Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: regény; krimi; belga; magyar nyelvű
Publisher: L:J:

GEORGES SIMENON – A MAJESTIC PINCÉI

Az előkelő szálloda öltözőjében, hajnalban meggyilkolják egy gazdag amerikai feleségét. Azelőtt táncosnő volt, s a gyanú természetesen hajdani pincér barátjára terelődik. De persze mindenki gyanús, aki a szállodában dolgozik, s még inkább a külön utakon járó férj meg új feleségjelöltje: a csinos, fiatal takarítónő. Maigret felügyelő talán legérdekesebb esete ez a hallatlanul fordulatos, izgalmas, szellemes – s közben élet és sors kavargásába is bevilágító –, mélyen emberi történet…

GEORGES SIMENON

A MAJESTIC PINCÉI

LES CAVES DU „MAJESTIC”

Fordította: Rayman Katalin

I. PROSPER DONGE BICIKLIGUMIJA

Ajtócsapódás. Ez volt mindennap az első zaj, amit hallott. A motor tovább járt odakünn. Charlotte bizonyára kezet szorított a sofőrrel. Azután elzúgott a taxi. Lépések. Kulcs a zárban és egy villanykapcsoló kattanása.

Gyufa sercent a konyhában, és a gázrezsó, amikor begyulladt, sistergő hangot adott: „Pfffftttt”.

Charlotte, mint aki lábon töltötte az éjszakát, lassan ment fel a még egészen új lépcsőn. Csendesen belépett a szobába. Második kapcsoló. Meggyulladt az égő; ernyő gyanánt rózsaszín zsebkendő takarta, amelynek négy sarkát makkok díszítették.

Prosper Donge nem nyitotta ki a szemét. Charlotte a szekrény tükrében nézte magát vetkőzés közben. Felsóhajtott, amikor a fűzőjére és a melltartójára került a sor. A teste kövér és rózsaszínű, mint egy Rubens-kép, és Charlotte-nak az volt a mániája, hogy összepréselte magát. Amikor aztán mindent levetett, megdörzsölte a húsán a fűzés nyomait.

Prosper nem szerette, hogy Charlotte, mielőtt bebújt az ágyba, rátérdelt a szélére, amitől a matrac oldalt hajolt.

– Rajtad a sor, Prosper!

A férfi felkelt. Charlotte gyorsan becsúszott abba a meleg mélyedésbe, amit Prosper maga után hagyott, felhúzta a takarót egészen a szeméig, és nem mozdult többé.

– Esik? – kérdezte a férfi, mialatt a vizet folyatta a fürdőszobában.

Bizonytalan mormogás. Semmi jelentősége. A víz, amellyel borotválkozott, jéghideg volt. Hallotta az elhaladó vonatokat.

Felöltözött. Charlotte időről időre felsóhajtott, mert nem tudott elaludni, amíg égett a lámpa. Abban a percben, amikor Prosper egyik keze már az ajtó kilincsén volt, és a másikkal a kapcsoló felé nyúlt, dünnyögő hangot hallott:

– Ne felejtsd el befizetni a rádiódíjat.

A konyhában a rezsón még meleg volt a kávé, túlságosan is meleg. Megitta, anélkül, hogy leült volna. Azután, mint aki mindennap, ugyanabban az időben, ugyanazokat a mozdulatokat végzi, nyaka köré tekert egy kötött sálat, belebújt a kabátjába, felvette a sapkáját.

Azután kitolta a biciklit a folyosóról.

Mint mindig ebben az időben, nyirkos és hideg fuvallat áradt feléje a vizes kövezetről, pedig nem is esett az eső; azok az emberek pedig, akik a zárt zsaluk mögött aludtak, bizonyára tiszta, langyos napra ébrednek majd.

A kis házzal és kertecskékkel szegélyezett utca meredeken lejtett. Két fa között, mint egy szakadék mélyén, néha feltűntek Párizs fényei.

Már nem volt éjszaka. Még nem volt nappal. A levegő halványlila. Megvilágosodott néhány ablak és Prosper meghúzta a féket, mielőtt a sorompóhoz ért, amely le volt zárva.

A saint-cloud-i híd után balra fordult. Egy vontató, amely egy sor uszályhajót húzott maga után, dühödt tülköléssel követelte, hogy felhúzzák a zsilipet.

A boulogne-i erdő… Tavak, amelyek a sápadt eget tükrözték, ébredező hattyúk…

Abban a percben, amikor a Dauphine-kapuhoz ért, Donge hirtelen keményebbnek érezte a talajt a kerekek alatt. Még néhány métert gurult, azután leugrott a földre, és megállapította, hogy kipukkadt a hátsó gumija.

Megnézte az óráját. Tíz perc múlva hat. Gyorsan elindult, a gépet tolva, és az ajka előtt kis pára képződött, mialatt bent, a mellében szúrást érzett az erőfeszítéstől.

Foch sugárút… Zárt zsaluk a palotákon… Csak egy magas rangú katona, tisztiszolgájától követve, ügetett a lovaglóúton…

Világosság a Diadalív mögött… Prosper sietett… Igazán melege volt…

A Champs-Élysées sarkán egy körgalléros rendőr, aki az újságkioszk mellett állt, odakiáltott:

– Kipukkadt?

Prosper bólintott. Még háromszáz méter. A Majestic Szálló, balra, zárt zsaluival. Az utcai lámpák már alig világítottak.

Befordult a rue de Berribe, majd a rue de Ponthieu-be. Egy kis nyitott bár. Két házzal odébb egy ajtó, amelyre a járókelők sohasem figyeltek fel, a Majestic hátsó bejárata.

Egy férfi lépett ki rajta. Látszott, hogy a szürke kabátja alatt frakkot visel. Hajadonfőtt volt. A haja fényes a brillantintól, és Prosper Donge azt gondolta, Zebio az, a táncos.

Bepillanthatott volna a bárba, hogy megbizonyosodjék róla, de eszébe sem jutott. Még mindig a biciklijét tolva, bement a hosszú, szürke folyosóra, amelyen egyetlen lámpa égett. Megállt a bélyegzőóránál, lenyomta a fogantyút, berakta személyi lapját a megfelelő helyre, a 67-es számhoz, miközben a készülék kis óráját nézte: hat óra tíz percet mutatott. Kattanás.

Így hát egyszer s mindenkorra megállapítást nyert, hogy hat óra tíz perckor lépett be a Majesticbe, tíz perccel később, mint más napokon.

Legalábbis ezt vallotta hivatalosan Prosper Donge, a champs-élysées-i luxusszálló teakonyhájának vezetője.

A továbbiakat illetően kijelentette, ugyanúgy tett mindent, mint más napokon.

Ebben az időben elhagyottak voltak a tágas alagsorok, bonyolult folyosó- és ajtórendszerükkel, falaikkal, amelyeket olyan szürkére festettek, mint a hajók átjáróit. Az üvegfalakon csak itt-ott látszottak azok a gyönge fényű, sárga izzószálú lámpák, amelyek az éjjeli világítást szolgáltatták.

Minden helyiségnek üvegből volt a fala, a konyháké, és balra a sütödéé is. Szemben azé a szobáé, amelyben a személyzeti vezetők étkeztek, meg a vendégek privát alkalmazottai, szobalányok és sofőrök.

Kissé távolabb a személyzet többi részének ebédlője, hosszú, fehér fából készült asztalaival és padjaival, amelyek iskolapadokhoz hasonlítottak.

Végül, felülemelkedve az alagsoron, mint egy hajó parancsnokának kabinja, egy szűkebb üvegkalitka, a felíróé, akinek az a feladata, hogy ellenőrizzen mindent, ami a konyhákból kikerül.

Prosper Donge-nak, amikor kinyitotta a teakonyha ajtaját, az volt az érzése, hogy valaki felmegy a keskeny lépcsőn, amely az emeletekre vezet, de nem törődött vele. Legalábbis ez állt később a vallomásában.

Mint Charlotte, amikor hazatért kis házukba, ő is gyufát gyújtott, és a gáz felsistergett: „Pfffttt”, a kis kávéfőző gép alatt, amelyet először gyújtott meg néhány korán kelő vendég részére.

Csak miután ezt elvégezte, ment az öltözőbe. Elég tágas helyiség volt, több mosdóval, egy homályos tükörrel, és a falak hosszában magas és szűk fémszekrényekkel, mindegyiken egy szám.

Kinyitotta kulcsával a 67-es számú szekrényt, levette kabátját, sálját, sapkáját. Cipőt váltott, mert munkaidőben jobban szerette a puhább, gumitalpú lábbelit. Fehér köpenyt vett fel.

Még néhány perc… Fél hétkor megelevenedett az alagsor…

Fent még mindenki aludt, kivéve az éjjeli portást, aki az elhagyott hallban a váltásra várt.

A kávéfőző fütyült. Donge megtöltött egy csésze kávét, és elindult a lépcsőn. Ez a feljárat azokra a titokzatos színházi lépcsőkre hasonlított, a kulisszák mögött, amelyek a legváratlanabb helyeken lyukadnak ki.

Benyomott egy szűk ajtót, és belépett a hall ruhatárába; senki sem hitte volna, hogy ez a nagy tükör bejáratot takar.

– Kávé! – mondta, és letette a csészét a pult szélére. – Hogy vagy?

– Jól! – dörmögte az éjjeli portás, és elindult a kávé felé.

Donge visszament. Megérkeztek az asszonyok, akiket úgy hívtak: a Három Kövér. Egyszerű asszonyok voltak, csúnyák, az egyik öreg és zsémbes. Már mosogattak: a csészék és csészealjak egymáshoz koccantak a vízben.

Ami Donge-ot illeti, a mindennapi mozdulatokat végezte, nagyság szerint sorba rakta a kisebb, nagyobb és még nagyobb ezüst kávéskannákat… Azután a kis tejesköcsögöket a teáskannákat…

A felíró üvegfülkéjében meglátta Jean Ramuelt. A haja kócos volt.

– Ejnye! Megint itt aludt! – jegyezte meg.

Ramuel már három vagy négy napja inkább a szállodában maradt éjszakára, mint hogy hazamenjen, valahová a Montparnasse-ra.

Ez tulajdonképpen ellenkezett a szabályokkal. A folyosó legvégén, a mellett az ajtó mellett, amely a második alagsori borraktárba vezetett, volt ugyan egy szoba három vagy négy ággyal, de elvileg a személyzet azon tagjainak tartották fenn, akiknek két csúcsidő között egy perc pihenésre volt szükségük.

Donge kezével üdvözletet intett Ramuelnek, aki ugyanolyan bizonytalan mozdulattal válaszolt.

Azután megérkezett a hatalmas, tekintélyes főszakács a vásárcsarnokból, egy teherautón, amely a rue de Ponthieu-ben állt meg; a segédszakácsok lerakodtak róla.

Fél nyolckor legalább harminc személy szorgoskodott a Majestic alagsoraiban, megkezdődtek a csengetések, az ételfelvonók leszálltak, megálltak, tálakkal visszaindultak, mialatt Ramuel fehér, kék és rózsaszínű cédulákat szúrt az íróasztalán meredező vasszögekre.

A nappali portás, világoskék egyenruhában, birtokába vette a hallt, és a postakezelő, kis odújában, a leveleket válogatta. A Champs-Élysées-n bizonyára sütött a nap, de az alagsorba nem hatolt be más, mint az autóbuszok robogása, és megremegtette a válaszfalakat.

Kilenc óra néhány perckor – pontosan kilenc óra négykor, ahogy utólag megállapították – Prosper Donge elhagyta a teakonyhát, és néhány másodperccel később belépett az öltözőbe.

– Bent felejtettem a zsebkendőt a kabátomban – közölte, amikor kihallgatták.

Mindenesetre egyedül volt abban a helyiségben, ahol a száz fémszekrény áll. Kinyitotta a sajátját? Nem volt tanúja. Kivette a zsebkendőjét? Lehetséges.

Nem száz, hanem pontosan kilencvenkét szekrény van ott, mind megszámozva. Az öt utolsó üres.

Hogy jutott eszébe Prosper Donge-nak, hogy kinyissa a 89-es szekrényt, amely, mivel senki sem rakodott bele, nem volt kulcsra zárva?

– Gépiesen… – mondta. – Az ajtó félig nyitva… Nem gondoltam semmire…

Csakhogy ebben a szekrényben egy holttest volt, amelyet valószínűleg álló helyzetben gyömöszöltek bele, és ott összeroskadt. Körülbelül harmincéves nő, nagyon szőke, festett hajú, könnyű, fekete gyapjúruhában.

Donge nem kiáltott. Viaszsápadt arccal odament Ramuel üvegfülkéjéhez, lehajolt, hogy beszóljon az ablakon.

– Jöjjön, nézze…

A felíró követte.

– Maradjon itt… Ne engedjen be senkit…

Ramuel felrohant a lépcsőn, berontott a hall ruhatárába, és megpillantotta a portást, aki egy sofőrrel beszélgetett.

– Az igazgató megérkezett?

A portás állával az igazgatósági iroda felé mutatott.

Maigret a forgóajtó előtt majdnem odaverte pipáját a talpához, hogy kiürítse. Azután megvonta a vállát, és visszatette a pipát a foga közé. Első reggeli pipája volt, a legjobb.

– Az igazgató várja önt, felügyelő úr…

A hallban még nem voltak sokan. Csak egy angol férfi vitatkozott a postakezelővel, és egy bakfis közeledett hosszú sáskalábain egy kalapdobozzal; bizonyára az egyik vendégnek hozta.

Maigret bement az igazgatóhoz, aki szótlanul megszorította a kezét, és rámutatott egy karosszékre. Zöld függöny takarta el az üvegajtót, de csak egy kissé félre kellett húzni, hogy az ember mindent lásson, ami a hallban történik.

– Rágyújt?

– Köszönöm…

Már régen ismerték egymást. Nem kellett sokat beszélniük. Az igazgató csíkos nadrágot hordott, fekete, beszegett zakót, nyakkendőjét, úgy tűnt, merev anyagból szabták.

– Tessék…

És egy bejelentőlapot tolt Maigret felé:

Oswald J. Clark, gyáros, Detroitban, Michigan (U.S.A.). Előző tartózkodási helye: Detroit. Érkezett: február 12-én.

Kíséretében: Mrs. Clark, a felesége; Teddy Clark, 7 éves, a fia; Ellen Darroman, 24 éves, tanítónő; Gertrud Borms, 42 éves, szobalány. 103-as lakosztály.

Telefon. Az igazgató türelmetlenül válaszolt. Maigret négyrét hajtotta a bejelentőlapot, és becsúsztatta pénztárcájába.

– Melyik?

– Mistress Clark.

– Ó!

– Ott lenn van a szállodaorvos. Azonnal telefonáltam neki, mihelyt a rendőrséget értesítettem; itt lakik a rue de Bernben, egészen közel. Azt állítja, Mrs. Clarkot megfojtották, reggel hat és fél hét között.

Az igazgató komor volt. Egy olyan embernek, mint Maigret, nem kellett magyaráznia, milyen csapás ez a szállodára, és ha egy mód van rá, hogy az ügyet eltussolják…

– Tehát egy hete, hogy a Clark család megérkezett… – dörmögte a felügyelő. – Milyenek?

– Rendesek… Nagyon rendesek… A férfi nagy darab amerikai, komoly és hideg, körülbelül negyvenéves… Talán negyvenöt… A felesége – a szerencsétlen! – eredetileg valószínűleg francia… Huszonnyolc vagy huszonkilenc éves… Alig láttam… A tanítónő csinos… A szobalány, aki egyúttal a gyerek nevelőnője, eléggé közönséges, inkább antipatikus… Ja, igaz!  Elfelejtettem megmondani… Clark tegnap reggel elutazott Rómába…

– Egyedül?

– Ha jól értettem, üzleti ügyekben tartózkodik Európában… Golyóscsapágy-gyára van… Állítólag Európa legnagyobb fővárosaiba látogat el, és ez alatt, úgy döntött, feleségét, fiát és a személyzetet Párizsban hagyja…

– Melyik vonattal? – kérdezte Maigret.

Az igazgató felemelte a kagylót.

– Halló! Portás? Melyik vonattal utazott tegnap Mister Clark?… A 103-assal, igen… Nem vitette ki a poggyászát az állomásra?…

–  Csak útitáskát vitt magával? – Taxival? – Désiré taxijával?… Köszönöm…

– Megértette, felügyelő úr? Tegnap délelőtt tizenegykor ment el taxival, Désiré taxijával, amely majdnem mindig a szálloda előtt állomásozik. Csak egy útitáskát vitt magával…

– Megenged egy telefont nekem is?… Halló! A bűnügyi rendőrséget kérem, kisasszony… Rendőrség?… Lucas?… Siess ki a lyoni pályaudvarra… Érdeklődj a római vonatok után, tegnap délelőtt tizenegytől kezdve…

További utasításokat adott, mialatt kialudt a pipája.

– Mondd meg Torrence-nak, hogy keresse meg Désiré taxiját… Igen. Amely a Majestic-kel szemben szokott állni… Tudd meg, hová vitte azt az utast, azt a magas, sovány amerikait, akit itt a szállodában vett fel… Rendben…

Hamutartót keresett, hogy kiürítse a pipáját. Az igazgató odanyújtott neki egyet.

– Igazán nem akar egy szivart?… A nevelőnő magánkívül van… Úgy gondoltam, meg kell mondanom neki… A tanítónő viszont nem aludt ma éjszaka a hotelben…

– Hányadik emeleten van a lakosztály?

– A másodikon… Az ablakok a Champs-Élysées-re nyílnak… Mister Clark szobája, egy szalon választja el a feleségétől… Azután a gyerek szobája, a nevelőnőé, és végül a tanítónőé… Ők akartak együtt lenni…

– Az éjjeli portás már elment?

– Tudom, hogy lehet neki telefonálni, nemrég szükségem volt rá. A felesége egy új bérház felügyelője Neuillyben… Halló!… Kapcsolják, kérem….

Öt perccel később tudták, hogy Mrs. Clark előző este színházba ment, egyedül, és néhány perccel éjfél után tért haza. A nevelőnő otthon maradt. Ami a tanítónőt illeti, nem vacsorázott a hotelban, és nem jött vissza éjszakára.

– Menjünk le? – sóhajtotta Maigret.

A hall eközben benépesült, de senki sem sejtette, milyen dráma játszódott le, még mialatt az egész ház aludt.

– Erre megyünk… Jöjjön utánam, felügyelő úr!…

Ekkor azonban az igazgató összeráncolta homlokát. Megperdült a forgóajtó. Szürke kosztümben egy fiatal nő lépett be, és vele együtt a nap egy sugara is betévedt. A postakezelő előtt elhaladva, angolul kérdezte:

– Nincs levelem?

– Ő az, felügyelő úr, miss Ellen Darroman…

Finom és nagyon feszes selyemharisnya. Annak az embernek a korrekt külseje, aki gondosan öltözködött. Fáradtságnak semmi nyoma, ellenkezőleg, az arca kipirult a szép februári reggel friss levegőjén.

– Akar vele beszélni?

– Nem rögtön… Várjon egy percig…

És Maigret odament egy nyomozóhoz, akit magával hozott, és aki a hall egyik sarkában állt.

– Ne veszítsd szem elől ezt a kisasszonyt… Ha bemegy a lakosztályába, maradj az ajtaja előtt…

Ruhatár. A tükör megfordult sarokvasain. A felügyelő és az igazgató kiléptek a szűk lépcsőre. Egy csapással megszűnt az aranyozás, a dús növények és az elegáns jövés-menés. Konyhaszag szállt fel az alagsorból.

– Ez a lépcső felvezet az összes emeletekre?

– Kettő van ilyen… A második alagsorból a manzárdokig… De ismerni kell a házat, hogy az ember használhassa… Az egyes emeleteken például egy kis ajtó vezet a lépcsőhöz, olyan, mint a többi, csak éppen nincs megszámozva, és egy vendégnek sohasem jutna eszébe…

Néhány perc múlva tizenegy. Már nem ötven, hanem talán százötven ember is nyüzsgött az alagsorban, fehér szakácssapkával vagy pincérruhában, pincemesteri kötényben, és az asszonyok, mint Prosper Donge Három Kövére, az alantas munkát végezték…

– Erre… Vigyázzon, nehogy bepiszkítsa magát, vagy elcsússzon… A folyosók szűkek…

Az üvegfalakon keresztül mindenki az igazgatót és főként a felügyelőt figyelte. Jean Ramuel szinte reptében kapta el a cédulákat, amelyeket feléje nyújtottak, és egy szempillantással ellenőrizte, hogy mi van a tálon.

Azon döbbentek meg legjobban, hogy váratlanul egy nyomozó alakja merült fel az öltöző előtt; ott maradt készenlétben. Az orvos, egy nagyon fiatal ember, akit már értesítettek Maigret érkezéséről, várakozás közben cigarettára gyújtott.

– Csukja be az ajtót…

A holttest ott feküdt a földön, a fémszekrények között. Az orvos, aki még mindig dohányzott, azt suttogta:

– Hátulról kellett, hogy megragadják… Nem sokáig védekezett.

– És nem húzták a földön! – tette hozzá Maigret, miközben a halott fekete ruháját vizsgálta. – Nyoma sincs pornak… Vagy itt követték el a bűntényt, vagy áthozták ide a holttestet, valószínűleg ketten, mert ezeknek a szűk folyosóknak a labirintusában egy ember nemigen…

A szekrényben, ahol megtalálták Mrs. Clarkot, egy krokodiltáska feküdt. A felügyelő kinyitotta, kivett belőle egy revolvert, megnézte, hogy biztosítva van-e, és zsebre vágta. Más semmi nem volt a táskában, csak egy zsebkendő, egy púderesdoboz, és néhány bankjegy, amelyeknek értéke nem tett ki ezer frankot.

A kaptár zúgott mögöttük. Az ételfelvonók folyton működtek, állandóan szóltak a csengők, és a konyhák üvegfala mögött a szakácsok súlyos rézserpenyőket forgattak, tucatjával húzták nyársra a csirkéket.

– Mindent úgy kell hagyni, ahogy van, amíg kiszáll az ügyészség – szólt Maigret. – Ki fedezte fel?

Megmutatták neki Prosper Donge-ot, aki egy kávéfőző gépet tisztogatott. Nagy, vörös hajú férfi volt, haja színe az a fajta vörösség, amit répaszínűnek neveznek. Negyvenöt-negyvennyolc éves lehetett. A szeme kék, az arca himlőhelyes.

– Már régen itt van önöknél?

– Öt éve… Azelőtt a Miramar-ban volt, Cannes-ban…

– Komoly ember?

– A lehető legkomolyabb…

Üvegfal választotta el Donge-t a felügyelőtől. Pillantásuk találkozott ezen a falon keresztül. És a teakonyha vezetőjének arcát vérhullám borította el; mint minden vörös hajú embernek, neki is finom bőre volt.

– Bocsánat, igazgató úr… Maigret felügyelő urat kérik a telefonhoz…

Jean Ramuel volt, a felíró, aki kilépett fülkéjéből.

– Itt tessék felvenni a kagylót!

Üzenet a bűnügyi rendőrségről. Tegnap déli tizenegy órától csak két gyorsvonat indult Rómába. Oswald J. Clark egyikre sem szállt fel. Ami Désirét, a sofőrt illeti, akit telefonon elértek egy vendéglőben, amelynek törzsvendége volt, ő azt állította, hogy tegnapi vendégét a Sasfiók Szálló-ba vitte, a Montparnasse-bulvárra.

Hangok a lépcsőn, közöttük egy fiatalasszony éles hangja: angolul veszekedett egy szobainassal, aki meg akarta akadályozni, hogy az igazgatóhoz jöjjön.

A tanítónő volt, Ellen Darroman, aki mégis odarohant hozzá.

II. MAIGRET BICIKLIZIK

Pipával a szájában, keze a bő kabátja zsebében, amelynek bársonygallérja már-már legendássá vált, keménykalapját egy kissé hátratolva, Maigret elnézte, milyen felindultan rontott neki Ellen Darroman az igazgatónak.

És csak rá kellett pillantani a felügyelőre, hogy az ember megállapíthassa, nehéz lesz közöttük megteremteni a szimpátiát.

– Mit mond? – sóhajtotta Maigret félbeszakítva az amerikai nőt, akinek egy szavát sem értette.

– Azt kérdezi, igaz-e, hogy Mrs. Clarkot meggyilkolták, hogy telefonáltak-e Rómába, hogy értesítsék Oswald J. Clarkot; tudni akarja, hogy hová vitték a holttestet, és hogy…

De a fiatal nő nem engedte, hogy befejezze. Türelmetlenül hallgatta a francia beszédet, összeráncolt szemöldökkel, aztán olyan pillantást vetett Maigret-re, amelyből semmi gyengédséget sem lehetett kiolvasni, és ismét beszélni kezdett, még hangosabban.

– Mit mond?

– Azt akarja, hogy odavezessem a holttesthez, és hogy…

Maigret akkor gyengéden megfogta az amerikai nő karját, hogy az öltöző felé irányítsa. De tudta jól, hogy a leány visszahőköl az érintésétől. Pontosan az a fajta nő volt, akit az amerikai filmekben utált meg! Ezek az ijesztően határozott lépések! Az üvegfalakon át az egész alagsori személyzet a nőt nézte.

– Jöjjön be, kérem – dörmögte a felügyelő árnyalatnyi gúnnyal…

A leány három lépést tett, ránézett a földön fekvő, letakart testre, de nem hajolt le hozzá, hanem újra beszélni kezdett.

– Mit mond?

– Kéri, hogy takarjuk fel a halottat…

Maigret megtette, de a szemét nem vette le Ellenről. Látta, hogy megremeg, de a valóban szörnyű látvány ellenére azonnal visszanyeri hidegvérét.

– Kérdezze meg tőle, hogy felismeri-e Mrs. Clarkot…

Vállrándítás. Rendkívül kellemetlen módja annak, ahogy magas sarokkal kopogni lehet a padlón.

– Mit mond?

– Hogy ön éppen olyan jól tudja, mint ő.

– Ez esetben, legyen szíves, kérje meg arra, hogy menjen fel az ön irodájába, és jelezze, hogy néhány kérdést akarok intézni hozzá.

Az igazgató lefordította, amit Maigret mondott. A felügyelő eközben újra letakarta a halott arcát.

– Mit mond?

– Azt mondja: nem.

– Mit? Legyen szíves, tájékoztassa arról, hogy a bűnügyi rendőrség különleges csoportjának vezetője vagyok…

Ellen a szemébe nézett, és beszélt anélkül, hogy megvárta volna, amíg lefordítják neki a mondatot. És Maigret megint csak azt dörmögte:

– Mit mond?

– Mit mond? – ismételte a leány Maigret-t utánozva, indokolatlan ingerültséggel.

És folytatta, angolul, mintha csak magának beszélt volna.

– Fordítsa le nekem, amit mond, legyen szíves!

– Azt mondja, hogy… hogy nagyon jól tudja, hogy a rendőrségtől van… hogy…

– Ne féljen!

– Hogy elég, ha ránéz a kalapra a fején és a pipára a szájában… Elnézést kérek… ön akarja, hogy lefordítsam… Azt állítja, hogy nem fog válaszolni a kérdéseire…

– Miért nem?

– Megkérdezem tőle…

Ellen Darroman cigarettára gyújtott, végighallgatta az igazgatót, újból megvonta a vállát, és néhány szót mondott.

– Azt állítja, hogy nem köteles számot adni senkinek, és hogy csak hivatalos idézésnek fog engedelmeskedni…

A leány ezután egy utolsó pillantást vetett Maigret-re, sarkon fordult, és ugyanolyan határozott léptekkel a lépcső felé indult.

Az igazgató kissé aggódva a felügyelő felé fordult; csodálkozva látta, hogy Maigret mosolyog.

Az alagsorban olyan meleg lett, hogy Maigret kénytelen volt levetni a kábáját, de a kalap a fején maradt, a pipa a szájában. És így sétált a folyosókon, békésen, hátratett kézzel, időről időre megállva az egyik vagy másik üvegfal előtt, mintha egy akváriumot nézegetne.

Többé-kevésbé ezt a benyomást keltette benne ez a hatalmas, egész nap villanyfényben fürdő alagsor: mint egy oceanográfiai múzeum. Mindegyik üvegkalitkában több-kevesebb élőlény sürgölődött. Látta, ahogy jönnek-mennek, különböző terheket, fazekakat vagy tányértornyokat cipelnek, étel- vagy teherfelvonókat kezelnek, minduntalan felveszik a házitelefon kis kagylóit.

Ha egy vadat hoznánk a legfeketébb Afrikából, és megmutatnánk ezt neki…

Az ügyészségi szemle csak néhány percet vett igénybe, és mint rendesen, a vizsgálóbíró szabad kezet adott Maigret-nek, aki kétszer vagy háromszor telefonált Jean Ramuel felíró fülkéjéből.

Ramuelnek annyira ferdén állt az orra, hogy az ember úgy érezte: mindig profilból látja.

Ezen kívül bizonyára májbajos volt. Amikor egy tálcán elhozták az ebédjét, egy pohár vízben valami fehér port oldott fel, amit egy kis zacskóban a mellényzsebéből vett elő.

Egy és három között a sürgés-forgás elérte tetőpontját, a ritmusa olyan rohamossá vált, hegy az ember úgy érezte, gyorsított filmet lát…

– Bocsánat… Elnézést…

Minden percben beleütközött valaki a felügyelőbe, aki nyugodtan folytatta sétáját, megállt, újra elindult, néha kérdezett valakitől valamit.

Hány embert szólított meg? Legalább húszat. A szakácsok elmagyarázták, neki, hogy működik a konyha. Jean Ramuel elmondta, mit jelentenek a különböző színű cédulák.

Ugyancsak az üvegablakon át végignézte, hogyan ebédel a személyzet. Gertrúd Borms, Clarkék nevelőnője is lejött. Erős asszony, durva arcvonásokkal…

– Beszél franciául?

– Egy szót sem…

Sokat evett, és közben egy vele szemben ülő, egyenruhás sofőrrel beszélgetett.

De amit egész idő alatt a legkülönösebbnek talált, Prosper Donge volt, a teakonyhájában. Szó szerint olyan, mint egy aranyhal az akváriumban. A haja szinte lángol. Az arcbőre majdnem téglavörös, amint az a rőthajú embereknél lenni szokott, és vastag ajka egy hal szájára emlékeztetett.

És mint egy hal, időről időre odajött az üvegfalhoz, odanyomta arcát, és kerekre nyitotta a szemét, bizonyára megdöbbentette, hogy a felügyelő még nem szólt hozzá.

Maigret mindenkivel beszélt. De mintha észre sem vette volna Prosper Donge-ot, aki pedig a legfontosabb tanú volt, hiszen ő fedezte fel a holttestet!

Donge szintén a saját kis helyiségében étkezett, egy kisasztalon, mialatt a három nő körülötte tevékenykedett. A csengő percenként jelezte az ételfelvonó érkezését, amely azonnal meg is jelent egy kis ablakfélében. Donge fogta a felvonón fekvő cédulát, helyébe odatette a tálcát a megrendelt holmival, és a lift felemelkedett a hotel valamelyik emeletére.

Mindez a látszólag bonyolult jövés-menés valójában eléggé egyszerű volt. A Majestic nagy ebédlője, amelyben e percben mintegy két-háromszáz ember ült az asztalok mellett, éppen a konyhák felett volt, és ide irányították a felvonók nagy részét. Minden alkalommal, hogy leszállt egy lift, zenét lehetett hallani.

