak, az enyém volt.

*

Az út kanyargott és kanyargott a tenger felett, a holdfényben. Ez az egyetlen, amire emlékszem. Nem tudom, hogyan kerültem vissza a Bella Vista-szállóba. Azt sem tudom, szándékomban állt-e visszamenni. Hideg volt. Fáztam. Azt hiszem, nem is voltam egészen tudatában annak, hogy Délen járok. Inkább a chaloni úton hittem magam, épp most jöttem el az orvostól, aki bekötözte a kezemet, meg egy szerviztulajdonostól, meg egy motoros rendőrtől. Most nemsokára találkozom Philippe-pel a quai de la Saône-on, de ezúttal nem fogok megállni, nem, nem állok meg, és akkor minden másképp történik.

A fehér kosztümöm. Azt hiszem, abban a pillanatban fontosnak éreztem, hogy újra felvegyem a fehér kosztümöm. Mentem a kocsival, a fehér kosztümre gondoltam, amely egy idegen szobában van, úgy gondoltam rá, mint valami vigasztalásra: az valami hozzám tartozó volt, valami, ami még az előtt a július 10-i péntek előtt is enyém volt, ha ahhoz visszatalálok, akkor visszatalálok magamhoz is.

Cassis-ban még égtek a lámpák a kikötőben, egy bárkából elektromos gitár hangja áradt, fiúk bolondoztak a kocsi előtt, annyira, hogy meg kellett állnom. Egyikük behajolt az ablakon, és szájon csókolt, leheletében alkohol- és dohányszag keveredett. Aztán ott volt a fehér kavicsos strand, a szálló a mór tornyokkal. Telihold vibrált a pálmák lombján át.

A fehér és aranyszín egyenruhás éjszakai portás adta a kezembe a kulcsomat. Úgy rémlik, lovakról beszélt, meg nyertes tikettről, és én természetes hangon feleltem. Miután bezártam a szobám ajtaját, újra sírva fakadtam. Folytak a könnyeim, meg se tudtam gátolni, de az volt az érzésem, hogy nem is az enyémek. Felvettem a kosztümkabátomat az ágyról, jó ideig magamhoz szorítottam. Felismertem a parfüm illatát, amelyet évek óta használok, a bőröm illatát, de ez sem vigasztalt meg, épp ellenkezőleg. Levetkőztem, lefeküdtem, a kosztüm a lábamnál hevert, az orlyi üzenet a jobb kezemben. Többször is elolvastam, mielőtt eloltottam a villanyt, aztán felgyújtottam az éjjeliszekrény lámpáját, hogy újra elolvassam.

Nem ismertem ezt a Maurice Kaubot. Sose küldtem ilyen üzenetet. Július 10-én, pénteken 18 óra 55 perckor a Montmorency-villában tartózkodtam, éppen gépelni kezdtem; Caravaille-ékkal voltam és a kislányukkal. Ezalatt valaki behatolt a lakásomba, a rue de Grenelle-en, felhasználta a nevemet és a telefonszámomat. Világos.

A Thunderbirdben talált puskán M. K. monogram volt, éppen, mint Maurice Kaubé. A puska és az üzenet közötti összefüggés mutatta, hogy a holttest nem véletlenül került a kocsiba, mint ahogyan eddig hittem, hanem szándékosan engem, Dany Longót szemeltek ki már pénteken arra, hogy ezt a lidércnyomást a nyakamba varrják. Ez is világos.

Nem tudom, aludtam-e. Bizonyos pillanatokban az Orlytól idáig megtett út egyes részletei olyan pontossággal és olyan hirtelen elevenedtek fel álmomban, hogy ki kellett nyitnom a szemem. A kis fehér kartonlap a Renaissance-szálló portájának pultján. Az igazgató ingerült hangja: “Danielle, Marie, Virginie, Longo, 26 éves, reklámszakma, maga ez, vagy nem?”

Valaki váratlan megjelenik a hátam mögött egy szervizállomás mosdójában. A motoros rendőr zseblámpájának fénynyalábja, amint a kocsi belsejét vizsgálja. Azt akarja, hogy nyissam ki a táskámat. A kislányt Maureennak hívják. Azt mondják, már láttak, beszéltek velem, az ellenkező irányba mentem, Párizs felé, szombaton hajnalban.

És aztán máris hajnal volt, a szemem nyitva, láttam, hogy lassan-lassan kivilágosodik a szoba, és azt gondoltam:

“Nem, ez nem ostoba tréfa volt, nem egy alkalmi ismerős műve, akivel útközben találkoztam, minden a helyén van ebben az ellenem irányuló machinációban. Isten tudja, milyen iszonyú okból, de valakinek azt a látszatot kellett keltenie, hogy én már szombaton hajnalban Macon és Avallon között voltam. Ahogy felhasználták a telefonszámomat, ugyanúgy felhasználták a külsőmet, a sötét szemüvegemet, az egész személyemet. Azok az emberek, akik rám ismertek, nem hazudtak. »Láttak«, csakhogy az egy másik nő volt, egy másik autóban, aki…”

Mintha egy vakító fehér falba ütköztem volna. Felültem az ágyban, s majdnem felkiáltottam. Hülyeség az egész. Minden machináció ki van zárva – bárki részéről. Hiába mesélek be bármit magamnak, senki – hacsak nem valami természetfölötti adottságokkal rendelkező lény – nem határozhatta el előre, hogy egy távirattal hozzákötöz egy ismeretlen hullához, amelyet aztán másfél nappal később tesznek be a kocsiba, a fenébe is, több száz kilométerre az otthonomtól. Még kevésbé játszathatta el bárki is egy másik nővel az én szerepemet a 6-os országút bizonyos pontjain tizenkét vagy tizenöt órával azelőtt, hogy én arra mentem. Senki, a világon senki nem tudhatta pénteken 18 óra 55-kor, sem szombaton hajnalban, hogy én egyszer az életben, meggondolatlanul, hülye fejjel kölcsön veszem a főnököm kocsiját, és este valóban a 6-os úton leszek, útban a tenger felé! Senki. Én magam sem tudtam.

“Várj csak, várj, gondolkozz még egy kicsit, biztosan van rá magyarázat, kell hogy legyen” – mondtam magamnak. Pedig nem lehetett. A legrémítőbb – igen, teljesen megzavarodtam a rémülettől – ez volt: én magam sem tudtam, hogy útra kelek. Tehát minden rajtam kívül és másokon kívül kezdődött, senki emberfia nem küldhette azt a táviratot, és nem kölcsönözhette az én személyemet erre az útra. Akkor nincs más magyarázat, mint hogy egy egész éjszaka és egy egész nap, mielőtt még hirtelen elhatároztam volna, hogy nem viszem vissza a Thunderbirdöt, már ki voltam szemelve, és egy nem tudom miféle, világegyetemen kívül álló akarat irányított – és az egész világegyetemnek nincs többé értelme.

Kiválasztottak. Irányítottak. Valaki a hátam mögött. A fájó kezem. A fájó hasam, ahol Philippe megütött. Büntetés. A megölt kisgyermek a hasamban, négy évvel ezelőtt, Zürichben. Nem tudom, miféle világegyetemen kívül álló, kérlelhetetlen és lesben álló valami követ, van mindig a nyomomban. Újból az az érzés, hogy valaki más álmában vagyok ébren. És én sem kívánok már semmi egyebet, de teljes erőmből, csak aludni – vagy azt, hogy aki alszik, ébredjen fel, és legyen minden békés és csendes, hogy haljak meg, hogy felejtsek.

*

Július 13-a, hétfő. A mai reggel.

A szoba tapétáján a virágok. Kékek, a közepük piros. A mocskos kötés. Karórám a jobb csuklómon, ketyegése a fülem mellett. Meztelen lábam kilóg a takaró alól. A forró plüss-szőnyeg a talpam alatt, a szobának azon a pontján, ahová betűzött a nap. Két szőke lány az ablakom alatt úszik a medencében, hosszú, csendes karcsapásokkal, egymás mellett. Az izzó égbolt heve a mozdulatlan pálmákon át, a tenger, amit látni vágytam. Minden világos, igen. Este kimostam az alsóneműmet azzal a kis reklámszappannal, amit a mosdón találtam. Milyen szaga is volt? Már nem tudom. Nem tudom, mit is éltem át valójában. Vannak dolgok, amik hirtelen eszembe jutnak, egészen pontosan, másoknak meg búcsút mondhatok. Vagy talán a pontosakat is csak én találom ki. Ez az őrület – igen, most már tudom –, éppen ez, a nagyon pontos dolgok – piros közepű kék virágok, piszkos kötés, napfény a pálmák között – éles részletek, amelyek nem állnak össze, nem vezetnek sehová, csak önmagunkhoz.

Maradhattam volna nyugodtan egész nap ebben a szobában, és másnap is, és harmadnap is, mozdulatlanul, vagy moshattam volna tovább ugyanazt a bugyit, ugyanazt a melltartót, míg egyszer csak nincs többé szappan, nincs többé anyag, nincs többé semmi, se gyerek, se vér, se hazugság, amivel áltathatom magam.

Főmama néha beszélt hozzám. Ő hozatott fel kávét – ő volt bennem, ő őrködött fölöttem, ő beszélt az én számmal a telefonba, ami ugyanaz. És ő mondta, hogy: “Dany, Dany, csinálj már valamit, nézd meg, mi lett belőled.” Megnéztem az arcomat a mosdó fölötti tükörben. Faggattam magam, mi van a szemem mögött, milyen titok kering és kering – mint eltévedt kismadár, amely saját tollát tépi – a fejemben, a szívemben.

Aztán ittam két csésze feketét, hideg vízzel lezuhanyoztam, és máris jobban lettem. Minden mindig csak jobb lesz. Elég, ha várok, lesüllyedek önmagamba, mint egy tengeralattjáró és már hallom is újból Főmama hangját, valami mély álomba siklik bennem, egy darabig nyugodt vagyok, minden egyre jobb.

Felöltöztem – fehér kosztüm, nedves kötés, sötét szemüveg –, mikor a fésűt kerestem a táskámban, észrevettem, hogy Philippe másodszor azért már nem mulasztotta el magával vinni a pénzemet. A fizetési borítékom üres volt, a levéltárcám szintén.

Azt hiszem, nem éreztem keserűséget. Végre valami természetes, könnyen megmagyarázható dolog. Különben is, ha Philippe velem maradt volna, úgyis mindenképpen odaadtam volna neki ezt a pénzt. Minthogy neki egy fillérje se volt, inkább még örültem is. Ami a többit illeti, fütyülök rá.

Minthogy fogalmam sem volt, mit fogok csinálni, hacsak nem jelentkezem mindenre készen a rendőrségen, vagy a tengerbe nem ugrom, ez a lopás valójában még segített is rajtam. Úgy gondoltam, hogy mindenekelőtt az N. C. I. Bankba megyek, hogy a csekkfüzetemmel pénzhez jussak. Főmama azt mondta: “Hát inkább, mint hogy tovább is itt kínozd magad. Andiamo!”

Lementem, megérdeklődtem a portán, hol találok egy N. C. I. Bankot, szóltam, hogy a szobát továbbra is megtartom. A Thunderbird ott izzott a kertben, azon a helyen, ahol hagytam. Dühös voltam magamra, hogy nem állítottam valahová árnyékba, de mikor a volánhoz ültem, nem éreztem a szagot, amitől féltem. Amennyire csak telt tőlem, igyekeztem nem gondolni arra, mivé lehet lassanként ebben a hőségben egy több mint hatvan órája halott ember. Már hozzászoktam az ilyesfajta erőfeszítésekhez. Amióta csak az eszemet tudom, mindig valami szörnyű képet próbáltam kitörölni az emlékezetemből. Anyám sírását, miközben leborotválták a fejét, néhány perccel azelőtt, hogy két emelettel lejjebb, péppé zúzódva ott feküdt a járdán. Vagy apám üvöltését a teherszállító vagon alatt, mikor az váratlanul elindult. Hagyd már abba, hagyd abba, hülye, mondom magamnak, de végül is, lehet-e felejteni?

Napfény. A kocsit az árnyékos oldalon állítottam le Cassis főutcáján, amely a kikötőbe vezet. Leeresztettem a fedelét, hogy a szél messzire sodorja a kellemetlen szagot és a rossz álmokat. Beléptem a bankba, ahol minden sima és megnyugtató volt. Azt mondták, 750 frankot vehetek fel a párizsi számlámra, de minthogy a fontainebleau-i vásárlásaim után már nem maradhatott sokkal több, csak 500-at vettem fel. Főmama noszogatott: “Vegyél fel, amennyit csak tudsz, ez a pénz úgyse segít már senkin, szökj külföldre, tűnj el.” Nem hallgattam rá.

Mialatt vártam, megláttam a falon egy nagy útitérképet. A telefonüzenet egyik mondata jutott eszembe. Utánad megyek Villeneuve-be. Megnéztem, van-e Villeneuve nevű helység a 6-os vagy a 7-es út közelében, Párizs és Marseille között. Annyit találtam, hogy az első pillanatban elbátortalanodtam: Villeneuve-Saint-Georges, Villeneuve-la-Guyard, Villeneuve-sur-Yonne, Villeneuve-l’Archevêque, Villeneuve-lès-Avignon, és bizonyára vannak még jelentéktelenebb Villeneuve-ök is, amik nincsenek is rajta a térképen.

Felfedeztem viszont, hogy Villeneuve-la-Guyard közvetlenül Fontainebleau után van, ahol utoljára láttam üresen a csomagtartót, Villeneuve-sur-Yonne pedig Joigny közelében, ahol az ibolyás kamionsofőrrel találkoztam. De ennek biztosan nincs nagy jelentősége. Főmama azt mondta: “Sőt, semmi jelentősége sincs, ha arra a táviratra gondolsz. Azt egy repülőutasnak címezték. S az ember nem száll repülőgépre azért, hogy Villeneuve-la-Guyard-ba utazzon, hiszen az alig négy ujjnyira van Párizstól, magad is lemérheted.”

A pénzt, amit kaptam, betettem a táskámba. Megkérdeztem, van-e Cassis-ban utazási iroda. A szomszédos épületben volt, csak ki kellett mennem az egyik ajtón, és bemennem egy másikon. Ezt szerencsés előjelnek tekintettem, akárcsak azt, hogy szinte egyforma plakát hirdette mindkét ajtón, hogy ma, július 13-án, hétfőn, mindenütt délben zárnak. Az ég kegyes volt hozzám, fel tudtam venni a pénzemet, s még több mint egy órám volt zárásig. “Ezt minek csinálod?” – kérdezte Főmama. Magam sem igen tudtam. Talán egyszerűen csak, hogy mozogjak, hogy cselekedjem valamit, amitől úgy érzem, hogy élek, hogy szabad vagyok, mielőtt még elkapnak azzal a hullával a kocsiban, és bezárnak, és akkor majd ott kell kuporognom a sötétben, fejemet a karomra hajtva, mint ahogy egyszer már kénytelen voltam ilyen helyzetben lenni, jó melegben, mindentől távol, a Frosinone vidéki San Appolinaréban, született Renata Castellani, férjezett Longo hasában.

Kértem egy Air France-menetrendet, s megtanulmányoztam odakinn a napégette járdán, a strandra igyekvő tömegben. A telefonüzenetben említett Air France 405-ös közvetlen járat volt Párizs és Marseille között, Caravelle típusú gép, indul minden pénteken (ha péntek nem ünnepnap) 19 óra 45-kor Orlyról, érkezik Marseille-Marignane-ba 20 óra 55-kor. “Akkor az a Villeneuve, amit keresel, Villeneuve-lès-Avignon lesz, délebbre már nem láttál mást a térképen” – jutott nyomban az eszembe. Ugyanakkor nem stimmelt valami, nem tudtam rájönni, hogy mi, valami ott motoszkált az emlékezetemben, amit képtelen voltam tudatosítani, és ami nyugtalanított.

Szememmel a szemközti járda mellett leállított Thunderbirdöt kerestem. Hirtelen újra megjelent előttem az igazolócédula a Renaissance-szálló pultján, Chalonban. Azt hittem, ez nyugtalanított. Igen, a Renaissance-ban valóban azt mondták, hogy amikor állítólag először jártam ott, akkor Avignonból jöttem. Én azt feleltem, hogy ez hülyeség. “Látod, látod” – mondta Főmama – “mindent megszerveztek, hogy elveszejtsenek, mindent előre kiszámítottak. Ha most megtalálják azt a hullát a csomagtartóban, kivel tudod elhitetni, hogy neked semmi közöd hozzá? Könyörgök, menekülj, menekülj bárhová, és soha vissza ne gyere.” De én megint nem hallgattam rá.

A kikötőbe mentem. Tegnap este, mikor megkérdeztem, merre van a Bella Vista-szálló, észrevettem egy postahivatalt a rakpart végén. Az is eszembe jutott, hogy ugyanott csókolt szájon néhány órával később egy kicsit ittas fiú, és ösztönösen megtöröltem a számat a bepólyált kezemmel. Azt mondtam Főmamának: “Te csak ne nyugtalankodj, még nem kezdtem el a védekezést, várj egy kicsit. Egyedül vagyok, de mindig is egyedül voltam, úgyhogy összefoghat az egész világ, engem nem fog legyőzni.” Végül csak összeszedtem magam, amennyire tőlem tellett.

A postahivatalban sötét volt, különösen mivel a tűző napról léptem be, kénytelen voltam szemüveget cserélni. Egész sor vidéki telefonkönyvet találtam egy ferde polchoz erősítve. Kinyitottam a vaucluse-it. Valóban volt egy Maurice Kaub Villeneuve-lès-Avignonban.

Idáig úgy látszik, mégsem hittem benne igazán, a szívem most erősebben kezdett dobogni. Nem tudnám megmagyarázni, miért. Ott volt kinyomtatva, ridegen, valóságosan. Még valóságosabb volt, mint a lakásomon feladott telefonüzenet, vagy mint a kocsiba zárt holttest. Bárki – és nemcsak két napja, hanem hónapok óta – kinyithatta ezt a vastag könyvet, és elolvashatta ezt a nevet, ezt a címet. Nem tudom megmagyarázni.

Ez állt ott: Maurice Kaub, építési vállalkozó, Saint-Jean birtok, route de l’Abbaye.

Megint úgy éreztem, hogy valami emlék, vagy tudja az ördög, micsoda, egyszer csak mozgolódni kezd, utat próbál törni magának a tudatom felé. Saint-Jean birtok. Route de l’Abbaye. Építési vállalkozó. Villeneuve-lès-Avignon. Nem tudtam, mire kellene emlékeznem, aztán eltűnt ez az érzés, sőt, abban sem voltam már biztos, volt-e egyáltalán.

Kinyitottam egy másik telefonkönyvet. A yonne-it. Elolvastam több joignyi bisztró nevét, de a 6-os úton csak egyetlenegy volt, az Útmenti Öreg Kocsma, tulajdonos Pozzon T. Tehát ennél álltam meg, itt találkoztam az ibolyás kamionsofőrrel. Az agyamba véstem a telefonszámot, 220, “mint a jós, aki jósol”, és kimentem.

Mikor visszaértem a kocsihoz, a nap már magasan állt, az árnyék már csak félig vetődött rá, de nem sok időm volt, hogy ezzel törődjem. Két kekiszínű egyenruhás rendőr állt előtte. Csak az utolsó pillanatban vettem észre őket, mikor már majdnem melléjük értem. Mindig a földet nézem járás közben, attól tartok, rálépek valami elefántra, ami különben elkerülné a figyelmemet. 18 éves koromig közel sem volt olyan jó szemüvegem, mint a mostani, többet volt a lábam a levegőben, mint a földön, “öngyilkos repülő”-nek hívtak. Az egyik, legemlékezetesebb lázálmom máig is egy nagy, elhagyott babakocsi egy ház kapujában. Egyszer hárman is alig tudtak elválasztani bennünket egymástól.

Mikor felnéztem, és megláttam – mondhatom, majd elájultam – a két rendőrt a Thunderbird előtt, sarkon akartam fordulni, és elfutni. De Főmama azt mondta: “Te jó isten, menj tovább, nézz másfelé, csak menj, menj.” Végül is megálltam.

– A magáé ez a kocsi?

Mondtam, hogy igen. Azaz legalábbis megpróbáltam kinyögni, de egy hang sem jött ki a számon. Mindkét rendőr magas volt, a fiatalabbon ugyanolyan sötét szemüveg, mint rajtam. Az beszélt. Kérte az irataimat. Megkerültem a Thunderbirdöt, hogy kivegyem azokat is, amik a kesztyűtartóban voltak. Ezalatt ők szó nélkül hátra mentek a csomagtartóhoz. Főmama sürgetett: “Ne állj ott, mint egy fatuskó, most aztán fuss, rohanj, tűnj el, csinálj valamit.” Odamentem hozzájuk, nyújtottam a fiatalabbik felé a kocsi iratait tartalmazó műanyag tasakot. Kivette a papírokat, rápillantott a forgalmi engedélyre.

– A jogosítványát kérem.

Kivettem a táskámból, és odaadtam. Megnézte, aztán újra megnézte a forgalmi engedélyt.

– Mi az a C. N. R.?

– C. N. R.?

Unott, de kissé ideges mozdulattal az orrom alá tartotta az engedélyt. A “név és keresztnév” rovatban, mint korábban Orlyn is, ezt olvastam: C. N. R. Társaság. Nem tudtam, mit jelentenek ezek a kezdőbetűk. Nyeltem egyet, aztán azt mondtam:

– Reklámügynökség.

– Jó, de milyen?

Találomra feleltem:

– Caravaille Nemzetközi Reklámügynökség.

– És ki az a Caravaille?

– Az alapította az ügynökséget. De most én vagyok a tulajdonosa. Szóval, én vagyok a főnök, tudja.

Vállat vont.

– Én először is azt tudom, hogy itt egy várakozni tilos tábla van, éppen a kocsija előtt. Régóta van Cassis-ban?

– Tegnap este érkeztem.

– Legközelebb figyeljen jobban. Ez az utca úgyis túl keskeny, ha mindenki azt csinálná, amit maga…

Stb., stb. Visszatért belém az élet. Visszaadta a papírjaimat, levette a sapkáját, hogy megtörölje egy zsebkendővel a homlokát, aztán egy pillantást vetett a társára, és így szólt:

– Még ha valaki csinos, meg ilyen “szép hosszú kocsija” van, az sem engedhet meg magának mindent. Ezt beláthatja.

Ezalatt a szemem láttára készülődött a legiszonyatosabb dolog, ami csak történhetett: a társa, az idősebbik, aki figyelmes félmosollyal fülelt, és eddig egy szót se szólt, gépiesen babrálta hüvelykujjával a csomagtartó zárját, meg-megnyomta a nagy fémkallantyút. És a zár engedett. Előző éjjel, mikor mint egy alvajáró jöttem meg Marseille-ból, elfelejtettem bezárni. Philippe-nek kinyitottam. Most is nyitva volt. Láttam, hogy a kekiruhás hüvelykujja megnyomja, elengedi, megint megnyomja, még erősebben. Hallottam a zár kattanását, s jobb kezemet gyorsan a csomagtartó ajtajára tettem. Túl gyorsan, mert a sötét szemüveges ingerülten abbahagyta a beszédet. Ránézett a csomagtartóra, aztán rám, és sötét szemüveg ide vagy oda, jól látta, hogy kiszaladt a vér az arcomból.

– Rosszul van? – kérdezte.

Intettem, hogy igen. Kétségbeesetten próbáltam mondani valamit, hogy eltereljem a figyelmét a kocsiról, mert megint azt nézte, de nem jutott az eszembe semmi. A másik is a csomagtartóra tapasztott jobb kezemet nézte. Erre elvettem onnan. Végtelen hosszúnak tűnő csend után végül a fiatalabbik szólalt meg, miközben elindult:

– Legyen jó kislány. A jövőben álljon inkább a parkolóba.

Mutatóujját a sapkájához emelte, aztán mindketten eltávoztak, mentek a járdán, hátra sem fordulva, a kikötő felé. Reszkető kézzel kerestem meg a kulcsokat a táskámban. Lezártam a csomagtartót. Aztán percekig csak ültem merev tekintettel a volánnál, míg el tudtam indulni. Tetőtől talpig reszkettem. Nagyon érzékeny teremtés vagyok.

*

A Bella Vista-szállóban a ventillátor csak duruzsolt a napfényben, de a szoba levegőjét nem tudta felfrissíteni. Becsuktam a spalettákat, levetkőztem, lefeküdtem a bevetett ágyra, a telefon ott volt mellettem.

Kértem, kapcsolják Joigny 220-at és Bernard Thorr lakását, aki tördelő volt az ügynökségen, és engem nagyon szeretett. A főnök már többször is magával vitte Genfbe, mikor a Milkaby költségvetése ügyében tárgyaltak. Neki tudnia kellett, melyik szállodában szokott Caravaille megszállni. Aztán telefonálok Anitának, bevallom neki, hogy elvittem a kocsiját, és megmondom neki azt is, hogy szükségem van a tanúskodására, hogy kikeveredjem egy kellemetlen ügyből. Anita segíteni fog.

Elsőnek a joignyi bisztró futott be, szerencsém volt, szinte rögtön jelentkezett. Mondtam, hogy a tulajdonossal szeretnék beszélni. Az nem emlékezett rám mindjárt. Fehér kosztüm, szőke haj, sötét szemüveg, amerikai kocsi, nem, semmi se jött be neki. De a kamionosra emlékezett, mikor megemlítettem, hogy az akart mindenáron nekem is fizetni, meg hogy mindig mosolygott. – Ismeri? – kérdeztem.

– Magas, barna férfi, egy Somuával? Hát hogy a fenébe ne ismerném! Az Jean, a Somuás Jean. Minden héten erre jár.

– Milyen Jean? Nem értem.

– Somua, úgy hívják a kamionját. Az ő nevét nem tudom. Marseille-i. “Fogpasztareklám”-nak is szólítják.

Furcsa, én is így hívtam magamban. Felnevettem. Elégedett voltam. Végre megvan egy szál, úgy éreztem, valami varázs folytán minden bosszúságom elpárolgott.

– Azt mondja, hogy marseille-i? Nem tudja, most Marseille-ban van? Meg tudná mondani, hol találom meg?

– Na hallja, maga azért sokat akar tudni. Azt tudom, hogy szombaton itt járt. De hogy hol találja meg, arról fogalmam sincs. Ha akarja, szólhatok neki, ha megint erre jár.

Mondtam, hogy az már késő, nekem most rögtön meg kell találnom. Ja, vagy úgy, felelte, aztán elég sokáig hallgatott, már azt gondoltam, le is tette a kagylót. De nem. Egyszer csak megszólalt:

– Ide figyeljen, van egy ötletem. Várjon egy percig, kisasszony.

A vonal másik végén beszélgetést, edénycsörömpölést hallottam. Megpróbáltam visszaemlékezni a helyiségre, amelyet két nappal előbb láttam. Hosszú fapult, teherautó-balesetekről készült fotók, nemzetiszínű plakát a július 14-i bálról. Magam elé képzeltem az átutazó vendégeket, amint ebédelnek, meg a karikákat, amiket a borospoharak hagynak az asztalokra terített viaszosvásznon. Egyszerre nagyon éhes és szomjas lettem. Egy falatot sem ettem tegnap este óta, csak reggel ittam azt a két csésze feketét. Egy másik hang szólt bele a kagylóba:

– Halló! Ott ki beszél?

– Itt Longo, Danielle Longo. Mondtam már annak az úrnak, akivel az előbb beszéltem…

– Mit akar tőle, a Fogpasztamosolytól?

Ez is délies hanghordozással beszélt, sípolva szedte a levegőt, tipikusan egy kellemetlen fickó hangja, akit ráadásul evés közben zavartak meg. Kezdtem mindent szépen elölről, elnézést, uram, érti, uram. Ő meg azt mondta:

– Fogpasztamosoly a “kollégám”. Úgyhogy tudni szeretném, kihez van szerencsém. Ha azért keresi, mert beleesett, akkor rendicsek, de ha valami másról van szó, akkor, szóval nem tudom, ha nekem kell tartani érte a hátamat, nem szeretnék bakot lőni. Érti, mire gondolok? Ha maga lenne az én helyemben…

És dől belőle a szó. Azt hittem, mindjárt idegbajt kapok. De azért nagyon alázatosan beszéltem, amikor egyáltalán szóhoz jutottam. Mondtam, hogy bizony, eltalálta, azért szeretnék találkozni a barátjával, mert nemrégiben randevút beszélt meg velem, én meg nem mentem el, de most már, persze, nagyon sajnálom – hát, egyszóval, eltalálta. Az ő választékossága meg még a köveket is meglágyította volna, telefonmértékkel mérve már egyenesen művészet volt:

– Na jó, nem forszírozom tovább. Ha szoknyaügyről van szó, akkor nekem ehhez semmi közöm. Én aztán igazán nem fosztok meg egy kollégát egy jó kis keféléstől. De azt feltétlenül mondja meg Fogpasztamosolynak, hogy én jól kifaggattam magát, mert nem lenne valami hízelgő rám nézve, ha azt hinné, hogy nem tudok titkot tartani.

Bele kell pusztulni. Végül megmondta, hogy a barátját Jean Le Guevennek hívják, Marseille Sainte-Marthe nevezetű negyedében lakik, a pontos címét nem tudja, de ha telefonálok a vállalkozójához, a Garbaggio-társasághoz, boulevard des Dames, telefonszám: Colbert 09–10, az majd megmondja.

Jó sok időbe telt volna, míg mindezt jobb kézzel felírom, inkább többször elismételtettem vele, hogy emlékezzem rá. Még egy örökkévalóságig feltartott, mielőtt letehettem volna a kagylót:

– Mondja meg neki, hogy a rue du Louvre-on vegyen fel négy tonnát, ha visszafelé jön. Mondja, hogy én mondtam. A Szardínia. Ő majd tudja. Négy tonnát a hajósoktól. Rue du Louvre. Na viszlát, sok sikert.

A szálló telefonközpontjába még mindig nem futott be Párizs. Kértem Colbert 09–10-et és valami ebédet a szobámba. Azonnal kapcsolták a Garbaggio-társaságot.

– Le Gueven? – mondta egy női hang. – Ó, szegénykém, már elment! Várjon csak, a rakparton kellett neki felvenni a rakományt. Hívja fel Colbert 22–18-at, megeshet, hogy még ott találja. De tudja, ma este már Pont-Saint-Esprit-ben kell felvennie primőrárut, úgyhogy csodálkoznék, ha még nem lenne úton.

– Azt mondja, visszamegy Párizsba? A kamionnal?

– Hát mit gondolt? Hogy vonatra száll?

– Még július 14-én sem szabadnapos?

– Ide figyeljen, hölgyem, igazán nem akarok kioktatni pont olyan valakit, aki ilyen párizsias akcentussal beszél, de gondolja, hogy július 14-én a párizsiak nem esznek?

Kértem Colbert 22–18-at. Éppen kapcsolták, amikor kopogtak az ajtómon. Mielőtt kinyitottam volna, még beleszóltam a kagylóba, beszélhetnék-e Jean Le Guevennel. Adom, felelte egyszerűen egy hang, és adta. Elkészültem rá, hogy jó messziről fogják odahívni, úgyhogy most meg se tudtam szólalni.

– Igen. Halló! – mondta. – Halló!

– Jean Le Gueven?

– Az beszél.

– Én… mi szombat délután találkoztunk, Joignyban… emlékszik a fehér kocsira, az ibolyacsokorra?

– Ez nem igaz, nem viccel?

– Nem. Emlékszik?

Felnevetett. Felismertem a nevetését, sőt magam előtt láttam elég élesen az arcát is. Újra kopogtak. Ő azt mondta:

– A csokor már elhervadt, tudja, másikat kell vennem magának. Hol van most?

– Cassis-ban. Nem a csokor miatt hívtam, azaz dehogynem. Én… Várjon egy percig, kérem. Tud várni egy percig? Ugye nem teszi le?

Erre megint csak nevetett, persze hogy nem. Kiugrottam az ágyból, az ajtóhoz mentem. Egy férfihang kintről közölte, hogy az ebédet hozta. Csak egy bugyi volt rajtam. Beszaladtam a fürdőszobába, törülközőt csavartam magam köré, s vissza. Csak félig nyitottam ki az ajtót, elvettem a tálcát, köszönöm, nagyon köszönöm, és már csuktam is be. Visszamentem a telefonhoz. Fogpasztamosoly tartotta a kagylót.

– Bocsásson meg – mondtam. – Egy szállodai szobából telefonálok. Kopogtak, mert hozták az ebédemet.

– És mi jót hoztak?

– Mit is? Ó! (Gyorsan megnéztem:) Sült halat. Azt hiszem, keszeg.

– És kész?

– Nem. Még valami zöldség, saláta, garnéla… szóval Joignyba telefonáltam, hogy megtaláljam magát.

– Milyen szerencsém van! És miért? Az ibolya miatt?

– Nem. Nem egészen.

Nem tudtam, hogy is fogjak bele. Egy örökkévalóságig hallgattunk. Aztán megkérdeztem: – Miután elváltunk, akkor délután, maga nem csinált nekem semmi kellemetlenséget, ugye?

– Kellemetlenséget, magának?

– Igen. Ugyanis útközben kellemetlenségeim voltak. Gondoltam, valami tréfa volt – szóval, hogy talán maga volt az. Azt hittem, talán meg akart tréfálni.

– Nem, nem én voltam. (Egész nyugodtan mondta, a hangja nem is lett barátságtalanabb, sem kevésbé vidám.) Milyen kellemetlenségei voltak?

– Telefonon nem tudom elmondani. Találkozhatnánk?

– Hogy elmesélje a kellemetlenségeit?

Nem tudtam, mit feleljek. Kisvártatva hallottam, hogy felsóhajt, majd azt mondja:

– Ki fog hűlni a keszeg.

– Mindegy.

– Ide figyeljen, befejeztem a rakodást, éppen a fuvarleveleket írják alá, rögtön indulok. Nem ér rá két-három napig, amit mondani akar? Ma este Pont-Saint-Esprit-ben kell lennem, muszáj.

– Nagyon kérem.

– Mennyi idő alatt tudna ideérni Marseille-ba?

– Tudom is én, fél órán, háromnegyed órán belül?

– Na jó. Próbáljuk meg. Én innen most a Gare Routière-re megyek, Saint-Lazare-ba. Kérdezze meg egy rendőrtől, de úgyis tudja mindenki, hogy hol van. Negyed 2-ig ott várok. Tovább nem tudok.

– Ott leszek.

– Gare Routière, Saint-Lazare-ban. Mondtam magának a múltkor, hogy nagyon csinos?

– Nem. Vagyis igen. Szóval, nem egészen így.

– Remélem, nem túl komolyak a kellemetlenségei. Hogy hívják?

– Longónak. Dany Longónak.

– A neve is, az is kedves.

Aztán mindent egyszerre csináltam. Miközben a kosztümömet vettem fel, salátaleveleket rágcsáltam, miközben belebújtam a körömcipőbe, ittam egy pohár ásványvizet. Éppen indulni akartam, mikor csengett a telefon. A tördelő barátom volt, Párizsból. Erről teljesen megfeledkeztem.

– Te vagy az, Bernard? Itt Dany.

– A csuda vinné el, te aztán jó kis fejtörést okoztál! Hol vagy most, az isten szerelmére?

– Délen. Majd megmagyarázom.

– Miért tetted le olyan hirtelen a kagylót a múltkor?

– Mikor múltkor?

– Hát a múltkor. Először is, fogod magad és felébresztesz az éjszaka kellős közepén…

– Milyen éjszaka?

– Pénteken, a jó isten áldjon meg! Azaz szombaton! Már legalább hajnali három volt!

Bernard kiabált. Én meg mondtam, hogy nem én telefonáltam. Leültem újra az ágy szélére, a táskám a térdemen. Visszazuhantam a pokolba. Az imént, amikor Fogpasztamosolyt kerestem, amikor beszéltem vele, még akkor is, mikor a kellemetlenségeimet emlegettem, valahogy úgy éreztem, hogy valójában semmi sem történt ezen a hétvégén. Elfelejtettem a hullát, a puskát a kocsiban, az orlyi telefonüzenetet, mindent. Csak a nyugodt, kedves hang zümmögött a fülembe, valaki aziránt érdeklődött, hogy mit ebédelek, olyan világban voltam, ahová gyilkosság vagy félelem nem hatolhat be. Pedig dehogynem. Még Bernard Thorr is, akit évek óta ismerek, aki kétségkívül a legbizalmasabb barátom, aki a legtöbbet tud rólam, egyszerre csak szereplőjévé lett ennek a lidérces álomnak. Nem értem. Ő sem ért engem. Percekig ordítozunk, míg kiderül, hogy egyáltalán mit is akarunk mondani egymásnak. Ő azt állítja, hogy péntekről szombatra virradó éjszaka telefonáltam neki, valahonnan messziről, a készülék is rossz lehetett, mert semmit sem értett a meséimből, és hogy katasztrofális idegállapotban voltam, és hirtelen letettem a kagylót. Én meg szinte dühösen bizonygatom, hogy nem telefonáltam se éjjel, se nappal, mert hogy egyáltalán nem is telefonáltam.

– Biztos vagy benne, hogy az én hangom volt? – kérdeztem.

– Hová gondolsz? Persze, hogy te voltál az! Nem hallottam jól a hangod, mert átkozottul rossz volt a vonal, de csak te lehettél.

– Nem én voltam.

– Úristen, biztosan részeg voltál! Mi ez az egész? Hol vagy most?

– Ha mondom, hogy nem én voltam!

– Nem sokat beszéltél, de olyasmikről, amiket csak te tudhatsz, ne nézz hülyének…

– Miről beszéltem?

– Zürichről! Szóval, biztos te voltál.

Sírva fakadtam. Pontosan úgy, mint tegnap este, mikor visszaértem a szállodába: úgy folytak a könnyek a szememből, tőlem teljesen függetlenül, mintha saját akaratuk lenne. Ő, Bernard Thorr állt mellettem akkor, négy évvel ezelőtt, ő érdeklődte meg, mit kell tennem, ő adott kölcsön orvosra, kórházra. Pedig akkoriban csak a barátom volt, olyasvalaki, akire, ha nem láttam, sosem gondoltam. Egyedül ő tud a zürichi utamról. Majdnem négy hónapot vesztegettem el merő szájhősködéssel, ostobaságból, hitegettem magamat és azt a férfit, akit szerettem, mialatt a lelkem mélyén tudtam, hogy úgysem lesz bátorságom megtartani azt a gyereket. Végül is minden olyan iszonyú volt, amennyire csak lehetett. Azt hiszem, az orvos, aki vállalta a dolgot, az is megvetett.

– Dany, Dany! Hallasz engem?

Mondtam, hogy hallom.

– Sírsz?

Mondtam, hogy sírok.

– Hol vagy most, Dany?

– Majd megmagyarázom. Csak azt akartam megtudni tőled, melyik szállodában szokott megszállni Caravaille, ha Genfbe megy.

– Akkor éjjel is a telefonszámát kérdezted. Még mindig nem tudtál beszélni vele? És tulajdonképpen mi a csudát…

– Mondom, hogy az nem én voltam! Biztos vagy benne, hogy én voltam?

– Az istenért, ez már sok, ezt mégiscsak neked kellene tudnod, nem?

Mindig ugyanez volt a válasz. Mindig. Mégiscsak nekem kellene tudnom, hogy volt-e kötés a kezemen, amikor nem volt. Mégiscsak nekem kellene tudnom, hogy aludtam-e abban a szállodában, ahová be se tettem a lábam. Mégiscsak nekem kellene tudnom, hogy megkérdeztem-e telefonon annak a számát, akinek éppen a lakásán voltam. Mindenki igazat mondott. Én voltam a féleszű.

Azok az átkozott könnyek meg egyre csurogtak.

– Bernard, melyik szállodában száll meg Caravaille?

– A Beau Rivage-ban. Ide hallgass, Dany…

– Tudod a telefonszámát?

Letette a kagylót, előkereste a noteszét. Megmondta a számot. Közben én is kivettem a táskámból egy darab papírt, s jobb kézzel felírtam a számot.

– Dany, kérlek, most nehogy letedd a kagylót!

– Találkoznom kell valakivel, ha nem érek oda idejében, elmegy. Le kell tennem, Bernard.

– Az istenért, mondd, mi történt akkor éjjel?

– Hát mit mondtak a telefonba?

– Ki? Te? Mindenféle, mindenféle képtelenséget, tudom is én. Valami sebesült kézről beszéltél, meg Villeneuve-lès-Avignonról, aztán, várj csak, azt mondtad: “A szőnyegben van, hallod, Bernard, a szőnyegben van, egyszer s mindenkorra kitöröltem Zürichet!” Aztán több semmi, letetted a kagylót. Ja igen, azt is mondtad, hogy Zürich az én hibám volt, hogy nem kellett volna beleavatkoznom, meg csupa ilyesmit. Őrültségeket.

– Ha ennyit beszéltem, csak fel kellett hogy ismerd a hangomat? Nem?

Megint kiabáltam. Biztosan a folyosó másik végén is hallották. A szoba fülledt levegőjében egész testem verítékben fürdött, és mégis dideregtem.

– Az istenért, azt hiszed, most megismerem a hangod? – mondta Bernard, ő is kiabálva. – Olyan, mintha teljesen elment volna az eszed! Legalább annyit mondj meg, hogy…

– Hol leszel ma este?

Azt mondta, hogy otthon. Megígértem, hogy újra felhívom. Éppen belekezdett, hogy “Ne tedd le”, mikor letettem a kagylót. Megtöröltem az arcomat, a szememet a fürdőszobában. Nem akartam semmire se gondolni. Azzal a kamionossal akartam találkozni. Most még fontosabbnak éreztem, mint az előbb. Mialatt telefonáltam, hirtelen rájöttem, hogy ebbe az ellenem irányuló, látszólag tökéletesen kitervelt machinációba legalább egy hiba becsúszott, valamiről elfeledkeztek. Szó sincs tehát semmiféle földöntúli, természetfölötti hatalomról, ördögről. Az ördög, amióta csak létezik, nem követ el hibát.

*

A tenger napfényes végtelenbe nyúlik. Ismét a La Gineste-hágó. Hányszor követtem már ezt a kopár dombokon át kígyózó aszfaltcsíkot? Mintha öröktől fogva ismerném.

Gyorsan hajtottam. Minden kanyarban elvesztettem és kétségbeesetten igyekeztem visszanyerni egyensúlyomat, bal kezemből egész testembe kisugárzott a fájdalom. Éppen egy egyenes szakaszon haladtam, mikor egy kősivatagba, száraz fűvel benőtt síkságba vesző keresztútnál lassítottam. A jelzőtábla egy katonai tábor, Carpianne irányába mutatott. Főmama biztatott: “Vágj be ezen az úton, ott találsz alkalmas helyet, hogy megszabadulj ettől az iszonytól itt a csomagtartódban.” Haboztam. Aztán továbbmentem.

*

Azt mondtam magamnak: akik a 6-os úton felismerni véltek, valóban láttak hajnalban egy fehér kosztümös nőt sötét szemüveggel, kétségtelenül szőke volt, mint én, a termete is hasonló az enyémhez, de alteregók nincsenek, az az utánzat sem lehetett tökéletes. Az emberek figyelmét egész biztosan a nagy kocsi hívta fel magára, azért nem figyeltek meg pontosan semmi egyebet, no meg az, hogy az ál-Dany Longónak kötés volt a bal kezén. És itt van a hiba. Az a kötés kitűnő csel volt az azonosság illúziójának megteremtésére, csak éppen nem volt szándékos, nem volt benne a tervben, ezért kellett ezt az egészet utólag jól-rosszul velem is megcsinálni egy szervizállomás mosdójában. Akkor már nem az volt a lényeg, hogy az a nő hasonlítson rám, hanem hogy én hasonlítsak hozzá. Ezért zúzták össze a kezem.

Fordulhatnék a rendőrséghez, elmesélhetnék mindent, esetleg még hinnének is nekem. Igaz, ha csak Caravaille-ék tanúskodnának mellettem – ahogyan ismerem őket, biztosan mellém állnának –, a rendőrség feltehetően kétkedve fogadná a dolgot, de van egy másik tanúm is. A szervizállomás előtt utoljára Jean Le Gueven nézett meg alaposabban, Joignyban. Ő biztosan emlékszik rá, hogy a kezem sértetlen volt. És akkor elhiszik, hogy az igazat mondom.

*

Megfordult az is a fejemben, hogy: talán nem te vagy az egyetlen kiszemelt áldozat ebben a machinációban, sőt talán nem is te vagy az áldozat. Megpróbáltak utánozni, igaz, de van egy érthetetlen tényező, ami csak teljesen véletlenszerű kapcsolatban áll veled: és ez a Thunderbird. A Thunderbird Caravaille-éké. Valójában ez a leglényegesebb: a holttestet Caravaille-ék kocsijába rakták.

Nos, gondolkozz csak! Szombaton hajnalban egy ugyanilyen kocsinak kellett az országúton lennie. Ha nem ugyanilyen lett volna, a délnyugati akcentussal beszélő szervizes nem keverte volna össze a kettőt. Ha a rendszám nem lett volna azonos, az a motoros járőr ott a chaloni országúton észrevette volna. Tehát a két Thunderbird ugyanaz. Éjszaka kivitték Caravaille-ék garázsából, és reggelre visszavitték. Mindenesetre Caravaille-ékat akarták valami piszkos ügybe belekeverni.

De akkor miért nem inkább Anita külsejét vette fel valaki, miért az enyémet, akiről a legnehezebben volt feltételezhető, hogy délre indul ezzel a kocsival?

Őrület.

*

Aztán így okoskodtam: elképzelhető más magyarázat is. Óvakodnom kell mindenkitől. Elsősorban maguktól Caravaille-éktól. Végül is ahhoz, hogy ilyen jól eljátssza, hogy én vagyok, tudja, hogyan öltözködöm, és azt is, hogy balkezes vagyok, egyszóval ától cettig, a legapróbb részletekig ismerjen, annak az ál-Dany Longónak hozzám igen közel álló személynek kellett lennie. Kinek beszéltem én egyáltalán Zürichről?

Anita tud mindent. Alig alacsonyabb nálam, nem tesz egészen olyan hatást, mint én, de ő is szőke, és nagyon jól ismer. Biztos vagyok benne, hogy jól tudná utánozni bizonyos mozdulataimat, sőt a járásomat is, pedig az elég sajátos, lévén, hogy a rövidlátás elleni tizenöt-húsz éves kitartó küzdelem meglehetősen rányomta a bélyegét. Tudná utánozni, ahogyan beszélek, ismeri azokat a fordulatokat, amelyeket gyakran használok, igaz, valakinek a hangját utánozni nehéz, de telefonban, ha ráadásul még zavarják is a vonalat, azt azért könnyedén el tudná hitetni, hogy ő Dany Longo, aki éppen magán kívül van, az idegei felmondták a szolgálatot. És ismeri Bernard Thorrt is, aki szintén annál az ügynökségnél dolgozott, ahol előzőleg mi, és tudja azt is, milyen viszonyban vagyok a fiúval.

Bernard egészen a múlt évig nem volt számomra több, mint egy igazán kedves fiú, aki nagy szolgálatot tett nekem, s akivel időnként elmentem vacsorázni, moziba, vagy elviccelődtem egy pohár bor mellett. Aztán egy este meguntam, hogy továbbra is a Greta Garbót játsszam mindannyiszor, hogy hazakísért, mintha az, amit nem csináltam meg neki, megérné, hogy megalázottan, kicsit szomorúan menjen haza. Újra beszálltam a kocsijába, és én kísértem haza. Azt hiszem, vannak más lányok is az életében, de sose beszél róluk, és azokról a fiúkról sem, akikkel nekem lehet még rajta kívül viszonyom. Továbbra is ugyanolyan kedves, mindössze annyi a különbség, hogy vacsora, mozi vagy iszogatás után néha le is fekszünk, és ez így nagyon kellemes.

Egyszer egy délután, az ügynökségen, éppen az asztala fölé hajolva dolgozott, én meg néztem, hogyan javítja ki egy hirdetés tördelését, s önkéntelenül a vállára tettem a kezem. És ő rögtön reagált. Anélkül, hogy a munkát egy pillanatra is abbahagyta volna, bal kezét rátette az enyémre, és ott is hagyta, lágyan és barátian, mintha lélekben máshol lettünk volna, valahol messze. Egyszerre annyira megkívántam, hogy biztos voltam benne, minden a legjobban történt úgy, ahogy történt, hogy valóban szerelmes vagyok belé.

Emlékszem, hogy elmeséltem ezt is, egy csomó más butasággal együtt Anitának, néhány hónapja, a karácsonyi ünnepek előtti szombaton. A Lafayette Áruház játékosztályán találkoztam vele. Beültünk egy kávéra egy bisztróba valahol az Opera közelében. Kinevetett. Gúnyolódott rajtam: “Szegény kis szüzecske, én is megfordultam még előtted Bernard ágyában. Jó, hogy eszembe juttattad. Valamelyik nap fel is hívom.” Kényelmetlenül éreztem magam, de én is nevettem. Aztán még hozzátette: “Csinálhatnánk egyszer egy partit hármasban is, négyesben neked biztosan nincs kedved.” Bár nevetett, láttam a szemében, hogy szántszándékkal kínozza magát, hogy képtelen elfelejteni a múltat, hogy mindig is neheztelni fog rám. Aztán karját mintegy védekezőn az arca elé emelve, kényeskedő hangon, amitől mindig felfordult a gyomrom, azt mondta: “Megint megversz?” Vettem a táskámat, a Lafayette-ben vásárolt holmikat, és felálltam. Megragadta a karomat, s feldúlt, a kikészítés alatt halottsápadtra váló arccal könyörgött: “Dany, kérlek, ne hagyj itt így, ennyi ember előtt! Tudod jól, hogy csak vicceltem.” Erre megvártam, míg elkészül. Mikor már kinn voltunk a járdán, ugyanazzal a XVI. századi mosollyal, gonoszul, élesen azt mondta: “Piszok kis kurva, még az egyetlen gyerekedet is elvétetted, csak ahhoz értesz, hogy elhagyj valakit, igaz? Csak ahhoz, hogy mindenből időben kihúzd magad?” Sarkon fordultam, és elmentem. Csak a metrón, amikor már késő volt, csak akkor jöttem rá, hogy ebben most az egyszer igaza volt.

Este felhívott telefonon. Azt hiszem, jól berúgott, isten tudja, hol. “Dany, drágám – mondta –, az a história már ezer évvel ezelőtt volt, tudom, hogy nem is voltál hibás, ne veszekedjünk, nehogy azt hidd, hogy már nem vagy a barátnőm”, meg ilyesmiket. Erre persze tele lett könnyel a szobám, magamtól is úgy undorodtam, mint az olvadó cukortól. Anita megígérte, hogy nemsokára találkozunk, és békét kötünk, minden hátsó gondolat nélkül, hogy vesz nekem karácsonyra egy óriási üveg parfümöt, “a miénkből” – ugyanazt használjuk, mert húszéves koromban az övét használtam először –, meg hogy elmegyünk az Olympiába Bécaud-t hallgatni, és a Montparnasse-ra is, egy kínai vendéglőbe, szóval emlékezetes békekötés lesz, amelyhez képest a május 8-i vagy a compiègne-i vasúti kocsiban kötött békeszerződés kismiska.

A legszomorúbb az volt, hogy ezután két héten át, kivéve a karácsony estét, amikor tudtam, hogy úgyis a kislányával kell lennie, szaladtam haza, és minden programot lemondtam, mert féltem, hogy hiába telefonál. De csak most, július 10-én, pénteken láttam viszont újból, amikor a férje a lakásukra vitt dolgozni.

És tényleg, miért kellett nekem hozzájuk menni? Azért, hogy egy egész éjszakára elvágjanak a világtól, és később be lehessen bizonyítani, hogy nem Auteuil-ben voltam, hanem a 6-os úton, ezért. Minden csak megerősítette ezt a gyanúmat. Este kilenctől hajnali kettőig magamra hagytak, azalatt éppen elég idejük volt arra, hogy azt tegyenek, amit akarnak. Anita nem bocsátott meg, nem felejtett el semmit, ellenkezőleg. Megfizettette velem azt a bizonyos májusi hajnalt azzal, hogy…

Őrület.

Mivel? Meggyilkolt egy pasast, csak azért, hogy a nyakamba varrja? Hogy segítsen neki bosszút állni, bevallotta a férjének, hogy amikor húszévesek voltunk, ő egyszer feljött a lakásomra két alkalmi palijával, akik ráadásul jól berúgtak, aztán egész éjszaka vele szórakoztak, és én annyi fáradságot sem vettem magamnak, hogy véget vessek ennek a komédiának, inkább addig futottam onnan, amíg a lábam bírta?

És kezdődött minden elölről: a könnyek elhomályosították a szememet, hirtelen, feltartóztathatatlanul patakzottak, már nem is láttam az utat. De mondtam magamnak, hogy hiába sírok, hiába bömbölök, tényleg én voltam a hibás, így van, otthagytam azzal a kettővel, pedig csak sokat ivott, meg nagyszájúskodott – ha erélyes lettem volna, kirángathattam volna közülük, észhez téríthettem volna azt a két felhergeltet, fellármázhattam volna a szomszédokat, sok mindent tehettem volna, de én se szó, se beszéd, elmenekültem, méghozzá abban a hitben, hogy én most a világ legtisztességesebb lánya vagyok, egyszerűen angyalglóriával, ebben az aljas világban. Dany Longo – a pityergések és a tiszta lelkiismeret patrónája, Júdás, aki reszket, mint az anyámasszony bugyogója. Pedig felelős voltam érte, hiszen a barátnőmnek neveztem! Igen, megérdemlem, hogy bűnhődjem, újra és újra…

“Állj meg – mondta Főmama –, állj meg!”

Megálltam egy mellékúton Marseille határában. Megvártam, míg elmúlik a sírás. A műszerfal óráján fél kettő múlt. Jean Le Gueven már elment, és lehet, hogy az a Gare Routière a város másik végén van.

Elképzelhető, hogy Anita meg tudott ölni valakit? Hogy végigjátszotta az országúton ezt az egész sötét komédiát? Nem, teljesen elment az eszem.

Akárhogy okoskodtam – persze csak amennyire meglehetősen korlátozott értelmi képességemtől tellett –, a dolog sehogy se állt össze. Miért tettek volna Caravaille-ék egy holttestet – hogy tisztázzák magukat – a saját kocsijukba? Aztán meg annak a nőnek, aki helyettem szerepelt mindenütt, valóban sérült lehetett a bal keze, azért kellett engem is megsebesíteni, hogy egyformák legyünk. Anita keze viszont nem volt sérült. És főleg – mindig erre lyukadok ki –, hogy választhatta volna ki pontosan a péntek estét, és pontosan ezeket a helyeket a szerepjátszásra, mikor még én magam se tudtam, hogy másnap arrafelé fogok járni?

Akkor ezzel az erővel vádolhatnám akár Bernard Thorrt vagy egy másik szeretőmet, aki azóta visszament a hazájába, a világ másik végére, vagy akár azt a férfit is, akit szeretek. Dany Longo bármelyik gavallérját a három közül. Vagy Philippe-et – miért ne? –, a csendes negyediket. Vagy a szomszédnőmet a házban (ő akar tündökölni, így egyszerűbb, ha engem kiküszöböl), vagy azt a szerkesztőnőt az ügynökségen (majdnem olyan rövidlátó, mint én, de azért sokkal különbnek tartja magát), vagy valamennyiüket együtt (Dany Longóval mind torkig vannak, igazán összefoghattak ellene).

Valóban, miért ne?

Volt még egy utolsó megoldás, az egyetlen, amely elejétől végéig hibátlan volt, de ezzel egyelőre még nem akartam szembenézni. Még egy egész délutánomba és egy estémbe tellett, míg engedtem, hogy meggyőzzön.