A vendégek egy része azonban a lakosztályában ebédelt; minden emeleten volt egy pincér. Az alagsorral egy magasságban grill is működött, amely délután öt óra felé dancinggá alakult át.

A törvényszéki orvostani intézet emberei eljöttek a holttestért, és a bűnügyi nyilvántartó két specialistája félóra hosszat dolgozott a 89-es szekrényen, erős lámpákkal és fényképezőgépekkel, hogy megörökítse az ujjlenyomatokat.

Mindez mintha nem érdekelte volna Maigret-t. Úgyis közlik vele a megfelelő időben a vizsgálatok eredményeit!

Ha így elnézte őt az ember, azt gondolhatta volna, műkedvelő tanulmányt készül írni arról, hogyan üzemel egy nagyszálló. Felment a szűk lépcsőn, kinyitotta az első ajtót, és azonnal újra becsukta, mert váratlanul a nagy ebédlőben találta magát, amely villák koccanásától, zenétől és beszélgetéstől volt hangos.

Továbbment, felfelé. Folyosó, számozott ajtók, véges-végig, mérhetetlen hosszú, vörös szőnyeg.

Végül is bármelyik vendég benyomhatta ezt az ajtót, és lemehetett az alagsorba. Olyan volt ez, mint a rue de Ponthieu-i bejárat. Két kocsiirányító, egy portás és egy csomó küldönc őrizte a champs-élysées-i oldalon levő forgóajtót, de bármelyik járókelő bemehetett a Majestic-be a szolgálati bejáraton, és valószínűleg senki sem törődött volna vele.

A legtöbb színház is ilyen: szigorúan őrzik az egyik oldalon, a művészbejáró felől viszont olyan nyitott, mint egy malom.

Időről időre emberek érkeztek az öltözőbe, munkaruhában. Nem sokkal később újra megjelentek, rendesen felöltözve, kalappal a fejükön.

Csoportok váltották egymást. A főszakács, mint mindennap, bement a folyosó végén levő szobába, hogy az ebéd- és vacsora-csúcsidő között aludjék egy kicsit.

Négykor felharsant a zene, most már egész közelről: a dancingban játszottak. Prosper Donge aggódó arccal apró teáskannákat rendezgetett, mikroszkopikus nagyságú tejesedényeket, azután odajött az üvegfalhoz, hogy távolról egy szorongó pillantást vessen Maigret-re..

Ötkor elment a három asszony, és két másik állt be helyettük. Hatkor Donge egy köteg cédulát vitt Jean Ramuelnek, és egy papírlapot, feltehetőleg valami listát. Azután ő is bement az öltözőbe, városi-ruhában jött elő, fogta a biciklijét, amelynek gumiját megjavíttatta egy küldönccel.

Kint már leszállt az éj. A rue de Ponthieu-ben nyüzsögtek az emberek. Prosper Donge a taxik és autóbuszok között tekeregve a Champs-Élysées felé tartott. Mielőtt az Étoile térre ért volna, hirtelen megfordult, visszajött a rue de Ponthieu-be, bement egy üzletbe, amelyben rádióalkatrészeket árultak, befizetett egy pénztárnál háromszáz-egynéhány frankot, és cserében egyhavi nyugtát kapott.

Újból a Champs-Élysées. Azután, minden átmenet nélkül, méltóságteljes csend a Foch sugárúton, néhány autó, amelyek egészen halkan gurultak, szinte suhantak. Lassan pedálozott, mint olyan ember, akinek hosszú utat kell megtennie, mint a jó polgár, aki mindennap, ugyanabban az időben, ugyanazon az útvonalon tér haza.

Megszólalt egy hang, közel hozzá, egy kissé hátulról:

– Nem zavarja, Donge úr, ha elkísérem egy kis darabon?

Olyan hirtelen nyomta meg a féket, hogy a bicikli oldalt fordult, és majdnem összeütközött Maigret-vel. Mert Maigret volt az, aki mellette hajtott egy kerékpáron, amely túl kicsi volt neki, és amelyet a Majestic egyik küldöncétől kért kölcsön.

– Nem értem – folytatta Maigret –, hogy mindazok, akik a külvárosban laknak, miért nem járnak biciklin. Annyival egészségesebb és kellemesebb, mint az autóbusz vagy a villamos! …

A boulogne-i erdőben haladtak. Hamarosan megpillantották a villanylámpák visszfényét a tóban.

– Annyira el volt foglalva egész nap, nem akartam zavarni a munkájában…

És Maigret is olyan egyenletesen pedálozott, mint aki hozzá van szokva a biciklizéshez.

– Tudja, hogy mit csinált Jean Ramuel, mielőtt a Majestic-be került?

– Könyvelő volt egy bankban… Az Atoum Bankban, a Caumartin utcában…

– Hm!… Atoum Bank… Nem hangzik valami jól… Nem gondolja, hogy alattomos képe van?

– Beteg… – mormolta Prosper Donge.

– Vigyázzon!… Felmegy a járdára… Még egy kérdést szeretnék feltenni, ha nem találja túl indiszkrétnek… ön a teakonyha vezetője… Egyszóval azon gondolkozom, mi volt az oka annak, hogy ezt a foglalkozást választotta… Értse meg… Az az érzésem, nem olyan foglalkozás ez, hogy az ember egyszer csak tizenöt vagy tizenhét éves korában azt mondja magának: „Egy teakonyha vezetője leszek…” Vigyázzon!… Ha ilyen cikcakkokat csinál, végül majd elüti egy autó…  Mit mond?…

Donge komoran azt magyarázta, hogy menhelyi gyerek volt, és tizenöt éves koráig egy tanyán élt. Azután bement a városba, és egy kávéházban dolgozott, először mint küldönc, majd mint pincér.

– A katonai szolgálat után nem voltam egészséges, és délen akartam élni… Marseille-ben, Cannes-ban voltam pincér. Végül a Miramar-ban úgy döntöttek, hogy a külsőm miatt nem szolgálhatom ki a vendégeket… .”Előnytelen megjelenés”, így mondta az igazgató…

Betettek a teakonyhába… Több évig ott voltam, és végül elfogadtam a vezetői beosztást a Majestic-ben…

Áthaladtak a saint-cloud-i hídon. Befordultak néhány kis utcába, és elértek egy elég meredek lejtőhöz, Prosper Donge leszállt a gépéről.

– Tovább jön? – kérdezte.

– Ha nem zavarom. Az ember, miután egész napot töltött a szálloda alagsorában, még jobban megérti, miért szeret ön vidéken lakni… Kertészkedik?

– Egy kissé…

– Virágok?

– Virágok és zöldségfélék …

A rosszul kövezett, rosszul világított utcán haladtak, kerékpárjukat tolva, és a leheletük melegebb lett, a mondatok rövidebbek.

– Tudja, mit fedeztem fel, miközben az alagsorban járkáltam, és beszélgettem, hol ezzel, hol azzal? Hogy legalább három személy aludt múlt éjjel a hotel pincéiben. Először is Jean Ramuel… Úgy látszik… elég mulatságos… úgy látszik, van egy teljesen elviselhetetlen barátnője, aki rendszeres időközökben kidobja a lakásából. Három vagy négy napja is ez történt, és ezért Ramuel a Majestic-ben alszik… Az igazgató megengedi ezt?

– Tulajdonképpen meg van tiltva, de szemet hunynak…

– A parkett-táncos szintén ott aludt… Zebio, ahogy maguk hívják… Furcsa fiú, ugye? Ha így ránéz az ember, valóban argentínainak látszik… A dancingban kifüggesztett fényképeken Eusebio Fualdés néven szerepel… És aztán, ha az ember elolvassa a személyi okmányait, kiderül, hogy Lille-ben született, és valójában Edgár Fagonet-nek hívják… Pedig olyan fekete a haja… Valami táncos vacsora volt tegnap este, egy moziszinésznő tiszteletére… Zebio fél négyig maradt… Úgy látszik, annyira szegény, hogy inkább a hotelben alszik, nem akart taxira költeni…

Prosper Donge megállt, nem messze egy gázlámpától, és ott maradt, vörös arccal, aggódó tekintettel.

– Mit csinál? – kérdezte Maigret.

– Megérkeztem… Én…

Fény szűrődött ki egy kis ház ajtaja alatt.

– Nagyon zavarná, ha egy percre bemennék magával?

Maigret megesküdött volna, hogy a nagy darab, pipogya embernek remeg a térde, hogy a torka elszorult, hogy egészen megzavarodott. Végül nagy nehezen kibökte:

– Ha úgy tetszik…

Kizárta az ajtót, betolta kerékpárját a folyosóra, és gépiesen, mint bizonyára mindennap, bekiáltott:

– Én vagyok!

A folyosó végén konyhai üvegajtó, kivilágítva. Donge belépett.

– Bemutatom neked…

Charlotte a tűzhely előtt ült, a két lába a sütő lehajtott ajtaján; székében hátratámaszkodva egy korallszínű selyemkombinét varrt.

Megzavarodott, kihúzta lábát a sütőből, megkereste a szék alatt a papucsát.

– Ó! Nem vagy egyedül… Elnézést kérek, uram…

Az asztalon csésze, amelyből kávét ivott, és egy tányér, amelyen még kalácsmorzsák hevertek.

– Jöjjön be… Üljön le… Olyan ritkán fordul elő, hogy Prosper hoz magával valakit…

Meleg volt. Szólt a rádió, szép, egészen új készülék. Charlotte pongyolában ült ott, harisnyája letekerve a térde alá.

– Egy felügyelő? Mi történt? – nyugtalankodott, amikor Donge bemutatta neki Maigret-t.

– Semmi, asszonyom… A mai napon véletlenül a Majestic-ben dolgoztam, és megismerkedtem a férjével…

Arra a szóra, hogy férj, Charlotte ránézett Prosperre, és elnevette magát.

– Ő mondta, hogy össze vagyunk házasodva?

– Feltételeztem…

– Pedig nem!… Üljön le… Egyszerűen csak együtt élünk… Sőt, azt hiszem, sokkal inkább jó barátok vagyunk, mint bármi más…

Nem igaz, Prosper?… Olyan régen ismerjük egymást!… Jelzem, ha azt akarnám, hogy elvegyen… De én csak ismételgetem, mit változtatna ez a helyzeten?… Minden ismerősöm tudja, hogy táncosnő voltam, azután konzumnő a Côte d’Azurön… És ha nem kezdek el hízni, ma nem dolgoznék a Fontaine utcai mulató mosdójában… Mondd csak, Prosper… befizetted a rádiódíjat?

– Igen…

A rádió mezőgazdasági előadást jelentett be, és Charlotte elzárta a készüléket; észrevette, hogy kinyílt a pongyolája, és összetűzte egy biztosítótűvel. A tűzhelyen valami marhahús sült. Charlotte azon gondolkozott, terítsen-e. Prosper Donge nem tudta, mit csináljon, nem tudta, hová legyen.

– Talán bemehetnénk a szalonba… – javasolta.

– Elfelejted, hogy nem ég a tűz… Meg fogtok fagyni!… Ha négyszemközt akartok beszélni, felmehetek öltözködni… Meg kell hogy mondjam, felügyelő úr, mi ketten mintha bújócskát játszanánk… Amikor én hazajövök, ő elmegy… Amikor ő hazajön, hamarosan indulnom kell, és éppen csak annyi időnk van, hogy bekapjunk valamit együtt… Még a szabadságunkon is így van, mert majdnem sohasem esik egybe, annyira, hogy amikor Donge nem dolgozik, magának kell megfőznie az ebédjét… Iszik egy pohárkával?…Töltesz neki, Prosper?… Én felmegyek…

Maigret gyorsan közbeszólt.

– De nem, asszonyom… Maradjon, kérem… Én fogok elmenni… Képzelje, egy bűntény történt ma reggel a Majestic-ben… A… a barátjától néhány felvilágosítást akartam kérni, mivelhogy az alagsorban történt, olyan időpontban, amikor Donge úr majdnem egyedül volt ott.

Meg kellett erőltetnie magát, hogy folytassa ezt a kegyetlen játékot: Donge arca – valóban halhoz hasonlított-e, vagy inkább egy birkához? – annyi fájdalmas aggodalmat fejezett ki! Nyugodt akart maradni. Majdnem sikerült is neki. De micsoda lelki tusa árán?

Charlotte azonban nem sejtett semmit, és pálinkát töltött kis, aranyszegélyű poharakba.

– A személyzet körében történt? – kérdezte csodálkozva, de minden izgalom nélkül.

– Az alagsorban, de nem a személyzet körében… Ez a zavaró ebben az ügyben… Képzeljen el magának egy szállodai vendéget, egy luxusvendéget, aki a férjével, fiával, egy nevelőnővel és egy tanítónővel szállt meg a Majestic-ben… Egy olyan lakosztályban, amely több mint ezer frankba kerül naponta… De reggel hatkor megfojtják, nem a szobájában, hanem az alagsori öltözőben… A bűntényt minden valószínűség szerint ott követték el… Minek jött ez a nő az alagsorba?… Ki hívta oda, és hogyan?… Különösen egy olyan időben, amikor az ilyen emberek rendszerint még alszanak…

Nem sok történt: Charlotte összeráncolta a homlokát, mintha eszébe jutott volna valami, amit azonnal kivert a fejéből. Rövid pillantást vetett Prosperre, aki a kezét melengette a tűzhely felett. Nagyon fehér keze volt, szögletes, vörös szőrű ujjakkal.

Maigret azonban könyörtelenül folytatta:

– Nem lesz könnyű megállapítani, mit keresett ez a Mrs. Clark a pincehelyiségben…

Prosper visszatartotta lélegzetét, igyekezett közömbösnek látszani, mintha azt a viaszosvászon terítőt nézné, amely az asztalt takarja. A légyzümmögést is meg lehetett volna hallani.

Maigret mintha időt akarna adni Charlotte-nak arra, hogy legyőzze felindulását. Mert a nő megdermedt. Félig nyitott száján egy hang sem jött ki. Végül mégis megszólalt:

– Ó!…

Mit tehetett Maigret? Ez volt a foglalkozása! A kötelessége!

– Azon gondolkozom, nem ismerte-e…

– Én?

– Nem Mrs. Clark néven, amit csak mintegy hat éve hord, hanem Emilienne vagy inkább Mimi néven… Konzumnő volt Cannes-ban, abban az időben, amikor…

A szegény, kövér Charlotte! Milyen rossz színésznő volt! Ahogy a mennyezetet nézte, mintha az emlékezetében kutatott volna! És a szeme egészen ártatlan, túlságosan is ártatlan!

– Emilienne?… Mimi?… Nem! Nem emlékszem… Biztos benne, hogy volt Cannes-ban?

– Egy mulatóban, amit akkor Szép Csillagnak hívtak… éppen a Croisette mögött…

– Különös … Nem emlékszem semmilyen Mimire … És te, Prosper?…

A férfi éppen csak hogy meg nem fulladt. Miért kényszerítik, hogy beszéljen, amikor a torkát szorongatják?

– N … nem …

Látszólag semmi sem változott. A konyhában még mindig a kislakásoknak az a megnyugtató, jó szaga, amely mintha a falakból áradna, meg az aranyszínű hagymán sülő hús meghitt illata. A vörös négyszögekkel mintázott viaszosvászon az asztalon. Kalácsmorzsák. Mint a kövérségre hajlamos nők általában, Charlotte bizonyára magányos süteményorgiákat rendezett.

És a korallszínű selyemkombiné!

Váratlanul beütött a dráma. Pedig nem történt semmi pontosan megfogalmazható. Ha belép valaki, azt gondolja, hogy Donge-ék illedelmesen fogadják az egyik szomszédjukat.

Csakhogy senki sem merte többé kinyitni a száját. Szegény Prosper, akinek az arca ragyás volt a himlőtől, becsukta szürkéskék szemét, és a kályha előtt állva, annyira remegett, hogy attól lehetett tartani, hirtelen végigterül a konyha kőlapjain.

Maigret egy sóhajjal felemelkedett.

– Elnézést kérek, hogy zavartam önöket… Ideje, hogy…

– Kinyitom önnek az ajtót… – szólt gyorsan Charlotte. – Különben is ideje, hogy felöltözzem… Tízkor ott kell lennem, és este csak óránként van autóbusz… Úgyhogy…

– Jó estét, Donge…

– Jó es…

Talán végigmondta, de nem lehetett hallani. Maigret odakünn megragadta a kerékpárját. Az ajtó bezárult. Majdnem benézett a kulcslyukon, de valaki jött az utcán lefelé, és nem akarta, hogy rajtakapják, amint leskelődik.

Fékezett, végig a lejtőn, megállt egy kocsma előtt.

– Legyenek szívesek, őrizzék meg nekem ezt a biciklit. Holnap reggel elküldök érte.

Ivott valamit, és megállt a saint-cloud-i hídnál, hogy megvárja az autóbuszt. Lucas már egy órája telefonált jobbra-balra anélkül, hogy el tudta volna érni a főnökét.

III. CHARLOTTE A PELIKÁNBAN

– Végre itt vagy, Maigret úr. A felügyelő, ahogy megállt Richard-Lenoir körúti lakása küszöbén, nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjék, nem azért, mert a felesége Maigret úrnak nevezte, ami gyakran megtörtént, ha tréfálkozott, hanem, mert a meleg levegő, ami az arcába csapódott, arra emlékeztette…

Távol volt Saint-Cloud-tól, és egészen más légkörben élt, mint Donge és élettársa… Ennek ellenére, amikor hazajött, Maigret-né éppen varrt, ha nem is a konyhában, de az ebédlőben, a lábát nem a sütőbe tette, hanem az alacsony kályhára, és Maigret megesküdött volna, hogy ebben a lakásban is találna valahol kalácsmaradékokat…

A kerek asztal fölött csillár. A nagy, öblös levesestál, borosüveg, vizesüveg, asztalkendők ezüstkarikákban. A konyhából beáramló szag éppen olyan volt, mint annak a sülő húsnak a szaga ott…

– Már háromszor telefonáltak…

– A Házból?

Mert ő és munkatársai így hívták a bűnügyi rendőrséget.

Megkönnyebbült sóhajjal vette le a kabátját, egy percig a kályha felett melengette a kezét, és eszébe jutott, hogy nem sokkal ezelőtt Prosper Donge ugyanezt tette. Azután felemelte a hallgatót, és tárcsázott.

– Ön az, főnök? – kérdezte a vonal másik végén a jó Lucas hangja. – Minden rendben?… Nincs semmi újabb?… Én viszont szeretnék önnel közölni néhány apróságot, és ezért maradtam… Először is, ami a tanítónőt illeti… Janvier követte a Majestic bejáratától… Tudja, mit mond róla Janvier?… Azt állítja, hogy a hazájában biztosan nem tanítónő, hanem gengszter… Halló!… Elmondom röviden, mi történt… Nem sokkal azután, hogy önnel beszélt, elhagyta a hotelt… Ahelyett, hogy beült volna a taxiba, amit a kocsiirányító hívott oda, beugrott egy üres taxiba, és Janvier alig tudta szemmel tartani…

– A Nagy- Körúton lerohant a metróba… Azután a trükk az átjáró házzal… Janvier nem vesztette szem elől, és így elérkezett a lyoni pályaudvarra… Attól félt, hogy a leány vonatra száll, mert nem volt nála elég pénz…

– A négyes vágányon indulásra készen állt a római expressz… Még mintegy tíz perc volt hátra… Ellen Darroman benézett minden vadonba… Amikor mérgesen visszafordult, egy magas, elegáns alak érkezett egy útitáskával…

– Oswald J. Clark – szólt Maigret, aki, miközben Lucast hallgatta, szórakozottan a feleségét nézte. – Hát persze, figyelmeztetni akarta…

– Janvier szerint inkább viselkedtek úgy, mint két jó barát, és nem mint főnök és alkalmazottja… Látta Clarkot?… Magas, sovány fickó, nagyon karcsú, az arca olyan egészséges és nyílt, mint egy baseball játékosé… Fel-alá jártak a peronon, és vitatkoztak, mintha Clark habozott volna, hogy mindennek ellenére ne utazzék-e el… Amikor a vonat elindult, még nem határozott véglegesen, mert olyan mozdulatot tett, mintha fel akart volna ugrani a lépcsőre…

– Végül kimentek a pályaudvarról… Odahívtak egy taxit. Néhány perccel később befutottak az amerikai nagykövetségre, a Gábriel sugárútra…

– Azután a Friedland sugárútra mentek, egy amerikai tanácsadó ügyvédhez, egy solicitorhoz, ahogy ők mondják…

– A solicitor telefonált a vizsgálóbírónak, és háromnegyed órával később mindhárman megérkeztek az Igazságügyi Palotába, és azonnal bevezették őket a bíró szobájába…

– Hogy ott mi történt, nem tudom, de a bíró arra kéri önt, hívja fel, mihelyt megérkezik… Úgy látszik, nagyon sürgős…

– Hogy befejezzem Janvier jelentését, a három szóban forgó személy, miután elhagyta az Igazságügyi Palotát, az orvostani intézetbe vitette magát, hogy hivatalosan agnoszkálják a halottat… Végül visszatértek a Majestic-be, és Clark két whiskyt ivott a bárban a solicitor társaságában, mialatt a kisasszony felment a szobájába…

– Ez minden, főnök… A bírónak, úgy látszik, sürgős, hogy beszéljen önnel… Hány óra van?… Nyolc óráig a lakásán tartózkodik: Turbigo 25–62 … Azután a barátainál vacsorázik, megadta a telefonszámot… Várjon… Galvani 47–53 …

– Nincs már szüksége rám, főnök?… Jó éjszakát… Torrence van szolgálatban ma éjszaka…

– Behozhatom a levest? – kérdezte Maigret-né sóhajtva, és lerázta ruhájáról a cérnaszálakat.

– Készítsd elő a szmokingomat…

Minthogy nyolc óra elmúlt, a Galvani 47–53-at hívta. Egy fiatal ügyészhelyettes száma volt. A szobalány vette fel a kagylót, és Maigret villák csörgését és vidám hangok lármáját hallotta.

– Hívom a bírót… Ki keresi?… Maigret felügyelő?…

A hálószoba nyitott ajtaján át Maigret a tükrös szekrényt látta és a feleségét, amint előveszi a szmokingot.

– Ön az, felügyelő úr?… Hm… Hm… ön, ugyebár, nem beszél angolul?… Halló!… Ne bontson!… Gondoltam… Azt akartam önnek mondani… Hm… Erről az ügyről van szó, persze… Azt hiszem, jobb volna, ha nem foglalkozna vele… Vagyis nem közvetlenül – legalábbis nem M. Clarkkal és a személyzetével…

Bizonytalan mosoly lebegett Maigret ajkán…

– Mister Clark ma délután eljött hozzám a tanítónővel… Elég fontos személyiség, kitűnő kapcsolatai vannak… Mielőtt felkeresett volna, telefonáltak az amerikai követségről, és a legjobb információkat adták róla… Érti, ugye?… Ilyen körülmények között kerülni kell a baklövéseket… Mister Clark a solicitor-jával jött, és ragaszkodott hozzá, hogy jegyzőkönyvbe vegyem a nyilatkozatát… Halló! Még ott van a telefonnál, felügyelő úr?…

– Hát persze, bíró úr! Hallgatom…

A háttérben a villák csörgése. A beszélgetés megszűnt. Az ügyészhelyettes vendégei bizonyára figyelemmel hallgatták a bíró monológját.

– Néhány szóban tájékoztatom… A titkárom holnap reggel közölheti önnel a nyilatkozat szövegét… Mister Clarknak valóban Rómába kellett utaznia, azután más fővárosokba, ahová üzleti ügyei hívják… Egy idő óta Miss Ellen Darroman vőlegénye …

– Bocsánat, bíró úr. Vőlegényt mondott? Azt hittem, Mister Clark nős volt…

– Persze! Persze! Ennek ellenére rövidesen válni készült… A felesége még nem tudott róla… Tehát mondhatjuk, hogy vőlegény…

Felhasználta azt a római utat…

– Hogy előbb Párizsban töltsön egy éjszakát Miss Darromannal…

– Úgy van. De nincs igaza, felügyelő úr, hogy ilyen ironikus hangot használ. Clark igen jó benyomást tett rám. Az ő hazájának erkölcsei nem egészen olyanok, mint a mieink, és a házasság ott… Röviden, spontán megmondta nekem, mivel töltötte az éjszakát… Távollétében mindenesetre továbbítottam az információt Ducuing felügyelőnek, ellenőrzés céljából, de meg vagyok róla győződve, hogy Clark nem hazudott nekem… Ilyen körülmények között nem volna szerencsés, ha …

Ami valójában azt jelentette:

„Társaságbeli emberrel állunk szemben, akit az Egyesült Államok nagykövetsége oltalmaz. Ilyen körülmények között ne avatkozzék a dologba, mert esetleg nem tanúsít elég tapintatot, és megsérti Mister Clarkot. Foglalkozzék az alagsori emberekkel, a szolgákkal és a többivel. Ami azonban a gyárost illeti, én magam tárgyalok majd vele!”

– Megértettem, bíró úr! Tiszteletem, bíró úr…

És a felesége felé fordulva:

– Tálalhatsz, Maigret-né asszonyság!

Néhány perc múlva éjfél. Az Igazságügyi Palota hatalmas folyosója üres volt és homályos, mintha valami poros köd áradt volna el rajta.

És Maigret ritkán hordott lakkcipője úgy csikorgott, mint valami első áldozóé.

Szobájában először megpiszkálta a tüzet, és megmelegítette a kezét, azután, pipával a szájában, kinyitotta a nyomozók szobájának ajtaját.

Ott találta Ducuing-t, amint éppen valami történetet mesélt Torrence-nak; mulatságos lehetett, mert a két férfinak nagyon jó kedve volt.

– Mi van, öregfiúk?

És Maigret leült a tinta áztatta asztal egyik sarkára, és a földre rázta pipája hamuját. Itt az ember elhagyhatta magát, és hátratolhatta kalapját a tarkójára. A két nyomozó sört hozatott a Dauphine Söröző-ből, és a felügyelő megelégedéssel állapította meg, hogy nem feledkeztek meg róla.

– Tudja, főnök, ez a Clark nagyon furcsa egy alak. Elmentem megnézni a Majestic bárjába, hogy saját szememmel lássam, hogy eszembe véssem a személyleírását… Ahogy így elnéztem, az volt az érzésem, üzleti ügyekben éppúgy, mint a magánéletben, elég nehéz ember lehet… Most pedig, hogy tudom, mit csinált az elmúlt éjszaka, biztosíthatom róla, valóságos kölyök…

Torrence nem tudott ellenállni annak, hogy rápillantson a felügyelő ragyogó fehér, két gyönggyel díszített mellényére; elég ritkán látták ilyen öltözékben.

– Hallgassa csak meg… Először a kisasszonnyal együtt egy tizenkét frankos kis vendéglőben vacsoráztak a Lepic utcában… El tudja képzelni?… A tulajdonos felfigyelt rájuk, mert nemigen rendelnek nála valódi pezsgőt… Azután azt kérdezték, hol vannak falovak… Nem tudták jól megértetni magukat…

Végül a mutatványosbódékhoz küldték őket…

– Itt is megtaláltam a nyomukat… Nem tudom, felszálltak-e a falovakra, de nagyon valószínű… Célba lőttek, ezt biztosan tudom, mert Clark több mint száz frankot hagyott ott, ami eléggé meglepte a jóasszonyt…

– El tudja képzelni, hogyan viselkedtek… Kart karba öltve, a tömegben, mint két ifjú szerelmes… De jól fogóddzék meg… Most jön a java… Ismeri az Acélkarú Eugène barakkját? … A mutatvány végen Eugène kihívta a tömeget… Valami óriás van most nála, egy birkózó… Nahát, a mi Clarkunk kiállt vele… Levetkőzött egy koszos függöny mögött, és jól odasózott annak a kolosszusnak… A kisasszony bizonyára tapsolt a tömegben, az első sorban… Az emberek, úgy látszik, felkiabáltak neki:

„Rajta, te angol! … Harapd le az orrát!…”

– Minekutána szerelmeseink elmentek táncolni a Moulin de la Galette-be… Három óra tájt a Coupole-ban vannak, sült virslit esznek, és gondolom, azután illedelmesen alukálni mentek…

– A Sasfiók Szálló-nak nincs portása, csak éjjeliőre; egy fülkében alszik, és meghúzza a kapuzsinórt anélkül, hogy sokat törődne vele, ki megy be… Emlékszik rá, hogy angol beszédet hallott reggel négy óra felé… Azt állítja, nem ment ki senki…

– Így volt! Ha tekintetbe vesszük, hogy olyan emberekről van szó, akik a Majestic-ben szálltak meg, elég különös éjszakai szórakozás, nem gondolja?

Maigret nem mondott sem igent, sem nemet, megnézte a karóráját, amelyet csak ünnepélyes alkalmakkor viselt (esküvőjének huszadik évfordulójára kapta ajándékba), és leszállt az asztalról, amelyet szék gyanánt használt.

– Jó éjszakát, gyerekek…

Már az ajtónál volt, amikor visszajött, és kiitta maradék sörét. Két- vagy háromszáz métert kellett gyalogolnia, míg taxit talált.

– Fontaine utca…

Éjfél után egy óra volt. Javában folyt a mulatság a montmartre-i éjszakában. Egy néger fogadta a Pelikán küszöbén, és kényszerítette, hogy a kalapját és kabátját letegye a ruhatárban. Amikor belépett a terembe, amelyben tarka vattagolyók és szerpentinek szálldostak a levegőben, egy kissé támolygott, mint egy olyan ember, aki nem érzi egészen jól magát.

– Egy asztalt a parkett mellett?… Erre, kérem! … Egyedül van?…

Majdnem odaszólt a főpincérnek, aki nem ismerte meg:

– Hülye!

A bárpincér azonban azonnal észrevette, és már suttogott is annak a két konzumnőnek a fülébe, akik a mahagóni bárpultra könyököltek.

Maigret helyet foglalt, mint egy vendég, és mivel nem ihatott sört, konyakot rendelt szódával. Tíz perc sem telt el, és a tulajdonos, akit riasztottak, leült vele szemben.

– Remélem, semmi kellemetlenség, felügyelő úr… Tudja, hogy mindig betartottam az előírásokat…

Kereste a teremben azt az embert, aki oka lehet ennek a váratlan rendőrségi látogatásnak.

– Semmi… – válaszolt Maigret. – Szórakozni támadt kedvem…

Kihúzta pipáját a zsebéből, a tulajdonos pillantásából megértette, hogy ez itt nem volna helyénvaló, és sóhajtva visszatette.

– Ha bármi felvilágosításra van szüksége… – mormogta a másik, és hunyorított az egyik szemével…De ismerem minden alkalmazottamat… Nem hiszem, hogy volna itt most valaki, aki érdekelhetné önt… Ami a vendégeket illeti, látja… Csak ami lenni szokott… Külföldiek, vidékiek… Nézze! Az ott, Léával, egy képviselő…

Maigret felkelt, és súlyosan elindult a lépcső felé, amely a mosdókhoz vezetett. Az alagsorban nagyon világos helyiséget talált, amelynek falait, kékes majolika borította. Telefonfülkék lakkozott mahagóniból. Tükrök. És egy hosszú asztalon felszerelés, fésűk, kefék, manikűrkészlet, minden elképzelhető árnyalatú púder, rúzs stb.

– Egy katasztrófa táncolni ezzel a férfival! Adj egy pár harisnyát, Charlotte…

Kis asszonyka ült estélyi ruhában egy széken, és már letolta az egyik harisnyáját. Magasra felhúzott ruhában meztelen lábát nézegette, mialatt Charlotte egy fiókban kotorászott.

– Még mindig 44-es gyerekszámot hordasz?

– Jó lesz!… Add ide!… Ha egy pacák nem tud táncolni, legalább…

Meglátta Maigret-t a tükörben, és tovább húzta az új harisnyáját; időről időre rápillantott. Charlotte, amint visszafordult, szintén észrevette a felügyelőt, és elsápadt.

– Ó! Maga az…

Nevetni próbált. Nem volt már ugyanaz az asszony, aki a sütőbe tette a lábát, és teleette magát süteménnyel, ott, a saint-cloud-i kis házban.

Szőke haját olyan gondosan megfésülte, hogy a hullámai mozdulatlannak látszottak. A bőre rózsaszín. Nagyon egyszerű, fekete selyemruha hangsúlyozta ki lágy idomait, és felette Charlotte egy pici kis csipkekötényt hordott, amilyeneket ma már csak a szubretteken látni színpadon.

– Megfizetem a többivel, Charlotte…

– Rendben van …

A kis asszonyka megértette, hogy a látogató csak a távozására vár, felhúzta cipőjét, és a fenti terem felé igyekezett.

Ami Charlotte-ot illeti, először úgy tett, mintha a toalett felszerelést rakosgatná, végül mégis megkérdezte:

– Mit akar tőlem?

Maigret nem válaszolt. Leült a székre, amelyen előzőleg az a fiatalasszony húzta fel az új harisnyáját. Felhasználta alagsori tartózkodását arra, hogy megtömje a pipáját, lassan, aprólékos gonddal.

– Téved, ha azt hiszi, tudok valamit…

Nem különös, hogy a békés természetű asszonyok árulják el legjobban izgatottságukat? – Charlotte nyugodt szeretett volna maradni, de nem tudta megakadályozni, hogy az arcát elborítsa a pirosság, sem azt, hogy a keze annyira remegjen, hogy elejtsen egy körömráspolyt.

– Megértettem, az előbb, otthon, abból, ahogy rám nézett, hogy azt képzeli…

– Maga természetesen sohasem ismert egy Mimi nevű táncosnőt vagy konzumnőt, igaz?

– Soha!

– Pedig maga hosszú ideig konzumnő volt Cannes-ban… Egy időben ezzel a Mimivel…

– Nem csak egy mulató van Cannes-ban, és az ember nem ismer mindenkit…

– De a Szép Csillag-ban volt?

– Hát aztán?

– Semmi… Csak azért jöttem, hogy egy kicsit elbeszélgessek magával…

Jó öt percig hallgattak, mert lejött egy vendég, megmosta a kezét, megfésülködött, aztán törlőruhát kért, hogy leporolja lakkcipőjét. Amikor végül otthagyott egy ötfrankost a csészealjban, a felügyelő folytatta:

– Nagyon szimpatikusnak találom Prosper Donge-ot… Fogadok, a legjobb ember a világon…

– Hát még, ha ismerné! – kiáltotta Charlotte lelkesen.

– Szomorú gyermekkora volt, és úgy látszik, mindig küzdenie kellett, hogy…

– És ha azt mondanám önnek, hogy még elemi iskolát sem végzett, és hogy mindazt, amit tud, egészen egyedül tanulta?… Ha körülnézne a teakonyhájában, olyan könyveket találna, amilyeneket magunkfajta ember sohasem olvas… Mindig szeretett művelődni… Az volt az álma…

Hirtelen elhallgatott, nyugalmat erőltetett magára.

– Nem szólt a telefon?

– Dehogyis…

– Mit is mondtam?

– Az volt az álma…

– Hát jó. Hiszen semmi titkolnivaló sincs benne. Szerette volna, ha fia van, csinál belőle valakit… Szegénynek nem volt szerencséje velem, mivel az operációm óta nem lehet többé gyermekem…

– Ismeri Jean Ramuelt?

– Nem! Tudom, hogy ő a felíró, és hogy beteg, ez minden. Prosper keveset mesél nekem a Majestic-ről… Nem olyan, mint én, aki mindent elbeszélek neki, ami itt történik…

Most, hogy megnyugtatta, Maigret egy egészen kicsit előbbre akart jutni.

– Látja, ami annyira meglepett, az, hogy… nem volna szabad megmondanom… nyomozási titok… De biztos vagyok benne, hogy közöttünk marad… Képzelje csak, hogy azt a revolvert, amelyet ennek a Mistress Clarknak a retiküljében találtak, előző este vásárolták egy fegyverkereskedőnél… Maga nem találja ezt különösnek?… Ez a gazdag, férjes asszony, családanya, aki New Yorkból érkezik, a Champs-Élysées egyik luxushoteljében száll meg, és hirtelen szükségét érzi annak, hogy revolvert vásároljon… És ne felejtse el, hogy nem egy csinos kis női revolverről van szó, hanem komoly fegyverről…

Kerülte Charlotte pillantását, szemét a cipője fényes hegyére meresztette, mintha azon csodálkozna, hogy olyan elegánsan van öltözve:

– Ha az ember megállapítja, hogy ugyanez az asszony néhány órával később egy cselédlépcsőn leoson a szálloda alagsorába… Nem gondolhat másra, mint hogy randevúja van… És nem juthat más következtetésre, mint hogy erre a randevúra készülve vásárolta a fegyvert… Azután tételezze fel, hogy ennek az asszonynak, aki ilyen előkelő környezetbe került, valaha viharos múltja volt, és hogy ennek a múltnak egyik tanúja zsarolni próbálta… Nem tudja, élt-e Ramuel a Côte d’Azurön… És egy bizonyos táncos, akit Zebiónak hívnak?…

– Nem ismerem.

Anélkül, hogy ránézett volna, Maigret tudta, Charlotte azon a ponton van, hogy elsírja magát.

– Még valaki van, az éjjeli portás, aki megölhette volna, mert reggeli hat óra felé lement az alagsorba. – Prosper Donge hallotta a lépteit a személyzeti lépcsőn… Nem is szólva arról, hogy bármelyik emeleti pincér… Igazán sajnálom, hogy nem ismerte Mimit Cannes-ban… Megmondhatta volna nekem, kikkel érintkezett abban az időben… Egye fene!… Jobban szeretném, ha nem kellene lemennem Cannes-ba… És nagyon rossz volna, ha nem találnék ott senkit, aki ismerte Mimit…

Felkelt, kiürítette a pipáját, a zsebében kotorászott, hogy aprópénzt tegyen a csészealjra.

– Csak nem sért meg! – tiltakozott Charlotte.

– Jó éjszakát… Vajon hánykor van vonat?…

Alig ért a terembe, kifizette fogyasztását, átsietett a szemközti bárba, ahová a negyed mulatóinak alkalmazottai jártak.

– A telefont, kérem…

Felhívta a központot.

– Itt a bűnügyi rendőrség. A Pelikán-ból valószínűleg kérni fognak egy cannes-i számot. Ne siessenek a kapcsolással… Várjanak meg engem…

Taxiba ugrott. Besietett a telefonközpontba, bemutatkozott az éjszakai szolgálatvezetőnek.

– Adjon egy lehallgató asztalt… Kérték Cannes-t?

– Egy perce… Megkerestem, kié a szám… A Művészsöröző-é, amely egész éjjel nyitva van… Kapcsolhatom…

Maigret feltette a fejhallgatót, és várt. A telefonosnők, szintén fejhallgatóval, kíváncsian nézték.

– Kapcsoljuk a 18–43-at, Cannes-ban, kisasszony…

– Köszönöm… Halló! Művészsöröző?… Ki van a készüléknél?… Te vagy az, Jean?… Itt Charlotte… De igen!… Charlotte, a Szép Csillag-ból!… Várj. Becsukom az ajtót… Mintha volna ott valaki…

Hallották, hogy beszél valakihez, valószínűleg egy vendéghez. Azután ajtócsukás zaja.

– Ide figyelj, kedves Jean… Nagyon fontos… Majd megmagyarázom levélben… Vagy inkább nem! Nagyon veszélyes… Majd meglátogatlak, ha mindennek vége lesz… Gigi még ott van?… Hogyan?… Semmit sem változott… Feltétlenül mondd meg neki, hogy ha Mimiről érdeklődnek nála… Emlékszel rá?… Nem! Te akkor még nem voltál ott… Egyszóval, bármit kérdeznek tőle Mimiről… Igen! Nem tud semmit!… Főként ne beszéljen Prosperről…

– Micsoda Prosperről? – kérdezte Jean hangja a vonal másik végén.

– Ne törődj vele… Nem tud semmiféle Prosperről, érted?… Sem Mimiről… Halló!… Ne bontson!… Ki van a vonalban?…

Maigret kitalálta, hogy Charlotte megijedt, eszébe jutott, hátha hallgatják, amit mond.

– Megértetted, kedves Jean?… Számíthatok rád?… Abbahagyom, mert van valaki…

Maigret is levette a hallgatót, megint meggyújtotta kialudt pipáját.

– Megtudta, amit akart? – kérdezte a szolgálatvezető.

– Igen… Kapcsolja nekem a lyoni pályaudvart… Tudnom kell, mikor van vonat Cannes-ba… Feltéve, hogy…

Rosszkedvűen nézegette a szmokingját. Feltéve, hogy van ideje…

– Halló!.. Mit mond?… Négy óra tizenhét?… És déli kettőkor érkezem? … Köszönöm…

Csak éppen annyi ideje volt, hogy felugorjék a Richard-Lenoir körútra, és nevessen azon, milyen haragos Maigret-né.

– Az öltönyömet, gyorsan… Egy inget… Zoknit…

Négy óra tizenhétkor a Côte d’Azurre induló vonaton ült, szemben egy hölggyel, aki egy szörnyű pincsikutyát tartott az ölében, és ferdén nézett Maigret-re: minden bizonnyal azzal gyanúsította, hogy nem szereti az állatokat.

Ugyanabban az időben Charlotte, mint minden éjszaka, taxiba ült. Ez a kocsi főként a Pelikán vendégeit szállította, és ingyen hazavitte Charlotte-ot…

Ötkor Prosper Donge egy ajtó csapódását hallotta, a motor búgását, a kulcsot a zárban.

De nem hallotta a gáz szokásos „Pfffttt”-jét a konyhában. Charlotte meg sem állt a földszinten, felrohant a lépcsőn, belökte az ajtót, és így kiáltott:

– Prosper!… Idefigyelj! Ne tégy úgy, mintha aludnál… A felügyelő…

Mielőtt hozzákezdhetett volna a történethez, ki kellett kapcsolnia a melltartó gombját, és lehúznia a fűzőjét, úgyhogy megráncosodott a harisnyája.

– Komolyan kell tárgyalnunk egymással! De kelj már fel!… Azt hiszed, lehet beszélni egy férfival, aki fekszik?…

IV. GIGI ÉS A KARNEVÁL

Maigret-nek három óra hosszat az a kellemetlen érzése volt, hogy valami senkiföldjén gázol, a valóság és az álom között. Ő lett volna a hibás? Lyonig – és még tovább is –, talán egészen Montélimarig a vonat mintegy ködbarlangban robogott. A kutyás nő, szemben a felügyelővel, nem hagyta el a helyét, és sehol egy üres fülke.

Maigret nem tudott kényelembe helyezkedni. Nagyon meleg volt. Ha lehúzta az ablakot, hideg lett. Ezért elment az étkezőkocsiba, és hogy erőre kapjon, összevissza ivott mindent, először kávét, azután konyakot, azután sört.

Tizenegy óra felé émelyegni kezdett. Azt gondolta, jobban lesz, ha eszik valamit, és sonkás rántottát rendelt, ami éppúgy nem ízlett, mint a többi.

Egyszóval, megérezte, hogy nem aludt az éjszaka, hogy hosszú órákat töltött a vonaton; dühös volt. Marseille után elaludt a fülke sarkában, nyitott szájjal, és amikor azt hallotta: „Cannes”, egészen bódultan ugrott fel a helyéről.

Mindenütt mimózák, ragyogó, szinte júliusi napfényben. Mimózák a mozdonyokon, a vagonokon, a pályaudvar vasoszlopain! És hogy tolongtak ezek a világos ruhás utasok, ezek a fehér nadrágos férfiak!…

Tucatjával szálltak ki egy sínautóbuszból, egyforma sapkákkal és rézhangszerekkel a karjukon. Alighogy elhagyta a pályaudvart, egy másik zenekarba botlott; a levegő megtelt átható hangokkal.

A fény, a dallamok, a színek orgiája. Mindenütt zászlók, lobogók, és főként mindenütt sárga mimózák, amelyeknek édes illata az egész várost elárasztotta.

– Elnézést, uram – szólított meg egy rendőrt, aki szintén ünnepélyes arcot vágott –, meg tudná nekem mondani, mi történik itt?

Úgy nézett rá, mintha a holdból pottyant volna ide.

– Hát a nagy Virágkorzó!

Fúvószenekarok haladtak az utcákon a tenger felé, ami néha feltűnt pasztellkéken valamelyik utca végén.

Később emlékezett egy Pierrette-nek öltözött kislányra, akit az anyja sietősen húzott a kezénél fogva, bizonyára azért, hogy jó helyet kapjanak a Korzón. Nem lett volna benne semmi különös, ha a kislány nem hordott volna egy szörnyű, vörös arcú, hosszú orrú álarcot, lelógó, kínai bajusszal. Kövér kis lába meg csak tipegett, tipegett…

Nem volt szükség arra, hogy megkérdezze, merre menjen. Mihelyt elért a Croisette-re, egy csöndes utcán át cégtáblát pillantott meg: Művészsöröző. Távolabb egy ajtó: Szálloda. Azonnal megértette, milyen jellegű szállodáról van szó.

Belépett. Négy, feketébe öltözött vendég – fehér mellényben, merev nyakkendővel – alsózott, addig is, amíg mint a kaszinó krupiéi, megkezdhetik munkájukat. Az ablak mellett egy leány káposztát evett. A pincér az asztalokat törülte. Egy fiatalember, aki a tulajdonosnak látszott, újságot olvasott a pult mögött. És kívülről, távolról, közelről, mindenünnen a zenekarok hangja, és mintha a mimóza szaga volna, a tömeg által felvert por, kiáltások, dudálás…

– Egy sört! – dörmögte Maigret, és végre megszabadult nehéz kabátjától.

Zavarta, hogy olyan sötét ruhában van, mint a krupiék. Mihelyt belépett, ő és a tulajdonos egymásra pillantottak.

– Mondja csak, Jean úr…

És Jean úr természetesen ezt gondolta: Biztosan hekus…

– Régen a magáé ez a söröző?

– Már majdnem három éve, hogy megvettem… Miért?

– És azelőtt?

– Hát, ha annyira érdekli magát… bárpincér voltam a Béke Kávéházban, Monte-Carlóban…

Alig száz méter távolságban, a Croisette egész hosszában, ott álltak egymás mellett a nagyszállók: Carlton, Miramar, Martinez és a többiek…

Világos, hogy a Művészsöröző egy kissé a kulisszája volt ennek az elegáns világnak, mint egyébként az egész utca: mosodák, fodrászüzletek, kocsmák sofőrök számára – kisiparosok a luxusszállók árnyékában.

– A söröző egész éjszaka nyitva van, ugye?

– Igen, egész éjszaka…

Nem a gazdag vendégek számára, természetesen, hanem a kaszinó, a szállodák személyzete, a táncosnők, konzumnők, küldöncök, vendég-felhajtók, mindenféle közvetítők, selyemfiúk, valamint azok számára, akik tippeket árulnak lóversenyeken, vagy vendégeket toboroznak a mulatóknak.

– Szüksége van még rám? – kérdezte Jean úr elég szárazon.

– Szeretném, ha megmondaná, hol találok egy bizonyos Gigit?…

– Gigit?… Nem ismerem…

A nő, aki káposztát evett, fáradt szemmel figyelte őket. A krupiék felkeltek, mert három óra felé járt.

– Mondja csak, Jean úr… Sohasem voltak kellemetlenségei hazárdjátékok vagy valami hasonló miatt?…

– Mit érdekli ez magát?

– Azért kérdezem, mert ha már volt büntetve, az ügy sokkal súlyosabbá válik… Charlotte nagyon kedves… Telefonál a barátainak, hogy szívességet kérjen tőlük, de elfelejti megmondani, miről van szó… Viszont, ha az ember egy ilyen üzemet tart fenn, mint a magáé, és ha már voltak apróbb kellemetlenségei, általában nem szeret semmibe belekeveredni… Jó! Hát akkor telefonálok az erkölcsrendészetre, azt hiszem, meg fogják tudni mondani nekem, hol találom Gigit… Van érméje?

Felkelt, elindult a telefonfülke felé.

– Bocsánat! Ön azt mondta, belekeveredni… Súlyos ügy?

– Igen, gyilkosságról van szó… Ha a bűnügyi nyomozócsoport egyik felügyelője külön ezért lejön Párizsból, gondolhatja…

– Egy perc, felügyelő úr… Feltétlenül látni akarja Gigit?

– Több mint ezer kilométert tettem meg ezért…

– Jöjjön! De figyelmeztetem, nem sokat fog megtudni tőle… Ismeri?… Háromnaponként két napig teljesen használhatatlan… Vagyis, amikor kábítószerhez jut, érti?… Csakhogy, tegnap…

– Tegnap, mintegy véletlenül, Charlotte telefonja után, hozzájutott, nem igaz? Vezessen hozzá!

– Erre!… Van egy szobája valahol a városban, de az éjszaka már nem tudott járni…

Ajtó nyílt a szálloda lépcsőjére. A tulajdonos egy szobára mutatott a félemeleten.

– Keresnek, Gigi! – kiáltotta.

És megvárta a lépcsőn, amíg Maigret becsukta maga mögött az ajtót. Azután vállat vont, és visszament a pulthoz; mindamellett kissé nyugtalanul vette kezébe az újságot.

A zárt függönyök csak valami világos ködöt bocsátottak át. A szoba rendetlen. A vaságyon egy nő feküdt, egészen felöltözve, a haja szétbomlott, az arca a párnába fúrva. Lepedékes hangon kérdezte:

– …ki az?

Azután megjelent egy szem, egy nagyon sötét szem.

– …már itt vagy?…

Beesett arc, és sárga, mint a viasz. Gigi sovány volt, kiálltak a csontjai, a bőre sötét és ráncos, mint az aszalt szilváé.

– …ny óra? …Nem vetkőzöl le?…

Könyökére támaszkodott, hogy egy korty vizet igyék, Maigret-t nézte, és erőlködött, hogy visszanyerje öntudatát. Látva, hogy a felügyelő komolyan ül egy széken, az ágy fejénél, megkérdezte:

– Te vagy a doktor?…

– Mit mondott magának Jean úr az éjszaka?

– Jean?… Derék pasas ez a Jean… Adott nekem… De mi köze hozzá?

– Kokaint adott neked, tudom… Maradj nyugton… És Mimiről beszélt neked és Prosperről…

Még mindig harsogtak odakünn a zenekarok, közeledtek és távolodtak, és ez az unalmas mimózaszag!

– A kedves Prosper!…

Gigi mintha álomban beszélt volna. A hanghordozása néha egészen gyermekes. Azután hirtelen megráncosodott a szempillája, redős lett a homloka, mintha éles fájdalom hasított volna belé. A szája lepedékes volt.

– Nincs egy kis kokód, mondd?

Megint kokaint szeretett volna. És Maigret-nek az a kellemetlen érzése támadt, hogy egy delíriumos betegből szedi ki a titkát.

– Te, ugye, szeretted Prospert?

– Nem olyan, mint a többi… Túl jó… Nem olyan nőbe kellett volna beleesnie, mint Mimi, de ez mindig így van… Ismerted?

Csak rajta! Még egy kis erőfeszítés! Végül is nem ez volt-e Maigret szerepe?

– Amikor a Miramar-ban volt, ugye? … Hárman táncoltatok a Szép Csillag-ban… Mimi, Charlotte és te…

Komolyan dadogta:

– Ne mond-jon sem-mi rosszat Charlotte-ról… Jó lány… És szerelmes volt Prosperbe… Ha rám hallgat ez a fiú…

– Gondolom, a sörözőben találkoztak, szabad idejükben… Prosper a Mimi szeretője volt…

– Egészen belehülyült, annyira szerette… Szegény Prosper!… És azután, amikor Miminek…

Hirtelen kiegyenesedett, és gyanakodva mondta:

– Maga igazán a barátja Prospernek?

– Amikor Miminek gyereke lett, akkor?…

– Ki mondta ezt magának? Csak nekem írta meg… De nem így kezdődött…

A zenére figyelt, ami megint közeledőben volt.

– Mi ez?

– Semmi…

Felvirágozott kocsik vonultak végig a Croisette-en; az indulást ágyúlövések jelezték. Ragyogó napsütés, sima tenger, motorcsónakok, amelyek köröket rajzoltak a vízre, és kis vitorlások, amint kecsesen oldalt dőltek…

– Igazán nincs egy kis kokód?… Menj le, és kérj Jeantól…

– Előbb ment el az amerikaival.

– Prosper mondta neked?… Adj még egy pohár vizet, ha rendes pacák vagy… Egy jenki, akivel a Szép Csillag-ban találkozott, és aki beleszeretett… Magával vitte Deauville-be, azután Biarritzba… El kell ismerni, Mimi értett ahhoz, hogy… Nem volt olyan, mint mi… Charlotte még mindig a Pelikán-ban dolgozik?… Én pedig…

Nevetett, durva nevetéssel, miközben kilátszottak csúnya fogai.

– Egyszer csak azt írta, hogy gyereke lesz, és hogy úgy intézte a dolgot, hogy elhitesse az amerikaival, tőle van… Hogy is hívták?… Oswald. Azután később azt írta, hogy majdnem rosszul sült el a dolog, mert a baba vörös, mint a répa… Képzeld el!… Nem akartam, hogy megmondják Prospernek…

A két pohár víz hatása volt-e, amit megivott? Egymás után kitette lábait az ágyból – hosszú, vékony lábait, amelyek bizonyára nem vonzották a férfiak tekintetét. Amikor állt, kiderült, hogy nagyon magas és sovány, mint egy csontváz. Milyen sokáig kellett ácsorognia a sötét utcákon, vagy álmodoznia egy asztalka mellett, amíg horogra akadt valaki!

A tekintete értelmesebb lett. Tetőtől talpig végigmérte Maigret-t.

– A rendőrségtől vagy, mi?

Elöntötte a méreg. De maradt még valami homály az emlékezetében; erőlködött, hogy eloszlassa.

– Mit mondott nekem Jean?… Várj!… És először is, ki hozott téged ide?… Megígértette velem, hogy nem beszélek senkivel… Valld be!… Valld be, hogy a rendőrségtől vagy… És én… Mi köze a rendőrségnek ahhoz, hogy Prosper és Mimi…

Hirtelen heves, undorító rohama támadt:

– Piszkos alak!… Csirkefogó!… Kihasználtad, hogy…

Kinyitotta az ajtót, felerősödtek a külső zajok.

– Ha nem mégy el azonnal, én… én…

Nevetséges volt, szánalmas. Maigret-t az a veszély fenyegette, hogy hozzávágnak egy kancsót. Gigi még szitkozódott, mialatt a felügyelő lement a lépcsőn.

A söröző üres volt. Még nem jöttek meg a vacsoravendégek.

– Mi van? – kérdezte Jean úr a pult mellől.

Maigret felvette a kabátját, kalapját, pénzt hagyott a pincérnek.

– Megmondta önnek, amit tudni akart?

Egy hang a lépcsőről:

– Jean! – Jean!… Gyere ide. Beszélni akarok veled…

Az a szánalmas Gigi volt; lejött harisnyában és kócosan, és félig kinyitotta a söröző ajtaját.

Maigret jobbnak látta elmenni.

A Croisette-en, fekete kabátjával és keménykalapjával bizonyára vidékinek tartották, aki eljött, életében először, hogy megnézze a karnevált a Côte d’Azurön. Álarcos emberek ütköztek belé. Nehezen vágott utat magának a táncosok között. A homokon néhány nyaraló napozott, nem törődve az ünnepséggel: majdnem teljesen meztelen testek, már barnák, olajosak…

Itt a Miramar, hatalmas, sárga tömeg, két- vagy háromszáz ablakkal, portással, kocsiirányítóval, felhajtókkal… Majdnem bement… De minek?

Hiszen mindent tudott, amit tudni akart. Csak azt nem tudta, hogy szomjas-e, vagy túlságosan sokat ivott. Belépett a bárba.

– Tud adni egy vasúti menetrendet?

– Párizsba? Van egy gyorsvonat húsz óra negyvenkor…

Megivott egy sört. Még néhány órát kellett itt eltöltenie. Nem tudta, mit csináljon. És utólag lidércnyomásos emlékei voltak az ünneplő Cannes-ban töltött időről.

A múlt néha olyan valóságossá vált számára, hogy a szó szoros értelmében maga előtt látta Prospert, vörös hajával, jóságos tekintetű, nagy szemével, ragyás arcával, ahogy kijön a Miramar kis hátsó ajtaján, és átugrik a Művészsöröző-be. A három nő akik ekkor hat évvel fiatalabbak voltak, ott ebédelt vagy vacsorázott. Prosper csúnya volt, és tudta ezt. Szenvedélyesen szerette Mimit, a legfiatalabbat és legcsinosabbat a három közül.

Eleinte biztosan ki-kitört a nevetés, amikor lángoló pillantásokat vetett Mimire.

– Nincs igazad, Mimi – Charlotte bizonyára a lelkére beszélt. – Nagyon jó fiú. Az ember sohasem tudhatja, mi történik…

Azután este, a Szép Csillag. Prosper oda nem tette be a lábát. Nem neki való hely volt. De hajnalfelé megint találkozott velük, amikor hagymalevest ettek a sörözőben…

– Ha egy férfi így szeretne engem, én…

Mert Charlotte bizonyára fogékony volt ez iránt az alázatos szenvedély iránt. Gigi még nem szedett kokaint.

– Ne szívja mellre, Prosper úr!… Csak úgy tesz, mintha nem törődne magával, de a lelke mélyén…

És viszonyuk volt! Talán együtt is laktak. Prosper ajándékokra költötte majd az egész pénzt, amit eddig megtakarított. Egészen addig a napig, amikor az átutazó amerikai…

Vajon Charlotte később megmondta-e Prospernek, hogy a gyermek egészen biztosan tőle van?

A jó Charlotte! Tudta, hogy Prosper nem szereti, hogy még mindig Mimi után vágyik, és mégis együtt élt vele, csendesen, a saint-cloud-i kis házban!

Mialatt Gigi napról napra lejjebb csúszott…

– Küldjön virágot, uram… A kis barátnőjének…

Az eladónő gúnyolódott, mert Maigret semmiképp sem hasonlított olyan emberre, akinek kis barátnője van. Mégis küldött egy kosár mimózát Maigret-nének.

Azután, mivelhogy még egy félórája volt a vonat indulásáig, valami arra ösztönözte, hogy felhívja Párizst, egy kis bárból, az állomás közelében. A zenészeknek most már poros volt a nadrágja. Vagonszámra indultak vissza a szomszéd helységekbe, és a levegőben vasárnap esti unalom áradt.

– Halló! ön az, főnök?… Még mindig Cannes-ban?

Lucas izgatott volt, érzett a hangján.

– Itt mindenféle történt… A vizsgálóbíró dühöng… Éppen most telefonált, és kérdezte, mit csinál ön… Halló! Alig háromnegyed órája, hogy felfedezték… Torrence volt szolgálatban a Majestic-ben, ő telefonált…

Maigret mozdulatlanul állt a szűk fülkében, és időről időre dörmögött valamit. Az ablakon keresztül, a lemenő nap fényében, amely elárasztotta a bárt, láthatta a zenészeket, fehér vászonnadrágjukban, ezüstcsíkos sapkájukkal, és egyik-másik időnként tréfából hosszan belefújt a kürtjébe vagy puzonjába, míg a poharakban opálos folyadék csillogott.

– Jó!… Holnap reggelre visszaérek!… Nem!… Természetesen… Hát, ha a bíró ragaszkodik ahhoz, hogy letartóztassák…

Úgyszólván éppen hogy megtörtént. A Majestic pincéi… Az ötórai tea ideje, zenével, amely minden falon átszűrődik… Prosper Donge, mint egy nagy aranyhal az üvegfülkéjében… Jean Ramuel, sárgán, mint egy birsalma, a sajátjában…

Lucas szerint – de a vizsgálat még nem kezdődött meg – látták a folyosókon az éjjeli portást városi öltözékben. Nem tudták, miért jött be. Mindenki a saját dolgával foglalkozott, és nem törődött azzal, ami vele szemben történik.

Az éjjeli portást Justin Colleboeufnak hívták. Csöndes és jelentéktelen kis ember volt; egyedül töltötte éjszakáit a hallban. Nem olvasott. Nem volt kivel beszélgetnie. Nem is aludt. Órákon keresztül várt, egy széken ülve, maga elé nézett.

Felesége egy neuillyi új ház felügyelője volt.

Minek jött be Colleboeuf délután fél ötkor?

Zebio, a táncos, bement az öltözőbe, hogy felvegye szmokingját. Mindenki fel-alá járt. Ramuel több ízben is kijött a fülkéjéből…

Öt órakor Prosper Donge bement az öltözőbe. Fehér mellénye helyett felvette a kiskabátját, belebújt felöltőjébe, fogta a biciklijét.

Csakhogy néhány perc múlva egy küldönc lépett az öltözőbe. Észrevette, hogy a 89-es szekrény ajtaja félig nyitva áll. Egy perccel később kiáltozásával az egész házat odacsődítette.

A szekrényben egy holttest, összeroskadva, az éjjeli portásé, szürke felöltőben. Puhakalapja a szekrény aljában.

Justin Colleboeuft megfojtották, éppen úgy, mint Mistress Clarkot. A teste még langyos volt.

Ez idő alatt Prosper Donge a biciklijén békésen pedálozott a boulogne-i erdőben, áthaladt a saint-cloud-i hídon, leszállt gépéről, hogy felkapaszkodjék a lejtőn, amely a házához vezetett.

– Egy konyakot! – szólt Maigret.

Azután felszállt a vonatra, és a feje olyan nehéz volt, mint amikor gyermekkorában hosszú kirándulást tett az égő napon.

V. KÖPÉS AZ ÜVEGEN

Jó ideje robogott a vonat. Maigret már levette a kabátját, a nyakkendőjét és a gallérját, mert a fülkét megint túlfűtötték, vagy inkább valami speciális meleget érzett az ember, amelynek vonatszaga volt, és mindenünnen párolgott, a válaszfalakból, a padlóból, az ülésekből.

Lehajolt, hogy kifűzze a cipőjét. És ha a könyvelés okvetetlenkedik? Annyi baj legyen! Nem elégedett meg az első osztályú szabadjeggyel, hanem couchette-et vett. A kalauz ezenfelül megígérte, hogy egyedül lesz a fülkében.