Negyvenperces késéssel érkeztem a Gare Routière-re, miután minden járókelőtől, akit az átkelőhelyen épp hogy el nem gázoltam, megkérdeztem, merre kell mennem. Nagyon jóravaló emberek a marseille-iek. Először is semmivel sem szitkozódnak jobban, mint bárki emberfia, ha valaki kis híján fellöki őket, utána még meg is nézik a rendszámot, és mikor látják, hogy 75-tel végződik, akkor már tudják, hogy istenem, ettől nem szabad túl sokat kívánni, csak megkopogtatják a homlokukat, de minden harag, minden neheztelés nélkül, csak épp hogy megcsinálják, amit illik, és ha az ember ilyenkor elkezd sopánkodni, hogy “Eltévedtem, nem ismerem ki magam ebben a rohadt városban, mindenütt stoptáblák, csak azért, hogy ne tudjak továbbmenni, pedig én a Gare Routière-t keresem, Saint-Lazare-ban, van ilyen egyáltalán?”, akkor nagyon részvevők, a Szűzmáriára kenik az egész pechet, tucatjával sereglenek oda, hogy útbaigazítsák az embert. Menjen jobbra, aztán balra, aztán azon a téren, ahol a Diadalív van, vigyázzon a trolira, mert az gyilkos jószág, az unokatestvérem feleségének a nővére összeütközött eggyel, azóta a családi sírboltban pihen, de mivel a canet-i temetőben földelték el, túl messze van ahhoz, hogy virágot vigyünk a sírjára.

Fogpasztamosoly minden várakozás ellenére megvárt. Gázolajpumpák tövében, egy kamionnak – valószínűleg a sajátjának – támaszkodva állt az árnyékban, és beszélt valakihez, aki a kerekek mellett guggolt. Kifakult kék ing volt rajta, a mellén kigombolva, a nadrágja ugyancsak kék lehetett valaha, skótkockás, piros sapkájának a legújabb divat szerint valószínűtlenül nagy ellenzője volt. A Gare Routière olyan volt, mint bármelyik más szervizállomás, csak talán valamivel nagyobb teherautók sorakoztak ott szép számmal. Száznyolcvan fokos fordulattal éppen Fogpasztamosoly mellé álltam be. Nem köszönt, se semmi, csak kimérten annyit mondott:

– Tudja, mit csinálunk? Kis Paul előremegy a ládával, mi meg útközben csatlakozunk hozzá. Majd én vezetem a maga kilométerfalóját. De most aztán, vicc nélkül, indulás.

Kis Paul a kocsikísérő volt, aki az előbb a gumik nyomását vizsgálta. Mikor felnézett, hogy üdvözöljön – “hogy szolgál az egészsége?” –, megismertem. Joignyban is együtt voltak.

Kiszálltam a kocsiból. Csak egy pillanatig haboztam, a csomagtartóban levő hulla miatt, nem szívesen hagytam őrizetlenül, és amint megálltam, mintha megcsapott volna az elviselhetetlen szag, de ez a rövid habozás is elég volt ahhoz, hogy Somuás Jean arcáról eltűnjön a mosoly. Odaléptem hozzá, néhány másodpercig csak álltam előtte mozdulatlanul, aztán a jobb kezével megsimogatta az arcom.

– Azt hiszem, tényleg komoly zűrjei lehetnek. Evett legalább valamit? – kérdezte.

Nem, mondtam, nem, és ingattam a fejemet. Keze a hajamra siklott. Sokkal magasabb volt nálam, az orra kicsit furcsa, olyan, mint egy bokszolóé, a szeme sötét és fürkésző, egyszóval minden megvolt benne, ami belőlem hiányzott: erős volt és nyugodt – egész jól kiegyezett az élettel –, és valahogy már az érintéséből, az újra felragyogó mosolyából sugárzott, hogy jó ember, ostoba ez a szó, de mégsem jut eszembe más, szóval olyan emberi. Azzal a lehetetlen piroskockás sapkával a feje búbján!

Kezét a vállamra tette, na, mondta Kis Paulnak, viszlát, aztán ha a nem tudom milyen hídon nem érjük utol, akkor ott várjon be minket. Átölelte a vállamat, mintha már régóta a barátnője lennék, átmentünk az úttesten, be egy bisztróba, ahol más kamionosok éppen végeztek az ebéddel. Legtöbbjük ismerte Fogpasztamosolyt, kezet ráztak, némelyikkel leállt egy szóra, fuvardíjról, tonnaárról, felárról, csupa olyasmikről beszélgettek, amit nem is értettem. Továbbra is átkarolva tartott, és a kollégái arcán, ahogyan rám néztek, láttam – úgy bólogattam, mintha minden problémájukkal tökéletesen tisztában lennék –, hogy magától értetődően Jean nőjének tartanak. És azt hiszem, ez tulajdonképpen tetszett is nekem. Született kis rabszolga vagyok: el sem tudok képzelni jobbat, mint hogy valakinek a tulajdona legyek.

Egy utcára néző ablaknál ültünk le, egymással szemben, még a Thunderbirdből is láttam egy darabot a kamion mögött, szemmel tarthattam, nem közelít-e valaki a csomagtartóhoz. Aztán már semmivel sem törődtem. Jól éreztem magam. Annyira akartam, hogy jól érezzem magam, hogy ne törődjek semmivel, hogy minden olyan legyen, mint egy álom. Mondtam valamit a sapkájáról, hogy a francia síelőnőkön láttam ilyesmit a tévében. Erre nevetett, levette a sapkáját, és a fejembe nyomta. Megnéztem az ablaküvegben, hogy áll. Úgy hagytam, ahogy ő odabiggyesztette, kicsit hátracsúszva, legalább életemben először viccesnek találtam magam.

Körülöttünk mintha minden asztalnál ugyanazt ették volna, göngyölt báránycombot; Fogpasztamosoly “fejetlen pacsirtának” nevezte. Kérdezte, hogy szeretem-e az ilyesmit, aztán mutatóujját felemelve jelezte a pultnál ülő fekete ruhás, nagydarab nőnek, hogy hozzon egy adagot. Szinte hihetetlen, mennyire visszatért belém az élet, minden milyen derűs volt ezekben a percekben. Aztán elkezdődött:

– Mi van a kezével?

Én akartam beszélni. Mielőtt tovább kérdez. Félbe akartam szakítani, de már késő volt. Már kimondta, ami a száján volt:

– Vagy már a múltkor is rajta volt az a kötés?

– Éppen erről van szó. Maga látta? Rajtam volt már akkor is? Mondja! Éppen ezt akartam megkérdezni.

Sírós hangomtól, feszült arcomtól zavarba jött. Gondolom, mindent elkövetett, hogy felfogja, mit is akarok ezzel mondani, hosszasan vizsgálgatta a piszkos kötést, de végül is megjött az elmaradhatatlan válasz:

– Az istenért, ezt mégiscsak magának kell tudnia, nem?

*

A vendégek lassanként elszállingóztak. Fogpasztamosoly rendelt nekem egy negyed liter rosét, magának meg egy kávét. Néha-néha biztatott: “Egyen már egy kicsit, kihűl.” Elmeséltem neki mindent, a kezdet kezdetétől. Elmondtam, hogy egy reklámügynökségen dolgozom, a főnököm elvitt a lakására gépelni, aztán másnap rám bízta a kocsiját, és én a kocsit hirtelen támadt szeszélyből kölcsönvettem négy napra. Elmondtam, kikkel beszéltem útközben: egy párral az autós-vendéglőben, a fontainebleau-i elárusítónőkkel, aztán vele, Joignyban, az öregasszonnyal, aki azt állította, hogy nála felejtettem a kabátomat, a benzinkutassal és két ismerősével, azon az állomáson, ahol összezúzták a kezem, a motoros rendőrrel az országúton, és a Renaissance-szálló gazdáival. Mindent részletesen adtam elő, pontosan úgy, ahogy történt. Csak a holttestről nem szóltam, meg – mivel ennek úgysem volt köze a dolgokhoz, és mert kényelmetlen lett volna – Philippe Filanterisről. Chalon-sur-Saône-nal befejeztem a történetet.

– És azután?

– Azután semmi. Cassis-ba mentem, kivettem egy szobát az egyik szállodában.

– Egyen egy kicsit.

– Nem vagyok éhes.

Egy darabig nézett. Én csak piszkáltam az ételt a tányéron, de egy falat se ment le a torkomon. Rágyújtott – ez volt a harmadik vagy negyedik cigaretta, mióta elkezdtem a mesét. Már majdnem három óra volt, de ő még egyszer sem nézte meg az időt. Igazán jó ember ez a Fogpasztamosoly.

Korábban már említette, nem is tudom, mivel kapcsolatban, hogy a gondolkodás nem a legerősebb oldala, gyönyörű, hogy egyáltalán írni meg olvasni tud, de még az elemit se járta ki – valami ilyesmit. De én rögtön tudtam, hogy túloz. Amint kinyitotta a száját, azonnal kiderült, hogy rájött: valamit elhallgattam a történetből.

– Egyet nem értek. Most már vége ennek az ügynek, már megnyugodott, nem? Mi izgatja még mindig ennyire?

– Egyszerűen csak tisztán szeretnék látni.

– De minek? Lehet, hogy tényleg a bolondját járatta valaki magával – mindenesetre, nem én voltam az –, de minek ezzel ennyit gyötörni magát, így felfújni, és…

– Nem gyötröm magam.

– Ó, bocsánat. Bizonyára csak az én két szép szememért telefonált Joignyba, és jött ide utánam. Én benne vagyok. (Rövid hallgatás után:) vallja be inkább, mi a baj, rajta!

Nem feleltem, csak vállat vontam. Mivelhogy továbbra sem ettem egy falatot sem, azt mondta, ha így folytatom, a végén tényleg tűbe lehet majd fűzni, aztán rendelt nekem egy kávét. Amíg a fekete ruhás, testes nő ki nem hozta, hallgattunk. Jean azt mondta a nőnek:

– Ide figyelj, Yvonne, próbáld gyorsan felhívni Joigny 220-at. Aztán csináld meg gyorsan a számlát, mert a végén még gyökeret ereszt Kis Paul azon a hídon, ő előrement.

Mire a nő azt felelte, hogy “ó, szegényke”, meg valami nem egészen érthetőt, hogy legalább szív egy kis friss levegőt, aztán elment telefonálni. Kérdeztem Fogpasztamosolyt, miért hívja Joignyt.

– Valami az eszembe jutott. Az a benzinkutas meg az a motoros rendőr, az annyi, mintha nem is lett volna, mint a levegő. Még az a cédula se ér semmit a chaloni szállodában, az is csak levegő, hiszen nem a maga keze írása van rajta. Azok ott azt mondtak, amit akartak. De az a kabát, amit az öregasszonynál hagyott Deux-Soirs-lès-Avallonban, az valami. Abból ki lehet indulni. Azt megtudjuk, hogy a magáé-e. És ha a magáé, akkor maga mesél itt mindenféléket összevissza.

Jól lesöpört. Gyorsan, határozottan beszélt, most egy kicsit ingerültnek éreztem. Biztos bántotta, hogy úgy érezte, valamit titkolok előle. Olyan könyörgő hangon szólaltam meg, hogy arra oda kellett figyelnie:

– Azt akarja mondani, hogy el tudná képzelni – nem, ez nem lehet igaz –, azt gondolja, hogy lehetséges, hogy én, hogy tényleg én voltam az a nő az országúton? Azt hiszi, hazudok?

– Nem mondtam, hogy hazudik, biztos vagyok benne, hogy nem.

– Akkor azt gondolja, hogy őrült vagyok.

– Ezt sem mondtam. De azért van szemem, és használom is. Hány éves? Huszonnégy, huszonöt?

– Huszonhat.

– Huszonhat éves korban nem szokás már megcukrozni a málnát. Sokat iszik? Nem, egy kortyot sem ivott a roséból. Akkor mi lehet? A múltkor, mikor megláttam, rögtön észrevettem – ehhez nem kellett érettségi –, hogy valami nincs rendjén. Azóta a dolog még rosszabbodott, ez az egész.

Nem akartam sírni, semmi áron. Lehunytam a szemem, hogy ne is lássam, erősen, nagyon erősen összeszorítottam a szemhéjamat. Mégis elsírtam magam. Áthajolt az asztalon, s nyugtalanul kérdezte:

– Látja, hogy teljesen kimerült? Mi a baj? Gondolhatja, hogy nem azért kérdezem, hogy aztán magára hagyjam. Segíteni akarok. Mondja meg, mi a baj!

– Nem én voltam az a nő. Akkor Párizsban voltam. Nem én voltam az.

Újra kinyitottam a szemem. Könnyeimen át láttam, hogy bosszankodva, fürkészően néz, és aztán nekirugaszkodik, és kimondja, ami a szívét nyomja, aztán gondoljak, amit akarok:

– Maga nagyon aranyos, nagyon csinos lány, kedvelem is magát, de három lehetőség nincs. Vagy valaki más volt az, vagy maga. Nekem is nehéz elképzelni, hogyan is történhetett, de maga annyira töri magát, hogy kiderüljön, valaki más volt az, hogy ettől még inkább az a látszat, alapjában nem is olyan biztos abban, hogy nem maga volt.

Gondolkodás nélkül lendítettem a bal kezemet az arca felé. Szerencsére elhajolt, így az ütés nem talált. Leborultam az asztalra, arcomat a karjaimba rejtettem, és tovább zokogtam. Nagyon féktelen teremtés vagyok.

*

A joignyi bisztró tulajdonosa jött a telefonhoz. Jean bemutatkozott. Megkérdezte, hogy ott van-e a Szardínia. A Szardínia már elment. Erre azt tudakolta, hogy vannak-e ott más, Marseille felé induló sofőrök. Nem voltak.

– Ide figyelj, Theo – mondta erre –, nézd már meg a telefonkönyvben egy deux-soirs-lès-avalloni bisztró számát, és mondd be! (Tőlem meg, amint a fülemet a kagylóhoz tapasztva álltam, azt kérdezte:) Mi a neve annak a bisztrónak?

– A szervizállomáson Pacaud-ékat emlegettek. Pacaud-ék.

A joignyi tulajdonos megtalálta a számot. Fogpasztamosoly mondta neki, hogy ez igazán rendes volt tőle, szevasz, öregem, és már hívta is Deux-Soirs-lès-Avallont. Húsz percet kellett várnunk, míg befutott, ezalatt szótlanul megittunk még egy kávét.

Egy fiatalasszony beszélt a telefonba. Fogpasztamosoly megkérdezte, náluk van-e még mindig az a kabát, amit valaki ottfelejtett.

– Annak a szőke hölgynek a kabátja, akinek be volt kötve a keze? Persze hogy itt van. Kivel beszélek?

– A hölgy barátja vagyok. Ő is itt áll mellettem.

– Szombat este újra erre jött, de azt mondta az anyósomnak, hogy nem az övé a kabát. Jó lenne már tisztázni a dolgot.

– Ne izguljon. Inkább mondja el, milyen az a kabát.

– Fehér. Valami selymes anyagból van. Nyári köpeny. Várjon egy percig.

Elment a kabátért. Fogpasztamosoly közben újra átkarolta a vállam. Háta mögött, az étterem ablakán át láttam a mozdulatlan Thunderbirdöt a napfényben. Az előbb kimentem a mosdóba, megmostam az arcom, megfésülködtem, kicsit kikészítettem magam. Visszaadtam Fogpasztamosolynak a skótkockás sapkát, most ott feküdt előttünk a pulton. A fekete ruhás, kövér nő járt-kelt az üres helyiségben, s mialatt az asztalokat rakta rendbe, látszólag oda se figyelve fülelt minden szavunkra.

– Halló? A kabát fehér és a bélése virágos – mondta a fiatalasszony a vonal másik végén. – Kis, álló gallérja van. Benne van az üzlet neve is, ahol vették: Franck Fils, rue de Passy.

Fáradtan bólintva jeleztem Fogpasztamosolynak, hogy a kabát lehet, hogy valóban az enyém. Bátorítóan megszorította a vállam. Tovább kérdezett:

– Van valami a zsebében?

– Hová gondol, eszembe se jutott, hogy megnézzem.

– Hát akkor most nézze meg!

Csend. A nő, bár nem láttam, mintha egészen közel lett volna, hallottam a lélegzését, aztán a papírzizegést.

– Egy Air France-gépre szóló repülőjegyet találtam. Aztán van itt még valami, olyasmi, tudja, mint egy jegyzettömb, amiből már kitépték az összes lapot. Név is áll rajta: Longo. Mademoiselle Longo.

– Párizsban váltották a repülőjegyet?

– Orlyban, Marseille-Marignanba.

– Van rajta dátum?

– Július 10, húsz óra harminc.

– Biztos?

– Olvasni csak tudok!

– Más nincs?

– Vannak még más papírok is, meg pénz, aztán valami gyerekjáték. Egy kis rózsaszínű elefánt. Madzagokkal lehet mozgatni a lábait. Igen, egy kis elefánt.

Teljes súlyommal a pultnak dőltem. Fogpasztamosoly támogatott, ahogy csak tudott. Ugyanakkor a bekötözött kezemmel jeleztem, hogy csak folytassa, folytassa nyugodtan, jól vagyok. Tovább kérdezősködött:

– És a többi papír, az micsoda?

– Mondja, ennyi még nem volt elég, hogy a nő ráismerjen a kabátjára? Tulajdonképpen mit akar tudni?

– Feleljen a kérdésemre, jó?

– Van itt mindenféle papír, mit tudom én. Van például egy garázsszámla.

– Melyik garázsé?

– Vincent Cotti, boulevard Raspail, Avignon. 723 frank. Ez is július 10-i keltezésű. Valami amerikai gyártmányú kocsi javításáról szól, a márkát nem tudom elolvasni, a rendszám 3210 RX 75.

Fogpasztamosoly először az ablak felé fordult, hogy megnézze a Thunderbird rendszámát, de onnan, ahol álltunk, nem lehetett látni, erre kérdőn nézett rám. Intettem, hogy igen, ez az a szám, és letettem a kagylót. Nem voltam többre kíváncsi. Elvánszorogtam egy székig, leültem. Ami ezután történt, arra csak homályosan emlékszem. Mintha üres lettem volna belül. Fogpasztamosoly még percekig beszélt a telefonba. Már nem a fiatalasszonnyal, hanem valami autóssal, azt hiszem, egy némettel, aki megállt egy pohár italra a családjával a bisztrónál. Fogpasztamosoly csak nehezen tudta megértetni magát.

Azután megállt előttem, a keze közé fogta az arcomat. Mintha ott se lettem volna. Egyszerűen, mintha ott se lettem volna. Megpróbáltam rámosolyogni. Láttam, hogy ettől megnyugodott. Úgy éreztem, hogy már nagyon régóta ismerem. Meg a fekete ruhás, kövér nőt is, aki némán állt mögötte.

– Eszembe jutott valami – mondta. – Lehet, hogy betörtek magához, amikor nem volt otthon, és ellopták ezt a kabátot? Ott volt a lakásában?

A fejemet ráztam. Már nem emlékeztem semmire. Lehet, hogy Fogpasztamosolynak nem erős oldala a gondolkodás, nekem viszont abba kell hagynom, hogy mindenféle történetekkel etessem magam. Két zár is van az ajtómon, a rue de Grenelle-en, és az ajtó jó nehéz, masszív. Nemigen lehet bejutni rajta, hacsak nem baltával próbálkozik valaki, arra viszont felriad az összes szomszéd. Ennyit a kabátról meg a Maurice Kaubnak küldött üzenetről. Abba kell hagynom, hogy mindenféle történetekkel etessem magam.

*

Hány óra lehetett? Hány óra van most? Egyik szobából a másikba megyek ebben a házban, ahol tulajdonképpen minden kezdődött. Megyek, körben forgok. Néha félrehúzok egy-egy függönyt, látom a fénypontokat az éjszakában. Volt olyan pillanat, amikor megpróbáltam megszámolni őket. Néha egy bőr kanapén fekszem – sokáig így maradok –, az előcsarnokban égve hagyott lámpa fényében, kezemben a puskám, magamhoz szorítom.

Főmama már nem szól hozzám. Én sem szólok magamhoz. Egyre csak azt a dalocskát dúdolom, amit kislánykoromban: szőke a hajam, sötét a szemem, fekete a lelkem, hideg a puskám csöve. Újra és újra.

Ha valaki értem jön, hideg fejjel célba veszem a félhomályban, a fejére célzok, akárki lesz is. Egy villanás az egész, minden olyan világos.

Megpróbálom egyből megölni, hogy takarékoskodjam a golyókkal. Az utolsó golyót magamnak tartogatom. Amikor majd rám találnak, szabad leszek, nyitott szemem rácsodálkozik elmúlt életemre, vérfoltos fehér kosztümömben olyan kedves, tiszta és szép leszek, amilyen mindig is szerettem volna lenni. Csak haladékot adtam magamnak még erre a week-endre, hogy megpróbáljak más lenni, mint amilyen vagyok, de nem sikerült, mert soha nem sikerül semmi. Soha semmi se sikerül.

*

Nagyon gyorsan mentünk, Jean kívülről ismerte az utat. Nyugtalan volt, az biztos, és kicsit tanácstalan is e miatt a Deux-Soirs-lès-Avallon-nal folytatott telefonbeszélgetés miatt, de azért éreztem rajta azt az egyszerű, gyerekes, bosszantó gyönyörűséget is, amit az ismeretlen kocsi fölötti uralkodás váltott ki belőle. Újra feltette skótkockás sapkáját. Szinte végig teljes sebességgel hajtott, a hivatásos sofőr biztos reflexeivel, határozottságával. Mikor egy városon haladtunk át – azt hiszem, Salon volt –, s csak lépésben tudtunk haladni, kivett egy cigarettát az ingzsebéből. Kicsit beszélt is. Nem a kabátról, nem is a kalandomról, hanem önmagáról, a gyermekkoráról, a munkájáról. Biztos azért, hogy ne is gondoljak arra, ami történt. Megtudtam, hogy talált gyerek, menhelyen nevelkedett, aztán tízéves korától egy Nizza környéki gazdaasszonynál szolgált, akit az én anyámnak hívott. Úgy éreztem, hogy valóban nagyon tisztelte ezt az asszonyt.

– Volt annak az asszonynak egy tanyája, Puget-Théniers közelében. Ismerős arrafelé? Rettentő jól éreztem magam ott. Piszok jól. Mikor a férje meghalt, én akkor tizennyolc éves voltam, eladott mindent, akkor kellett nekem is más munka után néznem. Először volt egy öreg Renault-m, ásványvizet szállítottam Valsba. Hát nem mondom, eleget kell utazgatni, hogy hozzon valamit a dolog a konyhára, aztán meg olyan mókamester kinézetem van, de tudja, ha arról van szó, nem kímélem magam. Most van ez a Somuám meg egy Berliet-m, amivel egy haverom jár Németországba, akit még a menhelyről ismerek, olyan, mintha a testvérem lenne, a kezét is levágatná értem, akárhogy kínoznák is, egy szót se szólna ellenem. Baptistin Laventure-nek hívják, ő is derék egy fickó. Meséltem már magának? Elhatároztuk, hogy milliomosok leszünk mind a ketten. Az mégiscsak jobb lesz.

Aztán megint óránként százhatvan. Elhallgatott. Később megkérdeztem:

– Jean Le Gueven, ez breton név?

– Ugyan, Aveyron vidékén születtem. Úgy találtak, mint a mesében, egy templom lépcsőjén. A nevet csak úgy adták. Valami újságból vehették, találomra.

– Az igazi anyját sohasem találta meg?

– Nem. De nem is kerestem. Különben is, a fene tudja, ki csinálja az embert, meg ki hagyja ott. Cifra ügyek ezek.

– Már nem haragszik rá?

– Kire? Az anyámra? Hát tudja, biztos neki is megvoltak a gondjai, ha csak úgy ott tudta hagyni a gyerekét. Meg aztán élek, nem? A legfontosabbat csak megadta. Én örülök, hogy élek.

Megint hallgattunk egészen addig a több sávos hídig, a Durance fölött, amin tegnap este Philippe-pel jöttem át. A Somua ott várt ránk, a napfényben, az út szélén. Fogpasztamosoly mögötte állt meg, és kiszálltunk. Kis Paul a vezetőfülke ülésén aludt. Az ajtónyitás zajára felébredt, na, szegény fejed, mondta Fogpasztamosolynak, soha az életben nem tudnak felpakolni Pont-Saint-Esprit-ben, nemhogy ma este, holnap pedig már minden zárva lesz.

– Odaérünk – mondta Fogpasztamosoly –, azt a negyven kilométerkőt még el tudjuk hagyni hat óráig, aztán majd jól megkenem őket, hogy egy kicsit tovább ott maradjanak. Aludj csak tovább!

Elbúcsúzott tőlem az út szélén, a Thunderbird mellett:

– Az előbb egy turistával beszéltem telefonon, abból a deux-soirs-lès-avalloni bisztróból. Elhozza a kabátját. Azt mondta, úgy kilenc óra tájt vagy fél tíz felé ér Pont-Saint-Esprit-be, ott adtam neki randevút. Ha akarja, amikor befejeztük a pakolást, találkozhatunk itt, Avignonban. Jó így magának?

– Hát nem megy Párizsba?

– Dehogynem. Majd elintézem Kis Paullal. Biztos akad valami haver, aki elvisz utána. Vagy talán kellemetlen magának estig ezen a környéken maradni?

Megráztam a fejem, mondtam, hogy nem. Avignonban a pályaudvarral szemközti sörözőben találkozunk fél tizenegykor. A kezembe nyomta a sapkáját. Így nem feledkezem el róla. Majd meglátom, hogy minden rendbe jön.

Néztem, ahogy ment a kamion felé. Jókora izzadságfolt látszott hátul az ingén, a folt színe élénkebb kék volt, mint az ing többi része. Utánaszaladtam, megfogtam a karját. Nem is tudtam pontosan, mit akarok még mondani. Csak álltam előtte, mint egy hülye. Erre megcsóválta a fejét, s megfogta az arcomat, ahogy a Gare Routière-en. Ott állt barnán a napfényben, és azt mondta:

– Fél tizenegykor, rendben? Tudja, mit csinálhatna addig? Először is el kéne mennie egy orvoshoz Avignonban, kicseréltetni a kötést. Aztán beülne egy moziba, akármelyikbe, és ha még akkor is túl korán lenne, mikor kijön, beülni egy másikba. Próbáljon semmire se gondolni, amíg vissza nem jövök.

– Hogy tud ilyen lenni? Arra gondolok, hogy tulajdonképpen nem is ismer, a munkájában is hátráltatom, mégis kedves hozzám, miért teszi?

– Maga is kedves, csak maga nem tud róla. Meg aztán van egy helyre kis sapkája.

Feltettem.

Mikor a kamion eltűnt a távolban az országúton, bekötözött kezemmel hátratoltam a sildes sapkát a fejemen, és megfogadtam, hogy mindenáron elintézem ezt az egész ügyet, mielőtt még visszajönne, aztán pedig, isten a tanúm rá, segítek neki, hogy milliomos lehessen belőle, a barátjával, Baptistin Laventure-rel együtt, még akkor is, ha egész életemben túlóráznom kell.

*

Avignon.

Még mindig erősen tűzött a nap, égette a szemem. Csipkés bástyafokokat láttam, meg egy hosszú utcát, amelynek két oldalán kávéházak teraszai sorakoztak, s a július 14-i zászlódíszben olyan volt, mint egy végtelen, ezerszínű alagút. Több kocsi igyekezett megelőzni, araszolva haladtak el mellettem. Néztem a járókelőket a járdán, nemzetiségük az arcukra volt írva: németek, angolok, amerikaiak, téglavörösre sült karok és lábszárak, olyan átlátszó nylonruhák, hogy a nők szinte meztelennek látszottak, így mentem háztól házig, hol oltalmazó árnyékban, hol kegyetlen fényben – hol vagyok, Főmama, hová jutottam?

Megtaláltam a boulevard Raspailt, ebből az utcából nyílt, balra. Figyelmeztető dudakoncertet adtam a mögöttem haladóknak, hogy be tudjak fordulni. Nem jutott eszembe annak a garázsnak a neve, amelyikről az a deux-soirs-lès-avalloni fiatalasszony beszélt a telefonban, csak a boulevard nevére emlékeztem. Háromszáz métert haladtam úgy, hogy felváltva figyeltem az utca két oldalát. Végre megláttam egy kanári-sárgára festett bejárat fölött a keresett cégtáblát: Vincent Cotti, Ford-szerviz, minden külföldi márka javítása. A szomszédos épület szálloda volt, az Hôtel Angleterre, előtte egy férfi meg egy nő rángatta ki nagy nehezen a bőröndjeit egy sportkocsiból, egy rövid fülű kutya pedig megállt séta közben, és nézte őket.

Leálltam a garázs előtt. A kapualjban egy férfi éppen egy kocsi kerekét szerelte ki. Felém fordult, meglátta a Thunderbirdöt, és amikor kiszálltam, felállt, erős provence-i akcentussal azt mondta:

– Hogyan? Már megint baj van vele? Hihetetlen!

Odamentem hozzá; a táskám a kezemben, a sapka a fejemen, a kosztüm, éreztem, gyűrött rajtam, és az izzadságtól a testemhez tapad, s megpróbáltam leküzdeni a gondolatot, hogy feldúlt és szánalmas vagyok. Kis termetű férfi volt, cipzáras kezeslábasban, a cipzárat felhúzta egészen a nyakáig, fakó, majdnem sárga szeme volt, és szőke, sűrű, bozontos szemöldöke.

– Ismeri ezt a kocsit? – kérdeztem.

– Hogy ismerem-e? Két hétig itt volt nálunk. Kicseréltük az egész motort Nem sok kocsit ismerek ilyen jól, ezt elhiheti. Mi a baj már megint?

– Nincs semmi, minden rendben.

– Nincs jó huzatja?

– De van. Én csak… ismeri a kocsi tulajdonosát?

– Azt a villeneuve-i urat? Nem nagyon. Miért?

– Szeretne egy másolatot a számláról, amit maga adott neki, ha lehetséges.

– Vagy úgy. Másolatot. És miért? Elvesztette a másikat? Látja, az ilyen dolgok teszik tönkre a boltot, vége-hossza nincs az írogatásnak!

Átmentünk a garázson, ahol szerelők dolgoztak, egy üvegkalitkáig, ahol két sárga blúzos nő ült. Négyesben keresgéltünk az üzleti könyvben. Nagyon kedvesek, bizalmasak voltak. Az egyik nő, egy harminc év körüli barna – nagy, fehér melle előtűnt kigombolt blúzából – észrevette az “akcentusomból”, hogy párizsi vagyok, erre elmesélte, hogy öt évig élt Párizsban, a Nation-negyedben, de sehogy sem tetszett ott neki, mert ott csupa vadember van, senki se szól a másikhoz. Saját szememmel olvashattam, hogy bizonyos Maurice Kaub hozta a Thunderbirdöt június végén a garázsba, isten tudja milyen szelep- és automatasebváltó-hibával. Július 10-én este vitte el, 723 frankot fizetett ki, készpénzben.

Az a nő, aki szóba elegyedett velem, az kezdett elsőnek gyanakodni, mikor azzal akartam beszélni, aki átvette a tulajdonostól a kocsit. Haragos szemmel, ajkát biggyesztve kérdezte:

– Mit akar Roger-tól? Egy számlát akart, nem? Azt megkapta, igaz? Hát akkor? És először is, kicsoda maga tulajdonképpen?

De azért odahívták Roger-t. Magas, elég erőteljes fiatalember volt, az arca tele olajfolttal. Egy piszkos rongydarabbal törölgette magát Nagyon jól emlékezett Kaub úrra, igen, péntek este jött a Thunderbirdjéért. Úgy fél tíz, tíz felé. Már reggel telefonált Párizsból, hogy biztosan kész lesz-e a kocsi, és lesz-e valaki este a garázsban.

– Ha jól értettem, az az úr itt akarta tölteni a hét végét. Azt mondta, hogy háza van Villeneuve-ben. Maga tulajdonképpen mire kíváncsi?

Erre nem tudtam mit felelni. Négyen szorongtak körülöttem ebben az üvegkalitkában, hirtelen nem kaptam levegőt. A barna nő tetőtől talpig végigmért. Semmire – mondtam –, köszönöm, nagyon köszönöm, és gyorsan kimentem. Utánam néztek, míg végigmentem a garázson, és ez annyira zavart, annyira siettem, hogy mielőbb kint legyek, hogy nem vettem észre a kapualjban hagyott autógumit, minek következtében bemutattam “Dany Longo különleges akrobataszámát”: dupla szaltó és földet érés négykézláb; az Hôtel Angleterre előtt ácsorgó rövid fülű kutya veszetten ugatott segítségért.

*

Villeneuve tele van szürke árkádokkal, kőkockás, szűk utcácskákkal, az udvarokon fehérnemű szárad; aztán az esti bálra lampionfüzérekkel feldíszített nagy téren esküvői menettel találkoztam. Félreállítottam a kocsit, míg elhaladt. A menyasszony magas, barna lány, hajadonfőtt, jobb kezében piros rózsa. Fehér ruhájának alján ott volt az utca pora. Látszott, hogy már az egész násznép felöntött a garatra. Mikor az embereken áttörtetve be akartam menni egy szemközti eszpresszóba, két férfi karon ragadott, hogy elvigyen a lagziba táncolni. Mondtam, hogy köszönöm, igazán nagyon kedvesek, aztán gyorsan elmenekültem. Az eszpresszóból kicsődültek a vendégek a küszöbre, hogy biztassák a vőlegényt. Egyedül voltam az egész helyiségben, kívülem csak a szőke kaszírnő merengett ott régmúlt emlékein. Az mutatta meg, merre kell mennem a route de l’Abbaye, Saint-Jean birtok felé. Ittam egy gyümölcslét, vettem egy csomag Gitanes-t, rá is gyújtottam. Már ezer éve nem cigarettáztam. A nő megkérdezte:

– Maga Maurice úr barátnője?

– Nem. Azazhogy igen.

– Látom, hogy ez az ő kocsija.

– Maga ismeri?

– ..Maurice urat? Hát csak úgy futólag. Néha együtt vadászik a férjemmel. Itt van ő is?

Nem tudtam, mit feleljek. Most először töprengtem el azon, hogy vajon az az ismeretlen a csomagtartóban valóban Maurice Kaub-e, vagy valaki más. Olyan fejmozdulatot tettem, hogy az jelenthetett igent is, meg nemet is. Fizettem, megköszöntem az útbaigazítást, és kimentem. A nő utánam szólt, mert a pulton felejtettem az aprópénzt, a sapkámat, a cigarettát és a kocsikulcsot.

*

A Saint-Jean birtok egy kovácsoltvas kapuból, egy rózsaszín kövekkel kirakott hosszú sétányból és egy hatalmas, alacsony, cseréptetős házból állt; az épületet a szőlőlugasokon és ciprusokon át messziről láttam. Villeneuve fölött több birtok is volt, mint egy erőd őrhelyei álltak az út mentén, de sehol egy teremtett lelket se láttam, ahogy ott álldogáltam a kapu előtt a délután hat órai napsütésben, mígnem egy hang arra késztetett, hogy megforduljak.

– Nincs ott senki, kisasszony. Én már háromszor is megnéztem.

Egy szőke, húsz év körüli lány hajolt át a kőkerítésen az út túloldalán. Elég csinos, szív alakú arca és világos szeme volt.

– Maurice urat keresi?

– Igen, Maurice Kaubot.

– Nincs itthon. – Mutatóujját végighúzta kis, gömbölyű végű orra élén. – De bemehet, ha akar, látja, minden nyitva van.

Éppen befejezte a mondatot, mikor odaértem hozzá, mire ő hirtelen fenn termett a falon, rózsaszínű harangos szoknyája nem sokat takart el hosszú, aranybarna lábából, s kezét felém nyújtva megkérdezte:

– Segítene leszállni innen?

Amennyire tudtam, segítettem, az egyik lábát meg a derekát fogtam meg. Meztelen talpa földet ért – és csodák csodája, én is talpon maradtam. Valamivel alacsonyabb volt nálam, hosszú, napfényszínű hajával olyan volt, mint a svéd filmszínésznők. De nem volt sem svéd, sem avignoni, hanem a Seine megyei Cachanban született, Aix-en-Provence-ban tanult, és Catherine (Kiki) Aupieu-nek hívták (“Ne mondjon semmit, kívülről tudok már minden szóviccet, amit ezzel a névvel csinálni lehet, már teljesen kivagyok tőle”). Egy szuszra hadarta el ezt is, meg sok minden mást is (hogy az apja is építész, mint Kaub úr, hogy ő ugyan még szűz, de rettentően nimfomániás, úgyhogy ha a dolog pszichológiai oldalát nézzük, akkor ez tulajdonképpen már vicc), engem szóhoz sem engedett jutni, miközben a Thunderbird felé mentünk. Nagy sóhajok közepette elmondta, hogy ő is ült ebben a kocsiban pár héttel ezelőtt, júniusban. Maurice úrral. Az hagyta, hogy ő vezessen egészen Forcalquier-ig, éjszaka, persze visszafelé, aztán ő elég furcsának érezte magát, szóval elég pajzánnak, de Maurice úr nagyon sportszerűen viselkedett, egyáltalán nem élt vissza az alkalommal, és nem tette rendbe az ő pszichéjét. Most haragszom rá?

– Miért haragudnék?

– Maga a barátnője, nem?

– Ismer engem?

Most újra egészen közel álltam hozzá, láttam, hogy az arca kicsit kipirul.

– Láttam magát fényképen – mondta. – Maga szép, nagyon szép. Tényleg. Hogy egész őszinte legyek, biztos voltam benne, hogy ide fog jönni. Mondok valamit, de ne nevessen ki, jó? Maga életben még szebb.

Ez dilis. És én most itt társalgok egy dilissel.

– Szóval ismer?

– Ó, biztos láttam már egypárszor, amikor jött. Egész biztos. Nagyon tetszik a sapkája.

Szükségem volt néhány percre, hogy rendezzem a gondolataimat, hogy tudjam, hova tegyem ezt a lányt. Beültem hát a volánhoz, s odaszóltam neki, hogy nyissa ki a kaput. Kinyitotta. Mikor visszajött a kocsihoz, megkérdeztem, mit keres itt. Szünidő van, a nagynénjénél lakik, a házukat innen nem látni, a domb mögött van. Azt is megkérdeztem, honnan volt olyan biztos benne, hogy senki sincs otthon Maurice Kaubnál. Kicsit habozott (megint az a beidegződött ujjmozdulat a rövid kis orr élén), aztán azt mondta:

– Csak nem féltékeny? Tudja, milyen Maurice úr!

Szombaton délután ő kalauzolt el hozzá egy másik nőt is, aki ugyancsak Párizsból jött, egy vörös hajút, akit a tévében lehetett látni, s aki úgy beszélt, hogy Mozst pedig, aszonyom, vő a vidábság, félre pú, valami Marité mit-tudom-én-mi. Kaubnál akkor is nyitva volt minden, de nem volt otthon senki. Erre a sztár elment, és visszajött egy kicsit később, de akkor se talált otthon senkit. Erre végképp elment, gólyalábsarkú cipőjében görnyedten lépkedett, kezében televíziós bőrtáskát szorongatott.

– A személyzetből sincs itthon senki? – kérdeztem a lánytól.

– Reggel, mikor visszajöttem, nem láttam senkit.

– Visszajött?

– Igen, mert nyugtalan voltam. Biztos vagyok benne, hogy Maurice úr péntek este megjött, hallottam. Aztán még valami nyugtalanít, de ez biztosan hülyeség.

– Micsoda?

– Hát az, hogy péntek este puskalövéseket hallottam a házból. Én a ház mögött voltam, az olajfaligetben. Három lövés volt. Tudom, hogy mindig a puskáival bíbelődik, de akkor már tíz óra is elmúlt, szóval nyugtalanított a dolog.

– És miért nem jött akkor egyszerűen ide, hogy megnézze, mi történt.

– Hát éppen nem voltam egyedül. És hogy őszinte legyek, a nagynéném már elég régen volt fiatal, úgyhogy ha valakinek meg akarom mutatni a bugyogómat, akkor muszáj a szabadban. Nem is sejti, hogy miért? Vagy csak úgy tesz, és játssza a könyörtelent és kifürkészhetetlent?

– Dehogyis, értem, nagyon is értem. És kivel volt?

– Egy fiúval. Mondja, mi van a kezével? Csak nehogy úgy feleljen, mint Bécaud, mert rögtön megpukkadok.

– Nyugodjon meg, semmi az egész. Szombat óta senki se járt itt?

– Na, azért nem vagyok állandó ajtónyitogató. Nekem is megvan a magam zsúfolt kis magánéletem.

A szív alakú arc, a világoskék szem, a hegyes kis mellekre tapadó rózsaszín ruha, a lány virgoncsága tetszett nekem, ugyanakkor, ki tudja miért, el is szomorított.

– Hát akkor köszönöm, a viszontlátásra – mondtam neki.

– Hívjon nyugodtan Kikinek.

– Viszlát, Kiki!

Miközben felfelé haladtam a rózsaszínű kövekkel kirakott úton, láttam a visszapillantó tükörben, hogy ott áll mezítláb, szőkén, aztán újra felkapaszkodik a falra, ahonnan az előbb lesegítettem.

*

Ami még hátravolt az utazásból, amely visszavezetett önmagamhoz, három vagy négy órája történt, már nem is tudom pontosan. Beléptem Maurice Kaub házába, nyitva találtam, üres volt, csendes és otthonos, igen, annyira otthonos, hogy már az ajtóban megértettem, itt a helyem. Nem is hagytam el a házat. Várok a sötétben, puskával a kezemben, elnyúlva a bőrkanapén, amely kellemesen hűti meztelen lábamat – és mikor a bőröm átmelegszik, arrébb húzódom, a hideget keresem.

Amint beléptem, rögtön észrevettem, hogy a ház belül furcsamód nagyon hasonlít ahhoz a képhez, amit emlékezetem – vagy a képzeletem – Caravaille-ék házáról őriz. A lámpák, az egyszarvúakkal díszített szőnyeg az előcsarnokban, az a szoba is, ahol most vagyok, minden ismerős. Aztán az egyik falon megpillantottam egy tejüveg képernyőt, és amikor megnyomtam egy gombot, megjelent rajta egy halászkikötő, azután egy másik és megint egy másik: csupa színes dia. Annyit láttam, hogy a film Agfacolor, mert elég régen csinálom már ezt a cirkuszt, hogy felismerjek egy Agfacolor-pirost.

A szomszédos szoba ajtaja nyitva volt. Egy fehér szőrmével letakart széles ágy állt benne, ahogy számítottam is rá, és a szemközti falon, fakeretre ragasztva egy meztelen lány fekete-fehér fotója, egy nagyon szép fotó, amelyen minden pórus látszik. De ez a lány nem egy fotel karfáján ült, hanem állt, háttal, csak az arcát, és felsőtestét fordította az objektív felé. Nem Anita Caravaille volt, se senki más, akire ráruházhattam volna a személyemet. Én magam voltam az.

Megvártam, míg abbamarad a reszketés, aztán hozzáfogtam – jó sokáig tartott –, hogy szemüveget cseréljek, az ujjaim szinte megbénultak, a gyomromban valami nyúlós, émelyítő érzés kavargott. Megnéztem, hogy valóban az én nyakam, az én vállam, az én lábam van-e a fotón, nem lehet-e montázs. Ez is a szakmám, nem lehet becsapni. De minden rettentően az enyém volt, önmagát az ember csak felismeri.

Azt hiszem, több mint egy óra hosszat ültem az ágyon a fotóval szemben, és nem tudtam semmire sem gondolni. Utána ugyanis lámpát kellett gyújtanom, mert beesteledett.

Aztán valami ostobaságot műveltem, most is szégyellem: miközben elindultam egy ajtó felé – tudtam, hogy fürdőszobát találok mögötte –, kikapcsoltam a szoknyámat – a fürdőszoba nem fekete kőkockákkal volt kirakva, mint ahogy gondoltam, hanem pirossal és narancssárgával, nagyon tágas, és tükör is volt benne –, hogy megbizonyosodjam róla, hogy a testem valóban az enyém. Micsoda ostobaság volt, mikor ennek a kihalt háznak a csendjében – a szoknya a lábamnál, a bugyi leeresztve – egyszer csak találkoztam saját élettelen pillantásommal, egy tökéletesen idegen pillantással, amely a szemüveg mögött üresebb volt, mint ez a kihalt ház, és mégis az enyém volt, valóban az enyém.

Rendbe hoztam magam, visszamentem a fekete bőrfoteles szobába. Közben újra megnéztem a fotót. Amennyire egyáltalán még hihettem magamnak, megállapítottam, hogy a rue de Grenelle-en készítették rólam, otthon. Épp az ágy és a ruhásszekrény között voltam, olyan mosollyal fordultam hátra, amelyben sok gyöngédség, ha ugyan nem szerelem volt.

Meggyújtottam minden lámpát, kinyitottam a szekrényeket, átkutattam az egész emeletet. Fent fényképészműtermet találtam, az egyik fiókban még két felnagyított, de már kevésbé ragyogó fotót, amit rólam csináltak, tíz-húsz másik között, amelyeket ismeretlen lányokról készítettek, ugyancsak meztelenül. Azon a kettőn ha nem is voltam felöltözve, de legalább nem voltam teljesen meztelen. Az egyiken, a fürdőkád szélén ülve, meztelen felsőtesttel, éppen a harisnyámat vetettem le, elgondolkodó tekintettel. A másikat szemből vették fel: a fejem kicsit előrehajolt, a felsőtestemen olyan ingblúz volt, amit már legalább két éve kiszuperáltam, deréktól lefelé jól látszott a testem. A két fotót nagy nehezen darabokra téptem, mert a bal kezemet nem tudtam használni. De ezt nem hagyhattam ki. Sőt, azt hiszem, ettől megkönnyebbültem.

Aztán minden szobában kinyitottam a szekrényeket, és mindenütt magammal találkoztam. Találtam kombinékat, egy régi magas nyakú pulóvert, egy fekete pantallót, két ruhát, mind az enyém volt. Aztán egy feldúlt ágy mellett, amelyen a lepedőnek ugyanolyan szaga volt, mint az én parfümömnek, ismerős fülbevaló hevert, egy papírlap az én írásommal, egy férfi bőröv, egy nagyon széles öv, amiről semmi nem jutott eszembe.

Mindent összeszedtem, ami az enyém volt, aztán isten tudja, hol hagytam el, mikor újra lementem, s visszatértem abba a szobába, ahol most is vagyok. A kivilágított képernyővel szemben, a falon egy puskatartó állvány volt, több puskával. A padlót borító plüssanyagon észrevettem egy sokkal halványabb foltot, mint a környező tengerészkék felület, mintha valami szőnyeg lett volna ezen a helyen, amit elvettek onnan. Az egyik széken gondosan elhelyezett, ugyancsak tengerészkék férfiöltöny, a nadrág a szék ülésén, a zakó a támlán. A zakó egyik zsebéből Maurice Kaub levéltárcáját húztam elő. Az autóvezetői jogosítványban talált fotóról megállapítottam, hogy valóban ő az a kiugró arccsontú, sima hajú férfi, aki a Thunderbird csomagtartójában már oszlásnak indult. Egyébként nem rémlett, hogy valaha is láttam volna, s akármilyen gondosan lapoztam is át a levéltárcában talált iratokat, nem jutott eszembe semmi.

A bejáratnál láttam egy telefonkészüléket. Elővettem a táskámból azt a papírt, amire felírtam Caravaille-ék genfi telefonszámát. Meghívtam a szállodát. “Körülbelül egy órát kell rá várni”, mondták. Kimentem a házból, beültem a kocsiba, és hátravittem egy csűrféleség mellé, ahol traktor állt meg vasvillák, és egy nagy szőlőprés. Sötét volt. Nagyon fáztam. Megállás nélkül reszkettem. De a hideg tulajdonképpen kellemes volt, valami düh, valami makacsság, valami ismeretlen idegesség éberen tartott, minden cselekedetem magabiztos volt. És ahogy visszaemlékszem, bármilyen zűrzavar is volt a fejemben, úgy éreztem, hogy gyorsan és jól működik az agyam, nagyon furcsa volt.

Kinyitottam a csomagtartót, nem törődtem sem a kiáramló szaggal, sem a bal karomba hasító fájdalommal, két kézzel megfogtam a szőnyegbe csavart férfit, s minden erőmet megfeszítve addig húzkodtam, amíg kigurult a kocsiból. Aztán bevonszoltam a csűrbe. Az egyik falnak támasztottam, újra belecsavartam a szőnyegbe, aztán körülbástyáztam mindenfélével, ami csak a csűrben volt, deszkákkal, vesszőkosarakkal, szerszámokkal. Kimentem, s becsuktam a kétszárnyú, nyikorgó ajtót. Jól emlékszem a nyikorgásra, és arra is, hogy a fekete csövű puskát a jobb kezemben tartottam, s ettől még azalatt sem akartam megválni, míg az ajtót becsuktam, a világ minden kincséért sem váltam volna meg tőle.

Később, mikor a Thunderbird már újra a ház előtt állt, odakinn minden már régóta sötét és csendes volt, megszólalt a telefon. A készülék közelében álltam, a falnak támaszkodva, lehunytam a szemem, a puskát a bal karommal magamhoz szorítottam, s minden erőmet összeszedtem, hogy meg ne bolonduljak. Csak a kezemet kellett kinyújtanom, hogy felvegyem a kagylót. Egy női hang a telefonban:

– Itt Genf. Tessék beszélni!

Köszönöm, mondtam. Legalább beszélni még tudtam. Aztán egy másik hang. – Hôtel Beau Rivage. – Madame Caravaille ott van? – Igen, itt van. – Aztán megint egy újabb meglepett, élénk, barátságos hang – Anitáé. Akkor újra megindultak a könnyeim, minden korábbinál dühödtebb reménykedés – vagy legalábbis reményéhség – fogott el.

Úgy beszéltem Anitához, mint akkor, amikor még nem léptem be ebbe a házba, mint ahogy évekkel ezelőtt beszéltem vele, amikor még húszévesek voltunk, az előtt a májusi éjszaka előtt, amikor meg sem próbáltam segíteni rajta, pedig akkor őt kerítette hatalmába valami őrület, az előtt a májusi hajnal előtt, amikor életemben először zokogva találtam rá a lakásomban, kijózanodott, és undorodott magától, azon a hajnalon, amikor a legkisebb felelősséget sem vállaltam magamra azért, amibe belekeveredett. Miért hagytál itt velük – ismételte szüntelen, mint valami litániát –, miért hagytál itt velük? – de még csak ahhoz sem volt bátorságom, hogy végighallgassam, tiszta erőből pofon vágtam, hogy végre elhallgasson, és kidobtam.

Elmondtam Anitának, aki egy szót sem értett az egészből, háromszor is elismételtetett velem minden egyes mondatot, hogy nem vittem vissza a Thunderbirdjét, amióta náluk dolgoztam, a Montmorency-villában. Neki nincs Thunderbirdje, mondta. Nem is tudja, hogy mi az, még a szót sem értette így telefonon keresztül. De azt felfogta, hogy sírok, “Istenem, Dany, hol vagy, mi van veled, Dany?”, mondta. Azon a karácsony előtti héten látott utoljára, mikor összevesztünk abban az eszpresszóban, a place de l’Opérán. Soha nem lakott a Montmorency-villában. – “Istenem, Dany, viccelsz? Mondd, hogy viccelsz! Hiszen tudod, hogy hol lakom!” – Az avenue Mozarton, avenue M-O-Z-A-R-T, és különben is, ha Michel Caravaille valóban a lakásukra vitt volna engem gépelni, neki is látnia kellett volna engem, arról ő is tudna. – “Könyörgök, Dany, mondd, mi ez az egész!”

A könnyeim és a szűnni nem akaró csuklás ellenére – úgy csuklottam, hogy felelni se tudtam –, azt hiszem, nevettem. Igen, nevettem, vagy valami olyasmit csináltam. Anita erre megdöbbent, “Halló! Halló!”, ismételgette, hallottam sebes lélegzését a vonal másik végén.

– Hol vagy, Dany? Istenem, könyörgök, legalább annyit mondj, hol vagy?

– Villeneuve-lès-Avignonban. Ide figyelj, Anita, majd elmagyarázom, ne is törődj vele – azt hiszem, majd elmúlik, én…

– Hol? Mit mondtál, hol?

– Vaucluse körzetében, Villeneuve-lès-Avignonban. Egy házban.

– Istenem, hogy lehet ez, Dany – milyen házban? Kivel vagy ott? Honnan tudtad, hogy Genfben vagyok?

– Biztosan az ügynökségen mondták. Már nem is tudom. Biztos hallottam valakitől.

– Ha van veled valaki, mondd meg, add át annak a kagylót!

– Nem, nincs itt senki.

– Úristen, nem maradhatsz ott egyedül, ilyen állapotban. Nem értem, Dany, semmit sem értek.

Tisztán hallottam, hogy ő is sír. Megpróbáltam megnyugtatni, mondtam, hogy már jobban vagyok, most, hogy hallom a hangját. Ő erre azt felelte, hogy Michel Caravaille minden pillanatban hazaérkezhet a szállóba, és ő majd tudni fogja, mit kell tenni, akkor majd visszahívnak. Repülőre ül, idejön hozzám. Ígérjem meg, hogy itt maradok, megvárom, amíg hívni fognak. Eszemben sem volt bármire is várni, de azért megígértem, és mikor letettem a kagylót, őszinte megkönnyebbüléssel jöttem rá, hogy izgatottságában elfelejtette megkérdezni a ház telefonszámát, úgyhogy nem is tudja, hol keressen.

*

Egy fénylő téglalap – az előszoba ajtaja. Itt vagyok a sötétben. Az idő nyúlik, mint egy elhasznált rugó. Én aztán igazán tudom, milyen hosszúra nyúlik néha az idő. Amikor elvesztettem az eszméletemet a deux-soirs-lès-avalloni szervizállomáson, mennyi ideig tartott, míg magamhoz tértem? Tíz másodpercig? Vagy egy percig? Mindenesetre az az egy perc is elég hosszú idő volt ahhoz, hogy az egész valóságot eltörölje.

Igen, mikor a kőpadlón térdelve magamhoz tértem, ott kezdődött a hazugság. Hiába, hazugságra születtem. És erre a legszörnyűbb módon kellett rájönnöm.

A valóság? Én, Dany Longo, a szeretőmet üldöztem, aki elhagyott. Megfenyegettem egy táviratban. Háromnegyed órával utána repülőre szálltam. Idejöttem utána ebbe a házba, közben ő elment a szervizbe a kocsijáért, amit ott hagyott javításra. Mikor visszajött, veszekedtünk, én a vita hevében leemeltem egy puskát arról az állványról, ami itt van éppen ebben a szobában. Háromszor rálőttem a férfira, két golyó a mellébe fúródott. Aztán elborzadva csak arra tudtam gondolni: elvinni innen ezt a holttestet, minél messzebbre, elrejteni, eltüntetni. Elvonszoltam az autó csomagtartójáig, begöngyöltem egy szőnyegbe, egész éjszaka hajtottam, szinte önkívületi állapotban, a Párizsba vezető országutakon. Megpróbáltam pár órát aludni egy chalon-sur-saône-i szállodában. Egy motoros rendőr megállított, mert nem égett a hátsó lámpám. Az auxerre-i autóút mellett egy bisztróban felejtettem a kabátomat. Biztos onnan hívtam fel Bernard Thorrt, aztán úgy látszik, meggondoltam magam, mivel nem tudtam, hogy szabaduljak meg a holttesttől, és mert tudtam, hogy ha bárhol ráakadnak, a szálak úgyis pillanatok alatt hozzám vezetnek. Félőrülten a kimerültségtől és a félelemtől, visszafordultam. A bal kezem már akkor sérült volt. Valószínűleg az áldozattal folytatott veszekedés során sérthettem meg. Talán minden ok nélkül, automata módjára, amely újra és újra ugyanazt a pályát futja be, nem is tudna másik pályára áttérni, visszamentem ugyanahhoz a szervizállomáshoz, ahol reggel is jártam. Ott, a mosdóban, amikor a csap folyni kezdett, valami hirtelen felengedett bennem, elájultam. És akkor elkezdődött a hazugság.