Még mindig a cipőjére hajolt, amikor hirtelen az a kellemetlen érzése támadt, hogy valaki figyeli, egészen közelről. Felemelte a fejét. Sápadt arc, a folyosón, az üveg mögött. Két sötét szem Nagy száj, rosszul kifestve, vagy inkább megnagyítva a vaktában felkent, színehagyott rúzzsal.

De a legmeglepőbb az volt, hogy az arc megvetést, gyűlöletet fejezett ki. Hogy került ide Gigi? Maigret-nek még nem volt ideje felvenni a cipőjét, amikor a leány undorodó grimasszal feléje köpött, az ablakra, azután elment a folyosón.

Maigret felöltözködött. Mielőtt elhagyta fülkéjét, pipára gyújtott, hogy visszanyerje lelki nyugalmát. Azután, végighaladva a folyosókon, vagonról- vagonra, gondosan megvizsgált minden fülkét. A vonat hosszú volt. Maigret legalább tíz átjárón ment keresztül, nekiütődött a válaszfalaknak, felzavart ötven embert.

– Elnézést… Elnézést…

Megszűntek a szőnyegek. Harmadik osztály. Az emberek szunyókáltak, hatosával egy padon. Mások ettek. Gyermekek bámultak meredten maguk elé.

Az egyik fülkében, két tengerésszel, akik Toulonból „mentek fel” Párizsba, és egy öreg házaspárral – mindketten nyitott szájjal, bólogató fejjel aludtak, az asszony erősen fogta a kosarat a térdén –, megtalálta Gigit, aki behúzódott egy sarokba.

Az előbb, a folyosón, nem vette észre, hogy van öltözve. Meglepetésében azt sem értette meg, hogy ez már nem a zavaros tekintetű, petyhüdt szájú Gigi, a Művészsöröző-ből.

Egy kétezer frankos bundába burkolózva, keresztbe vetett lábbal, kopott cipősarkát mutatva és egy nagy lefutással a harisnyáján, Gigi mereven maga elé nézett. Képes volt arra, egészen egyedül, hogy kiragadja magát délutáni kómás állapotából? Vagy valami gyógyszert adtak neki? Talán újabb adag kokain öntött lelket belé?

Észrevette Maigret-t a folyosón, de nem mozdult. A felügyelő jó ideig figyelte a lányt, megpróbált neki jelt adni; továbbra sem vette tudomásul. Akkor kinyitotta az ajtót.

– Legyen szíves, jöjjön ki egy percre!

Gigi habozott. A két tengerész őt nézte. Botrányt csináljon? Vállat vont, felkelt, és kiment Maigret-hez, aki becsukta az ajtót.

– Még nem volt elég? – kérdezte foghegyről Gigi. – Pedig büszkének kellene lennie! Kihasználta, hogy egy szegény lány abban az állapotban van…

Maigret megértette, hogy Gigi alig tudja visszatartani a sírást. Rosszul festett szája megduzzadt – a felügyelő elfordította a fejét.

– És nem vesztegette az idejét, azonnal lecsukatta, ez igen!

– Mondja csak, Gigi. Honnan tudja, hogy Prospert letartóztatták?

Fáradt mozdulat.

– Még nem értesítették? Azt hittem, jobban működik a lehallgató szolgálat… Nyugodtan megmondhatom, hiszen úgyis hamarosan megtudja… Charlotte telefonált Jeannak… Alighogy Prosper megérkezett a munkából, egy taxi jött, tele hekusokkal, és elvitték… Charlotte magánkívül van… Tudni akarta, hogy én beszéltem-e… Én pedig beszéltem, ugye?… Eleget mondtam ahhoz, hogy…

A vonatnak egy hevesebb zökkenése Maigret felé lökte, de Gigi undorral visszahőkölt.

– Ezt nem viszi el szárazon, esküszöm!… Még akkor sem, ha Prosper igazán megölte azt a szemét Mimit… Mondok magának valamit, felügyelő… Esküszöm a becsületemre, Gigi becsületére, aki egy szajha, egy ringyó, akinek semmi vesztenivalója sincs, esküszöm, ha elítélik Prospert, megkeresem magát, és golyót kap a bőrébe…

Megvetően elhallgatott. Maigret sem mondott semmit. Érezte, hogy ez nem üres fenyegetés, hogy ez az asszony valóban képes arra, hogy megvárja az utcasarkon, és kilője rá egy revolver összes golyóit.

A két tengerész a fülkéből még mindig figyelte őket.

– Jó éjszakát – sóhajtott Maigret.

Visszament a fülkéjébe, végre levetkőzött és lefeküdt.

A mennyezeten az éjjeli lámpa bizonytalan kék fényt árasztott. Maigret lecsukta a szemét, összeráncolta a szemöldökét.

Valami aggasztotta. Miért rendelte el a vizsgálóbíró Prosper Donge letartóztatását? Mit tudott meg a bíró, aki nem hagyta el Párizst, aki nem ismerte sem Gigit, sem a Művészsöröző-t? Miért tartóztatta le inkább Donge-ot, mint Jean Ramuelt vagy Zebiót?

Bizonytalan nyugtalanságot érzett. Ismerte a bírót.

Nem mondott semmit, amikor megérkezni látta a Majestic-be, az ügyész társaságában, de fintorgott, mert már volt alkalma vele dolgozni.

Tisztességes ember, minden bizonnyal, sőt, derék ember, családapa – könyvészeti ritkaságokat gyűjt. Szép, szürke színű, szögletes szakállt hord. Maigret-nek egyszer egy titkos klubba kellett mennie vele. Világos nappal volt, úgyhogy senki sem tartózkodott a helyiségekben. A bíró a huzattal borított, nagy bakkaraasztalokra mutatva, ártatlanul megkérdezte:

– Biliárdasztalok?

Azután, annak az embernek a naivitásával, aki sohasem tette be a lábát egy lebujba, nagyon elcsodálkozott, amikor felfedezték, hogy a klubnak három kijárata van különböző utcákba, és az egyik közülük pincéken keresztül egy másik házba vezet. Akkor is csodálkozott, amikor a pénztárkönyvekből kiderült, hogy egyes játékosok jelentős előlegeket kaptak, mert nem tudta, hogy az embereket bele kell vinni a játékba.

Ez a bíró, akit Bonneau-nak hívnak, vajon miért határozta el olyan hirtelen, hogy letartóztatja Donge-ot?

Maigret rosszul aludt, minden állomáson felébredt, és a vonat zajait és zökkenéseit összezavarta gyötrő, álmaival.

Amikor a lyoni pályaudvaron kiszállt a vagonból, még sötét volt, és finom, jeges eső esett. Lucas várta, felhajtott kabátgallérral, s topogott, hogy felmelegedjék.

– Nem nagyon fáradt, főnök?

– Egyedül vagy?

– Igen… Ha nyomozóra van szüksége, láttam egyet a mieink közül a rendőrőrszobán…

– Keresd meg …

Gigi leszállt, kedvesen kezet szorított a két tengerésszel, és vállat vonva elment a felügyelő mellett. Néhány lépés után meggondolta magát.

– Küldhet utánam hekust, ha akar… De előre megmondom, Charlotte-hoz megyek…

Lucas visszajött.

– Nem találtam meg a nyomozót…

– Nem fontos… Gyere…

Taxiba szálltak.

– Most mesélj… Hogy történt, hogy a bíró…

– Éppen mondani akartam… Hívatott, amikor a második bűntény megtörtént, és elküldte embereit, hogy tartóztassák le Donge-ot… Azt kérdezte, tudunk-e valami újabbat, telefonált-e ön stb. Azután kaján mosollyal odaadott nekem egy levelet. Egy névtelen levelet… Nem emlékszem pontosan a kifejezésekre. A levélben az állt, hogy Mistress Clark, valaha táncosnő, Mimi néven, Donge barátnője volt, gyereke született tőle, és hogy Donge több ízben megfenyegette…   Ez bántja önt, főnök?…

– Csak folytasd…

– Ez minden… A bíró el volt ragadtatva…

„Látja, egészen egyszerű történet! – magyarázta. – Közönséges zsarolás… És minthogy Clarkné bizonyára nem akart fizetni… Mindjárt kikérdezem Donge-ot a cellájában …”

– Be is ment hozzá?

De a taxi megállt az Aranyművesek rakpartján. Hajnali fél hat volt. Sárgás köd szállt fel a Szajnából. Becsapódott az ajtó.

– A toloncházban van?… Gyere velem…

Meg kellett kerülniük az Igazságügyi Palotát, hogy eljussanak az Óra rakpartra; lassan mentek, gyalog.

– Igen… Este kilenc óra felé a bíró megint telefonált, és azt mondta. Donge nem akar vallani… Kijelentette, hogy csak önnek fog válaszolni…

– Aludtál az éjszaka?

– Két órát, egy díványon…

– Menj lefeküdni… Gyere be délre…

És Maigret bement a toloncházba. Egy rabszállító kocsi jött épp kifelé. Razzia volt a Bastille téren, és behoztak vagy harminc nőt és néhány külföldit, akiknek nem volt személyazonossági igazolványuk. A hatalmas, rosszul világított teremben deszkapadokon ültek. Maigret kaszárnyaszagot érzett, rekedt hangokat, trágár tréfákat hallott.

– Vezessen Donge-hoz… Alszik?

– Egy percig sem aludt… Majd meglátja…

Egyszemélyes bokszok, rácsos ajtókkal, mint az istállókban. Az egyikben egy férfi ült, fejét a keze közé támasztotta. A félhomályban csak a körvonalait lehetett látni.

Kulcs fordult a zárban. Csikorogtak a sarokvasak. A férfi felállt. Elvették a nyakkendőjét és cipőfűzőjét. Vörös haja kócos volt.

– Ön az, felügyelő… – mormogta.

És a kezét végighúzta homlokán, mintha arról akart volna meggyőződni, hogy valóban ő az, akit ide bezártak.

– Azt mondták, beszélni akar velem.

– Azt hiszem, jobb lesz…

És gyermeki ártatlansággal megkérdezte:

– Nem haragszik a bíró?… De hát mit is mondhattam volna neki?…. Biztos benne, hogy bűnös vagyok… Még meg is mutatta a kezemet az írnokának, és azt mondta, egy gyilkos keze…

– Jöjjön…

Maigret habozott egy percig. Minek rakna rá bilincset? Biztosan rátették, amikor behozták a toloncházba. Még ott volt a nyoma a csuklóján.

Egymás mögött mentek, különös folyosókon, amelyek távolról a Majestic alagsorára emlékeztettek. A hatalmas Igazságügyi Palota alatt eljutottak a bűnügyi rendőrség helyiségeibe, és hirtelen felbukkantak a félhomályos folyosón.

– Menjen be… Evett?

Prosper intett, hogy nem. Maigret, aki maga is éhes, de még inkább szomjas volt, elküldte az ügyeletest sörért és szendvicsekért.

– Üljön le, Donge… Gigi Párizsban van… Biztosan Charlotte-hoz ment… Rágyújt? …

Ő maga nem dohányzott, de mindig tartott cigarettát a fiókjában. Prosper ügyetlenül gyújtott rá, mint egy olyan ember, aki néhány óra alatt minden biztonságérzetét elvesztette. Zavarta tátogó cipője, az, hogy nem volt nyakkendője, a szag, amely a toloncházban töltött egyetlen éjszaka után a ruháiból áradt.

Maigret felpiszkálta a tüzet. A többi hivatali helyiségben mindenütt központi fűtés volt, de Maigret iszonyodott tőle, és elintézte, hogy megtarthassa a régi öntöttkályhát, amely már húsz éve állt ott.

– Üljön le… Hoznak nekünk valami ennivalót…

Donge habozott, hogy mondjon-e valamit, és amikor végül elhatározta magát, aggódó hangon dadogta:

– Látta a kisfiút?

– Nem…

– Megpillantottam egyszer a szálloda halljában… Esküszöm, felügyelő úr, hogy…

– A maga fia, tudom!

– Majd meglátja! A haja éppen olyan vörös, mint az enyém. Örökölte a kezemet és a nagy csontjaimat… Amikor kölyök voltam, kinevettek a nagy csontjaim miatt…

Meghozták a söröket és szendvicseket. Maigret nem ült le, fel-alá járt a szobában, miközben evett, és ezalatt az ég világosodni kezdett Párizs fölött.

– Nem bírok… – sóhajtott végül Donge, és a szendvicset félénken visszatette a tálcára. – Nem vagyok éhes… Most már, akármi történik is, nem fognak visszavenni a Majestic-be, sem máshová…

A hangja remegett. Segítséget várt, de a felügyelő hagyta, hogy botladozzék.

– Ön is azt hiszi, hogy megöltem?

Mivel Maigret nem válaszolt, bátortalanul megcsóválta a fejét. Szeretett volna mindent megmagyarázni, egyszerre, meggyőzni a felügyelőt; de nem tudta, hol kezdje.

– Meg kell értenie, hogy nem sok nővel volt dolgom… A mi mesterségünkben… És mindig az alagsorban… Voltak, akik kinevettek, ha az érzelmeimről kezdtem beszélni… Egy ilyen fejjel, nem igaz?… Amikor megismertem Mimit a Művészsörözőben… Hárman voltak… Biztosan tudja… És látja, milyen az élet… Ha a másik kettő közül választottam volna valamelyiket… De nem! Persze, őt szerettem… őrült szerelemmel, felügyelő úr! … Olyan szerelmes voltam, hogy egészen belehülyültem!… Azt csinált volna belőlem, amit akart!… És azt képzeltem, egyszer majd hajlandó lesz hozzám jönni… És tudja, mit mondott nekem a bíró tegnap este?… Nem emlékszem arra, milyen szavakat használt… Egészen belebetegedtem… Kijelentette, hogy engem főként a pénz érdekelt, amit hazahozott… Azt hitte…

Hogy ne zavarja, Maigret az ablakon át a Szajnát nézte, amely világos ezüstszínűvé vált.

– Elment ezzel az amerikaival… Azt reméltem, ha visszautazik Amerikába, a férfi elhagyja, és visszajön hozzám… Egy nap megtudtuk, hogy elvette… Egészen belebetegedtem… Charlotte volt az, aki mint jó barátnő lelket vert belém… Megmondtam neki, hogy nem tudok tovább Cannes-ban élni… Minden utca őrá emlékeztetett… Párizsban kerestem munkát… Charlotte felajánlotta, hogy velem jön.

És egész idő alatt, nem muszáj elhinni, ha nem akarja, úgy éltünk, mint két testvér…

– Tudta maga, hogy Miminek gyereke van? – kérdezte Maigret, kiürítve pipáját a szenesvödörbe.

– Semmit sem tudtam, csak hogy ott él valahol Amerikában… Csak amikor Charlotte azt hitte, hogy már kigyógyultam … Később aztán, persze, igazi együttélés lett belőle… Egy este egy szomszédunk rontott be hozzánk; magánkívül volt… A felesége vajúdott, sokkal korábban, mint ahogy számították… Elvesztette a fejét… Segítséget kért… Charlotte átment hozzájuk… Másnap azt mondta:

„Szegény jó Prosper!… Milyen állapotban lettél volna te, ha …”

– És akkor, nem tudom, hogyan… Lépésről lépésre bevallotta, hogy Miminek gyereke van… Mimi megírta Giginek… Megmagyarázta neki, hogy ezt a gyermeket használta fel arra, hogy elvétesse magát, pedig egészen biztos, hogy tőlem van …

– Elmentem Cannes-ba… Gigi megmutatta nekem a levelet, mert megőrizte, de nem akarta odaadni, és azt hiszem, elégette…

– Írtam Amerikába… Könyörögtem Miminek, hogy adja vissza a fiamat, vagy legalább küldje el a fényképét… Nem válaszolt… Talán nem jó címre írtam…

– És állandóan ezt gondoltam: A fiam ezt csinálja… A fiam azt csinálja…

Elhallgatott, összeszorult a torka. Maigret úgy tett, mintha ceruzát hegyezne. Ajtók kezdtek csapódni a bűnügyi rendőrségen.

– Charlotte tudta, hogy írt Miminek?

– Nem! A szállodában írtam meg a levelet… Három év telt el… Egyszer külföldi folyóiratokat lapozgattam… A vendégek ott szokták hagyni az asztalokon… Felugrottam, amikor megláttam Mimi fényképét egy ötéves kisfiúval… Egy detroiti újság volt, Michigan-ből, és a képaláírás valahogy így hangzott: „A rendkívül elegáns Mrs. Oswald J. Clark és fia egy csendes-óceáni körútról tértek vissza…”

– Megint írtam…

– Mit írt? – kérdezte Maigret közönyös hangon.

– Nem tudom már. Egészen meg voltam bolondulva. Könyörögtem, hogy válaszoljon. Azt írtam… Azt hiszem, azt írtam, hogy odautazom, hogy elmondom az igazat a férjének, és ha Mimi nem adja oda a fiamat, én…

– Mit tesz?

– Esküszöm, nem tettem volna meg… Igen! Lehet, azzal fenyegettem, hogy megölöm… Ha arra gondolok, hogy egy hétig élt a fejem felett a kölyökkel, és fogalmam sem volt róla…

– Egy véletlenre volt szükség… Látta a nagy személyzeti ebédlőt… A mi számunkra, az alagsorban, nem léteznek nevek… Mi csak azt tudjuk, hogy a 117-es csokoládét iszik reggel, a 452-es pedig szalonnás rántottát eszik…

Ismerjük a 123-as szobalányát és a 216-os sofőrjét…

– Nagyon ostobán történt… Beléptem az ebédlőbe… Hallottam, hogy egy asszony angolul beszél az egyik sofőrrel; ő ejtette ki Mistress Clark nevét…

– Minthogy nem tudok angolul, a felírót küldtem oda… Ő kérdezte meg tőle, hogy Mistress Clarkról van-e szó, Detroitból, és hogy a fiát is elhozta-e…

– Amikor megtudtam, hogy ott vannak, egész nap leselkedtem utánuk, hol a hallban, hol az emeletük folyosóján… De mi nem járhatunk összevissza, ahogy akarunk… Nem értem el semmit…

– Mindennek tetejébe… Nem tudom, megért-e engem… Ha Mimi megint velem akart volna élni, nem tudtam volna… Nem szeretem már?… Lehetséges… De az biztos, hogy nem volna lelkem elhagyni Charlotte-ot, aki olyan jó volt hozzám…

– Tehát nem akartam tönkretenni Mimit… Csak azt akartam, találjon módot arra, hogy visszaadja a fiamat… Biztos vagyok benne, Charlotte boldog lenne, hogy felnevelheti …

Maigret most ránézett, és meglepte, milyen felindulás vett erőt a férfin. Ha nem tudta volna, hogy csak egy sört ivott – még csak nem is egy egész pohárral! – megesküdött volna, hogy részeg. A vér a fejébe szállt. Kidülledő szeme ragyogott. Nem sírt, de zihált.

– Vannak gyermekei, felügyelő úr?

Most Maigret-n volt a sor, hogy elfordítsa a fejét, mert Maigret-né legnagyobb bánata az volt, hogy nincs gyermekük. Ő maga mindig gondosan kerülte, hogy erről beszéljen.

– A bíró egész idő alatt fecsegett… Szerinte ezt csináltam, meg azt, ezért meg amazért… De a dolgok nem így történnek… Miután egy egész nap minden szabad percemben a szálloda helyiségeiben ólálkodtam, abban a reményben, hogy meglátom, a fiamat… nem tudtam többé, mit csinálok… És közben mindig telefon, ételfelvonó, a három mosogatóasszony, kávéskannák és megtöltendő tejesköcsögök… Leültem egy sarokban…

– A teakonyháról beszél?

– Igen … Levelet írtam … Látni akartam Mimit… Arra gondoltam, hogy reggel hat órakor majdnem mindig egyedül vagyok lenn … Könyörögtem, hogy jöjjön le …

– Nem fenyegette?

– Talán, a levél végén… Igen, biztosan azt írtam, hogy ha három napon belül nem jön, megteszem, amit kell…

– Mit értett az alatt: amit kell?

– Nem tudom…

– Megölte volna?

– Nem lettem volna képes rá.

– Elrabolta volna a gyereket?

Szomorúan, majdnem ostobán elmosolyodott.

– Azt hiszi, ezt lehet?

– Szólt volna a férjének?

Donge szeme kerekre nyílt.

– Nem!… Esküszöm önnek!… Azt hiszem … Igen, azt hiszem, végső esetben még inkább megöltem volna, ha nagyon feldühödöm… De azon a reggelen kipukkadt a gumim, amikor a Foch sugárútra értem… Majdnem negyedóra késéssel érkeztem a Majestic-be… Nem láttam Mimit… Azt hittem, lejött, és mivel nem talált, visszament a lakosztályába… Ha tudtam volna, hogy a férje elutazott, felmentem volna a személyzeti lépcsőn… De, ismétlem, mi, odalenn az alagsorban, nem tudunk semmit arról, ami a fejünk felett történik… Nyugtalan voltam… Aligha viselkedtem természetesen ezen a reggelen…

Maigret hirtelen félbeszakította.

– Hogy jutott eszébe, hogy kinyissa a 89-es szekrényt?

– Azonnal megmondom… Egyébként ez a bizonyítéka annak, hogy nem hazudok, legalábbis egy szakember számára, mert ha tudtam volna, hogy meghalt, másképp viselkedem… Körülbelül háromnegyed kilenc volt, amikor a második emeleti pincér leadta a 103-as rendelését … A cédulán az állt, megtalálhatja, mert az igazgatóság megőrzi őket, mondom, az állt: „Komplett reggeli csokoládéval, „szalonnás rántotta két tojásból és egy tea.”

– Vagyis?

– Várjon! Tudtam, hogy a csokoládé a gyereké, a szalonnás rántotta a nevelőnőé… Tehát csak két személyre… Más napokon abban az időben mindig feketekávét és kétszersültet rendeltek Mimi részére… Én tehát a tálcára a feketekávét és a kétszersültet is odatettem… Felküldtem az ételfelvonót… Néhány perc múlva visszaküldték a feketekávét és a kétszersültet… önnek talán különös, hogy fontosságot tulajdonítok ezeknek a részleteknek… De ne felejtse el, hogy az alagsorban ez körülbelül minden, amit a világból ismerünk…

– Leemeltem a telefont.

„Halló! Mistress Clark nem akarja a reggelijét? – Mistress Clark nincs a szobájában…”

– Ne higgyen nekem, felügyelő úr, ha nem akar… A bíró nem fog hinni nekem… Biztos voltam benne, hogy történt valami…

– Mire gondolt?

– Most már mindegy!… A férjre gondoltam… Azt mondtam magamban, ha követte őt…

– Kivel küldte a levelet?

– Egy küldönccel… Azt állította, hogy a saját kezébe adta… De ezek a fiúk úgy hazudnak, mint a vízfolyás… Mivel olyan különös emberek között élnek… Nem is szólva arról, hogy Clark meg is találhatta a levelet…

– Hát igen! Nem tudom, láttak-e engem, de az alagsor majdnem valamennyi ajtaját kinyitottam… Igaz, hogy az emberek nemigen törődnek egymással, és talán nem is láttak… Beléptem az öltözőbe…

–  A 89-es ajtaja valóban nyitva volt?

– Nem! Minden üres szekrényt kinyitottam… Hisz nekem?… Lesz-e egy ember, aki hisz nekem?… Ugye, nem?… És ezért nem mondtam meg az igazat… Vártam… Reméltem, hogy nem fognak rám gondolni… Csak amikor láttam, hogy én vagyok az egyetlen, akit nem kérdez ki… Sohasem szenvedtem annyit, mint azon a napon, amikor ott járt-kelt az alagsorban, anélkül, hogy szólt volna hozzám, mintha rám sem nézett volna!… Azt sem tudtam, mit csinálok… Megfeledkeztem a rádiódíjról, amit be kellett fizetnem… Vissza kellett fordulnom… Azután ön  csatlakozott hozzám az erdőben, és megértettem, hogy nyomon van…

– Másnap reggel Charlotte felébresztett és megkérdezte:

„Miért nem vallottad be nekem, hogy megölted? …

– Megérti, ugye, hogy ha még Charlotte is…

Már rég nappal volt, de Maigret nem vette észre. Autóbuszok áramlottak a hídon, taxik, teherautók. Párizs újból élni kezdett.

És akkor, zavarodott hangon, hosszú csend után, Prosper Donge ezt mormolta:

– A kicsi még csak nem is tud franciául!… Érdeklődtem… Nem megy el megnézni, felügyelő úr? …

És hirtelen megrémülve:

– Mondja csak! Ugye, nem engedi, hogy visszavigyék?…

– Halló!… Maigret felügyelő?… A főnök kéri…

Maigret sóhajtott és kiment. A jelentéstétel ideje volt. Húsz percig maradt a bűnügyi rendőrség igazgatójának szobájában.

Amikor visszajött, Donge előrehajolva, mozdulatlanul ült, két karját összefonta az asztalon, a feje a karján.

Maigret akarata ellenére nyugtalan lett. De amikor ujjával megérintette a fogoly vállát, ez lassan felemelte a fejét, s anélkül, hogy szégyenkezett volna, megmutatta ragyás arcát, amely tele volt könnyekkel.

– A vizsgálóbíró megint ki fogja hallgatni magát az irodájában … Azt ajánlom, ismételje meg szó szerint, amit nekem mondott…

Egy nyomozó várt az ajtóban.

– Bocsásson meg, de…

Maigret bilincset vett elő a zsebéből és kettős kattanás hallatszott.

– Ez a szabály! – sóhajtotta.

Miután egyedül maradt szobájában, kinyitotta az ablakot, és belélegezte a nedves levegőt. Jó tíz perc telt el, mielőtt kinyitotta a nyomozók ajtaját.

Ekkor már frissnek és élénknek látszott, és szokása szerint megkérdezte:

– Hogy vagytok, gyerekek?

VI. CHARLOTTE LEVELE

A két foglár, egy padon ülve, háttal a falnak, karját a mellén keresztbe fonva, amilyen messzire csak tudta, kinyújtotta csizmás lábát, és így eltorlaszolta a folyosó felét.

A mellettük levő ajtón egyhangú beszéd zaja szűrődött ki. És a folyosón végig, mindenütt padok az ajtók mellett, majdnem valamennyin foglárok ültek, egyiken-másikon megbilincselt rab az őrei között.

Dél volt. Maigret pipával a szájában arra várt, hogy behívják Bonneau vizsgálóbíró szobájába.

– Milyen ügy? – kérdezte az egyik foglárt, rámutatva az ajtóra.

A válasz ugyanolyan rövid és ékesszóló volt, mint a kérdés:

– Szent Márton utcai ékszerüzlet.

Egy leány, egy padra roskadva, égő szemét egy másik bíró ajtajára meresztette, kifújta az orrát, a könnyeit törülgette, összekulcsolta a kezét, majd az ujjait rángatta idegesen.

Bonneau úr hangja fenyegetőbb és élesebb lett. Nyílt az ajtó. Maigret gépiesen zsebre vágta pipáját, amely még ki sem hűlt. A fiú, aki kijött, és akit újból birtokba vettek a foglárok, olyan szemtelen volt, mint egy igazi vagány. Megfordult, és gúnyosan visszakiabálta a bírónak:

– Mindig szívesen jövök önhöz, bíró úr!

Észrevette Maigret-t, összeráncolta a szemöldökét, és azután, mintegy – megnyugodva, rákacsintott. Maigret tekintete e percben olyan bizonytalanná vált, mint aki homályosan emlékszik valamire, anélkül, hogy pontosan meg tudná mondani, mire.

A félig nyitott ajtón keresztül ezt hallotta:

– Hívja be a felügyelőt… Hagyjon magunkra, Benoit úr!… Nincs már szükségem önre ma délelőtt…

Maigret belépett, még mindig kérdő tekintettel. Mi ütötte meg, amikor a rabot kijönni látta a bíró szobájából?

– Jó napot, felügyelő úr… Nem nagyon fáradt?… Üljön le, kérem… Nem látom a pipáját… Rágyújthat… Hát mi van azzal a cannes-i utazással?

Bonneau úr egészen biztosan nem volt gonosz ember, de annyira örült annak, hogy a rendőrség igénybevétele nélkül eredményt ért el! Arra törekedett egyébként, hogy ezt eltitkolja, de nem tudta kioltani azt a kis önelégült lángocskát a tekintetében.

– Mulatságos, hogy ugyanazokat a dolgokat tudtuk meg, én Párizsban, anélkül, hogy elhagytam volna íróasztalomat, és ön a Côte d’Azurön … Mi a véleménye róla?

– Valóban mulatságos.

Maigret úgy mosolygott, mint a vendég, akit a háziasszony már másodszor kínál meg valamivel, amit utál.

– Végül is, mit gondol erről az ügyről, felügyelő úr?… Prosper Donge… Itt a vallomása… Úgy látszik, csak megismétli azt, amit önnek mondott reggel… Végül is mindent bevall…

– Kivéve a két bűntényt – dörmögte szelíden Maigret.

– Kivéve a két bűntényt, természetesen! Túlságosan szép volna! Bevallja, hogy megfenyegette volt szeretőjét. Bevallja, hogy randevút adott neki reggel hat órára a szálloda alagsorában, és a levele nem lehetett nagyon megnyugtató, mivelhogy a szegény asszony elrohant, és vett magának egy revolvert… Elmeséli nekünk azt az anekdotát a kipukkadt gumiról, ami késleltette…

– Ez nem anekdota…

– Honnan tudja?… Kilyukasztotta a gumiját, amikor megérkezett a szállodába…

– Nem tette… Beszéltem azzal a rendőrrel, aki akkor reggel megszólította őt a gumival kapcsolatban, a Foch sugárút sarkán…

– Jelentéktelen részlet – sietett kijelenteni a bíró, aki nem akarta romokban látni szépen felépített elméletét. – Mondja csak, felügyelő úr, utánanézett Donge múltjának?

Ezúttal a lángocska fényesebben lobogott Bonneau úr szemében; a bíró türelmetlenül simogatta szakállát.

– Gondolom, nem volt rá ideje. Én azonban olyan kíváncsi voltam, hogy a Nyilvántartóhoz fordultam… Leküldték a dossziéját, és így fedeztem fel, hogy a mi emberünk, aki látszólag olyan békés, nem büntetlen előéletű…

Maigret nem tehetett mást, bűnbánó arcot vágott.

– Furcsa dolog – folytatta a bíró –, itt van a Nyilvántartó a fejünk felett, az Igazságügyi Palota padláshelyiségeiben, és oly gyakran megfeledkezünk arról, hogy igénybe vegyük!… Nézze! Prosper Donge tizenhat éves korában, mint mosogatófiú egy vitry-le-frangois-i kávéházban, ötven frankot lop a kasszafiókból, megszökik, és egy Lyon felé haladó vonaton találják meg… Természetesen megfogadja… Éppen hogy elkerüli a javítóintézetet, és két évre rendőri felügyelet alá kerül…

A legfurcsább az, hogy Maigret azon törte a fejét: „Hol az ördögbe láttam ezt a …?”

És nem Donge-ra gondolt, hanem arra a fiúra, akivel az ajtóban találkozott.

– Cannes-ban, tizenöt évvel később, három hónap felfüggesztett börtön testi sértésért és hatósági közeg elleni erőszak miatt… És most, felügyelő úr, talán ideje, hogy megmutassak önnek valamit…

Átnyújtott neki egy kockás papírlapot, amilyeneket vegyeskereskedésekben árulnak, és amilyenek a kis kávéházak írómappáiban találhatók. A szöveget lila tintával írták, fröcskölő tollal, és az írás egy eléggé műveletlen nő írása.

Ez volt az a híres névtelen levél, amelyet a bíró kapott, és amelyből tudomást szerzett Prosper és Mimi szerelméről.

– Itt a boríték… Amint látja, éjfél és reggeli hat óra között dobták be egy postaszekrénybe a Clichy téren… Clichy tér, érti?… És most nézze meg ezt a füzetet…

Nem nagyon tiszta iskolai füzet, zsírfoltokkal. Konyhai recepteket tartalmazott, egyeseket újságból vágtak ki, és beragasztották, másokat bemásoltak.

Maigret ezúttal összevonta a szemöldökét, és a bíró nem tudta visszafojtani diadalmas mosolyát.

– Úgy látja, hogy ugyanaz az írás… Biztos voltam benne… Nahát, felügyelő úr, ezt a füzetet egy konyhaszekrényben találtuk, amit bizonyára jól ismer, Saint-Cloud-ban, Prosper Donge lakásán, hogy mindent eláruljak, és ezeket a recepteket egy bizonyos Charlotte másolta le…

Elégedettségében azt is megengedte magának, hogy megjátssza a mentegetőzőt.

– Tudom, hogy nem gondolkozunk mindig egyformán, a rendőrség és mi… Önök, az Aranyművesek rakpartján, egyes emberekkel, egyes szabálytalan helyzetekkel szemben olyan elnézést tanúsítanak, amit az ügyészség nehezen tud megérteni… Vallja be, felügyelő úr, hogy nem mindig mi tévedünk… És magyarázza meg nekem, hogy ha Prosper olyan jó ember volna, amilyennek látszik, a szeretője, ez a Charlotte, aki szintén megjátssza a jó leányt, miért küldene nekem névtelen levelet, amelyben bevádolja Prospert?

– Nem tudom.

Úgy látszott, hogy Maigret le van győzve.

– Majd meglátja, ez a vizsgálat már nem fog sokáig húzódni! Átküldtem Donge-ot a börtönbe. Ha már megdolgozta ezt a Charlotte-ot… Ami a második bűntényt illeti, a magyarázat egyszerű… Ez a szegény éjjeli portás… Azt hiszem, Colleboeufnek hívják … bizonyára látott valamit az elsőből… Mindenesetre tudta, ki gyilkolta meg Mistress Clarkot… Egész nap nem tudott aludni emiatt… Végül annyira furdalta a lelkiismeret, hogy visszament a Majestic-be, és figyelmeztette a gyilkost, hogy fel fogja jelenteni.

Megszólalt a telefon.

– Halló! Igen… Azonnal jövök.

És Maigret-hez:

– A feleségem figyelmeztet rá, hogy vendégeink vannak ebédre… Átadom magát a munkájának, felügyelő úr… Azt hiszem, most már elég adata van ahhoz, hogy…

Maigret majdnem az ajtóhoz ért, amikor hirtelen megállt, egy olyan mozdulattal, mint aki végre megtalálta, amit olyan régen keresett.

– Ami Fredet illeti, bíró úr… Mert ugye, Marseille-i Fred volt, akit kihallgatott, amikor megérkeztem?

– Hatodszor kérdezem ki, anélkül, hogy megtudnám, kik voltak a bűntársai.

– Körülbelül húsz napja Angelinónál találkoztam Freddel, az Itália téren…

A bíró úgy nézett rá, mint aki azt kérdezi, mi jelentősége lehet ennek.

– Angelino, aki egy kis forgalmú kocsmát tart fenn, körülbelül egy éve Kancsal Harry nővérével állt össze…

A bíró még mindig nem értette a dolgot. És Maigret, nagy szerényen, annyira összehúzta magát, amennyire súlyos alakja csak engedte; ezzel fejezte be:

– Kancsal Harryt háromszor ítélték már el betörés miatt… Azelőtt kőműves volt, és falbontásra specializálta magát…

És megragadva az ajtó gombját:

– Ugye, a Szent Márton utcai betörők a pincén keresztül hatoltak be úgy, hogy két falat kibontottak?… Viszontlátásra, bíró úr…

Ennek ellenére rosszkedvű volt. Az a levél… És Charlotte… Aki látta, megesküdött volna, nem annyira haragos, mint inkább szomorú.

Küldhetett volna egy nyomozót. De egy nyomozó vajon érzékelte volna-e helyette a ház atmoszféráját?

Hatalmas, fényűző, új, egészen fehér lakóház, kovácsolt vaskapuval, a Madrid sugárúton, a boulogne-i erdő szélén. A halltól jobbra az üveges házmesterfülke – valóságos szalon. Háromnégy asszony ült benne; felemelték a fejüket, amikor meglátták a felügyelőt. Az asztalon tálca, névjegykártyákkal. Egy kisírt szemű asszony nyitott ajtót, és megkérdezte:

– Mi van?

Egy másik szoba ajtaja nyitva állt; Maigret egy ágyon halottat látott, összekulcsolt kézzel, rózsafüzérrel az ujjai között; két gyertya fénye reszketett a félhomályban – szenteltvízzel telt kehelyben barkaág.

Halk beszéd. Orrfúvás. Lábujjhegyen jártak. Maigret keresztet vetett, egy kis szenteltvizet hintett a halottra, egy percig csendesen nézte a sápadt orrot, amit olyan különösen világítottak meg a gyertyák.

– Szörnyűség, felügyelő úr… Ilyen jó ember!… Egyetlen ellensége sem volt!…

Az ágy felett, ovális keretben, Justin Colleboeuf nagyított fényképe, alhadnagyi egyenruhában, egy olyan korszakból, amikor még hatalmas bajszot viselt.

A keretre hadikeresztet erősítettek, három pálmaággal, és a katonai vitézségi érmet.

– Hivatásos katona volt, felügyelő úr… Amikor nyugdíjazták, nem tudott mit kezdeni a napjaival, és mindenáron valami munkát akart vállalni… Egy időben az Haussmann bulváron volt felügyelő, egy kaszinóban… Azután felajánlották neki az éjjeli portási állást a Majestic-ben, és elfogadta… Meg kell mondjam, olyan ember volt, akinek alig van szüksége alvásra… A kaszárnyában nem múlt el éjszaka anélkül, hogy fel ne kelt volna, hogy körüljárja a körletet…

A szomszédok, talán rokonok, ünnepélyesen bólintottak.

– Mit csinált egész nap? – kérdezte Maigret.

– Reggel negyed nyolckor jött haza, éppen idejében ahhoz, hogy kivigye a szemetesvödröket, mert nem engedte, hogy nehéz munkát végezzek… A küszöbön elszívott egy pipát, várva a postást, akivel egy kicsit elbeszélgetett… Ugyanis a postás a férjem ezredében szolgált… Azután délig aludt… Ennyi elég volt neki… Ebéd után gyalog ment az erdőn át egészen a Champs-Élysées-ig… Néha korábban bement a Majestic-be, hogy köszöntse nappali kollégáját… Azután kártyázott a kis rue de ponthieu-i bárban, és hatra hazajött. Hét órakor megint elindult, hogy elfoglalja helyét a szállodában… Olyan szabályosan betartotta a programját, hogy a szomszédok az ő megjelenéséhez igazították az órájukat…

– Már régen nem hordott bajuszt?

– Akkor beretválta le, amikor otthagyta a katonaságot… Nagyon furcsának találtam… Mintha kisebb lett volna így…

Maigret még egyszer meghajolt a halott előtt, és lábujjhegyen távozott.

Nem volt messze Saint-Cloud-tól. Nagyon szeretett volna minél előbb odajutni, és ugyanakkor, anélkül, hogy az okát tisztázta volna maga előtt, vissza is tartotta valami. Meglátott egy taxit, kinyújtotta a karját. Egye fene!

– Saint-Cloud-ba… Majd közben elmagyarázom…

Szemergett. Az ég szürke. Csak három óra volt, de az ember akár alkonynak is nézhette volna. Kietlen házak – a virágtalan, lombtalan kertekben.

Csengetett. Nem Charlotte, hanem Gigi jött ajtót nyitni, mialatt Donge barátnője kihajolt a konyhaablakon, hogy lássa, ki az.

Gigi egy szó nélkül, még mindig megvető arckifejezéssel engedte be. Maigret csak két napja volt itt, mégis úgy érezte, megváltozott a ház. Talán Gigi hozott magával egy kis rendetlenséget? A konyhaasztalon még ott látta az ebéd maradványait.

Gigi ingére Charlotte egy fésülködőköpenyét vette fel, ami nagyon bő volt neki, és a mezítelen lábán Prosper papucsa. Cigarettázott, és a füst miatt félig lehunyta a szemét.

Ami Charlotte-ot illeti, felállt a székről, és nem tudott mit mondani. Nem öltözött fel. Az arca foltos, és mivel nem volt rajta melltartó, lógott a melle.

Ki szólal meg elsőnek? Csak nézték egymást, szorongva, bizalmatlanul. Hogy mégis történjék valami, Maigret leült, és térdére tette keménykalapját.

– Ma reggel hosszú beszélgetésem volt Prosperrel – dörmögte végül.

– Mit mond? – kérdezte élénken Charlotte.

– Hogy nem ölte meg sem Mimit, sem az éjjeli portást…

– Ha! – kiáltott fel Gigi egy kis diadallal a hangjában. – Mit mondtam neked?

Charlotte nem tudta, mit feleljen. Teljesen tanácstalannak látszott. Nem született arra, hogy egy dráma hősnője legyen, és úgy látszott, folyton keres valamit, amiben megkapaszkodhat.

– A vizsgálóbíróval is beszéltem. Kapott egy névtelen levelet Prosper és Mimi ügyével kapcsolatban …

Semmi reakció. Charlotte még mindig érdeklődéssel figyelte, fáradt szempillákkal, elomló testtel.

– Névtelen levelet?

Maigret odanyújtotta neki a receptfüzetet, amit magával hozott.

– Ugye, maga írta ezeket a recepteket?

– Igen … Miért? …

– Legyen szíves, vegyen tollat a kezébe… Lehetőleg régi tollat, ami fröcsköl… Tintát… Papirost…

A konyhaszekrényben volt tintásüveg és toll-szár. Gigi hol Maigret-re nézett, hol a barátnőjére, mintegy készen arra, hogy beavatkozzék, mihelyt veszélyt szimatol.

– Helyezkedjék el kényelmesen… írja…

– Mit írjak?

– Ne írj, Charlotte! Ezekkel az emberekkel sohasem lehet tudni…

– Csak írjon… Semmit sem kockáztat, a szavamat adom rá… „Bíró úr, veszem magamnak a bátorságot, hogy írjak önnek a Donge-ügyben, amelyről az újságokból értesültem…” Miért írja két t-vel azt, hogy értesültem?

– Nem tudom … Hány t-vel kell írni?

A névtelen levélben, amit a kezében tartott, egy t állt

– „Az amerikai nő nem valódi amerikai, hanem táncosnő volt, és Miminek hívták…”

Maigret türelmetlenül megvonta a vállát.

– Elég – mondta. – És most nézzék meg ezt…

Pontosan ugyanaz az írás volt, csak a helyesírási hibák nem egyeztek.

– Ki írta ezt?

– Éppen ezt szeretném tudni.

– Azt hitte, én…

Hirtelen haragra gerjedt, és a felügyelő sietett megnyugtatni.

– Nem hittem semmit… Azért jöttem, hogy megkérdezzem magától, vajon ki tudott Prosper és Mimi szerelméről, és főként a gyerek históriájáról, magán és Gigin kívül.

– Te mit gondolsz, ki lehet, Gigi?

Hosszan, ráérősen töprengtek. Mintegy lelassult az életük ebben a rendetlen házban, amely hirtelen elpiszkolódott. Giginek néha megremegett az orrcimpája, és Maigret tudta, nemsokára mindenféle sötét helyen fog futkározni, hogy egy kis kábítószerhez jusson.

– Nem… Hármunkon kívül…

– Ki kapta meg akkoriban Mimi levelét?

– Én – mondta Gigi. – És mielőtt eljöttem Cannes-ból, megtaláltam egy dobozban, amelyben az emlékeimet őrzöm… Magammal hoztam…

– Add ide…

– Csak ha megesküszik…

– Hát persze, te ostoba! Nem veszed észre, hogy ki akarom húzni Prospert a pácból?

Komoly volt, barátságtalan. Különös bonyodalmakat sejtett az ügy mögött, de nem volt semmi nyom, amin elindulhatott volna.

– Visszaadja?

Megint megvonta a vállát és olvasni kezdte:

Drága öreg Gigim!

Hű! Végre sikerült! Eltartott egy ideig, de sikerült! Te meg Charlotte kinevettetek, amikor azt mondtam, hogy kimászom belőle, és igazi nagyságos asszony leszek.

Hát igen, drágám, megtörtént… Tegnap összeházasodtunk, Oswald meg én, és elég furcsa házasság volt, mert azt akarta, hogy Angliában legyen, ahol minden egészen másképp történik, mint nálunk. Annyira, hogy néha azt kérdezem magamtól, valóban férjes asszony vagyok-e …

Meséld el Charlotte-nak. Három vagy négy nap múlva elutazunk Amerikába. A sztrájkok miatt nem tudjuk pontosan, mikor indulunk.

Ami szegény Prospert illeti, azt hiszem, jobb, ha nem mondotok neki semmit. Jó fiú, csak egy kicsit butuska. Nem is értem, hogy tudtam megmaradni mellette majd egy évig. Ügy látszik, nagyon jóságos voltam ebben az időben.

Ennek ellenére, és anélkül, hogy tudta volna, nagy szolgálatot tett nekem. Ezt tartsd meg magadnak. Nem tartozik Charlotte-ra, aki egy szentimentális, kövér liba.

Nemrég észrevettem, hogy teherben vagyok. Gondolhatod, mindjárt hasznomra fordítottam a dolgot. Mielőtt elmondtam volna Oswaldnak, elrohantam egy nőgyógyászhoz … Számításokat csináltunk… Egyszóval biztos, hogy a gyerek nem lehet Qswaldtól… Úgyhogy ez a szegény Prosper… Ne tudja meg soha! Képes volna atyai húrokat pengetni!

Hosszú volna mindent megmagyarázni… A doktor nagyon-nagyon kedves volt… Csak egy egészen kicsit kellett csalni a gyerek születésekor (elég volt azt állítani, hogy koraszülés), és el tudtuk hitetni Oswalddal, hogy atya lett.

Nagyon jól fogadta a dolgot. Ha először látja az ember, könnyen azt gondolhatja, hogy hidegfejű ember, de egyáltalában nem az. Éppen ellenkezőleg, kettesben olyan vidám, mint egy gyerek, és amikor Párizsban voltunk, minden kocsmába bementünk, és a körhintára is felültünk…

Egyszóval Mrs. Oszvald J. Clark lettem, Detroitból (Michigan), és most már csak angolul beszélek, mert, mint bizonyára emlékszel, Oswald egy szót sem tud franciául.

Néha gondolok kettőtökre. Charlotte vajon még mindig annyira fél attól, hogy meghízik?

Még mindig köt a szabad idejében? Meglátod, egy vidéki rőfösüzlet pultja mögött fogja végezni!

Ami téged illet, drága öreg Gigim, nem hiszem, hogy valaha is elpolgáriasodsz. Ahogy az a fehér kamáslis vendég mondta – emlékszel? –, az, aki egy szuszra kiivott egy üveg pezsgőt – neked a véredben van a bűn!

Üdvözöld nevemben a Croisette-et, és ne kezdj el nevetni, ha ránézel Prosperre, és arra gondolsz, hogy apa lett, anélkül, hogy tudna róla. Küldök majd levelezőlapokat.

Sok puszi

Mimitől

– Megengedi, hogy magammal vigyem ezt a levelet?

Charlotte közbelépett.

– Hagyd nála, Gigi… Ebben a helyzetben…

Azután, miközben kikísérte a felügyelőt:

– Mondja!… Nem kaphatnék engedélyt arra, hogy meglátogassam?… Joga van kívülről hozatni a kosztját?… Legyen szíves…

Kivörösödött, és átnyújtott a felügyelőnek egy ezerfrankos bankjegyet.

– Jó volna, ha néhány könyvet is kaphatna… Hiszen mindig olvasott a szabad idejében! …

Eső. Taxi. Kigyúltak a lámpák. Az erdő, amelyen Maigret néhány napja biciklin hajtott át, Donge társaságában.

– Tegyen le a Majestic-ben, legyen szíves.

A portás kicsit nyugtalan lett, amikor Maigret keresztülment a hallon, anélkül, hogy őt megszólította volna, és előzékenyen lesegítette róla a ruhatárban a kabátját és kalapját. Az igazgató éppen félrehúzta a függönyt, és ő is látta a felügyelőt. Most már mindenki ismerte. Mindenki követte a tekintetével.

A bárba? Miért ne? Szomjas volt. És vonzotta a tompított zene. Valahol az alagsorban egy zenekar tangót játszott, nagyon halkan. Lement egy vastag szőnyeggel borított lépcsőn, belépett a kékes fénybe. A vendégek süteményt ettek kis asztaloknál. Mások táncoltak. Eléje jött a főpincér.

– Egy pohár sört kérek!…

– Csakhogy itt…

Maigret úgy nézett rá, hogy a pincér engedelmeskedett, valamit firkált egy cédulára… Azok a cédulák, amelyek… Maigret szemmel követte ennek a vándorlását… A dancing mélyén, a zenekartól balra, valami tolóablakot látott a falban.

A másik oldalon ott voltak az üvegkalickák, a konyhák, a mosogatók, a személyzeti ebédlő, és egészen hátul, a blokkolóóra mellett, az öltöző, száz fémszekrénnyel.

Maigret érezte, hogy valaki nézi őt, és felfedezte Zebiót, aki egy középkorú, csupa ékszer nővel táncolt.

Tévedett volna? Maigret-nek úgy tűnt, hogy Zebio tekintete felhívja a figyelmét valamire. Körülnézett, és egy kicsit megütődött, amikor megpillantotta Oswald J. Clarkot. Ellen Darromannal, a fia tanítónőjével táncolt.

Úgy hatott, hogy az új szerelem eksztázisában mindketten érzéketlenek a környezetük iránt. Komolyak voltak, alig mosolyogtak, mintha egyedül lettek volna a parketten, egyedül a világon, és amikor a zene elhallgatott, egy percig még mozdulatlanok maradtak, mielőtt visszatértek volna asztalukhoz.

Maigret észrevette, hogy Clark keskeny, fekete szalagot hord a kabátja hajtókáján; ez volt nála a gyász jele.

A felügyelő keze Miminek Gigihez írott levelét gyűrögette. Rettentően szerette volna…

De vajon nem megtiltotta-e a bíró, hogy Clarkkal foglalkozzék; úgy látszik, túlságosan gentleman ahhoz, hogy kapcsolatba kerüljön a rendőrséggel.

A tangót slow követte. Egy pohár habos sör ment végig ellenkező irányban azon az úton, amelyet az előbb a főpincér cédulája tett meg. A pár megint táncolt.

Maigret felkelt, elfelejtette meginni a sörét, nagy léptekkel felment a hallba.

– Van valaki a 103-asban? – kérdezte a portástól.

– Azt hiszem, a nevelőnő és a kisfiú fent van… De… ha megengedi, telefonálok…

– Ne tegye, kérem …

– Balra van a lift, felügyelő úr.

Túl későn szólt! Maigret már elindult a márványlépcsőn, és lassan, dörmögve ment felfelé.

VII. A „MIT MOND”-OK ESTÉJE

Csak futó gondolat volt, Maigret azonnal el is felejtette. Elérte a Majestic második emeletét, és megállt egy percre, hogy lélegzetet vegyen. A lépcsőn egy pincérrel találkozott, aki tálcát vitt, és egy küldönccel, aki futott, egy csomag külföldi újsággal a kezében.

Rendkívül elegáns asszonyok léptek be előtte a liftbe; bizonyára ötórai teára mentek. Parfüm úszott a levegőben.

„Mind a helyükön vannak – mondta magában –, egy részük a kulisszák mögött, a többiek a szalonokban és a hallban. Az egyik oldalon a vendégek, a személyzet a másikon… „

Nem pontosan ezt gondolta. Lássuk csak! Mindenki a helyén volt körülötte, mindenki azt tette, amit tennie kellett. Egészen természetes például, hogy egy gazdag külföldi nő teát iszik, cigarettázik, elmegy ruhát próbálni. Természetes, hogy a pincér tálcát visz, hogy a szobaasszony megveti az ágyakat, hogy a liftesfiú a felvonót kezeli…

Egyszóval, valamennyiük helyzete világos volt, egyszer s mindenkorra megállapított.

De ha megkérdezték volna Maigret-t, mit csinál itt, mit felelt volna?

„Arra törekszem, hogy börtönbe juttassak valakit, sőt, hogy levágassam a fejét…”

Már el is múlt! Csak egy pillanatnyi megingás, amit valószínűleg a túlságosan fényűző környezet okozott, a kihívó pompa, a teaszalon atmoszférája…

109… 107… 103… Maigret egy percig habozott, azután bekopogott. Az ajtóhoz hajolva egy gyerek hangját hallotta, aki néhány szót mondott angolul, azután asszonyi hangot, amely távolabbról jött, és – úgy gondolta – felszólította, hogy lépjen be.

Keresztülment egy kis előszobán, és egy szalonban találta magát, amelynek három ablaka a Champs-Élysées-re nyílt Az egyik ablaknál egy idősebb asszony, olyan fehér blúzban, mint egy ápolónőé, valami varrási munkával foglalkozott. Ez volt a nevelőnő, Gertrud Borms; szemüveggel még szigorúbbnak látszott.

De nem ő érdekelte a felügyelőt. Maigret egy körülbelül hétéves fiút látott, golfnadrágban, keskeny felsőtestét szvetterbe bújtatták. A gyermek a szőnyegen ült, körülötte elszórva a játékai, többek között egy nagy hajó és mindenféle autó, pontos másolatai a különböző márkájú kocsiknak. A térdén képeskönyv, ezt lapozgatta Maigret érkezésekor, és miután csak egy pillantásra méltatta a látogatót, újból az illusztrációk fölé hajolt.

Amikor Maigret elmesélte a jelenetet a feleségének, körülbelül így hangzott:

– A nő mondott nekem valami ilyesmit: „You we you we we well…” És hogy időt nyerjek, nagyon gyorsan megkérdeztem: „Remélem, hogy Oswald J. Clark úr szobájában vagyok –” A nő megismételte: „You we you we we well”, vagy valami hasonlót.

– Ezalatt megnézhettem a fiút. Korához képest túlságosan nagy fej, amelyet – ahogy már értesültem róla – lángoló vörös haj borít. Ugyanolyan szem, mint Prosper Donge-é, szürkéskék, mint néha a nyári alkonyat – Sovány nyak…

– Elkezdett beszélni a nevelőnőjével, angolul ő is, miközben rám nézett, és számomra ez is valahogy így hangzott: „You we you we we well…

– Természetesen azon tanakodtak, hogy mit csinálok itt, és miért maradok állva a szalon közepén. De hát én sem tudtam, miért vagyok ott? Egy nagy kínai vázában több száz frank értékű virág…

– A nevelőnő végül felkelt. Letette kézimunkáját a karosszékre, leakasztott egy telefonkagylót, és beleszólt.

– „Nem értesz franciául, kisfiam?” – kérdeztem a gyereket.

– Csak egy bizalmatlan pillantást vetett rám. Néhány perccel később egy alkalmazott lépett a szobába. A nevelőnő beszélt hozzá. A férfi azután hozzám fordult: „Azt kérdezi, mit óhajt…” „Mister Clarkot keresem…”Nincs itt… A hölgy azt mondja, lenn kell lennie.” „Köszönöm.”

Így volt! És ez minden! Maigret látni akarta Teddy Clarkot, és látta is. Lement, és közben Prosper Donge-ra gondolt, aki egy börtöncellába van bezárva. Gépiesen, anélkül, hogy számot adott volna magának róla, lement egészen a dancigig, és minthogy még nem vitték el a söröspoharát, visszaült a helyére.

Nem először került ebbe a különös lelkiállapotba. Egyfajta kábulatra hasonlított, amelyen keresztül mégis tudomásul vette, ami körülötte történt, anélkül, hogy jelentőséget tulajdonított volna neki, anélkül, hogy megpróbálta volna elhelyezni a tárgyakat és embereket, időben és térben.

Így látta, hogy egy küldönc odamegy Ellen Darromanhoz és néhány szót szól hozzá. A tanítónő felkelt, bement egy telefonfülkébe, de csak néhány percig maradt ott.

Amikor kilépett, Maigret-t kereste a szemével. Azután visszament Clarkhoz, és félhangosan beszélt vele, még mindig a felügyelő felé fordulva.

Ebben a percben Maigret határozottan érezte, hogy valami kellemetlenség fogja érni. Tudta, legjobb volna elmenni, és mégis maradt.

Nehezen tudta volna megmagyarázni, miért… Nem hivatástudatból. Semmi szükség sem volt arra, hogy tovább késlekedjék ebben a dancing-ban, ahol semmi keresnivalója.

Éppen ez az! Önmagának sem tudta volna megmagyarázni. A vizsgálóbíró vajon nem tartóztatta-e le Prosper Donge-ot anélkül, hogy őt megkérdezte volna? Egyébként is, nem megtiltotta-e neki, hogy ezzel az amerikaival foglalkozzék?

A szavai ezt jelentették:

„M. Clark nem tartozik az ön köreihez… ön nem értheti meg őt… Engedje át nekem!”

És Maigret, aki csontja velejéig plebejus beállítottságú volt, ellenségként állt szemben ezzel az egész környezettel.

Egye fene! Maradt! Látta, hogy Clark szintén őt keresi a szemével; összeráncolta szemöldökét, úgy látszik, megkérte társnőjét, hogy maradjon a helyén, és felkelt. Új tánc kezdődött. A kék világítást rózsaszín váltotta fel. Az amerikai megkerülte a párokat, és odament a felügyelőhöz; keményen megállt előtte.

Maigret, aki egy szót sem tudott angolul, megint csak ezt hallotta:

– Well you well we we well…

Ezúttal azonban támadóan hangzott, és Maigret érezte, Clark nehezen fojtja vissza haragját.

– Mit mond?

És Clark még dühösebb lett.

Maigret-né este megcsóválta a fejét, és így szólt:

– Valld be, szándékosan csináltad! Tudom, milyen arcot vágtál! Még egy angyalt is ki tudsz hozni a béketűrésből…

Nem vallotta be, de nagyon vidáman ragyogott a szeme. Végül is mit csinált? Zsebre vágott kézzel állt a jenki előtt, és jól a szemébe nézett, mintha különösnek találta volna ezt a látványt.

Nem volt igaza? Állandóan Donge-ra gondolt, aki börtönben ül, és nem táncol a nagyon csinos Miss Ellennel. A leány bizonyára megérezte a közelgő katasztrófát, és közelebb jött. Mielőtt hozzájuk ért volna, Clark, dühösen, öklével odavágott Maigret állára, azzal a száraz, gépies mozdulattal, amelyet amerikai filmekből ismer az ember.

Két asszony, akik a szomszéd asztalnál teáztak, felállt, és kiáltozni kezdett. A táncoló párok megálltak.

Ami Clarkot illeti, ő elégedett volt. Úgy gondolta, ezek után a helyzet világos, nincs szükség további magyarázatra.

Maigret még csak oda sem nyúlt az állához. Mindenki hallotta, ahogy az ököl az állkapcsához csapódott, de a felügyelő arca olyan érzéketlen maradt, mintha csak egy fricskát kapott volna.

És ha nem is törekedett valami konkrét eredményre, valójában nagyon elégedett volt azzal, amit a véletlen felkínált neki, és önkéntelenül elmosolyodott, amikor arra gondolt, milyen arcot fog vágni a vizsgálóbíró.

– Uraim!… Uraim!…

Mivel azt hitték, rá fogja vetni magát ellenfelére, és folytatódik a verekedés, a főpincér közbelépett. Az egyik oldalról Ellen, a másik oldalról egy táncos próbálták lefogni Clarkot, aki még mindig beszélt.

– Mit mond? – dörmögött halkan Maigret.

– Nem fontos!… Uraim, kérem önöket, legyenek szívesek…

De Clark még mindig beszélt.

– Mit mond?

Akkor, általános meglepetésre, Maigret hanyagul játszani kezdett egy ragyogó tárggyal, amelyet a zsebéből húzott elő. A csinos hölgyek elképedve bámultak a hírhedt bilincsre, amelyről már oly sokat hallottak, de még sohasem látták közelről.

– Legyen szíves, fordítsa, főúr!… Mondja meg ennek az úrnak, hogy kénytelen vagyok őt letartóztatni, mert erőszakot alkalmazott egy hatósági személlyel, aki hivatását teljesítette…

Tegye hozzá, hogy ha nem hajlandó önként velem jönni, legnagyobb sajnálatomra meg kell őt bilincselnem…

Clark nem mozdult, nem szólt egy szót sem, visszatolta Ellent, aki vele akart menni, és a karját nyújtotta. Az amerikai, anélkül, hogy a kalapját, vagy a kabátját kérte volna, követte a felügyelőt, és amikor néhány kíváncsitól követve, átmentek a hallon, az igazgató, aki az irodájából látta őket, kétségbeesésében égnek emelte a kezet.

– Taxi… Az Igazságügyi Palotába…

Leszállt az éj. Felmentek a lépcsőkön, végig a folyosókon, megálltak Bonneau úr ajtaja előtt. Maigret akkor felvette azt az alázatos és bűnbánó magatartást, amit a felesége jól ismert, és ami a végsőkig fel szokta bosszantani.

– Vigasztalan vagyok, bíró úr… Legnagyobb sajnálatomra kénytelen voltam letartóztatni a jelen levő Mister Clarkot…

A bíró nem találhatta ki, mi történt. Azt hitte, Maigret azzal gyanúsítja az amerikait, hogy megölte a feleségét és az éjjeli portást.

– Pardon! Pardon! Milyen parancs értelmében merészelte?…

Clark válaszolt, és Maigret a beszédéből csak valami indulatszót hallott ki.

– Mit mond?

Szegény bíró! Felvonta a szemöldökét, homlokát ráncolta, mert hiányos volt az angol nyelvtudása, és csak nehezen tudta követni Clarkot. Azután ő magyarázott valamit, és elküldte írnokát egy másik írnokért, aki gyakran tolmácsolt a bíróságon.

– Mit mond? – dörmögte időről időre Maigret.

És Clark, akit feldühített ez a mondat, a felügyelőt utánozva, ökölbe szorított kézzel ismételgette:

– Mit mond?… Mit mond?…

Azután megint hosszú tiráda a saját nyelvén.

A tolmács bejött a szobába. Félénk, kopasz kis ember, és lefegyverzően alázatos.

Azt mondja, amerikai állampolgár, és nem fogja eltűrni, hogy rendőrök…

A hangsúlyból arra lehetett következtetni, hogy Clark mélységesen megveti a rendőrség embereit!

– hogy állandóan rendőrök legyenek a nyomában… Azt állítja, egy nyomozó követte…

– Igaz ez, felügyelő úr?

– Valószínűleg igazat mond, bíró úr!