Amikor – tíz másodperc vagy egy perc múlva? – kinyitottam a szemem, már csak az éjszaka folyamán kitalált alibiken járt az eszem. Olyan erősen, olyan kétségbeesetten akartam, hogy a valóság ne létezzék, hogy már nem is létezett számomra. Valami képtelen, minden ízében kitalált történetbe kapaszkodtam. A kitalált és a valóban megtörtént részletek összekeveredtek bennem: a kivilágított képernyő, a fehér szőrmés ágy, a meztelen nő fotója nagyon is létezett. A lázálom logikájával töltöttem be azt az űrt, amelyben Maurice Kaubot eltüntettem, mindazzal együtt, ami összekapcsolódott vele. Ezúttal is, mivel egy számomra túl nehéz feladat elé kerültem, a menekülést választottam, de mivel más lehetőség nem volt, a befelé való menekülést.

Mindez nagyon jellemző rám, tudom.

Ki volt ez a Maurice Kaub? Miért nem jut semmi az eszembe róla most sem, mikor pedig már beletörődöm a gondolatba, hogy mindez megtörtént. Az egyik fotón, amit odafenn széttéptem, egy olyan ingblúz volt rajtam, amit már két éve eldobtam. Maurice Kaub tehát már nagyon régóta ismert. Biztosan jártam már többször is ebben a házban, az itthagyott ruhák, a domb mögött lakó szőke lány szavai mind ezt bizonyítják. És ha az a férfi ilyen fotót készíthetett rólam, akkor kétségtelenül olyan bizalmas viszonyban lehettem vele, amit nem tud az ember egyik pillanatról a másikra egyszerűen kitörölni az emlékezetéből, az életéből. Nem értem.

De mit kell itt érteni? Hiszen annyit tudok, hogy az őrültség létezik. Tudom, hogy az őrültek nem tudják, hogy őrültek. Ennyi az egész. Persze, nem sok ismeretem van ezen a téren: a nők számára kiadott hetilapokban olvastam, meg hajdan a filozófiaórákon beszéltek ilyesmiről, de azt már rég elfelejtettem. Képtelen vagyok rájönni, miféle elmezavar juttatott idáig, de amit gondolok, nem járhat nagyon messze az igazságtól.

Ki volt ez a Maurice Kaub?

Fel kellene hogy gyújtsam a lámpákat, s alaposabban átkutassam a házat.

Az ablak. Elhúzom a függönyt az ablakról. Hirtelen belémnyilall a gondolat: most védtelen vagyok; a puskát a kanapén hagytam. Képtelenség, ki jönne ide, ilyen késői órában? Odakinn este van, békés fényekkel áttört sötétség. Egyébként is, ki keresne engem. Csak magam keresem magamat. Zürich. Az a sok fehérség. Igen. Én is meg akartam halni. Mondtam az orvosnak: “Öljön meg, nagyon kérem, öljön meg!” De nem tette. Nem lehet évekig bűntudattal élni anélkül, hogy az ember végül ne érezze benne otthonosan magát, hogy ne őrüljön bele. Erről van szó.

Mikor Főmama meghalt, későn kaptam az értesítést, nem értem oda idejében a temetésre, és akkor egy nővér azt mondta: “Másokat is kellett értesíteni, nem maga az egyetlen.” Igen, attól a naptól fogva nem voltam soha senki számára sem az egyetlen. Pedig lehettem volna, egy kisfiú számára. Nem tudom, miért – az orvosok nem mondtak semmi ilyesmit –, de az első naptól fogva úgy éreztem, hogy fiam lenne. Most is itt őrzöm a képét a szívemben, mintha ott növekedne. Most hároméves és öthónapos. Márciusban született volna meg. Ugyanolyan szája, nevetése és fekete szeme van, mint az apjának, de szőke a haja és a felső két metszőfoga között egy kis rés van, mint nekem. Tudom, hogyan jár, hogyan beszél, és mindig újra és újra megölöm.

Nem maradhatok itt egyedül.

El kell hagynom ezt a házat, el kell menekülnöm innen. A kosztümöm piszkos. Majd felveszem a kabátot, ha Jean Le Gueven elhozza. A kabát eltakarja a piszkot. A kocsit nem viszem vissza. Egyenesen az olasz vagy a spanyol határra megyek, elhagyom ezt az országot, a maradék pénzemen minél messzibbre elmegyek. Mosd meg az arcod! Főmamának igaza volt, fel kellett volna vennem minden pénzemet a bankban, és rögtön el kellett volna menekülnöm. Főmamának mindig igaza van. Akkor már túl lennék az egészen. Hány óra lehet most? Megállt az órám. Fésülködj meg!

Kimegyek, meggyújtom a Thunderbirdben a lámpát, a műszerfal óráján fél tizenegy is elmúlt. Fogpasztamosoly megvár. Tudom, hogy vár rám. Legurulok a sétány kövein. A kapu nyitva maradt. Alattam Avignon fényei. Az ünnepség hangjai áttörik a csend burkát. A holttest már nincs a kocsiban, igaz? Nem, a holttest már nincs a kocsiban. Kell vajon útlevél a spanyol határon? Elmegyek egészen Andalúziáig, aztán hajóra szállok Gibraltár felé. Milyen szép nevek, új élet vár a távolban. Ezúttal magamat hagyom el. Mindörökre.

*

Megvárt. Bőrkabátot vett fel az inge fölé. Benn ül a sörözőben, egy márványasztalnál. Egy barna papírba csomagolt holmi a padon. Mialatt feléje megyek a termen át, rám mosolyog. Nem idegesítem tovább. Nyugalom.

– Nem cseréltette ki a kötését?

– Nem. Nem találtam orvost.

– Mit csinált? Mesélje el! Moziban volt? Valami jót látott?

– Igen. Aztán meg sétáltam a városban.

Nyugodt vagyok. Ő időközben felpakolt öt tonna primőrárut Kis Paullal. A német turisták, akik a kabátomat elhozták, itt tették le a pályaudvar előtt. Elkérte a címüket, hogy alkalomadtán viszonozhassa valamivel a szívességüket. Korzikára mennek. Korzika, az aztán a frankó hely, csupa strand! Szemben ül velem, bizakodva néz rám. Tizenegy óra ötkor indul egy vonat. Azzal megy Kis Paul után Lyonba. Így, sajnos, már csak negyedórája van az indulásig.

– Túl sokat bajlódott velem.

– Ha nem akarom, nem csinálom. De nagyon örülök, hogy újra látom. Tudja, Pont-Saint-Esprit-ben, mialatt a ládákat pakoltuk, állandóan magán járt az eszem.

– Most már jobban vagyok. Minden rendben.

Elhúzza a száját, iszik egy korty sört. Kéri, hogy üljek mellé a padra. Aztán gyengéden a bal karomra teszi a kezét, s megszorítja.

– Vannak barátai, van valakije, akinek szólhat?

– Miről szólnék?

– Nem is tudom. Mindenről.

– Nincs senkim. Az az egy, akinek szólni szeretnék, az úgysem jöhet.

– Miért nem?

– Felesége van, másik élete van. Megesküdtem magamnak, hogy többé nem zavarom.

Kicsomagolja a papírból a gondosan összehajtogatott fehér kabátot, és ideadja.

– Talán kicsit összekeveredtek magában a szombati események, megesik az ilyesmi, ha valaki nagyon fáradt. Én egyszer, mikor csak két órát aludtam éjjel, ahelyett, hogy Párizsba mentem volna, az ellenkező irányba indultam. Éppen Baptistinnel voltam. Amire felébredt mellettem, én már száz kilométert megtettem. Csökönyösen állítottam, hogy már megjártuk Párizst. Még egy perc, és behúz egyet, hogy észhez térítsen. Inna valamit?

Nem kívánok inni. A kabátom zsebében ott az Air France-repülőjegy, a cukorrózsaszínű kis elefánt, aminek mozog keze-lába, ötszázharminc frank egy fizetési borítékban, az avignoni garázs számlája, meg mindenféle egyéb papír. Fogpasztamosoly figyel, mikor végre ránézek, hogy megköszönjem a kabátot, hogy bevalljam, hogy ezek a dolgok tényleg az enyémek, látom, hogy szemében aggódó, figyelmes barátság tükröződik. És ebben a pillanatban, a söröző zsivaján és a szívem zakatolásán át is újra hallom Főmama szörnyű, ugyanakkor csodálatos hangját.

És Főmama azt mondja, hogy nem öltem meg Maurice Kaubot, hogy nem vagyok őrült, nem, Dany, hogy minden úgy történt, ahogy mindig is gondoltam, és tényleg most vagyok életemben először ebben a városban, ahol mintha egy csapásra kigyúlnának a fények, megszólalnának a hangszerek. Az egész week-end valósága hirtelen úgy megrohan, hogy beleremegek. Gondolataim olyan gyorsan kergetik egymást, hogy szinte átszellemülök. Fogpasztamosoly is boldogan, egyik ámulatból a másikba esik:

– Most mire gondol, mondja? Minek örül ennyire?

És én nem tudom, hogy mondjam el neki. Csak megcsókolom az arcát, s bekötözött kezemmel úgy megszorítom a kezét, hogy már nekem fáj. De nem baj. Jól vagyok. Felszabadultam. Vagy legalábbis majdnem. A mosoly hirtelen az arcomra fagy. Valami őrjítő sejtés nyilall belém: követnek, ebben a pillanatban is szemmel tartanak, valaki Párizs óta a nyomomban van, nem lehet másképp.

– Dany, kicsikém – mondja Főmama –, azt hiszik, hogy már véged van, különben már nem élnél. A halálodat akarják, még mindig nem érted?

El kell távolítanom Fogpasztamosolyt.

– Menjünk, jó? Elkísérem. A végén még lekési a vonatot.

Felsegíti a kabátomat. Belenézek a táskámba, hogy meggyőződjem róla, nem tévedek. Nem, ezúttal nem tévedek. Újabb rettegés. Kinn az utcán Fogpasztamosoly meghitten átkarol, én meg folyton csak arra gondolok, hogy most ő is veszélyben van, nemcsak én. Muszáj hátrafordulnom. Először a söröző előtt álló Thunderbirdöt nézem meg, aztán azt a hosszú utcát, amelyen délután végigmentem, s amely most tele van szórva fénnyel.

– Mi a baj?

– Semmi. Csak körülnéztem. Nincs semmi.

Érzi, hogy bal karommal átfogom a derekát, felnevet A pályaudvar csarnoka. Peronjegy. Aluljáró. A peron. Minden pillanatban hátrafordulok. Ismeretlen utasok, saját gondjaikba burkolózó arcok. Fogpasztamosoly vonatát éppen most mondják be hangszórón. A távolban báli muzsika. Szemben állunk egymással, fogja a karomat.

– Tudja, mit? Holnap este Párizsban leszek, mindig ugyanott szállok meg, a rue Jean Lantier-ban. Ígérje meg, hogy felhív telefonon!

– Ígérem.

– A sapka még megvan?

A táskámban van. A belső szegélyére golyóstollal felír egy telefonszámot, és visszaadja. Aztán fütyülve befut a vonat, fülsiketítő zajjal gördül végig a peron mellett, ő mond valamit, de én nem értem, a fejét csóválja, nagy kezével erősen megszorítja a vállam. Mikor a vasúti kocsi ajtaján kihajolva, barnán, mosolyogva, pont úgy, amilyennek szeretem, utoljára int felém, s kifut az életemből, már eltűnt, már messze van, eszembe jut az ígéret, amit magamban tettem, hogy segítek neki is meg a haverjának, annak a Laventure-nek is, hogy milliomosok legyenek. “Ezt a sapkát el ne veszítsd – mondja Főmama. – És ha mindenképpen ragaszkodsz hozzá, hogy végére járj ennek az egész ellened felépített csapdának, akkor cselekedj gyorsan.”

A pályaudvar előtti járdán kezdem, azzal a repülőjeggyel, amit én sose váltottam meg. Apró darabokra tépem, de közben állandóan fürkészem a terepet. Közben azzal biztatom magam, hogy biztosan rég elvesztették már a nyomomat, de alapjában véve az ellenkezőjét gondolom. Sőt, állandóan magamon érzem egy mozdulatlan, könyörtelen tekintet súlyát.

Újra itt a Thunderbird, még egyszer és utoljára. “Ne menj vissza oda!” – könyörög Főmama. Végighajtok a kivilágított utcákon, az ünneplő tereken. Újból meg kell kérdeznem, hogyan jutok Villeneuve-be. Figyelem a visszapillantó tükörben a mögöttem haladó kocsikat. A tömeg, a zene megnyugtat. Amíg emberek vesznek körül, nem vagyok veszélyben, az biztos.

Villeneuve-ben is bál van. Megállok a bisztrónál, mint délután. Veszek egy nagy borítékot meg egy bélyeget. Visszamegyek a kocsihoz, és az ünnepi zsivaj közepette papírra vetem azt a néhány szót, ami nyomra vezet, ha meghalnék. Lezárom a borítékot, és a saját, rue de Grenelle-i címemet írom rá. Bedobom a téren egy levelesládába. Félek, de nem látom, hogy bárki is követne a tömegben.

A végtelen hosszú route de l’Abbaye. Most minden kanyarban látom, hogy két fényszóró követ. A kapu még mindig nyitva van. A sétányon megállok. Eloltom az autó lámpáit. A másik autó fényszórói elhaladnak a ház előtt. Várok egy kicsit, míg a szívdobogásom lecsillapodik. Újra beindítom a motort. A sötét ház előtt megállok. Megnézem, nem hagytam-e valamit a cabriolet-ban. Gondosan letörlöm a kormányt és a műszerfalat a kendőmmel. Ugyanolyan aggódva hagyom ott a Viharmadarat, mint ahogy Orlyban birtokba vettem, a szorongás a torkomat fojtogatja, szinte megbénít. “Ne menj be, Dany, ne menj be!” – könyörög Főmama. De be kell mennem, legalább azt a fotót a falon szét kell tépnem, legalább a ruháimat el kell vinnem. Az ajtó. Villanyt gyújtok az előszobában. Így mindjárt jobb. Becsukom az ajtót, öt percet adok magamnak arra, hogy mindent elintézzek, és elhagyjam a házat. Nagy lélegzetet veszek.

Már a fekete bőrkanapés szoba küszöbén állok, amikor hallom, hogy odabenn megmozdul valaki. Nem üvöltök fel. Ha akarnám, se jönne ki hang a szájamon. A világosság mögöttem van, előttem egy nagy, sötét barlang. “A puska! – mondja Főmama. – A puskát a kanapén hagytad. Ha sötétben volt, talán még nem vette észre.” Csak állok bénán, hangtalanul, a lábam mintha ólomból lenne. Újabb zaj, most már közelebbről. “Dany, Dany, a puska!” kiáltja bennem Főmama. Kétségbeesetten próbálok visszaemlékezni, hol áll a kanapé a szobában. Ledobom a táskámat, hogy egészséges kezem felszabaduljon. Hirtelen lélegzés hallatszik mellettem, veszett zihálás. El kell érnem a…

A puska

Beszálltam a kocsimba. A Montmorency-villába mentem. Nem ismertem ezt a házat. Anita nyitott ajtót. Sírt. Elmondta, hogy puskával rálőtt egy férfira. Talán még él. Nem merte megnézni. Lementem az alagsorba, egy fegyverteremnek berendezett pincébe. A falon parafa céltáblák. A lépteim nehezek voltak: jól megtermett férfi vagyok. Ugyanúgy járok, ahogy beszélek: makacsul. Az emberek ezt magabiztosságnak gondolják. Pedig csak a vérem ritmusát követem, ahogyan az ereimben kering.

Ott hevert előttem a férfi, és mellette a puska. Jól ismerem a fegyvereket. Valaha jó vadász voltam. 7,62-es kaliberű, vontcsövű, ismétlő Winchester volt. Golyóinak kezdősebessége több mint 70 méter/secundum. Már biztos, hogy nem él. Ha a két lövés közül valamelyiket a fejébe kapja, már nem lenne a feje a nyakán.

Először a puskát vettem szemügyre. A normális élet minden reményét elvesztettem. Már azt se tudom, mi a normális. Ha Anita automata fegyvert használt volna, azonnal hívom a rendőrséget. Akkor elhitethettük volna, hogy baleset történt. A Winchesteren egy biztosító kallantyú hozza működésbe a závárzatot. Minden lövésnél újra és újra ki kell biztosítani. Biztosan látott ilyet maga is, Dany, a westernekben. Mindig ilyennel lő a szép cowboy a vörösbőrűekre. Azt hiszem, Anita is csak az ilyen filmekből tudta, hogy kell bánni ezzel a puskával. Háromszor is lőtt. Baleset kizárva, senki nem hinné el.

Aztán megvizsgáltam a férfit. Ismertem. Maurice Kaubnak hívták. Többször is találkoztam vele vendégségben. Két lyuk volt a mellén. Széttártam rajta a háziköntösét, hogy jobban megnézzem. Anita közvetlen közelből lőtt. Amint felnéztem, megtaláltam a harmadik golyó becsapódási helyét is. Egy fekete csík a betonfalon a holttest közelében. A terem egyik sarkában egy darab ólmot találtam. Zsebre tettem.

Anita egyre sírt, ostobán fel-felcsuklott. Megkérdeztem, hogy miért ölte meg ezt a férfit. Mire azt mondta, hogy évek óta a szeretője volt, s a férfi most meg akart szabadulni tőle. Anita már a házasságunk előtt ismerte. Pofon ütöttem. Nekiesett a falnak. Piros szoknyájával és alsószoknyájával takarta el az arcát. Láttam meztelen combját, pici kis bugyiját. Ettől még dühösebb lettem, s hajánál és a blúzánál fogva felráncigáltam és újra megütöttem. Könyörgök, mondta. De én újra felrángattam, és teljes erőmből pofon vágtam. Sokáig néztem, amint a lábamnál feküdt, arccal a földön. Elkábult, de egyre sírt. Hónaljánál fogva felcipeltem a lépcsőn. Az orrából folyt a vér. Abba a szobába vittem, ahol maga akkor este gépelt. Belöktem egy fotelba. Kinyitottam a szomszédos szoba ajtaját, vizet kerestem. Az egyik falon ott volt Anita meztelen fotója. Csak álltam a fal előtt, és sírtam. A kislányomra gondoltam. Értsen meg jól, Dany. Amióta az a kislány megszületett, végre van valaki, akihez fenntartás nélkül, megszállottan ragaszkodom, tudom, hogy ez a legtöbb az életben. Elsősorban azért határoztam el, hogy megölöm magát, hogy a lányomat védjem. Ez a legfőbb magyarázat.

A többi abból következett, amilyennek megismertem magát. Nem is gondolná, milyen régóta figyelem. Azóta, hogy először láttam az ügynökségen, mikor aláírta a szerződését. Úgy emlékszem, lehet, hogy csal az emlékezetem, hogy világossárga ruhát viselt, olyan színűt, amilyen a haja. Szépnek, sőt, meghatónak találtam. És gyűlöltem. Megcsalt férj vagyok, de mindenről tudok, Dany. Tudok a feleségem minden félrelépéséről a házasságunk előtt, abban a rue de Grenelle-i kis lakásban, ahová akkor este felmentem. Tudok minden fiúról, aki karcsúbb és szebb volt nálam, s akinek széttette a lábát, sőt arról is tudok, hogy néha ketten is szórakoztak vele a maga ágyán, s olyan hangokat csaltak ki belőle, amilyeneket nekem sohasem sikerült. Ezt a gyalázatot csak később vallotta be, csak akkor, amikor megvertem, de végül is mindig mindent bevall. Tudtam, hogy maga előzékenyen átengedte neki a lakását, s hagyta, hogy elzülljön. Annál jobban gyűlöltem a maga felnőtt, okos lányhoz illő magatartását, aki mindig tudja, mit csinál. Maga folyton arra emlékeztetett, amit el szerettem volna felejteni, maga volt féltékenységem gyötrő álomalakja. Szörnyeteg volt.

Mindig csak lopva néztem meg magát, Dany. Lopva, de mohón. Néztem, hogy használja a bal kezét. Mindig úgy gondoltam, hogy a balkezesek bolondok, gonoszak és képmutatók, akárcsak azok, akik a körmüket rágják. Maga már előttem is jót nevetett magában a gazembereken, akik lefektették Anitát, és megcsináltattak vele minden ocsmányságot. Én voltam bolond. Biztosan megcsalt később is, és maga azt is tudta. Biztosan elmondta magának azt a sok undorító kalandot, és azt is, hogy én az ágyban csak kisiskolás vagyok. Nem volt maga fölött semmiféle hatalmam, de szerettem volna valahogy magát is beszennyezni, tönkretenni vonásainak csodálatos harmóniáját, a szavai, a járása kiegyensúlyozottságát.

A legiszonyúbb, minden mást felülmúló kalandról tavaly értesültem. A késői órákban találkoztunk, Anita meg én egy étteremben, egy Anitával egykorú, ugyanolyan törékeny, ugyanolyan öntelt fiatalemberrel, mint amilyenek ezek általában. Amióta Anita a feleségem, gyűlölöm a fiatalembereket. Lelkifurdalás nélkül szétmorzsolnám őket a két markomban, ha tudnám, hogy nem büntetnek meg érte. Valamennyit. Vagy arra kényszeríteném őket, hogy más férfiak úgy bánjanak velük, mintha lányok lennének. Annak örülök a legjobban, ha valamelyik színészről, akit Anita meg a legostobább gépírónő az ügynökségen egyszerűen ellenállhatatlannak talál, kiderül, hogy buzi. Én mindig is azt tartottam, hogy aki ezt a mesterséget űzi, aki ilyen élvezettel adja oda magát abraknak, az mind csak az lehet. Anita halálsápadt lett, amikor meglátta ezt a fiút. Reszketett a keze, amikor odanyújtotta neki, dadogott, amikor szólt hozzá néhány szót. Elkezdtünk enni. Láttam a fiút, egy másik asztalnál ült, társaságban, nevetett, gesztikulált, s néha lopva felénk, Anita felé pillantott. Fizettem, pedig be sem fejeztük a vacsorát. Berángattam Anitát a rue Quentin-Bauchard-on parkírozó kocsiba, majdnem szemközt a mozival, ahol korábban megnéztünk egy szomorú embereknek való vidám filmet, és felpofoztam. Akkor vallotta be, hogy még a házasságunk előtt egy este együtt ivott két fiúval meg magával. Az egyik ez a fiú volt. Elmesélte, hogy éjfél után, mikor kijöttek egy bárból, mindnyájan felmentek magához, még egy utolsó pohárra. Ő akkor már eléggé be volt csípve, megcsókolta az egyik gazembert – a másikat –, mialatt ez magánál próbálkozott. Azt is elmondta, hogy akkor maga mindennek elmondta, és elmenekült a saját lakásából, őt meg otthagyta. Zokogva ismételgette, és én tudtam, hogy igazat mond: “Akkor már nem voltam ura magamnak, nem is tudtam, mit csinálok. Dany nem iszik, nem fekszik le senkivel, nagyra van azzal, hogy soha nem lép félre, hogy nincs szüksége senkire, s az első alkalommal cserbenhagyja az embert. Egy pillanatig se gondolt arra, hogy mi lesz velem, értsd meg, elment, én pedig teljesen részeg voltam.” Anitát beraktam egy taxiba, én meg visszamentem az étterembe. A fiú még ott volt. Megvártam, és úgy mentem végig száz lépéssel mögötte a Champs-Elysées-n, hogy észre sem vett. Egy szőke lánnyal volt, aki teljesen beleesett, ahogy csak maguk tudnak beleesni valakibe. Gyalog mentek a fiú lakására, a rue de La Boétie-re. Sokszor megálltak egy-egy sötét kirakat előtt, nevettek vagy szemérmetlenül csókolóztak a késői járókelők szeme láttára. A kapualjban léptem hozzájuk, amikor beléptek. Először a fiút ütöttem meg, aztán a lányt, aki a meglepetésből magához se tudott térni, egy hang se jött ki a torkán. Ájult testét a karomba vettem, a tántorgó fiút pedig beljebb löktem, a lépcsőházba. Megesküdtem, hogy megfojtom, ha segítségért kiált. A félelemtől bénultan tessékelt be egy első emeleti, nagy lakásba. A szőke lányt letettem a földre, és bezártam az ajtót. A fiú tiltakozni kezdett, erre újra megütöttem. Foszlányokban csüngő zakójának hajtókájánál fogva a falhoz nyomtam, és teljes erőmből ütöttem. Aztán, félig öntudatlanul, letéptem róla a nadrágját és egyúttal a virágos alsónadrágot is, bevonszoltam a másik szobába, kerestem valami szerszámot, hogy még jobban megalázzam, a barátnője szeme láttára. Úgy emlékszem, hogy könyörgött, uram így, uram úgy, nem volt benne egy szemernyi bátorság sem, se a legcsekélyebb ösztön, hogy védekezzen, alávaló féreg volt, s éppen ez az undorító gyöngeség csillapította le végül is a dühömet. Egy székre löktem a konyhában. Megmarkoltam az állát, és fölemeltem a fejét. Füléből, orrából folyt a vér. Mondtam neki valamit, már nem is tudom, hogy mit. De biztos nem is hallotta. Nem hallotta. Aztán visszamentem a lányhoz a másik szobába. Az is uramozott. A bal kezemmel betapasztottam a száját, és róla is letéptem a ruhát, ugyanannál a falnál, ahol a szeretőjét agyba-főbe vertem. Tágra nyílt, könnyes szemmel nézett rám. Kedves volt, és reszketett a félelemtől, mint egy gyerek. Békén hagytam, Dany. Ki tudja, miért. Nem is tudom, hogyan, egyszer csak ott voltam újra a kocsimban, a rue Quentin-Bauchard-on, és a kormányra borulva zokogtam. Kamaszkorom óta kétszer sírtam. Akkor este meg múlt pénteken, a feleségem óriási fotója előtt. Érti, Dany?

Ugyanazon az éjszakán értesültem a maga zürichi utazásáról meg Anita többi csalásáról, amit az esküvőnk óta követett el. De Kaubról egy szót sem szólt. Sokáig álltam alvó kislányom előtt egyedül, és néztem. Aztán betankoltam altatóból, s róla álmodtam, a padlón, a bölcsője mellett. Másnap mindent elkövettem, hogy újra találkozzam egy, a lakása közelében levő eszpresszóban a fiúval, akit előző este megvertem. Tele volt az ütések nyomaival, de nyugodtan szónokolt egy vacak paradicsomlé felett, mert tudta, hogy most én vagyok kutyaszorítóban. Átadtam neki egy kitöltött csekket. Azt mondta, hogy szabályos őrült vagyok, hogy be kellene csukni. Nevető szája két sarkán ragtapasz volt. Odáig süllyedtem, hogy megkértem, mesélje el ő is azt a bizonyos májusi éjszakát. A legszörnyűbb az volt, hogy csak nagyon hézagosan emlékezett az egészre, számára egyáltalán nem volt érdekes. Azt mondta, hogy végül is azért fizetek neki, mert meghágta a feleségemet. Hangosan töprengett, hogy vajon megfelezze-e a pénzt a haverjával, vagy sem?