– Azt állítja, egy másik rendőr Miss Ellen sarkába szegődött…

– Valóban lehetséges…

– … és hogy ön, az ő távollétében, betört a lakásába…

– Udvariasan kopogtam az ajtón, és a világ legudvariasabb modorában megkérdeztem attól a tiszteletre méltó személytől, akit ott találtam, hogy beszélhetnék-e Mister Clarkkal…

Azután lementem a dancingba, hogy megigyam egy pohár sört… Ekkor történt, hogy az itt jelen levő úr helyesnek gondolta, hogy állon vágjon az öklével…

Bonneau úr le volt sújtva. Mintha az ügy önmagában is nem volna elég komplikált! Eddig sikerült elkerülni a sajtó figyelmét, de a teaszalonban lezajlott incidens után az újságírók meg fogják ostromolni a törvényszéket és a bűnügyi rendőrséget…

– Nem értem, felügyelő úr, hogy egy olyan ember, mint ön, akinek huszonöt évi gyakorlata van…

Kezdett dühbe gurulni, mert Maigret, ahelyett, hogy odahallgatott volna, egy darab papírral játszott, amit a zsebéből húzott elő. Egy kékes papírra írott levél volt.

– Mister Clark persze túlment a határon. Nem kevésbé igaz azonban az, hogy ön, a maga részéről, nem tett tanúbizonyságot olyan tapintatról, amilyet az ember joggal elvárhatott volna öntől azok között a körülmények között, amelyek…

Elhallgatott. Maigret-nek el kellett fordítania a fejét, hogy ne lássák, mennyire megörült. Clark végül is felfigyelt a papírdarabra, odament a felügyelőhöz, és kinyújtotta a kezét.

– Please …

Maigret meglepettnek látszott, és átadta az amerikainak a papírlapot. A bíró egyre kevésbé értette a dolgot, és nem egészen ok nélkül azt gyanította, hogy Maigret mesterkedik valamiben.

Clark azután odament a tolmácshoz, megmutatta neki a levelet, és szaporán beszélni kezdett.

– Mit mond?

– Azt állítja, felismeri a felesége írását, és kérdezi, hogyan került önhöz ez a levél…

– Miről van szó, Maigret úr? – kérdezte szigorúan Bonneau.

– Elnézést kérek, bíró úr… Ezt a dokumentumot most adták át nekem… Közölni akartam önnel, és csatolni az iratokhoz… Sajnálom, hogy Mister Clark elvette, mielőtt…

Clark azonban tovább beszélt a tolmácshoz.

– Mit mond? – kérdezte a bíró. Őt is elkapta a ragály.

– Kéri, hogy fordítsam le neki ezt a levelet… Bejelenti, hogy ha a felesége holmijában turkálni merészeltek, panaszt fog tenni a követségen, és hogy…

– Fordítsa…

Maigret idegességében megtöltötte a pipáját, és odament az ablakhoz, amely mögött a gázlámpák megannyi csillagnak látszottak; a megvilágított köd udvart képezett körülöttük.

A szegény tolmács, akinek kopasz fejét elborította az izzadság, szóról szóra lefordította Miminek Gigi barátnőjéhez intézett levelét, és állandóan arra gondolt, lesz-e bátorsága folytatni, annyira el volt borzadva. A bíró odament, hogy a válla fölött ő is olvashassa, de Clark, határozottabban, mint eddig bármikor, félretolta, miközben ezt mormolta:

– Please…

Úgy tűnt, őrködik a tulajdona felett, nem engedi, hogy visszavegyék, vagy megkíséreljék megsemmisíteni a levelet, vagy hogy a fordításban átugorjanak egyes mondatokat. Ujjával rámutatott egy-egy szóra, és megkövetelte, mondják meg pontosan, mit jelent.

Bonneau úr teljes tehetetlenségében odament a felügyelőhöz, aki látszólag közönyösen dohányzott.

– Szándékosan csinálta, felügyelő úr?

– Igazán nem láthattam előre, hogy Clark úr az arcomba vág az öklével.

– Ez a levél mindent megmagyaráz, teljesen cinikusan.

Ugyan, ugyan! A bíró letartóztatta Prosper Donge-ot, anélkül, hogy a bűnösségéről meggyőződött volna! És kész volt arra, hogy melléje csukassa Charlotte-ot, Gigit és bárkit ebből a társaságból!

A tolmács és Clark ott álltak az asztal fölé hajolva, amelyen a lámpa csak egy fényes kört rajzolt ki.

Clark végül kiegyenesedett. Rávágott öklével az asztalra, miközben egy szót morgott:

– Damned!

Azután egészen másképpen viselkedett, mint amire számítottak. Nem mozdult. Nem nézett senkire. Az arca megkeményedett, a nézése merevvé vált. Hosszú ideig állt mozdulatlanul, mialatt a szegény tolmács mintha bocsánatot akart volna kérni tőle, azután megfordult, megpillantott egy széket a sarokban, odament és leült, olyan csöndesen, olyan egyszerűen, hogy éppen ezáltal hatott drámainak.

Maigret, aki távolról figyelte, látta, hogy izzadságcseppek jelennek meg a felső ajka felett.

És Clark ebben a percben egy kissé hasonlított arra a bokszolóra, akire döntő csapást mértek, de fenntartja még a tehetetlenségi erő, ösztönösen támaszt keres, mielőtt végleg összeomlik.

Teljes volt a csend a bíró irodájában, valamelyik szomszédos szobából behallatszott a gépelés.

Clark nem mozdult. A sarokban ülve, könyökét a térdére, állát a tenyerébe támasztva, mereven nézte vágott orrú cipőbe bújtatott lábát.

Hosszabb idő múlva hallották, amint ezt mormolja:

– Well!… Well!…

És Maigret egészen halkan odaszólt a tolmácsnak:

– Mit mond?

– Rendben van… Rendben van …

A bíró a látszat kedvéért úgy tett, mintha valami papírokat nézegetne. Maigret pipájának füstje lassan szállt fel a levegőben, elhajolva a lámpa ragyogó fénye felé.

– Well…

Nagyon messziről jött. Isten tudja, hová vitték a gondolatai. Végül megmozdult. Senki sem tudta, mit fog csinálni. Kihúzott zsebéből egy tömörarany-cigarettatárcát, kinyitotta, kivett egy cigarettát, és a doboz rövid csattanással becsukódott. Azután a tolmács felé fordult:

– Please …

Gyufát kért. A tolmács nem dohányzott. A felügyelő odanyújtotta gyufásdobozát, és Clark, miközben átvette, felemelte a szemét, és hosszú pillantást vetett rá, amely nagyon sok mindent tartalmazott.

Amikor újra kiegyenesedett, valószínűleg üresnek érezte magát, mert a mozgása kissé bizonytalannak hatott. De nyugodt volt. Vonásai visszanyerték mozdulatlanságukat. Mindenekelőtt egy kérdést tett fel. A bíró ránézett Maigret-re, tőle várta a választ.

– Azt kérdezi, megtarthatja-e a levelet.

– Azt szeretném, ha először lefényképeznék. Néhány perc alatt megvan. Csak fel kell vinni a bűnügyi nyilvántartóba…

Fordítás. Clark, úgy látszik, megértette, bólintott, odaadta a papirost az írnoknak, aki elvitte. Azután megint beszélni kezdett. Maigret-t idegesítette, hogy egy szót sem ért belőle. Minden, amit mondott, végtelen hosszúnak tűnt, és a felügyelő percenként megkérdezte volna:

– Mit mond?

– Mindenekelőtt meg kell beszélnie a dolgot a solicitor-ral, mert nem volt elkészülve arra, amit megtudott, és ezzel minden megváltozott…

Miért volt Maigret meghatva? Ez a nagy, erőteljes fickó, aki alig három napja felült a körhintára Ellen társaságában, és aki az előbb tangót táncolt a kékes fényben… Sokkal nagyobb ütés érte, mint amit a felügyelőre mért… De, éppen mint ő, Clark is alig moccant… Egy káromkodás… Egy ökölcsapás az asztalra… Néhány perc hallgatás…

– Well!… Well!…

Kár, hogy nem értik meg egymást! Maigret szívesen beszélgetett volna vele.

– Mit mond?

– Hogy ilyen körülmények között ezer dollár jutalmat ajánl fel annak a nyomozónak, aki megtalálja a gyilkost…

Mialatt a tolmács beszélt, Clark Maigret-re nézett, mintha azt mondta volna:

„Látja, jól tudok veszíteni…”

– Felelje neki azt, hogy ha megnyerjük az ezer dollárt, a rendőrségi árvaház fogja megkapni…

Furcsa volt. Az ember hihette volna, hogy most udvariassági versenybe kezdtek. Clark meghallgatta a fordítást, bólintott.

– Well…

Azután tovább beszélt, ezúttal már majdnem az üzletember hangján.

– Azt gondolja, de semmit sem akar tenni, mielőtt a solicitor-ral beszélt volna, hogy találkoznia kell azzal az emberrel… Prosper Donge-zsal… Azt kérdezi, kaphat-e erre engedélyt, és ha…

Most a vizsgálóbírón volt a sor, hogy méltóságteljesen meghajoljon. Kis híján kölcsönös gratulációkkal végződött a dolog.

Clark megint kérdéseket tett fel, és eközben gyakran fordult Maigret felé.

– Azt kérdezi, felügyelő úr, hogy mi lesz az ökölcsapás ügyével, és lesz-e folytatása … Nem tudja, hogy ennek a gesztusának milyen következményei lehetnek Franciaországban… Az ő hazájában…

– Mondja meg neki, hogy nem emlékszem, miről beszél…

A bíró nyugtalanul nézte az ajtót. Túl Szép volt! Újabb incidenstől félt, ami megzavarhatná ezt az értékes harmóniát. Csak már visszahoznák azt a levelet, és…

Csönd. Vártak. Semmi mondanivalójuk sem volt többé. Clark újabb cigarettára gyújtott, miután egy taglejtéssel gyufát kért Maigret-től.

Az írnok végre visszajött azzal a szörnyű, kék papírdarabbal.

– Megvan, bíró úr… Odaadhatom?

– Igen, adja oda a levelet Mister Clarknak…

Clark gondosan becsúsztatta a papirost a pénztárcájába, ezt betette a pisztolyzsebébe, és megfeledkezve arról, hogy kalap nélkül jött, keresni kezdte a székeken. Végül észbe kapott, gépiesen elmosolyodott, és egy jó estéttel elköszönt az egész társaságtól.

Amikor az ajtó becsukódott, és a fordító is elment, Bonneau úr kettőt-hármat köhintett, megkerülte íróasztalát, papírokat vett a kezébe, amelyekre nem volt szüksége.

– Hm!… Ezt akarta, felügyelő úr?

– Mi a véleménye róla, bíró úr?

– Azt hiszem, én kérdeztem öntől valamit.

– Elnézést kérek… Igaza van… látja, az a benyomásom, hogy Mister Clark hamarosan újra nősül… És ez a gyermek válóban Donge fia…

– Egy olyan emberé, aki jelenleg börtönben ül, és akit súlyos…

– …gyanú terhel, igaz! – sóhajtott Maigret. – Csakhogy mégis a fia! Tehetek én róla?….

Ő is a kalapját kereste, amely a Majestic-ben maradt, és olyan furcsának találta, hogy hajadonfőtt hagyja el az Igazságügyi Palotát, hogy taxin tért vissza a Richard-Lenoir bulvárra.

A zúzódás az állán eközben szépen megkékült. Maigret-né az első pillantásra észrevette.

– Már megint verekedtél – állapította meg terítés közben. – És persze, elvesztetted a kalapodat! … Mibe ártottad bele magad?

Maigret elégedett volt, és szélesen mosolygott, amikor az asztalkendőt kivette ezüstkarikájából.

VIII. MAIGRET ELBÓBISKOL

Ez sem volt éppen kellemetlen: kényelmesen elhelyezkedni az íróasztalánál, háta mögött a duruzsoló kályha, balra az ablak, amelyet teljesen elborított a reggeli köd, előtte a Lajos-Fülöp kandalló teteje, fekete márványból, a falióra mutatói, amelyek húsz éve tizenkettőn állnak; a falon, fekete és aranyozott keretben, császár-kabátba öltözött, cilinderes férfiak csoportképe, akik valószínűtlen bajszokat és hegyes szakállt hordanak: a rendőrfogalmazók egyesülete abból az időből, amikor Maigret huszonnégy éves volt!

Négy pipa nagyságrendben az íróasztalon.

Megfojtottak egy dúsgazdag amerikai nőt a Majestic pincéiben.

Ez a cím parádézott az egyik tegnap esti újság első oldalán. Az újságírók számára persze minden amerikai szükségképpen dúsgazdag. Jobban szórakoztatta Maigret-t a saját fényképe, kabátban, keménykalapban, pipával a fogai között – odahajol valami fölé, amit nem látni.

Maigret felügyelő megtekinti az áldozatot.

Csakhogy ezt a fényképet egy évvel ezelőtt vették fel a boulogne-i erdőben, amikor valóban megtekintett egy oroszt, akit pisztollyal lelőttek.

Fontosabb dokumentumok, dossziékban.

Torrence nyomozó jelentése az Edgar Fagonet, más néven Eusebio Fualdés, más néven Zébio úr (24 éves, Lille-ben született) ügyében lefolytatott vizsgálatról:

Apja: Fagonet, Albert, Jean-Marie, művezető a Lecoeur-gyárban, meghalt három éve;

Anyja: Jeanne, Albertine, Octavie Hautbois, az előbbi felesége, 54 éves, háztartásbeli.

A következő információkat részben a Caulain-court utca 57. számú ház felügyelőjétől kaptuk (itt lakik Edgar Fagonet anyjával és nővérével), részben a szomszédoktól és a kerület kereskedőitől, részben telefonon, Lille-ből, a gázgyári negyed rendőrségétől.

Ugyancsak beszéltünk telefonon a megéve-i Chevalet Szanatóriummal, és felkerestük személyesen az Imperia Mozi igazgatóját, a Kapucinusok bulvárján.

Az adatokat még ellenőrizni fogjuk, mindamellett már most megbízhatóaknak ítéljük őket.

A Fagonet-család Lille-ben szolidan élt, és az új gázgyári negyedben egyemeletes házban lakott. A szülők valószínűleg taníttatni akarták Edgár Fagonet-t, és valóban, tizenegy éves korában beiratkozott a gimnáziumba.

De hamarosan ott kellett hagynia, hogy egy évre szanatóriumba menjen, Oléron szigetére. Az egészsége látszólag helyreállt, és ezért folytatta tanulmányait, mégis minduntalan félbe kellett szakítania alkati gyengesége miatt.

Tizenhét éves korában szükségessé vált, hogy a hegyekbe küldjék: négy évet töltött a Chevalet Szanatórium-ban, Megéve mellett.

Chevalet doktor úr nagyon jól emlékszik Fagonet-ra; igen csinos fiú volt, és nagy sikereket aratott bizonyos betegek körében. Egy csomó kalandja akadt. Ugyancsak itt vált kitűnő táncossá, mert a gyógyintézet szabályai rendkívül liberálisak, és a lakói, úgy látszik, általában nagyon szeretnek szórakozni.

A sorozó bizottság véglegesen alkalmatlannak találta katonai szolgálatra.

Fagonet huszonegy éves korában visszatér Lille-be, éppen idejében, hogy ott legyen apja halálos ágyánál. Az elhunyt némi megtakarított pénzt hagyott hátra, de nem eleget ahhoz, hogy a család megéljen belőle.

Fagonet nővére, Emilie, tizenkilenc éves korában valamilyen csontbetegségbe esik, amely többé-kevésbé ágyhoz köti. Ezenkívül szellemi képességei az átlagos alatt vannak, és ezért gondozásra szorul.

Úgy látszik, Edgár Fagonet ez időben komoly erőfeszítéseket tett, hogy állandó alkalmazást találjon – először Lille-ben, azután Roubaix-ban. Az, hogy megszakította tanulmányait, hátrányosan befolyásolja lehetőségeit. És annak ellenére, hogy gyógyultnak tekinthető, alkata nem engedi meg, hogy testi munkát vállaljon.

Ekkor érkezik Párizsba, ahol néhány hét múlva égszínkék egyenruhában az Imperia Mozi-ban találjuk mint jegyszedőt; ez a mozi az, amely először bocsátotta el a női munkaerőket, hogy helyettük fiatalembereket, közöttük egy csomó szegény diákot alkalmazzon.

Nehéz e tárgyban pontos értesüléseket szerezni, mert az érdekeltek igen diszkrétek, de bizonyosnak látszik, hogy többen ezek közül a fiatalemberek közül, az Imperia előnyös egyenruhájában, gyümölcsöző hódításokkal dicsekedhettek.

Maigret mosolygott, mert Torrence szükségesnek tartotta, hogy a gyümölcsöző szót piros tintával aláhúzza.

Fagonet-nak, akit barátai dél-amerikai jellege miatt Zebiónak neveztek el, mindenesetre az volt az első gondja, hogy felhozassa Párizsba anyját és nővérét, és egy háromszobás lakásban helyezze el őket, a Caulaincourt utcában.

A házfelügyelő és a szomszédok ragaszkodó fiúnak tartják; reggel gyakran ő végzi el a bevásárlásokat a környéken.

Imperia-beli kollégáitól hallja, egy évvel ezelőtt, hogy a Majestic hivatásos táncost keres a teaszalonba. Jelentkezik, és néhány napi próbaidő után alkalmazzák. Ekkor felveszi az Eusebio Fualdés nevet; a szálloda igazgatóságának nincs rá semmi panasza.

A személyzet véleménye szerint inkább félénk fiú, érzelmes és komoly. Egyesek azt mondják: valósággal, mintha leány volna.

Keveset beszél, kíméli magát, mert fél, hogy kiújul a betegsége, és több ízben kénytelen lefeküdni egy ágyra az alagsorban, főként, ha valamilyen estély miatt késő éjszakáig fenn kell maradnia.

Mindenkivel jó viszonyban van, de nem bizalmas természetű, nincsenek barátai.

Úgy gondolják, havi keresete a borravalókkal felmegy kétezer-kétezerötszáz frankra.

Ez körülbelül megfelel annak az életmódnak, amelyet a Caulaincourt utcában folytatnak.

Edgar Fagonet nem iszik, keveset dohányzik, nem szed kábítószert. Gyenge egészségi állapota ezt nem engedi meg.

Anyja észak-franciaországi asszony, alacsony és eleven. Többször mondta – többek között a házfelügyelőnek –, hogy maga is dolgozni szeretne, de nem teheti, mert a leányát kell ellátnia.

Megkíséreltük megtudni, volt-e Fagonet a Côte d’Azurön. Erre vonatkozólag nem kaptunk pontos felvilágosításokat. Egyesek azt állítják, hogy három vagy négy évvel ezelőtt, amikor még az Imperiá-ban dolgozott, töltött ott néhány napot egy idősebb hölggyel. De ez az adat túlságosan bizonytalan ahhoz, hogy építhessünk rá.

Maigret lassan megtömte harmadik pipáját, megrakta a kályhát, odament az ablakhoz, hogy egy pillantást vessen a Szajnára, amelyet megaranyozott a sápadt fény, és megelégedett sóhajjal leült.

Lucas nyomozó jelentése Ramuel, Jean, Oscar, Aldebert ügyében; 48 éves, a Delambre utca 14. szám alatt lakik (XIV. ker.).

Ramuel Nizzában született, francia apától, aki ma már nem él, és olasz anyától, akinek nem akadtunk nyomára; valószínűleg már régen visszatért hazájába. Apja primőrök szállításával foglalkozott.

Jean Ramuel tizennyolc éves korában egy bizományosnál írnok a párizsi Vásárcsarnokban, de e tárgyban nem tudtunk információkat gyűjteni, mert a bizományos tizennyolc évvel ezelőtt meghalt.

Önként jelentkezik tizenkilenc éves korában. Huszonnégy évesen számvevő őrmesteri rangban elhagyja a hadsereget, és belép egy alkuszhoz, akit majdnem azonnal otthagy, hogy mint segédkönyvelő vállaljon állást egy cukorfinomítóban, Egyiptomban.

Három évig marad, visszajön Franciaországba, különböző állásokat tölt be Párizs üzleti negyedében, és megpróbálkozik a tőzsdén.

Harminckét éves korában Guayaquilbe utazik, Ecuadorba, egy francia–angol bányatársulat alkalmazásában. Megbízzák, hogy szedjen rendbe egy könyvvitelt, amely nagyon zavarosnak látszik.

Hat évig marad távol. Itt ismerkedik meg Marié Deligeard-ral, akiről nagyon kevés információnk van, és aki minden jel szerint nem valami ragyogó foglalkozást űzött Közép-Amerikában.

Ramuel vele jön vissza. Minthogy a vállalat székhelyét Londonba helyezik át, erre a korszakra vonatkozólag nincsenek adataink.

A pár egy ideig elég jól él Toulonban, Cassis-ban és Marseille-ben. Ramuel telek- és villaüzletekkel próbálkozik, sikertelenül.

Marié Deligeard, akit mint a feleségét mutatja be, annak ellenére, hogy nincsenek összeházasodva, rikítóan öltözködő, közönséges személy, feltűnési viszketegségben szenved, hajlamos arra, hogy nyilvános helyeken botrányt csináljon.

Gyakran vannak közöttük jelenetek. Ramuel néha több napra elhagyja élettársát, de mindig az asszony marad felül.

Amikor újra rájuk találunk, Ramuel és Marié Deligeard Párizsban lakik, egy elég kényelmes bútorozott lakásban, a Delambre utcában: egy szoba, konyha, fürdőszoba és előszoba, havi nyolcszáz frankért.

Ramuel mint könyvelő belép az Atoum Bankba; Caumartin utca. (Ez a bank csődbe ment, de Atoum egyik alkalmazottjának neve alatt szőnyegkereskedést nyitott.)

Ramuel a csőd előtt elhagyja a bankot, és majdnem azonnal, egy hirdetés alapján, felírónak jelentkezik a Majestic-be.

Három éve van ott. Az igazgatónak semmi panasza vele kapcsolatban. A személyzet nem szereti, mert nagyon szigorú.

Több alkalommal, amikor összeveszett élettársával, megtörtént, hogy több napig nem hagyta el a szállodát, ott aludt, ahol üres ágyat talált. Ilyenkor rendszerint többször hívták telefonon, vagy a nő megjelent személyesen az alagsorban.

A személyzet azt meséli, hogy Ramuel valósággal retteg tőle.

Megjegyzem még, hogy Jean Ramuel tegnap visszatért a Delambre utcai bútorozott lakásba.

Negyedórával később az öreg hivatalsegéd halkan kopogott Maigret ajtaján. Minthogy nem kapott választ, zajtalanul kinyitotta az ajtót, és lábujjhegyen bejött.

A hivatalsegéd köhögött, hogy észrevétesse magát, Maigret pedig csukott szemmel ezt dörmögte:

– … az?

– Egy úr keresi önt… Itt a névjegye. Az ember azt hihette volna, Maigret habozik, hogy legyőzze álmosságát, és még mindig csukott szemmel nyújtotta ki a kezét. Végül felsóhajtott, maga mellé tette a névjegyet, és ugyanakkor leemelte a telefonkagylót.

– Beengedjem?

– Egy perc …

Alig pillantott rá a névjegyre: Etienne Jolivet, a Credit Lyonnais aligazgatója, O-ügynökség.

– Halló!… Legyen szíves, kérje meg Bonneau vizsgálóbíró urat, hogy adja meg nekem Clark úr solicitor-ának nevét és címét… Solicitor… igen… Ahogy kiejtik… Azután hívja fel nekem telefonon azt az urat… Sürgős…

Jolivet úr, mintha skatulyából húzták volna ki, csíkos nadrágban, szegett, fekete kabátban, kalapjával, amely olyan kemény volt, mint a vasbeton, több mint negyedóráig ült, nagyon méltóságteljesen, a szék szélén, a bűnügyi rendőrség komor várószobájában. És a társasága egy nagyon rossz képű fiúból állt meg egy prostituáltból, aki rekedt hangon mesélte a történetét:

– …először is, hogyan vehettem volna el a pénztárcáját anélkül, hogy észreveszi? – Ezek a vidéki férfiak mind egyformák… Nem merik bevallani a feleségüknek, mennyit költöttek Párizsban, és inkább azt állítják, hogy meglopták őket… Szerencsére az erkölcsrendészeti felügyelő ismer engem… A bizonyíték az, hogy …

– Halló!… Herbert Davidson úr?… örvendek, Herbert Davidson úr. Itt Maigret felügyelő… Igen … Volt szerencsém tegnap találkozni az ügyfelével, Clark úrral… Nagyon kedves volt… Mit mond?… Dehogyis!… Dehogyis!… Egyáltalában nem emlékszem rá… Azért telefonálok önnek, mert az volt a benyomásom, amennyiben módjában áll, hajlandó a segítségünkre lenni… Azt mondja, épp ott is van önnél?…

– Kérdezze meg hát tőle … Halló!… Tudom, hogy az ő köreiben… és különösen az Egyesült Államokban, a házastársak egymástól függetlenül élnek. Ennek ellenére talán észrevette… Ne szakítson félbe… Várjon, Davidson úr… Majd azután lefordítja… Megállapítottuk, hogy Mistress Clark az utóbbi években legalább három levelet kapott Párizsból… Szeretném tudni, Clark úr látta-e őket… És legfőként azt szeretném tudni, vajon nem kapott-e több hasonló levelet… Igen… Várok… Köszönöm…

És mormolást hallott a vonal másik végéről.

– Halló!… Mit mond?… Nem nyitotta fel őket?… Nem kérdezte meg a feleségét, mit tartalmaznak?… Persze!… így is fel lehet fogni…

Azt szerette volna látni, hogy Maigret-né leveleket kap, és nem mutatja meg neki!

– Körülbelül egyet negyedévenként?… Mindig ugyanaz az írás?… Igen… Párizsi postabélyegzővel? Várjon, Davidson úr…

Odament az ajtóhoz, és benyitott a nyomozók szobájába, mert pokoli lármát csaptak.

– Fogjátok be a szátokat!

Azután visszajött.

– Halló!… Elég jelentős összegeket?… Legyen olyan jó, Davidson úr, csináljon feljegyzést Clark új kijelentéseiről, és küldje át a vizsgálóbírónak… Nem! Még semmi… Elnézést kérek… Igazán nem tudom, hogyan tudták meg az újságok, higgye el, én nem tehetek róla… Ma is elküldtem négy újságírót és két fényképészt, akik a bűnügyi rendőrség folyosóján vártak. Üdvözlöm Clark urat….

Összeráncolta a szemöldökét. Az előbb, amikor benézett a nyomozók szobájába, mintha felismerte volna… Megint benyitott, és valóban, az egyik asztalon egy riporter ült a fényképészével.

– Ide figyeljen, kis barátom… Azt hiszem, elég hangosan kiabáltam ahhoz, hogy meghallja… Ha egyetlen szó abból, amit mondtam, megjelenik a kis lapocskáiban, soha többé nem kap tőlünk semmi információt… Megértette?

Ennek ellenére, amikor visszament a szobájába, és becsengette a hivatalszolgát, egy kissé mosolygott magában.

– Vezesse be Jo… Jolivet urat!

– Jó napot, felügyelő úr. Elnézést a zavarásért… Azt gondoltam, helyesen cselekszem… Amikor a tegnap esti újságot olvastam…

– Üljön le, kérem.

– Egyébként bevallom, nem a saját szakállamra jöttem ide, hanem a vezérigazgató jóváhagyásával, akinek ma hajnalban telefonáltam… Prosper Donge neve azért ütötte meg a szememet, mert nemrégen dolgom volt vele… Meg kell mondanom, hogy az O-ügynökségen én láttamozom a csekkeket… No, persze, elég gépies munka, mivelhogy az ügyfél folyószámláját előzőleg ellenőrizték… Rápillantok… Odaírom a nevemet… Ennek ellenére, minthogy jelentős összegről volt szó…

– Egy perc… Azt akarja mondani, hogy Prosper Donge az ügyfele volt?

– Öt éve, felügyelő úr. Sőt, még régebben, minthogy a folyószámláját ebben az időben vettük át cannes-i ügynökségünktől…

– Engedje meg, hogy néhány kérdést tegyek fel… Így könnyebben tudom rendezni a gondolataimat… Prosper Donge az önök cannes-i ügynökségének volt az ügyfele… Meg tudja nekem mondani, mennyit tett ki ebben az időben a folyószámlája?

– Nagyon szerény összeget, mint általában azoké a szállodai alkalmazottaké, akik a klientúránkhoz tartoznak… Mindamellett meg kell jegyeznem, hogy mivel lakásról és ellátásról nem kell gondoskodniuk, ha szolidak, majdnem az egész keresetüket félre tudják tenni… Ilyen volt Donge is, aki körülbelül ezer-ezerötszáz frankot fizetett be havonta a folyószámlájára…

– Volt ezenkívül egy részvénye, amelyet megvétetett velünk, s amely abban az időben körülbelül húszezer frankot ért… Egyszóval, mintegy ötvenötezer frankja volt, amikor Párizsba érkezett…

– És továbbra is befizetett kisebb összegeket?

– Várjon! Egy kimutatást hoztam a pénzügyi műveleteiről. Meglátja, van benne valami nagyon zavaró… Első év… Donge, aki bútorozott szobában lakik a Brey utcában, közel az Étoile térhez, még körülbelül tizenkétezer frankot fizet be…

– A második évben kivesz pénzt, és nem fizet be semmit. Megváltozik a címe. Saint-Cloud-ba költözik, a kiállított csekkei alapján azt gondoltam, házat épittetett… Csekk az ingatlanközvetítőnek, az asztalosnak, a festőknek, az építési vállalkozónak.

– Úgyhogy, ez év végére, ahogy a kimutatáson láthatja, a bankban csak nyolcszázharminchárom frankja marad és néhány centime …

– Igen ám, de három éve, vagyis néhány hónappal később…

– Pardon! Azt mondta, három éve? …

– Úgy van… Azonnal megmondom a pontos adatokat… Három éve arról értesít levélben, hogy lakást változtatott, és kéri, hogy jegyezzük fel új címét: Réaumur utca 117/c …

– Egy perc… Találkozott már Donge-zsal személyesen ?

– Talán igen, de nem emlékszem… Nem ülök ablaknál, mert külön szobám van, ahonnan csak egy kis kémlelőnyíláson keresztül látom az ügyfeleket.

– Az alkalmazottai beszéltek vele?

– Feltettem ezt a kérdést ma reggel a személyzet többi tagjának… Az egyik alkalmazottunk emlékszik rá, valószínűleg azért, mert ő is építtetett házat a külvárosban… Meg is jegyezte, hogy Prosper Donge, alighogy felépítette a házat, kiköltözött belőle…

– Felhívná telefonon ezt az alkalmazottat?

Hívás; Maigret a szünetet arra használta, hogy nyújtózott egyet, mint az az ember, aki álmából ébred, de a szeme ragyogott.

– Tehát azt mondta… Lássuk csak?… Donge megváltoztatja a címét, és a Réaumur utca 117/c-be megy lakni… Megengedi egy percre? …

Eltűnt a nyomozók szobájában.

– Lucas… Ugorj taxiba… Réaumur utca 117/c… Tudakozódj Prosper Donge úr után… Később megmagyarázom…

Visszajött az ügynökségi aligazgatóhoz.

– Milyen pénzügyi műveleteket hajtott végre Donge mostanában?

– Ezt akartam önnek elmondani. El voltam képedve ma reggel, amikor megnéztem a folyószámláját, és még jobban meghökkentem, amikor tudomást szereztem legutóbbi intézkedéséről… Az első amerikai csekk…

– Pardon. Mit mondott?

– Ó! Több is van… Az első amerikai csekket egy detroiti bank állította ki Prosper Donge nevére, három évvel ezelőtt, március hónapban; ötszáz dollárról szól… Meg tudom mondani pontosan, mit jelentett ez abban az időben…

– Nem fontos!…

– Befizettük ezt az összeget a folyószámlájára. Hat hónappal később Donge ugyanolyan összegű újabb csekket adott át nekünk, azzal a kéréssel, hogy inkasszáljuk, és írjuk a számlája javára…

Az aligazgatót hirtelen nyugtalanítani kezdte a boldog kifejezés a felügyelő arcán; úgy látta, már nem is figyel rá. És valóban, Maigret mintha itt sem lett volna. Hirtelen arra gondolt, hogy ha nem telefonál a solicitor-nak, mielőtt fogadja látogatóját, ha nem tesz fel egészen pontos kérdéseket, nyugodtan állíthatnák, hogy csak a véletlen…

– Figyelek, Jo … Jolivet úr, ugye így hívják?

Minden alkalommal rá kellett pillantania a névjegyre.

– Vagy inkább, már tudom, mit fog mondani. Donge továbbra is kapott csekkeket Detroitból, körülbelül egyet háromhavonként…

– Így van… De …

– Mennyit tesz ki körülbelül ezeknek a csekkeknek az összege?

– Háromszázezer frankot…

– Ami a bankban maradt, és Donge sohasem vett ki semmit?

– Igen… Csakhogy a nyolc utolsó hónapban nem érkezett egy csekk sem…

No persze, hiszen Mrs. Clark, mielőtt Franciaországba jött, körutat tett fiával a Csendes-óceánon.

– Donge ebben az időben továbbra is fizetett be havonta kis összegeket?…

– Nem látom ennek nyomát a folyószámláján … Persze, ezek a befizetések nevetségesek lettek volna az amerikai csekkekhez képest… De most érkezem a legzavaróbb részhez… A tegnapelőtti levélhez… Nem én foglalkoztam vele, hanem a külügyi osztály főnöke, meg fogja érteni, miért… Tehát, tegnapelőtt levelet kaptunk Donge-tól… Ahelyett, hogy a szokott módon csekket küldött volna, azt kérte, állítsunk ki neki egyet, bemutatóra, az egyik bruxelles-i bankra… Mindennapos eljárás … Ügyfeleink, akik valahová utaznak, gyakran kérik, hogy egy bankra szóló csekket állítsunk ki, így elmaradnak a hitellevelekkel kapcsolatos komplikációk és az a kényszerűség, hogy nagyobb mennyiségű készpénzt vigyenek magukkal.

– Milyen összegű csekkről van szó?

– Kétszáznyolcvanezer francia frank… A folyószámlának majdnem teljes összege… Egyszóval, valamivel kevesebb, mint húszezer frank marad Donge nevén…

– Mert átadták neki a csekket?

– Elküldtük a megjelölt címre…

– Vagyis?

– Prosper Donge úr, Réaumur utca 117/c, mint rendesen…

– Ezt a levelet tehát tegnap reggel kikézbesítették?

– Valószínűleg… De ebben az esetben Donge nem vehette át…

És az aligazgató meglóbálta az újságot.

– Nem vehette át, mivel tegnapelőtt, körülbelül abban az időben, amikor kiállítottuk a csekket, Prosper Donge-ot letartóztatták!

Maigret gyorsan lapozott a telefonkönyvben, megtalálta a Réaumur utca 117/c-t, egy csomó telefonszámmal. A házfelügyelői fülkében is volt készülék. Felhívta. Lucas néhány perce érkezett oda.

Rövid utasításokat adott neki.

– Egy levél, igen, Donge címére… Feladó a Crédit Lyonnais, O-ügynökség… Siess, öregem… Hívj vissza…

– Azt hiszem, felügyelő úr – szólt az aligazgató, egy bizonyos ünnepélyességgel –, jól tettem, hogy…

– De mennyire!… De mennyire!…

Csakhogy már nem látta a jóembert. Már nem foglalkozott vele. Távol volt. Az Isten tudja, valójában hol. Szükségét érezte, hogy ide-oda rakosgassa a tárgyakat, megpiszkálja a tüzet, fel-alá járjon.

– A Crédit Lyonnais egy alkalmazottja, felügyelő úr…

– Jöjjön be!

Ugyanabban a percben megszólalt a telefon. A tisztviselő megállt a küszöbön, várakozó tartással, és rémülten nézett aligazgatójára, azon gondolkozott, mit tehetett, amiért behívták az Aranyművesek rakpartjára.

– Lucas?

– Tudja, főnök, ez a ház, amelyből beszélek, nem lakóház. Csak hivatalok vannak benne, legnagyobbrészt egyetlen helyiséggel. Egyeseket vidéki kereskedők bérelnek, akik azt gondolják, előnyös, ha párizsi címmel is rendelkeznek. Vannak, akik sohasem teszik be ide a lábukat, és a postájukat utánuk küldik. Más szobákban csak egy gépírónő ül, hogy felvegye a telefonhívásokat… Halló!

– Folytasd!

– Három éve, Donge-nak két hónapig volt itt irodája, amelyért havi hatszáz frankot fizetett… Csak kétszer-háromszor jött ide… Azóta havonta száz frankot küld a házfelügyelőnek, hogy továbbítsa a postáját…

– Hová?

– Egy magánirodába, Jem, Haussmann bulvár, 42.

– Milyen névre?

– A házfelügyelő készen kapja a borítékokat, géppel megcímezve… Donge előre megküldi őket neki… Várjon… Nincs nagyon világos a fülkében… Igen, gyújtsa meg a lámpát, öregem… Jól van … J. M. D., Jem magániroda, Haussmann bulvár, 42 … Ez minden… Tudja, hogy csak a magánirodák fogadnak el kezdőbetűket…

– Elküldted a taxit?… Igen?… Hülye!… Ugorj egy kocsiba… Hány óra?… Tizenegy… Siess az Haussmann bulvárra… A házfelügyelő továbbított tegnap egy levelet?… Igen?… Akkor siess…

Megfeledkezett a két emberről, akik nem tudták, mit csináljanak, és döbbenten hallgatták őt. A szelleme közben akkora utat tett meg, hogy majdnem megkérdezte tőlük:

– Maguk mit akarnak itt?

Azután hirtelen megnyugodott.

– Mit csinál a bankban? – kérdezte a tisztviselőt, aki felpattant.

– A folyószámlaosztályon vagyok.

– Ismeri Prosper Donge-t?

– Ismerem… Vagyishogy többször láttam… Meg kell mondanom, abban az időben házat építtetett a külvárosban, és én is… Csakhogy én olyan parcellát választottam …

– Tudom … Folytassa …

– Időről időre eljött, hogy felvegyen kisebb összegeket olyan szállítók számára, akiknek nem volt folyószámlájuk a bankban, és nem fogadtak el csekket… Ez fárasztotta… Emlékszem, beszéltünk erről… Hogy mindenkinek folyószámlát kellene nyitni a bankban, mint Amerikában… Nehezen tudott eljönni, mert a munkája reggel hat órától este hatig tartott a Majestic-ben, és amikor végzett, a bank már bezárt…

Azt mondtam neki… Az aligazgató nem fogja rossz néven venni, mert egyes ügyfelek részére meg szoktuk tenni… Azt mondtam neki, csak át kell szólnia telefonon, és elküldöm neki a pénzt, az aláírandó elismervénnyel… Kétszer vagy háromszor vittek így neki pénzt a Majestic- be.

– Látta később is?

– Nem hiszem… Igaz, hogy két egymás utáni nyáron elküldtek, hogy vezessem az étretat-i kirendeltséget… Ezalatt jöhetett…

Maigret hirtelen kihúzta íróasztalának egyik fiókját, kivette belőle Donge fényképét, és szó nélkül letette az asztalra.

– Ő az! – kiáltott a tisztviselő. – Elég jellegzetes feje van. Azt hiszem – ő maga mesélte nekem –, mint egészen kis gyerek megkapta a himlőt, és a bérlők, akiknél lakott, el sem hívták az orvost.

– Biztos benne, hogy ő az?

– Mint amilyen biztos vagyok abban, hogy én én vagyok!

– Az írását is felismeri?

– Azt én is felismerem – szólt közbe az aligazgató, akit bosszantott, hogy háttérbe szorult.

Maigret különböző papírokat adott nekik, amelyeket más-más személyek írtak.

– Nem!… Nem!… Ez nem hasonlít…

Ó!… Nézze csak!… Ez az ő hetese… Egészen jellegzetes módon írta a heteseket… Egyébként az f-eket is … Ez az f tőle való …

Amire rámutattak, valóban Donge kezétől származott, egyike volt azoknak a céduláknak, amelyekre ráfirkált, ha szimplát, duplát, teát, vajas pirítóst vagy csokoládét rendeltek nála.

A telefon hallgatott. Az óra elütötte a delet.

– Nincs más hátra, uraim, mint hogy köszönetet mondjak önöknek!

Vajon mit csinálhat Lucas a Jem-ügynökségen? Képes volt autóbuszra ülni, hogy megtakarítson hat frankot!

IX. CHARLES ÚR ÚJSÁGJA

Külön-külön még csak elmentek valahogy. De együtt, a bűnügyi rendőrség kapuja közelében, mint egy gyár kijáratánál, komikus és szánalmas csoportot alkottak. A nyakigláb Gigi hosszú, sovány combjaival, kopott nyúlbőr-bundájában, figyelő szemmel, gyanakvóan pislogva a kapunál strázsáló rendőrre, minduntalan előrehajolt, amikor lépteket hallott, hogy lássa, ki jön; a szegény Charlotte, akinek nem volt ereje ahhoz, hogy rendbe szedje a haját, sem hogy kikészítse magát, és akinek széles holdvilág-képe kivörösödött a sok sírástól. Még most is sírdogált. Orra, amely szintén kipirosodott, egészen kis gömb volt az arca közepén.

Nagyon méltóságteljes, fekete szövetkabátot hordott, asztrakánnal a nyakán és a kabát alján. Borjúbőrből készült fényes, bő kézitáskát lóbált, gépiesen. E nélkül a holló-külsejű, hosszú Gigi és a kis vörös orra nélkül egészen polgáriasan hatott volna.

– Jön!

Charlotte nem mozdult a helyéről. Gigi volt az, aki folyton fel-alá járt. És valóban Maigret érkezett, egy kollégája társaságában. Túl későn vette észre a két nőt. A rakparton sütött a nap, a levegőben egy kis ízelítő a tavaszból.

– Elnézést, felügyelő úr…

Maigret kezet szorított kollégájával.

– Jó étvágyat, öregem…

– Ráér egy percre, felügyelő úr?…

És Charlotte zokogásban tört ki, miközben majdnem az egész golyóvá gyúrt zsebkendőt belegyömöszölte a szájába. A járókelők visszafordultak. Maigret türelmesen várt. Gigi, hogy mentegesse barátnőjét, megjegyezte:

– A bírótól jön, aki beidézte…

Nocsak, nocsak, Bonneau úr! Persze, joga volt hozzá! De mégis…

– Igaz az, felügyelő úr, hogy Prosper min… mindent bevallott?

Maigret most már nem titkolta mosolyát. Hát ez minden, ami kitelt a vizsgálóbírótól? Ez az ősrégi trükk, amit kis, kezdő nyomozók alkalmaznak! És Charlotte, ez a nagy darab liba beugrott neki!

– Nem igaz, ugye? Gondoltam! Ha tudná, mi mindent mondott nekem!… Szerinte egészen utolsó nő vagyok…

A rendőr, aki a bejáratnál strázsált, némi iróniával szemlélte őket. A látvány valóban különös volt: Maigret a két nő között, akik közül az egyik sírt, a másik bizalmatlanul méregette őt.

– Mintha képes lennék arra, hogy névtelen levélben megvádoljam Prospert, amikor pedig biztos vagyok benne, hogy nem gyilkolt!… Egy pisztollyal talán még el tudnám hinni… De megfojtani valakit… És másnap folytatni egy szegény emberrel, aki nem csinált semmit… Kinyomozott valami újat, felügyelő úr? Gondolja, hogy bent tartják a börtönben?

Maigret odaintett egy gazdátlan taxit.

– Szálljanak be! – mondta a két nőnek. – El kell intéznem valamit, eljönnek velem…

Ez igaz volt. Végül befutott Lucas hívása; semmit sem tudott meg a Jem-ügynökségen. Az Haussmann bulváron adott neki találkát. És az a gondolat futott át a fején, hogy…

Mind a két nő a kis felhajtható ülésre akart letelepedni, de Maigret kényszerítette őket, hogy a rendes ülőhelyet foglalják el, ő maga pedig hátat fordított a sofőrnek. Egyike volt az év első szép napjainak. A gyönyörű tavaszi párizsi utcák elsuhantak mellettük, a járókelők élénkebben mozogtak.

– Mondja csak, Charlotte, Donge továbbra is befizeti a bankba, amit megtakarít?

Majdnem megharagudott Gigire, aki, valahányszor Maigret megszólalt, összeráncolta a szemöldökét, mintha csapdát szimatolna. Látszott rajta, alig tudja visszatartani, hogy ne mondja a barátnőjének:

„Vigyázz!… Gondolkodj, mielőtt felelsz…”

Charlotte azonban felkiáltott:

– Megtakarít, a szegény!… Már régen nem takarítunk meg semmit!… Amióta a hátunkra vettük azt a házat, mert ezt igazán nyugodtan mondhatjuk!… A költségvetés szerint legfeljebb negyvenezer frankot kellett volna fizetnünk… De már az alapok a háromszorosába kerültek annak, amit előirányoztak, mert egy föld alatti vízérre bukkantak… Aztán, amikor már elkezdték felhúzni a falakat, egy építőipari sztrájk miatt leálltak a munkával a tél elején… Ötezer frank ide … Háromezer frank oda… Rablóbanda!… Ha megmondanám, mibe került a ház, mire idáig jutott!… Nem tudom pontosan az összeget, de biztosan többe, mint nyolcvanezerbe, és egyes dolgok még ki sincsenek fizetve…

– Úgyhogy Donge-nak már nincs pénze a bankban?

– Már folyószámlája sincs… Várjon!…

Körülbelül… körülbelül három éve… Emlékszem rá, mert a postás egy nap egy utalványt hozott nyolcszáz és néhány frankról… Nem tudtam, mi az… Amikor Donge hazajött, megmondta, hogy írt a banknak, hogy megszünteti a folyószámláját…

– Nem emlékszik a dátumra?

– Minek az magának? – kérdezte Gigi, aki nem tudta magába fojtani antipátiáját.

– Tudom, hogy télen volt, mert éppen a jeget törtem össze a kút körül, amikor megjött a levélhordó… Várjon… Ezen a napon a saint-cloud-i piacra mentem … Egy libát vettem…

Vagyis néhány nappal karácsony előtt történt…

– Hová megyünk? – mormogta Gigi, ahogy kinézett az ablakon.

A taxi éppen abban a percben állt meg az Haussmann bulváron, Lucas ott ténfergett a járdán, és nagy szemeket meresztett, amikor Maigret – t két nővel látta kiszállni a kocsiból.

– Egy perc … – mondta nekik a felügyelő.

Félrevonta Lucas-t.

– Mi van?

– Nézze csak… Látja ezt a szűk kis üzletet a táskakereskedő és a hölgyfodrász között? … Ez az, a Jem-ügynökség… Egy undorító vénember a tulajdonos, akitől semmiféle felvilágosítást nem kaptam… Be akarta csukni a boltját, hogy elmenjen ebédelni; azt mondja, ilyenkor szokott… Kényszerítettem, hogy itt maradjon… Dühöng… Azt állítja, hogy parancs nélkül nincs jogom…

Maigret belépett a homályos üzlethelyiségbe, amelyet egy fekete fából készült pult osztott ketté. A falon ugyancsak fekete fából készült kis rekeszek sorjáztak, tele levelekkel.

– Szeretném tudni… – kezdte az öreg.

– Ha nincs kifogása ellene – dörmögte Maigret –, én fogok kérdéseket feltenni. Ön ugyebár kezdőbetűkkel jelzett leveleket kap, ami a poste restante-nál meg van tiltva, úgyhogy elég csinos klientúrája lehet…

– Kiváltottam az iparengedélyt! – az öreg csak ennyit felelt.

Vastag szemüveget hordott, amely mögül könnyező szemek leselkedtek. A kabátja piszkos volt, ingének gallérja kopott és zsíros. Avas szag áradt az egész emberből, és betöltötte a helyiséget.

– Azt szeretném tudni, van-e olyan listája, amelyen a kezdőbetűk mellé feljegyzi ügyfeleinek valódi nevét…

Az öreg vigyorgott.

– Gondolja, hogy idejönnének, ha meg kellene adniuk a nevüket?… Akkor miért ne kérnék tőlük mindjárt személyazonossági igazolványt?

Kissé undorító volt elgondolni, hogy csinos, fiatal nők is jártak ebbe a helyiségbe, amelyben annyi házasságtörést és annyi más tisztátalan ügyet közvetítettek.

– Tegnap reggel egy J. M. D. kezdőbetűre címzett levelet kapott.

– Lehetséges. Mondtam ezt a kollégájának is. Ahhoz is ragaszkodott, hogy megbizonyosodjék, a levél már nincs itt…

– Tehát eljöttek érte. Meg tudja mondani, mikor?

– Egyáltalában semmit sem tudok, de ha tudnék is, nem hiszem, hogy megmondanám…

– Nem gondol arra, hogy egy szép nap becsukathatom a butikját?

– Mondták ezt már mások is, és a butikom, ahogy ön mondja, negyvenkét éve a helyén van… Ha megszámolnám, hány férj jött ide lármát csapni! Olyan is volt, aki a botjával fenyegetett.

Lucas-nak igaza volt, amikor azt mondta, visszataszító ember.

– Ha nem zavarja, felteszem a spalettát, és elmegyek ebédelni…

Vajon hol ebédel ez a pincebogár? Lehetséges, hogy családja van, felesége, gyermekei? Inkább agglegénynek látszott, akinek fenntartanak egy helyet a környék valamelyik kopott kis vendéglőjében; ott várja az asztalkendője, karikába fűzve.

– Látta már ezt az embert?

Maigret nem befolyásolhatta magát, újra odanyújtotta Donge fényképét. A kíváncsiság legyőzte az öreg rosszkedvét. Lehajolt, a papírost nem egészen húsz centiméter távolságban tartotta az arcától. A vonásai nem mozdultak. Megvonta a vállát.

– Nem emlékeztet senkire… – mormogta mintegy sajnálkozva.

A két nő kint maradt a szűk kirakat előtt. Maigret behívta Charlotte-ot.

– És ezt a személyt vajon felismeri-e?

Ha Charlotte színészkedett, megdöbbentően jól csinálta, mert csodálkozva és egyúttal zavartan nézett maga körül – a hely valóban alkalmas volt arra, hogy ilyen érzelmeket keltsen.

– Micsoda …? – kezdte.

Megrémült. Azon gondolkozott, vajon miért hozta magával Maigret. Ösztönösen Gigi segítségét kereste, aki szintén belépett a helyiségbe.

– Még sok embert fog ide becsődíteni?

– Nem ismeri fel sem az egyiket, sem a másikat?… Nem tudja nekem megmondani, férfi volt-e vagy nő, aki eljött a J. M. D.-nek címzett levélért, és mikor vitték azt el?

Az öreg, anélkül, hogy válaszolt volna, megragadott egy spalettát, hogy felakassza az ajtó elé. Nem volt más hátra, mint hogy visszavonuljanak. Maigret, Lucas és a két nő a járdán találták magukat, a gesztenyefák alatt, amelyeknek már fakadoztak a rügyei.

– Maguk ketten elmehetnek!

Maigret utánuk nézett. Még tíz métert sem tettek meg, amikor Gigi már hevesen beszélt társnőjéhez, akit olyan iramban vonszolt magával, hogy a kövérkés Charlotte alig tudta követni.

– Mi újság, főnök?

Mit felelhetett volna Maigret? Gondterhelt volt, kesernyés. Mintha ingerelte volna a tavasz, ahelyett hogy felvidítja.

– Nem tudom… Ide figyelj… Menj ebédelni… Maradj a hivatalban délután… Értesítsd a bankokat, Franciaországban és Bruxelles-ben, hogy ha egy kétszáznyolcvanezer frankos csekket mutatnak be…

Két lépésnyire volt a Majestic-től. Végighaladt a rue de Ponthieu-n, és a nagyszálló hátsó bejáratának közelében bement egy vendéglőbe, amelyben gyorsan meg lehetett ebédelni. Maigret konzervsóletet rendelt, egyedül ette meg, változatlanul rendkívül mogorva hangulatban, egy kis asztalnál a helyiség mélyén, nem messze két olyan vendégtől, akik szintén gyorsan ebédeltek, hogy mielőbb kiérjenek a lóversenypályára, és akik lovakról beszéltek.

Ha valaki követi ezen a délután, ugyancsak zavarba jön, ha megkérdezik tőle, mit csinált Maigret. Miután megebédelt, ivott egy kávét, dohányt vett, és belegyömöszölte a zacskóba. Azután kilépett a vendéglőből, és jó ideig ott állt a járdán – maga elé bámult.

Kétségkívül nem volt határozott terve. Csüggedt tartással lépett be a Majestic folyosójára, és megállt a blokkolóóra előtt. Mint egy utas, akinek sokáig kell várnia az állomáson, és unalmában a cukorka-automatát működteti.

Emberek mentek mögötte, főként szakácsok, akik – asztalkendővel a nyakukban – átugrottak egy pohárkára a szomszédos bisztróba.

Ahogy előrehaladt a folyosón, egyre nagyobb lett a hőség, és egyre erősebb a konyhaszag.

Az öltözőben senki. Megmosta kezét a mosdóban, ok nélkül, csak hogy múljon az idő, és jó tíz percet fordított arra, hogy megtisztítsa a körmét. Azután, mivel nagyon meleg volt, levette a kabátját, és beakasztotta a 89-es szekrénybe.

Jean Ramuel ott trónolt az üvegfülkében. Szemben, a teakonyhában, a három asszony dolgozott gyorsított ritmusban, valamint egy új alkalmazott, fehér mellényben – Prospert helyettesítette.

– Ki ez? – kérdezte Maigret Ramueltől.

– Kisegítő, akit arra az időre alkalmaztak, amíg találnak valakit… Charles úrnak hívják… Hát eljött, felügyelő úr, hogy egy kicsit körülnézzen itt?… Megengedi?…

Csúcsforgalom volt. A luxuskliensek későn ebédelnek, és a cédulák felhalmozódtak Ramuel előtt; pincérek szaladgáltak, a telefonok mind egyszerre szóltak, szünet nélkül működtek az ételfelvonók.

Maigret, aki nem, vette le a kalapot a fejéről, fel-alá járt, zsebre vágott kézzel, megállt valamelyik szakács előtt, aki mártást kavart, mintha rettenetesen érdekelte volna, azután a mosogatóban tűnt fel, vagy amint rászorította arcát a személyzeti ebédlő üvegfalára.

Mint a nyomozás elején, megindult a cselédlépcsőn és ezúttal végigment az összes emeleteken, sietség nélkül, változatlanul mogorva arckifejezéssel. Amikor visszajött, az igazgató, egészen kifulladva, csatlakozott hozzá.

– Ebben a percben szóltak, hogy itt van, felügyelő úr… Gondolom, még nem ebédelt… Ha megengedné…

– Már ettem, köszönöm …

– Megkérdezhetem, hogy van-e valami újság? … Annyira megrendített, amikor ezt a Prosper Donge-ot letartóztatták… De igazán nem iszik valamit?… Legalább egy kis konyakot?…

Az igazgatót főként az zavarta, hogy ezen a szűk lépcsőn áll Maigret-vel, aki semmiféle érzelmet nem nyilvánít. A felügyelő olyan érzéketlen volt, mint egy rinocérosz.

– Azt reméltem, hogy a sajtó nem veti rá ma ját az ügyre… Tudja, hogy egy szállodának mennyit… Ami Donge-ot illeti…

Kétségbeejtő volt. Maigret semmit sem mondott, amibe belekapaszkodhatott volna. Továbbment a lépcsőn, leértek az alagsorba.

– Egy olyan férfi, akit néhány napja még példaként emlegettem volna … Mert bizonyára tudja, hogy egy ilyen házban mindenféle ember megfordul…

Maigret pillantása az egyik helyiségről a másikra siklott, az egyik akváriumról a másikra, ahogy ő gondolta. És az öltözőben állapodott meg, a hírhedtté vált 89-es szekrényen, ahol két élet ért véget.

– Ami ezt a szegény Colleboeuföt illeti… Bocsásson meg, ha untatom… Gondoltam valamire… Nem gondolja, hogy az átlagosnál nagyobb erő kell ahhoz, hogy az ember megfojtson egy férfit, világos nappal, néhány méterre egy csomó embertől, vagyis úgy, hogy az áldozat sem kiáltani, sem védekezni nem tud?… Ebben az időpontban még lehetséges, mert mindenki dolgozik, és nagy lárma van … De délután fél öt vagy öt óra felé …

– Ön bizonyára éppen ebédelt? – dörmögte Maigret.

– Ennek semmi jelentősége… Hozzászoktunk ahhoz, hogy akkor együnk, amikor ráérünk…

– Legyen olyan jó, fejezze be az ebédjét… Jövök… Megyek… elnézést…

És megint végigment a folyosókon, ajtókat nyitott ki, újra becsukta, meggyújtotta a pipáját, és azután hagyta kialudni.

A leggyakrabban a teakonyhához vitték léptei, és már ismerte az ott dolgozók minden mozdulatát. Szüntelenül olyan összefüggés nélküli szavakat dörmögött a foga között, mint:

– Jó… Itt van Donge… Mindennap reggel hat órától… Jó!… Otthon megivott egy csésze kávét, amit Charlotte főzött neki, amikor hazajött… Jó!.. Itt, gondolom, megissza az első kávét, ami kifolyik a presszógépből… Jó!…

Volt ennek valami értelme?

– Megszokta, hogy egy csésze kávét visz az éjjeli portásnak… Jó!… Justin Colleboeuf bizonyára azért jött le ezen a napon, mert Donge még nem jelentkezett, több mint tíz perccel hat után… Jó… Végül… ezért vagy azért…

Hm!…

Most persze nem azokat a kis ezüst kávéskannákat használták, mint a reggelihez, hanem mázas agyagkannákat, mindegyiken egy kis szűrővel.

– …a reggelik egyre gyorsabb ritmusban követik egymást, egész délelőtt… Jó!… Azután Donge eszik egy falatot… Az ételt tálcán hozzák oda neki…

– Nem lenne szíves egy kissé hátrább lépni, balra vagy jobbra, felügyelő úr?… Nem tudom megszámolni a csészéket…

Ramuel volt, akinek mindent szemmel kellett tartania üvegkalickájában. Nicsak! Még a csészéket is megszámolta a teakonyhában.

– Elnézést, hogy erre kértem…

– Semmi!… Semmi!…

Három óra. Lassult a forgalom. Az egyik főszakács bejött átöltözni.

– Ha keresnek, Ramuel, visszajövök öt óra felé… Be kell fizetnem az adómat.

Már majdnem mind visszahozták a kis barna kávéskannákat. Charles úr kilépett a teakonyhából az utcára vezető folyosóra, miközben kíváncsian megnézte a felügyelőt. Az asszonyok biztosan megmondták neki, kicsoda.

Hamarosan visszajött egy délutáni lappal. Néhány perccel múlott három óra. Az asszonyok szorgalmasan mosogattak, karjuk könyékig a meleg vízben.

Ami Charles urat illeti, a lehető legkényelmesebben leült kisasztala mellé. Kiterítette maga előtt az újságot, feltette szemüvegét, rágyújtott, és olvasni kezdett.

Nem volt ebben semmi rendkívüli, Maigret mégis kerekre nyitotta a szemét.

– Szóval – mondta mosolyogva Ramuelnek, aki a céduláit rendezte –, ilyenkor szünet van?

– Igen, egészen fél ötig, és akkor újra kezdődik a rumli az ötórai teával…

Elmúlt néhány perc, és Maigret még mindig ott volt a folyosón. Hirtelen megszólalt a telefon a teakonyhában, Charles úr felkelt, néhány szót szólt a kagylóba, láthatólag nem szívesen hagyta ott az újságját, és elment a távoli folyosók felé.

– Hová megy?

– Hány óra? Fél négy? Valószínűleg a gondnok hívja, hogy átadja neki a holnapi kávé- és teaellátmányt.

– És ez mindennap így van?

– Mindennap…

Ramuel szemmel követte Maigret-t, aki nyugodtan bement a teakonyhába. Nagyon mindennapi mozdulatot tett. Csak kihúzta az asztalfiókot; közönséges, puhafából készült asztal volt. Egy kis tintásüveget talált benne, egy tollszárat meg egy csomag levélpapírt, ceruzavégeket és két vagy három postautalványt.

Éppen visszatolta a fiókot, amikor megjött Charles úr, csomagokkal a karján. Charles úr félreértette a helyzetet, amikor látta, hogy Maigret az asztal fölé hajol.

– Elviheti… – mondta az újságra mutatva. – Nincs benne semmi!… Én csak a folytatásokat olvasom és az apróhirdetéseket.

Mintha erről lett volna szó!

– Hát így volt! … Prosper Donge itt ül, nyugodtan, ennél az asztalnál… A három asszony ott oldalt ügyködik, a mosogatóvíz gőzében… Donge…

A felügyelő egyik percről a másikra elvesztette nehézkességét és álmos külsejét. Mintha hirtelen sürgős tennivalója akadt volna. Nem köszönt senkinek, gyorsan bement az öltözőbe, fogta a kabátját, menet közben felvette, és egy perc múlva már taxiban ült.

– Az ügyészség pénzügyi osztályára! – szólt oda a sofőrnek.

Háromnegyed négy. Talán még talál ott valakit. Ha minden jól megy, remélhette, hogy még az est leszállta előtt…

Megfordult. A taxi keresztezte Edgar Fagonet, vagyis Zebio útját, aki gyalog ment a Majestic felé.

X. VACSORA A COUPOLE KÁVÉHÁZBAN

Az akciót olyan túlzott lármával hajtották végre, hogy még az az öreg antikvárius is, aki mint egy vakond, lassan haldoklott sötét boltjának mélyén, előjött, egészen az ajtóig, lassan csúsztatva lábát a parketten.

Néhány perc múlva hat óra. A rue des Saints-Pères homályos üzleteiben még nem gyúltak ki a lámpák; lila árnyékok vetődtek az utcára.

A főkapitányság autója, amikor befordult a rakpartról, olyan hangosan tülkölt, hogy az antikváriusok és egyéb boltosok mind felriadtak üzleteikben.

Azután iszonyú fékcsikorgással megállt a járda mellett; három férfi ugrott ki belőle, olyan elszánt arccal, mintha sürgető hívásnak engedelmeskednének.