Egész nap nem tudtam egy pillanatra se a munkámra gondolni. Újra és újra Anita vallomását ismételgettem magamban, s kivert az izzadság. Szerepelt a vallomásban egy fiú, akit legalább ismertem, akit módomban volt megbüntetni. Emlékszik arra a fekete, torreádor külsejű rajzolóra, Vittának, Jacques Vittának hívták, aki autóbaleset miatt hamarosan otthagyta az ügynökséget? Az igazság az, hogy aznap este megvártam Bougivalban, a ház előtt, ahol lakott. Hét óra volt, a lemenő nap fénye ott villódzott a Szajna tükrén. Három-négy gyerek játszadozott körülöttem. Én voltam a labdaszedő. Beszélgettem velük. Aztán egyedül maradtam, teltek az órák. Egyik cigarettáról a másikra gyújtottam, az utcai lámpák alatt jártam fel-alá. Már éjfél is elmúlt, mikor Vitta megérkezett a kis Citroën 2CV-jával, egyedül, beállt a parkírozóhelyre. Mikor látta, hogy közeledem, rögtön tudta, mit keresek ott. Nem akart kiszállni a kocsiból, kétségbeesetten kapaszkodott az ajtajába. Erre két kézzel megragadtam a 2CV-t, és felborítottam. A szomszédos házakban ablakok nyíltak ki. Két hang felelgetett egymásnak a sötétben. Kirángattam Vittát a kocsiból, sokkal büszkébb volt, mint a másik disznó, aki mindenáron alul akart megrúgni, leütöttem, felemeltem, addig pofoztam a gyepen, míg észre nem vettem, hogy már alig él. Akkor hazamentem. Azon az éjjelen is a padlón aludtam, a kislányom mellett. Néhány nap múlva Vitta jelentkezett az irodámban, és beadta a lemondását. A csekkemet nem fogadta el. Csak a 2CV egyik ajtajának és sárhányójának az árát fizettette meg velem, az ütésekét nem. Öt-hat alkalommal volt együtt a feleségemmel egy szállodában, a rue de Passyn. Trágár mozdulat kíséretében közölte, hogy a feleségem sosem jelentett neki többet egy kurvánál, és már teljesen elege van belőle. Érti, Dany?

Ezek után magát mindenkinél jobban gyűlöltem. Próbáltam rá se nézni magára a hétfői értekezleteken. Egy darabig komolyan foglalkoztam a gondolattal, hogy elküldöm. Ebben két dolog is hátráltatott: az egyik, hogy igazolásképpen, a kollégái miatt, valami szakmai mulasztáson kellett volna rajtacsípnem, ez pedig nem volt valószínű; a másik meg az, hogy maga úgyis nyomban egy másik ügynökséghez szegődött volna el, magasabb beosztásban, sokkal több hatalma lett volna, mint nálam, s előbb-utóbb összeakadtunk volna. Egyelőre inkább vártam.

Teltek a hónapok. Vigyáztam Anitára, azt hittem, hogy jól vigyázok. Azt hittem, hogy az a néhány nap, amiről idáig meséltem, kigyógyította. Szerettem. Mindig is szerettem. Tudom, mit gondolnak az ügynökségen. Hogy amióta csak belépett hozzám, azon járt az esze, hogy teherbe essen, és elvétesse magát feleségül velem, a főnökével. Ez nem igaz, Dany. Senkire sem volt szüksége, hogy elnyerje a kívánt helyet a világban. Ellenkezőleg, az ajánlataimat visszautasította, nem akart foglalkozni velem. Néha eljött velem este. Elvittem vacsorázni. Meséltem neki a gyerekkoromról, hogy mennyire féltek tőlem a többi fiúk, próbáltam azzal hatni rá, hogy a testi erőmmel kapcsolatos emlékeimet fitogtattam. De ő túl nagynak meg kövérnek talált, ásítozott. És amikor kijöttünk egy-egy étteremből, ahol láthatóan nem is érezte jól magát, tehetetlen voltam. Táncolni nem tudok, a divatos szórakozóhelyeket nem ismerem. Hazavittem az anyjához, a boulevard Suchet-re. Aztán fogtam egy akármilyen kurvát, hogy kielégítsem az iránta érzett vágyamat. Szeretném, ha megértene. Első alkalommal erőszakkal tettem a magamévá, egy szombat délután, amikor csak ketten voltunk benn az ügynökségen. Minden a legjobban sikerült, Michèle akkor fogant, és nyolc hónap múlva feleségül vettem Anitát. Annyit tudok, hogy addig, míg össze nem házasodtunk, Anita mégiscsak érzett valami szerelemfélét irántam, még ha ez inkább csak valami erotikus vonzódás volt is egy minden más fiútól különböző, nagy termetű, súlyos férfihoz. Eleinte, mikor feljött a lakásomra, szenvedélyes, tétova mozdulatokkal vetkőzött, nem is tudom, hogy a fájdalom vagy a gyönyör hajtotta inkább a karjaimba. Olyan naivul és ügyetlenül próbálta megtalálni a helyét a karjaimban, brutális és kényelmetlen első ölelkezésünk alkalmával, amilyen tevékeny és magabiztos, amilyen ösztönösen uralkodásra termett volt a nap hátralevő részében. Anita egész szerencsétlensége ebben rejlik. Rettentően vonzza minden, ami végső soron elpusztítja. Ezért ragaszkodott Maurice Kaubhoz is, aki vég nélkül kínozta, megfélemlítette, olyan dolgokra kényszerítette, amiket Anita nem is akart megtenni – a magáról készített fotók szinte semmiség –, nem riadt vissza semmitől, hogy Anitát a hatalmában tartsa. Egy este Anita nekem is a kezembe nyomott egy övet, miközben szeretkeztünk, és mondta, hogy üssem csak nyugodtan, ne törődjek vele, ha kiabál, akár meg is ölhetem, úgysincs kiút ebből a zsákutcából. De én nem tudtam megtenni, mert nem tudok olyasmit csinálni, amit nem értek. Ki képes ilyesmire? Ért engem, Dany? Az a két lyuk annak a férfinak a mellkasában, az is csak azért döbbentett meg, mert Michèle jövőjét éreztem veszélyben. Anitát is csak azért ütöttem meg ott a pincében, mert eggyel több gazemberről értesültem, aki felszarvazott. De ez volt minden. Örültem, hogy az illető meghalt, s örültem, hogy ahhoz, hogy ebből a gyilkosságból kihúzzuk magunkat, magát is meg kell ölni. Szeretem Anitát. Ugyanazzal a szánalommal szeretem, mint a kislányomat, mert tudom, bár ezt senki nem hiszi el, hogy valójában ő is ugyanolyan nyomorult kislány. Biztosíthatom, hogy egy pillanatra sem jutott eszembe, és nem is fog soha, hogy elhagyjam, hogy tétlenül nézzem, hogy rács mögé zárják, hogy hagyjam egyedül szenvedni.

Mikor visszamentem hozzá azon a pénteken, abba a szobába, ahová később magát is bevezettem, már nem sírt. Karjait a nyakam köré fonta, arca az arcomhoz simult, és sokáig beszélgettünk. Monoton hangon elmesélte viszonyát Maurice Kaubbal. Az esküvőnk óta csak ritkán találkoztak, de Anita mindig visszatért hozzá. Csak azért lőtt rá, mert a puska a keze ügyében volt, és éppen veszekedtek, mert Kaub Villeneuve-lès-Avignonba készült, ahol egy másik nővel volt randevúja. Anita vallomásában nem találtam egyetlen pontot sem, ami megmenthette volna a rendőrségtől. Elmondta, hogy a Kaubbal való találkozásai alkalmával mindig nagyon elővigyázatos volt, énmiattam. A férfi lakására olyankor járt fel, amikor a személyzet nem volt odahaza – ezen a week-enden is hasonlóan történt –, adott a látszatra, úgyhogy szükség esetén nem is a saját nevét mondta be, hanem a magáét. Hát innen az ötlet, Dany. Nehezen beszélek, nehézkesen mozgok, de az agyam gyorsan jár. Negyed öt volt. Anita három órakor telefonált sírva az irodába, hogy menjek a Montmorency-villába. Kaub egy és egynegyed órája halott volt. Szükségem volt még néhány percre, hogy legalább nagy vonalakban végiggondoljam az életünket mentő hadműveletet. Azt hiszem, az már az eddigiekből is kiderült, hogy a maga sorsa nem érdekelt. Egyedül az időre gondoltam. Van egy könyv, az Alice Csodaországban, abban azt mondják, hogy az idő is emberi lény. Én tehát attól a pillanattól fogva azon igyekeztem, hogy ezt a lényt a mi oldalunkra állítsam, hogy kijátsszam maga és az egész világ ellen, ez volt a legfőbb gondom.

Az első gondolatom az volt, hogy a rendőrségi vizsgálat megtévesztésére, Kaub megölésének pillanatát későbbinek tüntetem fel, így nyerek néhány órát, amit tetszés szerint tölthetek ki, mint ahogy fehér lapokra is írhatok a valóságtól eltérő tényeket. A legfontosabb tehát az volt, hogy a halottszemlét csak napokkal később ejthessék meg. El kellett rejtenem Kaub holttestét, hogy később már csak megközelítőleg lehessen megállapítani a halál időpontját. Másrészt valami úton-módon egy darabig még “életben kellett tartanom”, hogy aztán másodszor is meghaljon. Ezért helyeztem át a gyilkosság színhelyét Párizsból Villeneuve-be. Kaub azt tervezte, hogy odautazik. Hát akkor utazni is fog. Megtaláltam a holmijai közt a repülőjegyet. Avignonban vette volna át megjavított Thunderbirdjét egy garázsban. Anita reggel hallotta, hogy telefonon érdeklődött, kész lesz-e. Át is fogja venni. Elmeséltettem Anitával, milyen a villeneuve-i ház. Párszor már járt ott, valamit mindig hazudott nekem ilyenkor, de ezt most nem volt szívem a szemére hányni. Elmondta, hogy a ház eléggé egyedül áll, de azért több ház is van az út mentén. Biztos volt benne, hogy ha valaki nem egy olyan betonpincében, hanem a villeneuve-i ház valamelyik szobájában, nyitott ablakoknál ad le három puskalövést, a szomszédok meghallják, úgyhogy tanúskodhatnak róla. Csak ennyit akartam tudni.

Sebtében átkutattam azt a szobát, ahol voltunk, aztán a másikat, amely Anita szerint Kaubé volt. Ezalatt a tervem szinte magától összeállt. Megismertem ennek a férfinak az egyéniségét, s kialakult pontról pontra, hogy mit kell tennem, hogyan tudom a halálát a maga nyakába varrni, ezer kilométerre Párizstól. Anitának nem árultam el semmit, mert értékes időt vesztegettem volna el a meggyőzésével. Csak apránként fedtem fel előtte tervemet az éjszaka folyamán, mindig csak olyan mértékben avattam be, amennyire szükségem volt a segítségére. Azt csak a végén mondtam meg neki, hogy magának meg kell halnia. Magabiztosnak mutattam magam, úgy tettem, mint általában, most is konokul csak előre nézek. Amikor a Montmorency-villát elhagytam, már csak apró részleteken kellett gondolkoznom. Leginkább az foglalkoztatott, hogy maga és Kaub között, azon kívül, hogy Anita néhány alkalommal a maga nevét használta, mikor vele volt, csak egyetlen összekötő mozzanat volt. Akkor még nem tudtam felmérni a jelentőségét. Anita, mikor elmesélte viszonyukat, megemlítette, hogy csinált egyszer a maga lakásán, de a maga tudta nélkül, Kaub unszolására néhány felvételt, persze egy akkora géppel, ami alig nagyobb egy öngyújtónál, inkább csak egy minigyűjteménybe való dísztárgy. Kaubot “minden ilyesfajta hülyeség” érdekelte, és Anita szerint a legrosszabb körülmények között csinált felvételből is ki tudta hozni a maximumot. De arra is emlékezett, hogy azok – egy kivételével, amit reggel, jó világosban vett fel, amikor magán nem volt szemüveg, így bátrabban működhetett – használhatatlanok voltak: egyes felvételek sötétek voltak, másokon meg annyira látszott, hogy titokban készítették, hogy szóba sem jöhettek a tervemben. Különben is Kaub magával vitte a képeket Villeneuve-be, s Anita nem is tudta biztosan, hogy még megvannak-e egyáltalán. Egyébként egyszer maga is találkozott merő véletlenségből Kaubbal, még a házasságunk előtt, éppen a maga lakásából jött ki Anitával, maga meg akkor ment haza, és a lépcsőházban összefutottak. Úgy látszik, megtetszett neki, mert aztán folyton unszolta Anitát, hogy csinálja meg azokat a felvételeket, ha egyszer magánál alszik – egyszerűen meg akarta alázni őt –, maga viszont, ha Anita emlékezete nem csal, rá sem hederített.

Kaub holttestét a fegyverteremben hagytam, az ajtaját kulcsra zártam. A szobájában összeszedtem minden ruhadarabot, amit aznap viselt. A levéltárcáját és különböző papírjait, többek között egy digitálisz-receptet, az avignoni garázs címét és a Marseille-Marignanba szóló repülőjegyet magammal vittem. Telefonját bediktáltam a házon kívül week-endező előfizetők listájára. Anita még a házban maradt, rábíztam a kulcsokat, hogy zárjon be mindent gondosan, ha elmegy. Mondtam, hogy odaviszem magát, szükségem van rá, hogy az éjszakát ne otthon töltse, és közöltem azt is, hogy mi lesz az ürügy. Meghagytam, hogy a fiókokból tüntessen el mindent, ömlesztve, ami elárulhatná, hogy a lakás nem a miénk. Biztos volt abban, hogy maga tudja az igazi lakásunk címét. De nekem teljesen mindegy volt, hogy maga mit tud és mit nem, másnap már úgysem lesz életben.

Mondtam Anitának, hogy fél órán belül felhívom az avenue Mozarton. Még át kellett öltöznie, mert este a reklámfilmfesztiválra akartunk menni. Bemondom a telefonba, hogy milyen ruha van magán, hogy ugyanolyat készítsen elő önmagának. Nem értette. Sápadt volt, meglátszott a könnyek nyoma az arcán. Egészen megzavarodott. Mondtam, hogy most nagyon szépnek, természetesnek, magabiztosnak kell lennie.

Kaub házának kapujától ötven méterre állt a kocsim, a Rezgőnyárfa utcában. Egyenesen az ügynökségre hajtottam. Útközben rágyújtottam, először Anita telefonja óta. Ekkor már majdnem öt óra volt. Muchet egy sor hirdetést akart megbeszélni velem, de elküldtem. Egész nyomorúságos pályafutása során ilyen könnyen még egyszer sem húzhatta el a csíkot. Szó szerint kilöktem az ajtón. Kivettem egy repülőgép-menetrendet az asztalfiókból. Kiírtam minden indulási és érkezési időpontot, amire az éjszaka folyamán szükségem lehetett. Kiszóltam a titkárnőmnek, hogy hozasson még aznap este két jegyet a másnap tizennégy órakor Genfbe induló Swissair-gépre. Kértem, hogy keresse elő a Milkaby-dossziét. Aztán ittam egy pohár szeszes italt – azt hiszem, vodkát –, és felmentem a maga irodájába. Először jártam abban a szobában, amióta nálunk dolgozott. Nem találtam ott, gondoltam, hogy megkerestetem. De aztán úgy döntöttem, hogy nem keltek feltűnést. Kihasználtam a távollétét, körülnéztem a szobában, kihúztam a fiókokat, belenéztem az asztalon hagyott kézitáskájába is. Valami tervembe illő ötlet után kutattam, de mindenekelőtt magát akartam megismerni a magához tartozó mindennapi tárgyakon keresztül. Minél tovább maradt el, annál jobban féltem a pillanattól, amikor belép. Már el sem tudtam képzelni, milyen. Néztem a fehér kabátját, amely egy vállfára téve lógott a falon. Végigsimogattam. Felismertem Anita parfümjének az illatát, először meglepődtem, aztán bosszankodtam, végül megörültem. Ha valami rendkívüli véletlen folytán felfedeznék ezt az illatot a Montmorency-villában vagy Villeneuve-ben – Anita ott is járt ezen a héten Kaubbal –, akkor magára is ugyanolyan joggal gyanakodhatnának, mint Anitára. De volt valami más is e körül a kabát körül, ebben a szobában, valami meghatározhatatlan, de nagyon is érezhető, és ez mindennél jobban érdekelt, sőt, aggasztott. Most már tudom, Dany, hogy ez valami előérzet volt: akármit teszek, a sorsomat nem kerülhetem el, ennek az álmatlanul befutott hosszú útnak az előérzete, fényen és sötétségen át, ennek a hosszú rohanásnak az előérzete, tele gyötrő gondolatokkal, amelyeket mintha öröktől fogva magamban hordanék.

Azt a szőke hajú teremtést, aki egyszerre csak benyitott, még sohasem láttam, tökéletesen idegen volt számomra. Ennek a napfényes irodát betöltő teremtésnek egyetlen arcvonása, egyetlen mozdulata, egyetlen hangsúlya sem illett bele abba a képbe, ami bennem magáról élt, Dany. Túlságosan közeli, túlságosan jelenvaló volt, nem is tudom pontosan. Olyan magabiztos, olyan nyugodt volt, s ettől én teljesen elbizonytalanodtam. Egy kis rózsaszínű játékelefánttal babráltam. Láttam, hogy habozásom nem kerüli el a figyelmét, hogy töpreng rajta, egyszóval, hogy maga él. Maurice Kaubbal már egyszerű volt manipulálni. Kedvem szerint vihettem akárhová, mint egy tárgyat, sőt, bármilyen szerepet eljátszathattam vele, amit csak akartam, mivelhogy már nem élt. Maga viszont – s ez még nagyobb paradoxon – tökéletes absztrakció volt, tízmillió váratlan gesztust hordozott magában, s ezeknek bármelyike elég volt ahhoz, hogy elveszejtsen.

Kimentem az irodájából. Aztán visszamentem, mert egy fontos dologról megfeledkeztem. A kollégáinak nem volt szabad megtudniok, hogy este nálam dolgozik. A könyvelésbe mentem, készpénzt vettem ki a páncélszekrényből. Egy nagy köteg papírpénzt gyűrtem a zakóm zsebébe, mint valamikor, húszéves koromban, a háború alatt. A háború hozta ki belőlem az egyetlen tehetséget, hogy bármit bárkinek el tudok adni, még azt is, amiből a legtöbb kell, és ami a legdrágább: a levegőt. Egy új gépírónő – a nevét sem tudtam – bambán meredt rám. Mondtam, hogy foglalkozzon inkább a munkájával. Telefonáltam a titkárnőmnek, hogy a Milkaby-dossziét és egy halom géppapírt meg indigót vigyen le az autómba. Láttam, amint maga a fehér kabátban végigmegy a folyosón. A szerkesztőségbe mentem, ahol az ismerős felfordulás fogadott. Akkor osztotta szét Gaucherand a dupla fizetéseket. Elkértem tőle a magáét. Aztán még egyszer visszanéztem az irodájába. Biztos voltam benne, hogy hagyott valami üzenetet az asztalán a kollégáinak.

Mikor megláttam a cédulát a lámpára tűzve, nem akartam hinni a szememnek. Azt írta nekik, hogy este repülőre száll, és az én tervembe semmi se illett bele annyira, mint hogy ezt higgyék. De mint ahogy az előbb már mondtam, az agyam gyorsan jár, Dany, így az örömöm nem volt hosszú életű. Bár ez a mozzanat látszólag tökéletesen beleillett a tervembe, mindent tönkre is tehetett volna. Akkor ugyanis már kieszeltem azt a bizonyos telefonüzenetet Orlyba, amit a maga nevében adnék fel, s amelyben közölné Kaubbal azt az elhatározását, hogy utánamegy Villeneuve-be, ha elutazik. Csakhogy maga nem határozhatta el, hogy repülőre száll, három órával azelőtt, hogy Kaub megkapta a maga üzenetét, s annak ellenére elutazott. Mikor elolvastam a maga céduláját, amit az ügynökségben bárki megláthatott, még választhattam: otthagyom a cédulát, vagy elküldöm a telefonüzenetet. De vagy-vagy. Ha nem gondolok erre, ha nem érzem meg a maga kis dicsekvési vágyát, ez a hiba a legkorlátoltabb zsarunak is szemet szúrt volna, s maga a kezdet kezdetén megnyeri a játszmát, Dany, még holtan is. Négyrét hajtottam a papírt, és zsebre dugtam. Nem volt rajta név, megszólítás, Kaub gépének elindulása után még hasznomra lehetett. Az idő emberi lény, Dany, és a mi kettőnk kalandja az utóbbi napokban e lény kegyeiért vívott párviadal volt.

Találkoztunk a kapu előtt. Ott állt karcsún, mozdulatlanul a fényben. Elvittem a lakására azzal az ürüggyel, hogy úgyis el kell hoznia néhány dolgot, valójában azonban meg akartam nézni a helyszínt, ahová majd vissza kell mennem. Emlékszem nyugodt hangjára, a profiljára, pisze orrára meg arra, hogy a kocsiba hirtelen betűző napsugár megvilágította a haját, óvatos voltam. Minél kevesebbet beszélek, és minél ritkábban pillantok magára, annál kevésbé szolgáltatom ki magam a sötét szemüveg és a sima homlok mögött szüntelenül működő, különös kis agynak. Később értünk a lakására, mint terveztem. Ott aztán egy csapásra feléledt bennem Anita vallomásának a legutolsó kis részlete is, olyan volt, mint egy rossz álom. Maga eltűnt a fürdőszobában, én felhívtam az avenue Mozartot. Belesuttogtam a kagylóba, hogy Anita várjon minket Michèle-lel együtt a Montmorency-villában. Nyugtalan hangon kérdezte: Michèle-lel? Miért kell ehhez Michèle? Azt feleltem, hogy jobb úgy. Többet nem mondhattam, mert tisztán hallottam a maga minden mozdulatát a közfal túlsó oldalán. Úgy gondoltam, hogy minden sokkal hitelesebb lesz, ha a kislányunk is ott van, mikor “haza” érkezünk, de nem is egyedül csak ezért mondtam Anitának. Magam mellett akartam érezni Michèle-t. Biztosan attól féltem, hogy ha a dolgok rosszul sülnek el, esetleg nélküle kell külföldre menekülnünk. Támadt egy jó ötletem. És ez be is vált. Anita és Michèle biztonságban van.

A legkínosabb az a pillanat volt, mikor maga visszajött a szobába. Anita sürgette a magyarázatot a telefonban, és én nem tudtam felelni. A maga jelenlétében kellett leírnom magát, mégpedig úgy, hogy ne fogjon gyanút. Úgy beszéltem, mintha Anita azt kérdezte volna: “Már egy fél éve nem láttam Danyt, megváltozott?” Maga egy fotel karfáján ült: fehér körömcipőt vett fel. A divatos, rövid, szűk kosztümszoknyából jócskán kilátszott a hosszú lába, magam is csodálkoztam azon, hogy ilyen pillanatban felfigyelek rá. Egyre beszéltem. Azt hiszem, a hangom olyan volt, mint mindig. Az agyam ugyanolyan feldúlt volt, mint Anita arca röviddel azelőtt. Most először éreztem, szinte fizikailag, hogy meg kell ölnöm magát, hogy meg kell állítanom ebben a testben a szív dobogását, nemcsak gondolatban, nemcsak képzeletben, hanem ténylegesen, a saját kezemmel, mint egy mészáros. Rohadt pillanat volt, Dany. De aztán ez is elmúlt. Bármit mesélnék is összevissza, hogy elhitessem az ellenkezőjét, tény, hogy elmúlt. Feltámad egy pillanatra az emberben az émelygő tiltakozás – talán még erősebben, mint mikor az ember úgy érzi, hogy magának kell meghalnia –, de csak egyetlenegyszer, aztán elmúlik, örökre, ami megmarad belőle, ahhoz könnyen hozzászokik az ember. Könnyű ölni, könnyű meghalni. Minden könnyű.

Mialatt Auteuil felé mentünk, magát küldtem be egy patikába, hogy váltsa ki a digitáliszt. Akkor még csak az járt a fejemben, hogy ezzel is teremtek maga és Kaub között valami kapcsolatot, de míg egyedül voltam a kocsiban, felötlött bennem, hogy talán ezek a cseppek fogják megölni magát másnap reggel. Azt akartam elhitetni, hogy maga, miután szeretője holttestét annak Thunderbirdjében Villeneuve-ből Párizsba hozta, végül is összeomlott, nem látott rá esélyt, hogy a gyilkosságra nem derül fény, erre öngyilkos lett. Felhajtani egy üveg digitáliszt – ezt valahogy nagyon is valószínű öngyilkossági módnak találtam egy nő esetében. És így számomra könnyebbnek látszott az ügy. Egyszerűen rákényszeríteni, hogy a cseppeket lenyelje, azt úgysem néztem ki magából, hogy ellenáll.

Mikor beléptünk a Montmorency-villába, nem láttam magán semmi meglepetést, pontosan úgy lépett be Kaub házába, mintha a miénkbe lépett volna be. Anita el se akarta hinni, mikor később utánamentem az emeletre. Maga odalenn már el is kezdett gépelni a ház néhai gazdájának öreg Remingtonján. Michèle a közelünkben ült egy magas támlájú fotelban, a babáját a kezében tartotta. Jobban éreztem magam, hogy ott volt. Anita azt mondta: “Én jobban ismerem Danyt, mint te. Nem olyan buta, mint gondolod. Csak sose lehet tudni, hogy mit gondol a szemüveg mögött.” Vállat vontam. Én gondolatban már a maga fehér kosztümjével foglalkoztam. Mivel éppen egy olyan üzletből való volt, amelyiknek én csináltam a reklámját, nem telefonálhattam csak úgy egyszerűen oda, hogy küldjenek egyet a címemre, mégpedig azonnal. Pedig Anita kosztümje, hiába volt fehér, egyáltalán nem hasonlított a magáéra. Azt mondta, hogy lemegy, megnézi a magáét, aztán majd kieszel valamit. Fehér cipője van, és a haját is meg tudja ugyanúgy fésülni. Elsoroltam, mit csináljon még: vigye el a kicsit az anyjához, vegyen két jegyet az Invalides-repülőtéren, menjen el egyedül arra a fesztiválra, ahová együtt kellett volna mennünk, és tegyen úgy, mintha én is ott lennék valahol, aztán menjen vissza az avenue Mozartra, öltözzön át, hajtasson taxival Orlyba, s szálljon fel a tizenegy óra körül induló Air France-gépre, amely Lyonban leszáll. Ott fogunk találkozni. Megbeszéltük előbb a randevú részleteit, majd azt, hogy hogyan fogja tölteni maga ezt az éjszakát egyedül a házban.

Az írógép odalenn egyre zakatolt. Anita azt mondta, hogy amennyire ő magát ismeri, nem hagyja abba, amíg csak a szeme bele nem fájdul, és hogy maga igazán nem olyan, hogy jobbra-balra szimatolna egy idegen házban. Én azért azt gondoltam, hogy nem árt egy kis óvatosság. A borba, amit Anita később valami hideg vacsorával együtt az asztalára tett, belekevertünk Maurice Kaub altatóporaiból. Elég sokat kellett beletenni, hogy hasson, mert Anita azt mondta, hogy maga sohasem iszik többet egy pohárnál. Az altatót csak úgy találomra adagoltam. Ezt akkor csináltuk a konyhában, amikor maga azt hitte, hogy én már elmentem. Valójában mialatt Anita megmutatta magának a szobáját, ahol aludni fog, visszalopóztam a nagyszobába, kivettem a táskájából a lakáskulcsát, az autóvezetői jogosítványát, és – egy hirtelen támadt ötlettel – a törökös kendőjét. Gyengéden megcsókoltam Michèle-t, aki elszundított a konyhában. Fogtam Kaub gyíkbőröndjét, amit odafönn már megtömtem az aznap viselt ruháival, és lementem a pincébe.

A hideg lámpafényben Kaub olyan volt, mint egy ledöntött, nevetséges szobor. Magamban megállapítottam, hogy kettőnk közül most ő a nagyobb seggfej. Anita és én most a magunk életén kívül még egy életért küzdünk, Michèle-éért. Anita még sosem tartozott ilyen szorosan hozzám. Mit felelhetett erre? Szegény seggfej, igen, szegény ganéj. Fogtam a Winchestert, rátettem a bőröndre. Egy kis asztalkán találtam egy doboz (30X30-as) töltényt, azt is magamhoz vettem. Összeszedtem a kilőtt két golyó hüvelyét, miután megállapítottam, hogy a harmadiké bennmaradt a tárban. Kulcsra zártam az ajtót, s a hátsó kijáraton kimentem a kertbe. Anita már ott várt a falhoz lapulva. Adtam neki pénzt. Kaub egész kulcskarikáját magammal vittem, nem volt időm rá, hogy kikeressem a villeneuve-i ház kulcsait. Anita égő szájjal csókolt meg. Azt mondta, hogy olyan lesz, amilyennek szeretném, meg azt is, hogy igazán hűséges vagyok, és hogy szeret.

Már fél hét is elmúlt, mikor újra beszálltam a Citroënbe. A házból akkor este utoljára a kivilágított földszinti ablakot láttam, mögötte homályosan a maga arcát, szőke haját. A rue de Grenelle-re mentem. A lépcsőházban senkivel sem találkoztam. Kinyitottam a lakást, s belülről bezártam az ajtót. Azonnal feladtam a telefonüzenetet Orlyba. Kaub bőröndjébe beleraktam két ruhát, egy fekete pantallót, alsóneműket, és még egy-két dolgot a fiókokból. A fehér kabátját is magamhoz vettem, meg egy pár fülbevaló egyik darabját, mert a másik becsúszott a szekrény alá. Hét óra tíz. Kaub gépe negyvenötkor indul. Volt még időm, hogy benézzek a fürdőszobába is. Ott lógott a ruhája, amit az irodában viselt. Magammal vittem a kölnisüvegét.

Már a déli autóúton haladtam, az egyik mutató a hét óra harminc felé, a másik a százhatvanhoz közeledett. A Citroënt a reptér előtti parkolóhelyen hagytam. Nagy bocsánatkérések és borravaló kíséretében tettem fel a bőröndömet a csomagmérlegre, aztán futottam, ahogy a lábam bírta. Éppen mikor kiléptem a futópályára, akkor adták át a maga üzenetét. Ezer frankos borravalót adtam, hogy biztosan emlékezzenek rá. Bár a Caravelle-ben senki nem kérdezte, hogy hívnak, kétszer is mondtam a stewardessnek valami jelentéktelen ürüggyel, hogy Kaubnak hívnak, Maurice Kaubnak, és hogy Villeneuve-lès-Avignonba megyek. Ittam egy vodkát, belelapoztam egy újságba. Az út valamivel több, mint egy órát tart. Gondolkoztam. Az egy pillanatig sem izgatott, hogy egy csöppet sem hasonlítok Kaubra. Úgysem emlékszik senki egy bizonyos utasnak a külsejére a sok közül. De a névre meg bizonyos szavakra, például hogy Avignon, halványan mégiscsak emlékezni fognak, és ennyi elég. Ez alatt az utazás alatt, arra gondolva, hogy Anitának is el kell majd játszania egy másik nő szerepét, és az sokkal nehezebb lesz, mert neki aztán igazán pontos emlékeket kell hagynia mindenkiben, akivel találkozik, akkor ötlöttem ki azt a valóban reklámfogásízű trükköt: a bepólyált kezet. Az ilyen részletekre mindenki emlékszik: “Az a Thunderbirdös nő, akinek be volt kötve a keze.” Mégpedig a bal keze, jutott eszembe, s attól kezdve az egész ügyet már csak innen kiindulva tudtam nézni. Anita nyugodtan bemegy egy szállodába, de a cédulát más tölti ki helyette, hiszen maga balkezes. Őt viszont a kötés nem zavarja semmiben, mivel ő nem balkezes. Aztán meg így a maga öngyilkossága kész gyilkossági vallomás lesz. Senki nem fog csodálkozni, hogy nem hagyott hátra valami írást.

Marseille-Marignanban már sötét volt. Miután visszakaptam a bőröndömet, megvettem az előcsarnokban a kötéshez valót. Taxival mentem Avignonba. A sofőrrel építészeti dolgokról beszélgettem, mivel az a foglalkozásom, mondtam. Szánakoztunk a lakásínségben szenvedőkön, aztán hallgatásba zárkóztam. A Cotti-garázs kapuja előtt tett le. Jó nagy borravalót adtam. Nyolcvan kilométert tett meg ötven perc alatt. Később jöttem rá, hogy egyáltalán nem emlékszem a sofőrre. Azt se tudom, milyen színű haja volt. Igen, Dany, hiába állítja bárki is az ellenkezőjét: valójában senki nem figyel senkire. Erre számítottam akkor is, ha a vizsgálatot folytató rendőrökre gondoltam, és azt hiszem, ebben tényleg igazam volt.

A garázs már csendes volt, belülről halvány fény szivárgott ki. Az üvegkalitkánál odajött hozzám egy férfi. Annak fizettem ki a Thunderbird javítási költségét. Számlát is adott. Mondtam neki, hogy Villeneuve-ben van a házam. Kihozta a kocsit: a tetejét felhúzták, frissen lemosták az egész karosszériát. A volánhoz ültem, megpróbáltam egyetlen pillantással felmérni, hogyan kell elindítani. Egyszerű volt. Azt hiszem, sikerült úgy elindulnom, hogy a férfi a legkisebb habozást se láthatta rajtam.

Megkérdeztem, merre kell mennem Villeneuve-be. Nem is tudtam, hogy ilyen közel van Avignonhoz. Negyed tizenegykor nyitottam ki a Saint-Jean birtok kapuját. Alighogy beléptem a házba, elővettem a bőröndből a puskát, és háromszor elsütöttem. Kettőt lőttem kifelé egy nyitott ablakon, egyet pedig a nagyszoba falába. Egy esetleges szőrszálhasogató szakértő félrevezetésére összeszedtem a töltényhüvelyeket, és azokat szórtam le a földre, a bútorok alá, amiket a Montmorency-villából hoztam magammal. A tárba betettem három új töltényt. Aztán hallgattam köröttem az éjszakai csendet. Felkészültem rá, hogy ha bárki jön, elmenekülök, otthagyom Kaub öltönyét, a maga holmijait meg a Thunderbirdöt. De nem jött senki. Egy negyedóra alatt mindent elintéztem, amit kellett. A magát meztelenül ábrázoló, falécre rádolgozott, nagyméretű fotót megtaláltam odafenn, a pornó-műteremben. Átnéztem az egész anyagot, kivettem a maga fotóit – kettő kivételével, amik jól illettek a tervembe –, és amiket Anitáról csinált Kaub; ordítani tudtam volna. Látszott, hogy Anita milyen élvezettel állt modellt! Ezeket a fotókat széttéptem, a darabokat egy nagy papírzacskóba raktam, amit később magammal vittem. Egy fiókban megtaláltam a számozott, katalogizált negatívokat: annyit értek itt a nők, mint a közönséges postai bélyegek. A kontakt felvételek is itt voltak. A maga léckeretes fotóját lehoztam, és felakasztottam a falra, egy másik, groteszk módon kuporgó, alig húszéves lány fotójának a helyére. Mielőtt felraktam volna magát a falra, most először néztem meg jobban. Nemigen tudnám megmagyarázni, hogyan és miért, de hirtelen az volt az érzésem, hogy maga a mi táborunkban van, hogy magát is ugyanúgy szánom, mint önmagunkat. Olyan nyilvánvaló gyöngédség volt az arcán az iránt, aki éppen abban a pillanatban árulta el magát, kihasználva, hogy szemüveg nélkül alig lát, hogy kielégítse annak a szemétládának az aljas kíváncsiságát. Elég lesújtó volt ez a változás bennem, tele volt végzetszerűséggel. Aztán mégis feltettem a fotót a falra, de közben tudtam, hogy disznó alak vagyok.

Szétszórtam a maga ruháit, ahol kellett, a lepedőket beillatosítottam a maga parfümjével, pedig lehet, rajtuk volt még Anita parfümjének illata. Az ágy vetetlen volt. A bőröv a földön, hozzá se kellett érnem. Úgy emlékszem, kezdtem elfáradni, az idegeim mintha elzsibbadtak volna. Még a bőrövtől se dobbant meg a szívem, semmitől sem. A házat nyitva hagytam, magammal vittem az autóba a papírzsákot, a maga fehér kabátját, és a szőnyeget, amelyben később megtalálta Maurice Kaubot. Meg a doboz töltényt és a puskát. Mindent vizsgálatra készen hagytam ott, mintha csak egy robotember készítette volna elő a terepet.

Nagy sebességgel hajtottam, vakító fényszórókkal, minden figyelmemet az útra irányítva, a szemközt jövő autókkal nem törődtem. Éjjel egy óra körül értem a lyon–broni repülőtérre, húsz perccel annak a gépnek az indulása előtt, amelyre fel akartam szállni vissza Párizs felé. Ez volt az utolsó éjszakai gép. Anita nem a megbeszélt találkahelyen várt, hanem kinn, a járda szélén. Az autó lámpái megvilágították: fehér kosztümben volt. Kinyitottam neki az ajtót, beszállt, aztán továbbhajtottam. Már több mint egy órája várt. Félt, és fázott Minden pillanatban reszketett. Megálltam egy mellékúton a fák alatt. Elmondtam, mit kell most tennie. Odaadtam neki a maga jogosítványát, a kendőjét, a fehér kabátot. Bekötöztem a bal kezét. A keménypapír tetejű repülőjegynek kitéptem a fel nem használt Marseille-Marignan-ba szóló belső lapját, amit Anita előzőleg a maga nevére vett meg. A keménypapír részt az avignoni garázsszámlával és a dupla fizetést tartalmazó borítékkal együtt a fehér kabát zsebébe gyűrtem. A borítékból pontosan annyit vettem ki, amennyibe a repülőjegy került. Anita új kosztümje valóban hasonlított a magáéhoz. Az Étoile-negyedben vette, az egyetlen még nyitva tartó üzletben; fel sem próbálta. Mutatta, hogy mennyit fel kellett gyűrnie deréknál a szoknyából, két biztosítótűvel fogta össze, hogy le ne csússzon. Nem tudtam megállni, hogy meg ne említsem Kaub vetetlen ágyát. Faggattam, hogy ő szeretkezett-e a gyűrött lepedőn. Állandóan a részleteket akartam tudni, és rögtön dadogni kezdtem. Tenyerét a számra tapasztotta. Megesküdött, hogy ezentúl, bármi történjen is, egyedül az enyém lesz. Visszamentünk a repülőtérhez. Megmutattam, hogyan működik a kocsi. Mielőtt elváltunk, hosszan megcsókoltam.

Újra azt mondta, hogy szeret.

Legközelebb reggel fél ötkor beszéltünk, telefonon. Avallon körül járhatott, ahogy Kaub térképéről kiderítettük. Futottam a repülőtérre a papírzsákkal, Louis Carroll névre váltottam jegyet. Ismét egyórás utazás egy Közép-Keletről érkező gépen. Elszundítottam, álmomban többször láttam a maga meztelen fényképét a fehér falon. Nem a Citroënba szálltam be Orlyban, hanem taxival mentem Auteuil-be, valamivel három előtt érkeztem meg. Mikor felfelé haladtam a Montmorency-villához vezető sétányon, egyetlen ablakban sem láttam fényt. Kaub háza sötétségbe borult. Benn hangosan beszéltem, mintha Anita is velem lett volna: az unalmas estéről fecsegtem. Odamentem a szoba ajtajához, amelyben maga aludt, halkan szólongattam. Maga nem aludt. A borosüveget nem láttam a nagyszobában. Aztán a konyhában megtaláltam, a sajnos, elmosott edénnyel együtt. De azért mutatkoztak más nyomai is annak, hogy ott járt. Megkönnyebbülten láttam, hogy a megjelölt borosüvegből hiányzik egy pohárnyi bor. Biztos az altató nem volt elég erős, hogy azonnal hasson, de tudtam, hogy már nem sokáig kell várni.

A ház előtt, a kertben vártam, mert a maga ablaka hátrafelé nézett. Rágyújtottam, elképzeltem Anitát, amint a Thunderbirddel szeli az éjszakai sötétséget. Újra átgondoltam mindent, amit Kaub halála óta végigcsináltam: nem követtem-e el valami hibát, nem feledkeztem-e el valamiről? Nem, minden stimmelt. Négy óra körül újra odamentem a szobája ajtajához, halkan beszóltam. Semmi válasz. Hangtalanul benyitottam. Az ajtónyíláson beszivárgó fényben láttam, hogy a hátán fekszik, lehunyt szemmel, az arcát a párnához nyomva. Meggyőződtem róla, hogy alszik, nyugodtan hazamehettem hát az avenue Mozartra. De nem tudtam megállni, hogy mielőtt elmegyek, nesztelenül közel ne lépjek magához, olyan közel, hogy a lélegzését is hallottam. Először láttam szemüveg nélkül. Most még kevésbé ismertem meg, mint délután. Egy hosszú percig néztem. És ekkor lélegzetelállító dolog történt. Maga megszólalt. Olyan tisztán beszélt, mint ébren. Szavaiban benne volt az álom ritmusa: “Öljön meg, nagyon kérem, öljön meg!” Lassan hátráltam az ajtó felé, le nem vettem magáról a szememet. A papírzsákkal a kezemben gyalog mentem az avenue Mozartra.

A lakásunkban eljátszottam ugyanazt a komédiát, mint Kaub házában, ezúttal a személyzetnek, hátha valamelyikük nem alszik. Hangosan beszéltem egy képzelt Anitához. Közeledett az időpont, amikor telefonálnia kellett. A szobánkban várakoztam. Még sok teendőm volt, de a telefon közelében kellett maradnom, hogy azonnal felvegyem, amint megcsörren. Lassan öt óra lett, a redőny résein át beszűrődött a kinti világosság, behallottam az első utcai zajokat. Valami komoly dolog történhetett Anitával. Ahogy múlt az idő, egyre inkább beláttam vállalkozásunk őrültségét. Aztán végre jelentkezett: a csöngetés még meg sem törte a csendet, én már hallottam, hogy ott bugyborékol a készülékben, és felkaptam a kagylót. Valóban Anita volt az – nagyon messziről; szerettem volna, ha már mind a hárman ilyen messze vagyunk, Michèle-lel együtt, távol egész eddigi életünktől. Úgy játszott a telefonban is, ahogy minden eshetőségre gondolva, meghagytam neki. Dany Longóként mutatkozott be, elmondta, hogy Avallon közeléből telefonál, ott állt meg a kocsival, aztán kimondta a megbeszélt jelmondatot is, ami azt jelentette, hogy mindent a terv szerint hajtott végre. A mondat így hangzott: “Van egy szőnyeg a csomagtartóban, Caravaille úr.” Azt is mondta, hogy Bernard Thorrtól kérdezte meg a számunkat. Tudom, hogy az a tördelő a maga legjobb barátja, mióta az a Gary Cooper-imitátor csinált egy gyereket magának, aztán otthagyta.

A telefonhívás után elégettem a papírzsák tartalmát: a fotókat és a negatívokat. A hamut a konyhai szeméttartóba szórtam. Aztán sietve bepakoltam három bőröndöt: egyet Michèle-nek, egyet Anitának, egyet meg magamnak. Csak a legszükségesebb holmikat raktam be. Anita bőröndjébe betettem az ékszereit is, meg egy csekket akkora összegről kiállítva, amennyim egy párizsi bankban van. Vagyonom nagyobbik részét svájci bankokban helyeztem el, Anita helyettem is aláírhat. Azt hiszem, van annyi pénzem és értéktárgyam, hogy a kislányom egész életében hercegnő módjára élhet, bármi történjék is. Anita különben is tudja majd a módját, hogyan kell tíz körömmel megvédeni, amit rájuk hagyok. Éppen indulni akartam, mikor Maria, a spanyol szobalányunk pongyolában kijött a szobájából, és kanárihangon csicseregve megkérdezte, mit parancsolok. Közöltem, hogy a hétvégét feleségemmel együtt Svájcban töltjük, elnézést kértem a zavarásért, és visszaküldtem aludni.

Két bőröndöt az egyik kezemben, a harmadikat a másik kezemben vittem, s gyalog visszamentem a Montmorency-villába. Már fényes nappal volt. A kávéházi pincérek bő vízzel locsolták a hozzájuk tartozó járdarészt. Éhes és szomjas voltam, de nem álltam meg. Az ajtajánál hallgatóztam, de semmi zaj nem szűrődött ki a szobából, nyilván még aludt. Felvittem a bőröndöket az emeletre, s elterpeszkedtem egy fotelben, hogy szundítsak egy kicsit. Féltem, hogy ha lefekszem, mélyen elalszom. Fél nyolc, és még mindig semmi életjel a földszinten. Levetkőztem, kicsit megmosakodtam a mosdónál. Kivettem egy háziköntöst a bőröndömből, felvettem, és lementem a földszintre. Csináltam egy kávét a konyhában. Megittam két csészével, s magának is tálcára tettem egyet. Nyolc óra volt, az idő szép. Anita, még ha nem is tudta pontosan betartani a tervet, már valahol a déli autóúton jár. Egy órán belül itt lesz. Nagyon aggódtam, mert tudtam, hogy ha én fáradt vagyok, ő még sokkal fáradtabb lehet. Kimentem, kinyitottam a kaput és a garázs ajtaját, hogy ha megjön, egyenesen begördülhessen. Aztán bekopogtam magához, és maga válaszolt.

Már fél tíz elmúlt, mikor a Thunderbird megérkezett. Maga már régóta újra gépelt. Bementem magához, hogy eltereljem a kertről a figyelmét. Anita a hátsó bejáraton jött be a házba. Mikor felmentem az emeletre, már a fürdőkád szélén ült, mind a két csapot megeresztette, arca kicsit megnyúlt, de sokkal kevésbé látszott fáradtnak, mint gondoltam. Már levette a sötét szemüveget és a kötést a kezéről. Egyetlen vágya az volt, hogy jól lefürödjön. “Hogy lemossak magamról mindent” – így mondta. Szeme tágra nyílt, kicsit mereven nézett. Miközben elmesélte a nyolcórás száguldást, végig fogta a kezemet. Mindenütt otthagyta a “maga” nyomát, Maconban, Tournusban, Chalon-sur-Saône-ban, Avallonban, még a déli autóút torkolatánál is, ahol tankolt. Az egyetlen, előre nem látható esemény, ami viszont remekül beleillett a tervembe, az volt, hogy egy motoros rendőr megállította, mert nem égtek a kocsi hátsó lámpái. Segítettem neki levetkőzni, s mialatt a fürdőkádban ült, elismételtettem vele még egyszer az egészet. Chalonban kivett a maga nevére egy szobát, és előre kifizette. Egy fél óra múlva sikerült észrevétlenül távoznia a szállodából. Az előre nem látható esemény körülbelül száz kilométerrel északabbra, Saulieu után történt. Anita azt mondta, hogy akkor már annyira kimerültek az idegei, hogy ha a rendőr át akarta volna kutatni a kocsit – a Winchester ott volt a csomagtartóban –, biztosan lelövi. Még utólag is beleborsódzott a háta, de nekem is. Míg a Thunderbird lámpáit javították, egy falusi bisztróból felhívta Bernard Thorrt, aztán engem. A fehér kabátot ezen a helyen hagyta ott. Mindebből azt szűrtem le, hogy szerepét a lehető legjobban játszotta el.

Kivettem a bőröndjéből egy frottírtörülközőt és tiszta alsóneműt, letöröltem meztelen hátát. Mikor már ott állt fehér kombinéban, cigarettát kért. Az övé már órák óta kifogyott. Aztán lementünk a földszintre. Míg Anita bement magához, én visszatettem a táskájába mindent, amit az este kivettem. Kimentem a házból. A garázsban alaposan áttöröltem a Thunderbird belsejét. A villeneuve-i szőnyeget, a puskát és a töltényes dobozt levittem a pincébe. Aztán felmentem az emeletre. Megborotválkoztam, tiszta inget, öltönyt vettem fel. Taxin az ügynökségbe hajtattam. Az üres műteremben találtam egy csomó régi Milkaby-makettet. Aztán átmentem a könyvelésre. Kitöltöttem a maga nevére egy fizetési boríték rubrikáit. Beletettem a dupla fizetést, plusz az ígért háromszáz frankot. Felhívtam egy-két kollégát, hogy megbeszéljük a tegnapi estét a Chaillot-palotában. Mielőtt visszamentem volna a Montmorency-villába, előbb a rue de Grenelle-re hajtottam. Kitűztem a lakása ajtajára, feltűnő helyen azt a cédulát az elutazásáról, amit az irodában hagyott a kollégáinak. Egy auteuil-i eszpresszóban – egy másik taxin mentem oda – ettem egy szendvicset, ittam még két csésze kávét, aztán egy konyakot. Úgy éreztem, lassan végére jutunk ennek a szörnyűségnek. Azt hittem, már meg is nyertem a játszmát.

Ekkor kevéssel múlt tizenegy óra. Anita készen állt az indulásra, maga is befejezte a munkát. Odaadtam a fizetési borítékot, úgy gondoltam, hogy majd akkor veszem vissza, ha már hazahozta a Thunderbirdöt. Mindenáron el kellett érnem, hogy odaüljön ahhoz az átkozott volánhoz. Akármilyen jól is ment idáig minden, enélkül nem sikerülhet a nyomozók félrevezetése. Legelőször a Thunderbirdöt fogják átvizsgálni, nem tudom, milyen, de gondolom, nagyon hatásos módszerekkel. Nyilvánvaló, hogy ha maga közel hétszáz kilométert megtett a kocsival, akkor lehetetlen, hogy egyetlen ujjlenyomatát, egyetlen fehér cérnaszálat a kosztümjéből, egyetlen szőke hajszálat ne találjanak. Sőt, akármennyire ki is tisztítottam a kocsit, biztosan találnak ilyesmit, de egy másik nőtől. És a maga holttestén is igen egyszerűen megállapíthatják, hogy egy porszem sincs a kocsiból. Nehezen vettem rá magát, Dany. Ahogy ott álltam magával szemben, haboztam, azt hiszem, egy pillanatig úgy éreztem, hogy nincs is kedvem folytatni a dolgot. Honnan veszem majd a bátorságot, hogy visszajöjjek ide maga után, összezúzzam a kezét, magába diktáljak egy üveg digitáliszt – és főként, hogyan tudom majd elviselni azt a néhány percet, amikor maga őrjöngve, értetlenül haldoklik. Mégis folytattam. Elhoztuk Michèle-t az anyósomtól, a boulevard Suchet-ről. Ott hagytuk magát a repülőtéren a Thunderbirddel. Magának azt mondtam, hogy a gép délben indul, pedig még két teljes órám volt arra, hogy kövessem és megöljem magát, hogy mindent úgy hagyjak Kaub házában, ahogy elterveztem, utána Anitával és a kicsivel a repülőtéri étteremben találkozzam.

Bediktáltam a csomagjainkat. Anita egészen addig a pillanatig, amíg ott nem hagytam a zsúfolt előcsarnokban, nem tudta, hogy megölöm magát. Azaz még, ha ő maga jutott volna erre a gondolatra, akkor is meg lett volna győződve arról, hogy nekem más a tervem, hogy ő téved. Megkérdezte, hogy most mit fogok tenni. Azt feleltem, hogy maga nem maradhat élő tanú. Ő csak szótlanul a fejét rázta, a kislányt magához szorította, a szemét hirtelen elöntötte a könny. Mondtam, hogy várjon rám kettőig az étteremben. Ha addig nem jönnék, mindenképpen szálljon fel Michèle-lel a repülőgépre. Majd Genfben találkozunk. De ő csak egyre rázta a fejét. Maga éppen akkor indult el a Thunderbirddel. Kihoztam a Citroënemet a parkolóhelyről. Néhány pillanatra szem elől vesztettem magát. Aztán újra ott volt, ötven méterre tőlem, egy téren állt. Láttam, hogy átmegy a repülőtér előtti úton. Nem értettem. Akkor először nem értettem magát, Dany.

Követtem, szintén gyalog. Féltem, hogy találkozik az épületben Anitával meg a kicsivel. Én jól láttam őket, odafenn a második emeleten, de maga túlságosan is magába mélyedt. Sokáig ült a bárban. Ott voltam húsz méterre magától, egy fotomaton mögött. Végiggondoltam mindent, ami csak történhet, ha magánál hagyom a kocsit, még balesetre is gondoltam, s hogy akkor rögtön jönne a rendőrség. De tudtam, hogy maga erősen rövidlátó, tehát nem fog gyorsan hajtani, különben is úgy ismertem, hogy mindig mindent lassan és körültekintően csinál: biztos voltam benne, hogy simán visszaviszi a Thunderbirdöt, simábban, mint bárki. Mindenre gondoltam, Dany, mindenre. Csak egyet nem tudtam, s erre csak apránként jöttem rá, de a végén majd beleőrültem: hogy magának minden reakciója kiszámíthatatlan. Maga pontosan olyan, mint a rák, amelynek a jegyében született.

Érti most már, Dany? Beszállt a Thunderbirdbe, én meg követtem a Citroënnel. Párizs felé kellett volna mennie, de maga dél felé indult. Először azt hittem, hogy csak eltévedt az autóút elágazásánál, de szó sincs róla, csak ment tovább. Figyeltem magát az ablaküvegen keresztül abban a Fontainebleau melletti vendéglőben is, ahol ebédelt. Kővé meredtem a hitetlenségtől és a dühtől. Benn ültem a kocsimban, kicsit távolabb, és vártam, hogy kijön végre. Az óra mutatója meg csak haladt tovább. Megállapítottam, hogy a Swissair-gépet már úgysem érhetem el, Anita nélkülem repül el a kicsivel. Kétségbeesetten próbáltam valami újat kitalálni. Reméltem, hogy ebéd után csak visszamegy a Montmorency-villába. Talán csak egy kis sétáról van szó, ki akarta próbálni a cabriolet-t. De maga fütyült mindenre, és én tehetetlenül e soha véget nem érő komédia foglya lettem. Bementem Fontainebleau-ba, láttam, hogy ruhákat vásárol és bőröndöt. A veríték patakokban csurgott a hátamon. Mindennek vége. Maga egyszerűen felcserélte a szerepeket. Én az elmúlt éjszaka tudomást sem vettem magáról, tervezgetés közben annyit sem törődtem magával, mint egy cipőkanállal. És most egyszerre a maga kezébe került a folytatás kulcsa, ment a maga útján, velem mit sem törődött. A Joignyba vezető hosszú úton – állandóan kétszáz méterrel a háta mögött haladtam, teljesen átvettem a maga sebességét – a legeszelősebb hipotézisek merültek fel bennem. Először is az, hogy Anitának volt igaza előző este, magát egy pillanatra se tudtam félrevezetni, most is tudja, hogy a nyomában vagyok. Mindenre gondoltam, csak a tényleges helyzetre nem. Egyébként egyre nagyobb biztonsággal vezetett, jól oda kellett figyelnem, nehogy szem elől tévesszem. Soha senki nem figyelte még magát ilyen állhatatosan, mégis mindig meglepett. A joignyi bisztrónál az utolsó pillanatban vettem észre, hogy megállt. Később, mikor újra beszállt, szorongva tűnődtem, ki lehetett az a kamionos, akivel beszélt. Még nem tudtam, hogy magát a szerencse kíséri, Dany, de éreztem, hogy ez a találkozás, mint ahogy a többi is, még ellenem fordul. Már késő délután volt, az Auxerre melletti autóúton százhatvannal ment, könyörtelenül eltávolodott tőlem. Abban a pillanatban tisztán láttam, hogy mit jelent az egész viselkedése, miért vásárolt be Fontainebleau-ban: nemcsak egy kis sétafikálásra vitte el a Thunderbirdöt, hanem az egész week-endre, és most isten tudja, hová tart, meg kell tehát állítanom. Ugyanakkor észrevettem, s ez volt a legiszonyúbb, hogy éppen azon az útvonalon halad, csak ellenkező irányban, amelyen Anita haladt Párizs felé. Ismét majdnem eltűnt a szemem elől – aztán meg majdnem összefutottunk –, mikor átmentem azon a falun az autóút végénél. A Thunderbird a járda mellett állt, s maga egy öregasszonnyal beszélt. Kicsit távolabb, egy szervizállomás után száz méterrel várakoztam, s egy táblán elolvastam a helység nevét: Deux-Soirs-lès-Avallon. Azt hittem, megőrülök. Anita éppen ebben a faluban hagyta a maga fehér kabátját. Maga, Dany, mintha tudatosan, könyörtelenül szét akart volna rombolni mindent. Mikor újra megpillantottam a Thunderbirdöt, a maga törökös kendőjét, már semmi kétségem sem volt efelől. Megállt a szervizállomásnál. Csakis ez az állomás lehetett az, ahol Anita is megállt. A lámpajavításról kiállított, lepecsételt számla ott volt a zsebemben. Sejtelmem igazolódott. Ostoba dühvel darabokra téptem ott a volánnál ülve, aztán kivettem a digitáliszos üveget a kesztyűtartóból, és mentem maga után a tűző napfényben, füvön és fák között, hosszú kerülőt téve, hogy a fehér falú épület mögé érjek, ahová maga belépett. Odakinn, a szivattyúk mellett emberek beszélgettek. Egyre csak azon járt az eszem, hogyan tudnék észrevétlenül, hang nélkül bemenni maga után, és leütni magát. A különálló épület, a nyitva hagyott ajtó kedvező lehetőséget kínált. Hirtelen megláttam magát, háttal állt, sápadtan, szőkén, mozdulatlanul, alig három méterre tőlem. Egy tükörben nézte magát. A falhoz lapultam odakinn, vettem egy nagy lélegzetet, és beugrottam. Megragadtam, felkaptam a földről, vaskos kezem az arcán, szemüvege átrepült a keskeny helyiségen – minden olyan zűrzavaros volt, mint a gondolataim. Bal kezével belekapaszkodott az ajtófélfába. Ráesett a tekintetem. Egy másodpercig tartott az egész, de ez volt életem leghosszabb másodperce. Világosan megértettem, hogy magam teszem tönkre egész tervemet. Annak a nőnek, akit az országúton láttak, sebesült volt a bal keze. A magáé pedig nem az. Hiába ölöm meg, akkor sem lesz az. Megragadtam az ajtókilincset, s teljes erőmből becsaptam az ajtót. Az én, szájára tapasztott kezem is szinte némán feljajdult; teste a karjaimba roskadt. Hagytam lecsúszni a földre. Furcsán egyensúlyozva csak térdre esett, homloka, haja a földet érte. Nem is tudom, hogy a zaj miatt-e, amit csaptam, vagy hogy odakinn hangokat hallottam, vagy pedig látva, hogy a bal keze hihetetlen gyorsasággal megduzzadt, s ha én ott helyben megölöm magát, a törvényszéki orvosnak nem fogja elkerülni a figyelmét, hogy a sebesülés és a halál pillanata egybeesik, de elmenekültem. Lélekszakadva futottam a kocsimig.

Megölhettem volna, Dany. De ostobaságot csináltam volna. Kaub holtteste mellett kellett megölnöm, vagy az után kellett odavinnem, hogy megöltem. A szervizállomás mosdójából nem tudtam volna csak úgy egyszerűen kilopni. Helyesen cselekedtem. Akármennyire bántam is később, hogy nem használtam ki a pillanatot, amikor ki volt szolgáltatva nekem, utólag is úgy gondolom, hogy helyesen cselekedtem.

Estig ott várakoztam a közelben. A kocsimat Párizs irányába fordítottam. Biztos voltam benne, hogy ezek után visszamegy Párizsba. Töprengtem, vajon meglátott-e. Éhes és szomjas voltam, a szemem majd leragadt. Néha kiszálltam a Citroënből, jártam egyet a fák árnyékában. Még nem ismertem az önfejűségét, Dany, sem azt a megdöbbentő képességét, hogy éppen gyöngesége legmélyéről tud bátorságot meríteni. Még nem tudtam, hogy ez mekkora előnyt jelent magának.

Ellenkező irányban indult el, mint gondoltam. Már sötét volt. Megfordultam én is. Lassan haladt, újból rám kényszerítette a maga tempóját. A Thunderbird hátsó lámpái elvakítottak. Szem elől tévesztettem Saulieu-nél, ahol az országútról hirtelen befordult egy utcába. Keresztül-kasul jártam a várost, hogy megtaláljam. De hiába. Továbbmentem dél felé. Útközben megálltam tankolni; ittam egy pohár bort, vettem egy szendvicset. Szaporodtak a kilométerek mögöttem, egyedül voltam, olyan elhagyatottnak éreztem magam, mint még soha.

A Thunderbird ott állt a Saône partján, Chalonban. Leálltam ötven méterrel hátrább, a járda mellett. Azt hiszem, nevettem. Lassú léptekkel mentem az estében a cabriolet felé. Most nyitva volt. A lámpái hirtelen felgyulladtak. Láttam, hogy egy férfi van magával. És már el is indult. Visszafutottam a Citroënhez, beugrottam. Megesküdtem volna, hogy merő szadizmusból csinálja ezt a sok felfoghatatlan dolgot, meg akar törni, mielőtt végképp legyőz. De utolértem, láttam a bekötözött kezét, s láttam, hogy bemegy azzal a szürke pulóveres fiúval a Renaissance-szállóba. Én amúgy is odamentem volna, mert Anita éppen ezt a szállodát említette, hogy ott vett ki szobát. Most már világos volt, hogy pontról pontra meghiúsítja a tervemet. Tétlenül néztem, hogy elhagyja a szállót, elhagyja Chalont is azzal a fiúval, akire mintha egyszerűen csak azért támadt volna kedve, mert tipikusan olyan fiú volt, amilyeneket gyűlölök. El nem tudja képzelni, Dany, milyen fáradt voltam.

Sokáig vártam annak a másik szállodának a kertjében, ahol maga a fiúval együtt vacsorázott a kihalt ebédlőben. Egy ablakon át figyeltem, mint ebédkor. A pantallója ugyanolyan színű volt, mint a kendője, az a törökmintás folt, ami után egész nap rohantam. Vártam és vártam. Láttam, hogy annak a gazfickónak a karjára dőlve megy föl a lépcsőn, egy ablakban fény gyúlt a kettesben töltött éjszakájukra boruló nehéz függönyök mögött.

Elindultam Párizs felé. A harag még néhány órán át ébren tartott. Újból vakító fényszórókkal rohantam, nem törődtem a szembejövőkkel. Háromszáznegyven kilométer. Hajnali öt előtt Párizsban leszek. Igen, ezt csinálom: elhozom Kaub holttestét, a szőnyegbe csavarva, és a puskát. Megsemmisítem Anita fotóját, amit a szoba falán felejtettem. Nem fogok aludni. Erős leszek, úrrá leszek a fáradtságon, az önsajnálaton. Kora reggel visszaérek Chalonba, még egyszer ugyanúgy lenyomom a kilométereket, s visszaérek a szálloda kertjébe, mielőtt maga beszállna újra a Thunderbirdbe. Délelőtt tízre ott leszek. Ott kell lennem. A malackodástól jóllakottan legalább tízig elalszanak a függönyök mögött, nem is sejtve, hogy mi készül maguk ellen. Világos nappal is találok majd rá módot, hogy Kaub hulláját a puskával együtt berakjam a Thunderbird csomagtartójába. Azután már bárhol megölhetem, bárhol a foga közé erőszakolhatom a digitáliszos üvegcsét, a szíve a kezemben fog vergődni, mint egy kismadáré. Kisfiú koromban láttam egyszer, hogyan öltek meg egy madarat. Üvöltöttem, ütöttem a gonoszokat. Tizenhárom éves létemre már magasabb voltam egy normális termetű férfinál, és erős testalkatom miatt sok olyan nevet adtak nekem, amitől feldühödtem. De megvertem őket mind. A szüleimen gúnyolódtak, mert szegények voltunk. De én azokat is mind megvertem. Szeretném visszatolni az óra mutatóját. Nem is tudom, mit szeretnék, talán azt, hogy semmi mocskos dolog ne létezzen, hogy minden tiszta, megnyugtató és mozdulatlan legyen. Nem bírom tovább, Dany.

Késve értem Párizsba. Az idő ellenem fordult. Meg aztán a Montmorency-villa kulcsai sem voltak nálam. Le kellett szednem a zárat a hátsó kapuról, aztán újra visszaszerelnem. Elcipeltem Kaub szőnyegbe csavart holttestét a Citroënig. Csak nagy nehezen tudtam betenni a csomagtartóba. Aztán visszamentem a puskáért. Meg Anita fényképét is el kellett égetnem, és mindenütt megnéznem, hogy nem hagytunk-e valami nyomot magunk után. Megnéztem az ágyat, amelyben maga aludt. Végigfeküdtem rajta, hason, s erősen megfogadtam, hogy csak pár percet pihenek. Elaludtam. Nem is tudom, milyen hatalom ébresztett fel fél óra múlva. Akár egész nap alhattam volna. Megmostam az arcomat, és elindultam.

Fontainebleau után meg kellett állnom az út szélén. Nyolc óra lehetett. Esett az eső. A Citroën rázkódott, ahogy a kocsik elrobogtak mellette. A volánra borulva újra álomba merültem. De csak egy negyedórát alhattam, vagy talán még annyit se. Dühös voltam magamra, valahányszor lehunytam a szemem, mintha Michèle-től kerültem volna egyre távolabb. Chagny közelében újra megálltam egy kávéra az út menti vendéglőben. Talpra ugrottam, amikor odakinn egy újonnan érkezett vendég elhaladt a kocsim csomagtartója mellett.

Magát már nem találtam a szállodában, Dany. Dél is elmúlt, mire odaértem a kertje elé. Nem tudtam, merre indulhatott el, azt sem, hogy mikor. Megkérdezni nem mertem. Elindultam hát déli irányba. Valence-ban már nem is reméltem, hogy még egyszer a nyomára bukkanok. Telefonáltam Genfbe. Anita sírt, halkan, lemondóan beszélt. “Dany nem vitte vissza a kocsit, dél felé tart, de a fényképész itt van velem, semmi sincs veszve” – mondtam. Ő meg egyre csak azt kérdezgette: “Kicsoda? Ki van veled?” Kértem, hogy várjon rám, és hogy szeressen. Mondtam, hogy este majd újra telefonálok. Megint útnak indultam. A nap elzsongította az agyam.

Salonban értem utol magát. A Thunderbird egy benzinkút előtt állt, és tankolt. Kisvártatva maga is kijött egy eszpresszóból, az előző esti fickóba karolva. Nem is éreztem nagy megkönnyebbülést. Csak egyre tudtam gondolni: át kell pakolnom a hullát és a puskát a cabriolet csomagtartójába. Fél óra múlva sikerült is azon a kihalt úton, Marseille közelében, ahol el tudtam képzelni, megint mi miatt szálltak ki. Láttam, ahogy kettesben eltűnnek a domboldal fái között. A Citroënnel habozás nélkül a Thunderbird mellé álltam. Fényes nappal kinyitottam a maga csomagtartóját is meg az enyémet is. A zakómat már rég levetettem. Az ingem csuromvizes volt. A fejem majd szétpattant. Miután átraktam a holttestet, nagy tücsökciripelés közepette, előrementem a következő kanyarig, hogy a kocsi eltűnjön szem elől. Helyben megfordultam. Úgy gondoltam, hogy ez után a szabad ég alatt való hentergés után a marseille-i országúton mennek tovább. Kiszálltam a Citroënből. Az út szélén várakoztam. Egy pillanatra megfordult a fejemben, hogy maguk után megyek, és valami módon mindkettőjükkel végzek, talán egyszerűen leütöm és agyonverem magukat, aztán a nyomozók törhetik a fejüket. De rájöttem, hogy keresni kezdenék a tettest, és biztos, hogy meg is találnának.

Láttam, hogy a palija egyedül száll be a Thunderbirdbe, megfordul ő is, s a maga nyitott bőröndjét az út szélére hajítja. Így vesztettem el magát ismét. Volt egyszer a cabriolet, különös terhével, és volt maga, Dany. És én nem tudtam, mi jobb, ha őt követem, vagy ha magát. Gondoltam, hogy maga úgyis gyalog megy, tehát könnyebben utolérem, mint a Thunderbirdöt. Tehát a fiú után eredtem az országúton, aztán a Marseille felé vezető autóúton. Attól kezdve olyan veszettül ment, hogy a Citroën alig tudta követni, a távolság könyörtelenül egyre nőtt közöttünk. Makacsul kitartottam. Rájöttem, hogy a fiú ellopta a kocsit. A város bejáratánál, egy kör alakú téren eltűnt előttem. Addig-addig mentem tanácstalanul körbe-körbe, míg magamra vontam az autóútról érkező kocsikat irányító rendőr figyelmét. Elindultam visszafelé. A fáradtság megbénította az agyamat, az akaratomat, összevissza kapkodva, képtelen dolgokat csináltam. Így okoskodtam: “A lány biztosan ugyanilyen állapotban van, mint én, ott várakozik tanácstalanul azon a helyen. Végzek vele, aztán bánja az ördög, mi lesz azzal a gazemberrel meg a Thunderbirddel.” De megint kiderült, hogy rosszul ismerem magát, Dany. A dombon csak azt az üzenetet találtam, azt a jobb kézzel felírt néhány szót: Ma este 10 órakor az avenue Canebière 10 előtt. Legalább maradt egy kis reményem, hogy megtalálom. A papírt széttéptem. Lassú tempóban hajtottam Marseille-ba, útközben magán járt az eszem. Azt hiszem, kezdtem már megfejteni érthetetlennek tűnő viselkedését, de a részletek még nem álltak össze, aludnom kellett egyet, hogy tisztán lássak. Kivettem egy szobát a Saint Charles-pályaudvar melletti szállodában. Ruhástul mély álomba zuhantam.

Ahogyan kértem, valamivel este kilenc után ébresztettek. Felhozattam a szobámba valami enni- és innivalót, megfürödtem. Az arcom borostás volt, az ingem is piszkos, de kipihentem magam, tudtam gondolkozni. Most már biztos voltam benne, hogy maga mit sem tud a gyilkosságról, sem arról, hogy követem, hogy a Thunderbirdöt csak valami váratlan szeszélyből nem vitte vissza – ez az egész. A papírok Kaub vállalatának a nevére szólnak, de ezt biztosan észre sem vette. Útközben találkoznia kellett néhány “bűnjellel”, amit Anita hagyott maga után az előző éjszaka, de világos, hogy a szervizállomás mosdójában történt támadásra, a bal keze összezúzására nem talált semmiféle magyarázatot. Pillanatnyilag nyilván egyetlen dolog foglalkoztatja: vissza kell szereznie a kocsit. Talán van rá valami előttem ismeretlen módja, hogy a tolvaj nyomára bukkanjon. A bátorságán kívül ez lehet a magyarázata, hogy olyan gyorsan reagált a dombtetőn.

A szállodából felhívtam Anitát. Az idegei felmondták a szolgálatot. Kereken kijelentette a telefonban, bármelyik telefonközpontos meghallhatta, hogy okosabb volna jelentkezni a rendőrségen, és bevallani a gyilkosságot. Biztattam, amennyire csak tudtam, hogy szedje össze magát. Mondtam, hogy már kigondoltam a megoldást, minden rendbe jön. Michèle hangját is hallottam: “Te vagy az, apuka? Papa, te vagy az?” Megígértem Anitának, hogy másnap utánuk megyek Genfbe.

Tíz órakor ott álltam az avenue Canebière 10 előtt. Fél óra múlva követtem magát meg azt a selyemfiút, és próbáltam kitalálni, miben törhetik a fejüket. Annyit már tudtam, hogy mindketten felfedezték a hullát a Thunderbird csomagtartójában. Azt vártam, hogy maga egyedül érkezik ide, gyalog, vagy esetleg ide sem jön, mivel a fiú semmiképpen sem szerezhetett tudomást a dombon hagyott üzenetről. Teljesen elképedtem, mikor láttam, hogy ismét összefonódva igyekeznek a Canebière felé. A Citroënt egy mellékutcában hagytam. Érte kellett mennem, amikor láttam, hogy maguk ketten a Thunderbird előtt állnak meg. És akkor végképp szem elől vesztettem mindkettőjüket.

Találomra kanyarogtam a város utcáin. Még csak nem is azzal a reménnyel, hogy ismét a nyomukra bukkanok, nem. Csak úgy. Szinte aggódva gondoltam magára, bekötözött kezére, a vékony fehér muszlinruhában, a fiú zakójával a vállán. Később eszembe jutott, hogy maga nyilván azért nem jelentette a rendőrségen a felfedezését, mert a kocsi nem a magáé, mert a tudtom nélkül hozta el. Lassanként kezdtem a maga helyébe képzelni magam. Ekkor arra az eredményre jutottam, hogy maga még aznap este vagy másnap biztosan telefonálni fog Genfbe, hogy a segítségünket kérje. Volt egy másik lehetőség is: megszabadul a hullától, és nem kutatja, ki tehette a csomagtartóba. Akárhogy is, a csapdából, amit állítottam, nem menekül könnyen. Kaub háziköntösének zsebébe ugyanis beletettem az orlyi telefonüzenetet. Az a darab papír a nyomozókat mindenképp magához vezeti. Anita és én egyszerűen csak letagadjuk, hogy pénteken láttuk magát. Hinni fognak nekünk, mivel sem a Montmorency-villa, sem a Thunderbird nem a miénk.

Késő délelőttig aludtam a szállodában. A szobapincértől kértem egy villanyborotvát meg a helybeli újságokat. Borotválkozás közben megnéztem, nem jelent-e meg valami Kaub meggyilkolásáról. De nem, sőt arról sem állt semmi a lapokban, hogy ismeretlen holttest nyomára bukkantak volna bárhol a környéken. Telefonáltam Anitának. Mondtam, hogy estig még itt maradok, mert úgy érzem, maga telefonálni fog Genfbe. A lelkére kötöttem, hogy bármi történjék is, mi az egész ügyről nem tudunk semmit, szedje össze magát. Megadtam neki a szálloda telefonszámát, hogy értesítsen, ha történik valami. Elég kockázatos volt ez a telefonálgatás, de nem láttam más megoldást. Megebédeltem, sétáltam egyet Marseille-ben. Vettem egy inget, ezt, ami most is rajtam van. A másikat egy papírzacskóban a kanálisba dobtam. Éppen fölegyenesedtem, amikor megpillantottam magam egy nagy kirakatüvegben. Én voltam az, Michel Caravaille, a gazdag reklámszakember, egy meglehetősen új, de máris jól menő ügynökség főnöke, kifogástalan férj és atya, bejáratos a legjobb körökbe, egyszóval az az ember, akit most itt lát maga előtt, Dany, akire nem ismer rá, aki nem ismer magára. Végül is ki kicsoda?

Anita nyolc óra felé telefonált. Előtte beszélt magával. Teljesen zavarodott volt. Sírt. “Könyörgök, ne bántsd! – mondta. – Tényleg azt hiszi, hogy ő ölte meg Kaubot. Érted? Én nem kérek ebből az iszonyatból. Mondd el neki, magyarázd meg neki!” A nélkülem töltött két nap és két éjszaka támadt gondolatai s a szorongása ide juttatták. Tanácstalan voltam, Dany. Hallottam, hogy Michèle is kiabál, biztos megijedt, hogy ilyen állapotban látja az anyját. Erre megígértem, megfogadtam, megesküdtem, hogy nem bántom magát. De nem hitte el. “Azt akarom, hogy Dany hívjon fel, ő mondja azt, hogy minden rendben. Esküszöm, Michel, ha megteszed, amit terveztél, én is öngyilkos leszek, öngyilkos, hallod? Esküszöm, megteszem!”

Megígértem mindent, csak hogy hallgasson, hogy nyerjek néhány órát. S robogtam az éjszakában, mint egy őrült, egészen idáig. Épp akkor haladtam felfelé a route de l’Abbaye-n, mikor maga lefelé. Követtem egészen az avignoni pályaudvar előtti sörözőig. Láttam a kamionost meg a fehér kabátot, ami valami csoda folytán ott pihent maga mellett. Még mindig nem egészen tudtam követni gondolatai makacs útját. De mit számított volna, ha tudom? Láttam, hogy átkutatja a kabát zsebeit, hogy előveszi azt a fizetési borítékot, amit én tettem bele, miközben a másik, amelyet vissza kellett volna vennem, de nem tudtam, még kétségtelenül ott volt a táskájában. Beléptem a sörözőbe, megint éreztem, hogy a szemüveg mögött hogy jár az agya. Gyönyörű volt, Dany, mikor megcsókolta a barátja arcát, mikor villámcsapásként hasított agyába a felismerés, amikor megvilágosodott minden: hiszen nem létezhetett két fizetési boríték, ugyanazzal az összeggel a maga nevére. Gyönyörű volt, igen, de attól a perctől fogva a legveszélyesebb is számomra a világon, ösztönösen kihúzódtam a látóteréből.

Kilestem magát, mikor a kamionost a pályaudvarra kísérte, de nem követtem. Fennforgott számomra a kockázat – a maga számára pedig a lehetőség –, hogy elutazik a barátjával együtt a vonaton, s a Thunderbirdöt otthagyja a söröző előtt. Meghagytam magának ezt a lehetőséget. Kinyitottam egy résnyire a csomagtartót, de ez is elég volt arra, hogy lássam: Kaub már nincs benne. Visszamentem a Citroënhez, a sétány másik oldalára. Később láttam messziről, hogy kijön a pályaudvarról, körülnéz, nem vagyok-e ott. Láttam, hogy beszáll a Thunderbirdbe. Erre én is a volánhoz ültem. Mikor már biztosan tudtam, hogy visszajön ide, Villeneuve-be, más útvonalat választottam, hogy előbb érjek ide. Tovább kellett várnom a sötétben, mint gondoltam. A Winchester, amit ott hagyott a kanapén, a kezemben volt. Belépett, felgyújtotta a lámpát az előszobában. Valami meggondolatlan mozdulatot tehettem, maga mozdulatlanná dermedt. Láttam a körvonalait a fényben, de maga nem látott engem. Csakhogy közelebb kellett mennem, a puskát egészen közelről kellett elsütnöm, hogy öngyilkosság látszatát kelthessem. Még egy lépést tettem. Ugyanakkor elképzeltem, hogy maga hogyan fog védekezni. Biztos voltam benne, hogy a kanapé felé megy, ahol a fegyvert hagyta, de az már nincs ott. Úgy közeledtem, hogy elálljam az útját. De magának, Dany, mindvégig nem volt egyetlen reakciója sem kiszámítható. Már-már elértem magát, amikor rájöttem – de már túl későn –, hogy nem a kanapé felé megy, hanem egyenesen az előszobában égő lámpa felé, s egyszerre minden vaksötét lett. Hallottam a villanykörte pukkanását, hallottam, hogy szalad, tapogatózva kerestem egy kapcsolót, de hiába. Aztán valami sajátos zajt hallottam, de nem tudtam, mi az. S utána a maga hangját. Ugyanolyan tiszta, ugyanolyan határozott volt, mint mindig. “Ne mozduljon, Caravaille úr, mondta. Az imént dobtam be a postaládába egy levelet, benne a két fizetési borítékkal, és írtam hozzá néhány magyarázó szót. A saját címemre küldtem, de ha meghalok, felbontják. Azért nem másnak küldtem el, mert Anita a barátnőm, akit szeretek, és segíteni akarok rajta. Úgyhogy ne is törje magát, hogy fényt csináljon ebben a barakkban, kiszedtem a biztosítékot.” Elfelejtettem valamit, Dany? Igen. Még azt is mondta, hogy tegyem le a “puskámat”, különben attól tart, hogy kényszerítenie kell rá. Bennem még csak fel sem vetődött, hogy megkérdezzem, hogyan. Alighanem biztos voltam benne, hogy megint kitalált valami hihetetlen dolgot. De nem ezért tettem le a Winchestert, hanem azért, amit előzőleg mondott. Aztán leültem erre a kanapéra, ahonnan később, mikor már hozzászokott a szemem a sötétséghez, láttam magát, mialatt beszéltem, hol tisztábban, hol homályosabban, de láttam, hogy ott ül velem szemben egy fotel karfáján.

Maga végighallgatott, Dany, egyszer sem vágott közbe. Szeretném, ha megmondaná, hol van Kaub holtteste. Aztán fogná a holmiját, és gyorsan hazamenne. Azt szeretném, ha úgy tenne, mintha semmit se tudna erről az egész históriáról. Szeretném, ha hallgatna, ha összetépné azt a két fizetési borítékot. Én a kevésbé rossz megoldást választom. Mindent elrendezek, és jelentkezem a rendőrségen. Mindent magamra vállalok. Én sokkal kevesebbet fogok fizetni ezért a gyilkosságért, mint Anita fizetne. Mert én a felszarvazott férj leszek, aki kétségbeesésében cselekedett, mikor rájött az igazságra. A week-endem elég zűrös volt, igaz, de végül is mindent önként vallok be. A legjobb ügyvédeket fogadom fel, ezúttal mindent el fogok követni, hogy bevegyék a mesémet. Nekem elhiheti, mindent el fogok követni a saját érdekemben.

A végére értünk, Dany. Megpróbáltam magának a legőszintébb képet festeni magamról, örülnék, ha kiderült volna mindebből az is, bármilyen visszataszító is a gondolat, hogy rossz és jó tulajdonképpen csak egyazon káprázatnak a színe és fonákja. Sokáig néztem magát. De végül is nem tudom, ki maga tulajdonképpen. Talán mégis megért, hiszen egy pillanatra maga is elhitte, hogy elkövette azt, amit Anita elkövetett. Adja ide azt a biztosítékot, gyúljon fény a barakkban, telefonáljon Genfbe, mondja meg Anitának, hogy minden rendben, hogy várjon rám. Mindent elkövetek, hogy ne sokat késsem. Végeztünk, Dany. Gyújtsa fel a lámpát! Köszönöm a week-endet! Kész.

A fiatal nő, aki kötést viselt a bal kezén, a 18-as számú szobát foglalta el a Noailles-szállóban. Kávét kért és újságokat. Elejétől végig elolvasta valamennyi marseille-i napilapban a cikkeket a híres reklámfőnökről, aki megölte a felesége szeretőjét, és az éjjel önként jelentkezett az avignoni rendőrségen. Délelőtt taxin a quai de la Joliette-re hajtatott, megvárt egy utast a Kairóba induló hajónál, megragadta a karját, elég hülye voltam, mondta neki, de azért ne vigyünk semmit túlzásba, visszavette tőle a pénzét, és viszlát. Felszállt a Cassis felé induló autóbuszra, elhozta a bőröndjét a Bella Vista-szállóból, kifizette a szobáját, és felhasználta az alkalmat, hogy felszentelje kétrészes, aranygombos fürdőruháját az uszodában. Mielőtt újra felöltözött volna, a teraszon megebédelt, a lábát süttette a napon, s sötét szemüvegén át a tengert nézte. Kora délután, a marseille-i autóbuszra várva, találkozott a kikötőben egy ismerős kisfiúval, aki a papája kezét fogta. Titou! kiáltott fel, és megcsókolta. Négyéves korukban a fiúknak még nem olyan jó az emlékezőtehetségük, mint később, mert Titou nem ismerte meg. A lány nem tudta megállni, hogy egy darabig utána ne menjen, húsz méter távolságból. Szeretett csak úgy utánamenni, de egy öregasszony, aki egy pillanatra se hagyta magára, figyelmeztette, hogy buta kis liba, csak fájdalmat okoz magának, viselkedjék okosan. Erre megállt, elővett egy piros kockás sapkát a táskájából, a fejébe nyomta, kicsit hátralökve szőke haján, s a bőrönddel a kezében nyugodt léptekkel visszament a kikötőbe. Két óra múlva felszállt élete első repülőgépére Marseille-Marignanban. Repülés közben végig félt. Párizsban is sütött a nap. Az utcák még zászlódíszben álltak. Hazament, rögtön felhívta egyik barátját, a tördelőt, és megkérte, hogy akármit is olvas az újságokban, hallgasson. Aztán kiszépítkezett, és felhívott egy, a sapka belső szegélyére felírt számot. Körülbelül öt hónap múlva férjhez ment Marseille-ban, de nem az ibolyatolvaj kamionsofőrhöz, mint gondolnánk – az a násznagya volt, és olyan lett a számára, mint a testvére –, hanem annak a legjobb barátjához, a legcsodálatosabb, legszebb, legokosabb, legmulatságosabb, legimádandóbb, legszívdöglesztőbb, leglegebb fickóhoz, akivel valaha is találkozott, akibe nem lehetett bele nem szeretni, aki egy Berliet-vel járta az utakat, és milliomosnak készült, mert az jobb, és Baptistin Laventure-nek hívták. Tehát Dany Laventure lett belőle. Vagyis még a monogramot sem kellett kicserélni a kelengyéjén, amit még az árvaházban hímzett rövidlátó szemével, ábrándozva.

Tartalom

- A hölgy
- Az autó
- A szemüveg
- A puska