Maigret azonban egyedül ment az ajtó felé, amelynek üvegjére, mint egy lehúzókép, rásimult az alkalmazott sápadt és ijedt arca. Egy nyomozó bement a kis utcába, hogy meggyőződjék róla, nincs-e az üzletnek másik kijárata, és a társa, aki ottmaradt a járdán, inkább torzképe volt egy detektívnek, nagy bajusszal, mérges, gyanakvó tekintettel – Maigret szándékosan választotta ki őt.

Az üzletben, amelynek falait keleti szőnyegek borították, bársonyos nyugalom honolt, és az alkalmazott megpróbálta visszanyerni lélekjelenlétét.

– Atoum úrral akar beszélni?… Megnézem, itt van-e…

A felügyelő már félretolta az útból. Valami rést fedezett fel a szőnyegek között, a bolt mélyén, vöröses fényt, és halk mormogást is hallott. Hamarosan egy kis szoba közepén találta magát, amelyet mintha négy szőnyeg képezett volna; egy dívány állt benne, tarka bőr-vánkosokkal, és egy gyöngyház berakásos, kerek asztalka, amelyen török kávé párolgott.

Egy férfi állt a szoba közepén, menni készült, és nem látszott sokkal magabiztosabbnak, mint a segéd. Egy másik a díványon ült, aranyvégű cigarettát szívott, és néhány szót szólt idegen nyelven.

– Atoum úr, ugyebár?… Maigret felügyelő, a bűnügyi rendőrségről…

A látogatónak még sürgősebbé vált, hogy elmenjen, és hallatszott, ahogy az ajtó bezárult mögötte, mialatt Maigret nyugodtan leült a dívány szélére, és kíváncsian nézte a törökös kávé apró csészéit.

– Nem ismer rám, Atoum úr?… Pedig egy fél napot töltöttünk együtt… valóban, már majdnem nyolc éve… Szép utazás volt! A Vogézek, Elzász!… Ha jól emlékszem, egy határoszlop mellett váltunk el…

Atoum úr elhízott, de az arca nagyon fiatal maradt, és a szeme gyönyörű. Választékosan volt öltözve és parfümözve, az ujjai gyűrűkkel díszítve. Inkább kuporgott, mint ült a dívány mélyén, és ez a kis szoba, amit alabástromutánzatú lámpa világított meg, inkább hasonlított valami keleti bazárhoz, mint egy párizsi üzlethez.

– Mi is volt akkor a bűne?… Nem nagy, ha jól emlékszem… De mivel az iratai nem voltak rendben, a francia kormány helyesebbnek találta, hogy felajánlja önnek ezt az utazást – a határig… Egyébként még aznap este visszajött, de a látszat meg volt mentve, és azt hiszem, jó összeköttetéseket szerzett…

Atoum semmit sem vesztett nyugalmából, macskaszerű mozdulatlansággal figyelte Maigret-t.

– Azután bankár volt, mivel Franciaországban attól, aki a polgárok pénzét kezeli, nem követelik meg, hogy büntetlen előéletű legyen… Megint voltak kellemetlenségei, Atoum úr …

– Megkérdezhetném, felügyelő úr? …

– Hogy mit akarok itt, ugye? Őszintén szólva, még magam sem tudom. Kocsival jöttem, és az embereim kint állnak az ajtó előtt. Lehet, hogy valamennyien együtt megyünk el…

Atoum keze nem reszketett, amikor újabb cigarettára gyújtott, minekutána egy mozdulatot tett Maigret felé, aki visszautasította.

– Az is lehet, hogy szép csöndesen elmegyek, és itt hagyom önt…

– És ez mitől függ?

– Attól a választól, amit egy kis kérdésemre adni fog… Annyira ismerem a diszkrécióját, hogy néhány megelőző intézkedést foganatosítottam annak legyőzésére, amint látja!… Bankár korában volt egy könyvelője, a jobbkeze, a bizalmi embere, figyelje meg, hogy nem mondok bűntársat, akit Jean Ramuelnek hívtak… Egyszóval, azt szeretném tudni, miért vált meg ettől az értékes munkatársától, pontosabban, miért dobta ki őt…

Elég hosszú csend. Atourn gondolkozott.

– Téved, felügyelő úr… Nem dobtam ki Ramuelt; önként távozott tőlem, egészségi okokból, ha jól emlékszem…

Maigret felkelt.

– Egye fene! Akkor az első megoldást választom… Kövessen, Atoum úr…

– Hová akar vinni?

– A határra, mint akkor…

Könnyed mosoly lebegett a keleti úr ajkán.

– Csakhogy most megváltoztatjuk a határt – Gondolja csak el, hogy Olaszország felé van kedvem utazni… Közölték velem, hogy ebben az országban, amelyet ön nagy sietséggel hagyott el, elfelejtette letölteni ötévi börtönbüntetését, amelyet fedezet nélküli csekkekkel elkövetett csalásért kapott…Úgyhogy …

– Üljön le, felügyelő úr…

– Azt gondolja, hogy nem kell azonnal megint felkelnem?

– Mi a szándéka Ramuellel?

– Talán, hogy oda juttassam, ahová való. Mi a véleménye?

És hirtelen hangot változtatva:

– Rajta, Atoum! Ma nincs vesztegetni való időm… Azt hiszem, Ramuel a kezében tartja Önt…

– Bevallom, hogy ha meggondolatlanul fecsegni kezd, sok kellemetlenséget okozhat nekem. Egy bank ügyei mindig komplikáltak. Az volt a mániája, hogy mindenbe beleütötte az orrát.

– Azon gondolkozom, hogy nem volna-e jobb, ha mégis Olaszországot választanám…

– Hacsak nem ad valami garanciát… Például, hogy ha beszél önnek valamiről, nem vesz róla tudomást, mivelhogy a dolog már a múlté, és hogy azóta tisztességes kereskedő lettem…

– Nincs kizárva…

– Ez esetben megmondhatom önnek, hogy Ramuel és én elég viharos veszekedés után váltunk el… Rájöttem, hogy a saját szakállára dolgozott nálam, és egy csomó írást hamisított…

– Gondolom, megőrzött néhány bizonyítékot.

Atoum szempillája verdesett, nagyon halkan mondta:

– Csakhogy ő is megőrzött másokat, úgyhogy…

– Úgyhogy kölcsönösen kézben tartják egymást… No, Atoum, kérem, azonnal adja át nekem ezeket a bizonyítékokat…

A másik még habozott kissé. Olasz börtön vagy francia börtön? Végül felkelt. Felemelte a kárpitot a dívány mögött, felfedett egy kis, falba épített páncélszekrényt, és kinyitotta.

– Itt vannak azok a váltók, amelyekre Ramuel ráhamisította nemcsak az én aláírásomat, hanem két ügyfelemét is… Ha megtalálna nála egy kis, piros noteszt, amelybe különböző tranzakciókat jegyeztem fel, nagyon hálás lennék…

És az üzletben, ahogy Maigret sarkában haladt, rövid habozás után rámutatott egy pompás karamani szőnyegre, és ezt mormolta:

– Vajon tetszenék-e Maigret-nének ez a minta?

Fél kilenc volt, amikor Maigret belépett a Coupole Kávéház-ba, és a hatalmas teremnek azon része felé haladt, ahol vacsorát szolgáltak fel. Egyedül volt, keménykalapja a tarkójára tolva, keze a zsebében, mint rendesen. Mintha semmi más nem foglalkoztatta volna, mint hogy szabad helyet keressen magának.

Hirtelen észrevett egy kis embert, aki egy tányér vegyes felvágott és egy pohár sör előtt ült.

– Nini! Lucas… Szabad az a hely, ott maga mellett?

Leült, mint egy olyan ember, aki előre örül a jó vacsorának, majd újra felkelt, hogy átadja kabátját a ruhatárosnak. Mellette egy feltűnően közönséges külsejű asszony – asztalán egy hatalmas langusztarák fele – kellemetlen hangon ezt kiáltotta:

– Pincér!… A másik majonézből hozzon nekem… Ennek szappanszaga van.

Maigret feléje fordult, majd a férfi felé, aki a nő mellett ült, úgy tűnt, őszintén csodálkozik.

– Nini! Ramuel úr… Hogy így összetalálkoztunk!… Legyen olyan szíves, mutasson be!

– A feleségem… Maigret felügyelő a bűnügyi rendőrségről…

– Nagyon örvendek, felügyelő úr…

– Pincér! Egy bifszteket sült burgonyával és két pohár sört!

Rápillantott Ramuel tányérjára, amelyen metéltet látott, vaj és sajt nélkül.

– Tudja, mit gondolok? – mondta váratlanul szívélyes hangon. – Azt gondolom, Ramuel úr, hogy önnek sohasem volt szerencséje… Feltűnt nekem, amikor először láttam önt… Vannak olyan emberek, akiknek semmi sem sikerül, és azt is megfigyeltem, hogy mindennek tetejébe ők kapják meg a legkellemetlenebb betegségeket…

– Fel fogja használni azt, amit mond, hogy mentséget találjon a piszok jellemére! – vágott közbe Marie Deligeard, az új majonézt szagolgatva, amit leraktak eléje.

– Amilyen intelligens, művelt, szorgalmas – folytatta a felügyelő –, már tízszer meg kellett volna gazdagodnia… És a legkülönösebb, hogy ez már több esetben valóban majdnem meg is történt… Először Kairóban… Azután Ecuadorban… Minden egyes esetben hirtelen felemelkedés, és azután lezuhan oda, ahol volt… Beszerez magának egy pompás állást egy bankban? Mintegy véletlenül olyan rossz hírű bankárba botlik, mint Atoum, és kénytelen otthagyni…

Akik körülöttük vacsoráztak, távolról sem sejtették, milyen következményei lesznek ennek a beszélgetésnek. Maigret könnyed társalgási hangot ütött meg, és jó étvággyal látott neki a húsnak, mialatt Lucas lehajtotta a fejét a tányérjára, és Ramuel, úgy tűnt, nagyon el van foglalva a metéltjével.

– Igaz is, annál kevésbé számítottam arra, hogy itt találom, a Montparnasse bulváron, mivel azt hittem, már a bruxelles-i vonaton ül…

Ramuel nem mozdult, de az arca még sárgább lett, és az ujjai ráfonódtak a villájára. A barátnője azonban felkiáltott:

– Hogyan?… Micsoda?… Bruxelles-be akartál menni, és nem szóltál nekem?… Mit jelent ez, Jean?… Megint egy nő, mi?

Maigret megjátszotta az együgyűt:

– Határozottan, állíthatom, asszonyom, hogy nem nőről van szó… Nyugodjék meg… De a férje… Akarom mondani, a barátja…

– Mondhatja azt, hogy a férjem… Nem tudom, mit mesélt önnek ezzel kapcsolatban, de szabályosan össze vagyunk házasodva… Itt a bizonyíték…

Lázasan kutatott táskájában, és kihúzott egy apróra összehajtogatott, meggyűrődött, egészen elsárgult papirost.

– Nézze!… Ez a házassági anyakönyvi kivonat…

Spanyolul volt írva, és ellátva az Ecuadori Köztársaság számos bélyegével és pecsétjével.

– Felelj, Jean!… Mit akartál Bruxelles-ben?

– Dehogyis… Sohasem volt szándékomban…

– Ugyan, Ramuel úr… Elnézést kérek… Nem akartam családi jelenetet előidézni… Amikor megtudtam, hogy majdnem minden pénzét kivette a bankból, és egy kétszáznyolcvanezer frankról szóló csekket kért Bruxelles-be…

Maigret sietve teletömte a száját pompás, ropogós sült krumplival, mert majdnem elnevette magát. Egy láb nehezedett az övére, Ramuel lába, aki így kérte őt arra, hogy hallgasson.

Késő volt. Megfeledkezve a langusztájáról, megfeledkezve arról a mintegy tíz emberről, akik körülöttük vacsoráztak, Marie Deligeard, vagy Marie Ramuel, ha hinni lehetett annak a papirosnak, kitört.

– Kétszáznyolcvanezer frankot mondott?…

Így hát kétszáznyolcvanezer frankja volt a bankban, és tőlem a legszükségesebbet is megtagadta?

Maigret pillantása ráesett a langusztára és a fél üveg rizlingre, huszonöt frankért

– Felelj, Jean!… Igaz ez?

– Fogalmam sincs róla, hogy miről beszél a felügyelő…

– Van folyószámlád a bankban?

– Állítom, hogy nincs folyószámlám a bankban, és ha volna kétszáznyolcvanezer frankom…

– És ön mit mond, felügyelő úr?

– Nagyon sajnálom, asszonyom, hogy ilyen lelkiállapotba hoztam önt. Azt hittem, hogy tud róla, hogy a férje semmit sem titkol el ön elől…

– Most már értem!

– Mit ért?

– A magatartását… egy idő óta… Túl jó volt… Meghunyászkodott… De éreztem, hogy nem természetes … Előkészítette a gaztettet!

A szomszédok mosolyogva fordultak feléjük, mert szavait három asztallal odébb is hallani lehetett.

– Marie!… – könyörgött Ramuel.

– Így hát titokban megtömted a pénztárcádat, hagytad, hogy én nélkülözzek, és előkészítetted az utazást… Egy napon volt, nincs!… Egyedül találtam volna magam egy lakásban, amelynek talán ki sincs fizetve a bére!… Ebből nem eszel, gyermekem!… Kétszer próbáltad meg már, hogy lerázz a nyakadról, de jól tudod, nem sikerült… Biztos benne, hogy nem valami nő van a dologban, felügyelő úr?

– Mondja csak, felügyelő úr, nem volna jobb, ha valahol máshol folytatnánk ezt a beszélgetést?

– Dehogyis! Dehogyis! – sóhajtott Maigret. – És nézze… Azt szerettem volna… Főúr!

Rámutatott a domború fedelű zsúrkocsira, amit az asztalok között tologattak.

– Mi van a talicskájában?

–  Oldalas…

– Jó, adjon egy szeletet… Egy kis oldalast, Lucas?…  És sült krumplit, főúr!

– Vigye el ezt a langusztát, nem friss! – szólt közbe Ramuel társnője. – Adja nekem is ugyanazt, amit a felügyelőnek… Így hát ennek a piszkos alaknak félretett pénze volt, és…

Annyira fel volt indulva, hogy rendbe kellett hoznia az arcát; egy szürkésen rózsaszínű púder-pamacsot lóbált az asztalterítő felett.

Sejteni lehetett, hogy az asztal alatt is történik egy s más. Ramuel kis rúgásokkal arra akarta rávenni az asszonyt, hogy hallgasson, Marié azonban semmit sem akart megérteni, és dühödten védekezett a sarkával.

– Ezért megfizetsz, gazember!… Csak várj…

– Majd meglátod, hamarosan minden tisztázódik… Nem tudom, miért gondolja a felügyelő úr…

– Biztos abban, hogy nem téved maga?… Mert ismerjük a rendőrségieket… Amikor nem tudnak semmit, és belegabalyodnak valamibe, akármit kitalálnak, hogy csőbe húzzák az embereket… Nem ilyesmiről van szó?

Maigret az órájára nézett. Fél tíz. Szemével intett Lucas-nak, akinek hirtelen köhögnie kellett. Azután végre odahajolt Ramuelhez és a társnőjéhez, mintha valami bizalmas dolgot akarna nekik mondani.

– Ne mozduljon, Ramuel… Ne csináljon botrányt, semmire sem megy vele… Jobb oldali szomszédja a mi emberünk… Ami Lucas-t illeti, dél óta követi önt, és ő telefonált nekem, hogy itt megtalálom…

– Mit jelent ez? – dadogta Marie Deligeard.

– Annyit jelent, asszonyom, hogy azt akartam, előbb vacsorázzanak meg nyugodtan – Egyébként pedig kénytelen vagyok letartóztatni a férjét… Majd szép nyugodtan csináljuk, mindenkinek jobb lesz így… Fejezzék be az étkezést … Azután elmegyünk együtt mint jó barátok… Beszállunk egy taxiba, és elugrunk az Aranyművesek rakpartjára… El sem tudják képzelni, milyen csöndesek éjszaka a hivatalok… Mustárt, fiú!… És uborkát, ha van maguknak…

Hatalmas ránccal a homlokán, ami nem tette sem csinosabbá, sem megnyerőbbé, Marie Deligeard vadul evett, miközben szörnyű pillantásokat vetett a férjére. Maigret egy harmadik sört kért, újból Ramuel felé hajolt, és bizalmasan megjegyezte:

– Képzelje csak, ma délután, négy óra felé, hirtelen eszembe jutott, hogy ön számvevő őrmester volt…

– Mindig azt mondtad nekem, hogy tiszthelyettes voltál! – vicsorgott a kellemetlen nőszemély, aki egyetlen alkalmat sem szalasztott el.

– Már az is nagyon szép dolog, asszonyom, számvevő őrmesternek lenni!… Ő csinál minden írásbeli munkát a századnál… És akkor hirtelen eszembe jutott, hogy magam is teljesítettem katonai szolgálatot, ami persze már régen volt, gondolhatják…

Semmi sem akadályozta meg abban, hogy élvezze a sült krumplit, ami valóban csodálatos volt, ropogós kívül, omlós bévül.

– Minthogy a százados csak akkor jött be a kaszárnyába, ha feltétlenül szükséges volt, az őrmester írta alá a szabadságokat és általában minden okmányt, természetesen a kapitány nevében – De az aláírást olyan jól utánozta, hogy a tiszt sohasem tudott különbséget tenni a között, amit saját maga, meg amit az őrmester írt alá…

Mit szól hozzá, Ramuel?

– Nem értem… De minthogy feltételezem, nem akar letartóztatni szabályos elfogató parancs nélkül, szeretném tudni…

– Hát akkor vegye tudomásul, hogy van parancsom az ügyészség pénzügyi osztályától… Meglepi?… Pedig gyakran előfordul… Az ember foglalkozik egy üggyel… Anélkül, hogy akarná, felfedez egy másik ügyet, amelyről már több éve mindenki megfeledkezett… Néhány váltó van a zsebemben, amelyeket egy bizonyos Atoumtól kaptam… Nem folytatja az evést?… Desszertet, asszonyom?… Pincér!… Mindenki a magáét, ugye?… Mivel tartozom, főúr?… Volt egy bifsztek, egy olyan izé, arról a kocsiról, egy oldalas, három sült krumpli és három sör… Van tüzed, Lucas?

XI. GÁLAEST A BŰNÜGYI RENDŐRSÉGEN

A mindig sötét bejárat, azután a tágas lépcsőház, időről időre egy-egy hitvány kis égővel; és végül a hosszú folyosó, rengeteg ajtajával.

Maigret kedvesen odaszólt Marie Deligeard-nak, aki teljesen kifulladt:

– Megérkeztünk, asszonyom… Fújja ki magát…

Egyetlen lámpa égett a folyosón, amelyen két férfi járt fel-alá, nagy léptekkel, beszélgetve, Oswald J. Clark és a solicitor-ja.

A folyosó végén várószoba, amelynek üveges az egyik oldala, és ez lehetővé teszi, hogy a nyomozók bizonyos körülmények között megfigyelhessék látogatóikat. Zöld huzatú asztal. Zöld bársonnyal bevont karosszékek. A kandallón egy Lajos-Fülöp stílű óra, pontosan olyan, mint Maigret szobájában, és éppúgy nem jár, mint az. A falon fekete keretben azoknak a rendőröknek a fényképei, akik elestek a háborúban.

Egy homályos sarokban Charlotte és Gigi ült, karosszékekben.

A folyosón pedig, egy padon, Prosper Donge, még mindig nyakkendő és cipőfűzők nélkül, két foglár között.

– Erre, Ramuel!… Jöjjön csak be a szobámba… Ön, asszonyom, ha nincs ellenére, legyen szíves maradjon egy percig a váróteremben… Vezesd be, Lucas!

Kinyitotta az ajtaját. Mosolygott, ahogy elképzelte azt a három asszonyt a váróteremben, és azokat a szorongó vagy gyilkos tekinteteket, amelyekkel egymást méregetik.

– Erre, Ramuel!… Jól tenné, ha levenné a kabátját, mert azt hiszem, itt marad egy időre…

Zöld lámpaernyő az asztalon. Maigret letette a kabátját és kalapját, kiválasztott egyet az íróasztalán sorakozó pipák közül, kinyitotta a nyomozók szobájának ajtaját.

Mintha az egész bűnügyi rendőrség, amely éjszaka rendszerint olyan üres, megváltozott volna erre az alkalomra, tele voltak a szobák emberekkel. Torrence az íróasztalán ült, puhakalapja a fején. Cigarettázott, és előtte egy széken egy piszkos szakállú kis öregember kitartóan bámulta cúgos cipőjét.

Ott volt Janvier, aki felhasználta az alkalmat arra, hogy papírra vesse jelentését, és félszemmel egy idősebb férfit figyelt, aki nyugdíjas altisztnek látszott.

– Maga a házfelügyelő? – kérdezte Maigret. – Be tudna jönni egy percre?

Őt engedte be elsőnek. A férfi kezében tartotta sapkáját, és először nem vette észre Ramuelt, aki a lehető leghomályosabb sarokba húzódott.

– Maga a házfelügyelő Réaumur utca 117/c szám alatt, ugye?… Egy Prosper Donge nevezetű ember egyszer kibérelt ott egy irodahelyiséget, és maga azóta utána küldi a leveleit – Nézze csak … Megismeri Donge-ot?

A házfelügyelő Ramuel felé fordult, a sarokban, megrázta a fejét, és ezt dörmögte:

– Hm!… Hát!… őszintén szólva… Nem! Nem állíthatom… Annyian jönnek-mennek!… És már több mint három éve, hogy láttam, ugye?… Nem tudom, tévedek-e, de homályosan úgy emlékszem, mintha szakálla lett volna…

De lehet, hogy a szakállas valaki más…

– Köszönöm… Elmehet… Erre…

Ezzel végeztünk! Maigret megint kinyitotta az ajtót, és ezt kiáltotta:

– Jem úr!… Vagy ahogyan önt hívják… Lépjen be, kérem… És mondja meg nekem…

Ezúttal nem kellett megvárni a választ. A kisöreg összerezzent, amikor meglátta Ramuelt.

– Na?

– Mit na?

– Felismeri?

Az öreg dühbe jött.

– És el kell majd mennem a törvényszékre tanúskodni, ugye? Két-három napig várakoztatnak a tanúk szobájában, és ezalatt ki vezeti az üzletemet?… És a bíróságon majd egy csomó kérdést tesznek fel, hogy összezavarjanak, és az ügyvédek mindenfélét mondanak rólam, hogy befeketítsenek… Köszönöm szépen, felügyelő úr!

És hirtelen:

– Mit csinált?

– Hát, többek között megölt két embert, egy férfit és egy nőt… Az asszony gazdag amerikai …

– Tűztek ki jutalmat?

– Elég nagyot, igen…

– Ez esetben írhatják… Alulírott Jean Baptiste Meyer, kereskedő… Sok tanú van, akik között elosztják a jutalmat?… Mert tudom, hogy szokott lenni… A rendőrség mindenféle szépet ígér… Végül pedig…

– Írom:… határozottan felismerem a nekem Jean Ramuel néven bemutatott személyben azt az egyént, aki J. M. D. kezdőbetűkkel rekeszt bérelt magánlevelező irodámban … Így van, Meyer úr?

– Hol kell aláírni?

– Várjon! Még hozzáírom:… és állítom, hogy ez az egyén…- án jött el egy utolsó levélért. Most már aláírhatja. Maga egy vén róka, Meyer úr, maga nagyon jól tudja, hogy ez az ügy reklámot fog csinálni magának, és hogy mindazok, akik még nem hallottak a magánlevelező irodáról, megrohanják majd magát… Torrence!… Meyer úr elmehet…

Miután az ajtó bezárult, a felügyelő megelégedetten olvasta el a visszataszító alak nyilatkozatát. Egy hang riasztotta fel. A félhomályból jött, mert csak az íróasztalon álló lámpa égett

– Tiltakozom, felügyelő úr, az ellen…

Maigret-nek ekkor hirtelen mintha eszébe jutott volna valami. Azzal kezdte, hogy lehúzta a vászonredőnyt az ablak előtt. Azután megnézte a kezét. Ezt a Maigret-t kevés ember ismerte, és azok is ritkán dicsekedtek vele.

– Gyere ide, drága kis Ramuel… Gyere ide, ha mondom!.. Előre!… Ne félj!…

– Mit?…

– Gondold csak el, hogy amikor rájöttem az igazságra, irtó nagy kedvem támadt…

Ebben a percben Maigret ökle levágódott a felíró orrára, aki túl későn emelte fel a karját.

– Nahát!… Nem nagyon szabályos eljárás, az biztos, de jót tesz… Holnap a vizsgálóbíró úr udvariasan ki fog kérdezni téged, és mindenki kedves lesz hozzád; mert törvényszéki sztár lesz belőled… És ezek az urak mindig hasra esnek a sztárok előtt… Találsz vizet a lavórban, a szekrényajtó mögött… Mosakodj meg, mert így nagyon undorító vagy…

Ramuel, vérző orrával, úgy-ahogy megmosakodott.

– Hadd lássam?… Most már jobb… Már majdnem bemutatkozhatsz… Torrence!… Lucas!… Janvier!… Rajta, gyermekeim… Hívjátok be a hölgyeket és urakat…

Még a munkatársai is csodálkoztak, mert sokkal izgatottabb volt, mint rendesen, a legbonyolultabb nyomozás után is. Megint meggyújtotta a pipáját. Elsőnek Donge lépett be, két foglár között; ügyetlenül maga elé tartotta megbilincselt kezét.

– Nálad van a kulcs? – kérdezte Maigret az egyik foglártól.

Megfordította a kulcsot a zárban, és egy perc múlva a bilincs Ramuel csuklója körül kattant; Donge majdnem komikus elképedéssel bámult rá.

A felügyelő észrevette, hogy Donge-nak nincs sem nyakkendője, sem cipőfűzője, és kihúzatta a fűzőt Ramuel cipőjéből, levétette fekete selyem csokornyakkendőjét.

– Jöjjenek be, hölgyeim… Lépjen be, Clark úr … Igaz, ön nem ért franciául… De Davidson úr lesz szíves fordítani… Mindenkinek van széke?… De igen, Charlotte odamehet Prosper-hez… Csak arra kérem, kerülje az érzelmes jeleneteket… egy kis időre…

– Mindenki itt van?… Csukd be az ajtót, Torrence!…

– Mit csinált  – kérdezte Ramuelné rekedt hangja.

– Ön is üljön le, asszonyom!… Nem szeretek álló emberekhez beszélni… Nem, Lucas!… Nincs értelme, hogy meggyújtsd a mennyezetlámpát… Így intimebb… Hogy mit csinált? – Azt csinálta, amit egész életében: hamisítványokat készített… És nézze, fogadni mernék, azért vette el önt, és azért élt együtt annyi éven át egy olyan gonosz asszonnyal, mint ön, ne haragudjék, nem akarom önt megbántani, mert ön a hatalmában tartotta… A hatalmában tartotta, mert tudott azokról a szélhámosságokról, amelyeket Guayaquilben követett el… Oda is küldtünk kábeltáviratot, egy másikat a társaság londoni székházába. Előre tudom, mi lesz a válasz …

És a szörnyű Marie hangja:

– Nem szólsz semmit, Jean?… Hát igaz a kétszáznyolcvanezer frank és a bruxelles-i utazás?…

Hirtelen felkelt, mint ahogy az ördög kiugrik a dobozból. Rávetette magát:

– Disznó!… Tolvaj!… Gazember!… Ha arra gondolok…

– Nyugodjék meg, asszonyom… Jobb, hogy nem mondott önnek semmit, mert ez esetben kénytelen lennék önt is letartóztatni mint bűntársat, nemcsak a hamisítások, hanem egy kettős bűncselekmény miatt is.

Ettől fogva volt az egészben valami majdnem komikus vonás. Clark, aki nem vette le a szemét Maigret-ről, minduntalan odahajolt solicitor-jához, és néhány szót szólt hozzá angolul. A felügyelő minden esetben rápillantott, és meg volt róla győződve, hogy az amerikai férfi csak ezt kérdezi anyanyelvén:

– Mit mond?

Maigret pedig folytatta:

– Ami magát illeti, kedves Charlotte, magának meg kell vallanom valamit, amit talán Prosper is megvallott azon az utolsó estén, amit együtt töltöttek… Amikor, abban a hitben, hogy Prosper már kigyógyult szerelméből, beszélt neki Mimi leveléről, és elmondta a gyermek történetét, ő még egyáltalában nem volt kigyógyulva… Nem mondott magának semmit, de a teakonyhájában, három óra felé, a szünetben, hogy Ramuel szavával éljek, azonnal hosszú levelet írt volt szeretőjének…

– Nem emlékszik rá, Donge? … Nem emlékszik a részletekre?

Donge azt sem tudta, miről van szó. Semmit sem értett abból, ami történt, és hol az egyikre, hol a másikra bámult nagy, kék szemével.

– Nem tudom, mit akar mondani, felügyelő úr…

– Hány levelet írt?

– Hármat…

– És nem zavarták meg egy telefonhívással, legalább egyszer, valamelyik esetben? … Nem hívták el a gondnokhoz, hogy átvegye a másnapi ellátmányt?

– Lehetséges… Igen… Sőt, valószínű…

– És a levele ottmaradt az asztalon, éppen szemben Ramuel fülkéjével… Ramuelével, akinek sohasem volt szerencséje!… Ramuelével, aki egész életében hamisított, anélkül, hogy egyszer is meggazdagodott volna… Kit bízott meg azzal, hogy postára adja a leveleit?

– A küldöncöt… Felvitte a hallba, van ott egy levélszekrény…

– Úgyhogy Ramuel könnyedén elfoghatta őket… És hogy Mimi… Elnézést kérek, Clark úr … A mi számunkra mindig Mimi marad… Tegyük fel, hogy Mistress Clarkhoz, Detroitban, miután kapott egy szerelmes férfitól három levelet, amelyekben főként a fiáról volt szó, később fenyegetőbb levelek is érkeztek, ugyanazzal az írással… és ugyancsak Donge aláírásával… Csakhogy ezekben pénzt kértek tőle… Az új Donge azt követelte, hogy fizessék meg a hallgatását…

– Felügyelő úr! – kiáltott fel Prosper.

– Hallgasson már!… És próbálja megérteni, az isten szerelmére!… Mert ez szép munka volt, higgye el… És ez is annak bizonyítéka, hogy Ramuelnek sohasem volt szerencséje… Először azt kellett írnia Miminek, hogy megváltoztatta a címét, ami nagyon könnyű volt, mivelhogy maga a leveleiben nem sokat beszélt új életmódjáról… Ezért irodát bérelt a Réaumur utcában, Prosper Donge néven…

– De…

– Ahhoz, hogy az ember irodát béreljen, nem kell felmutatnia a személyazonossági igazolványát, és minden további nélkül megkapja a postát, ami a nevére érkezik… Csakhogy, sajnos, Mimi Prosper Donge nevére állítja ki a csekket, és a bankok érvényes papírokat követelnek…

– Ismétlem, Ramuel valóságos művész a maga nemében… Megfigyelte azt, hogy magának naponta mintegy fél-háromnegyed óra szabad ideje van a teakonyhában, az ő üvegfülkéjével szemben, mintegy a felügyelete alatt, és hogy ez alatt az idő alatt intézi a levelezését…

– És íme, maga egyszerre csak ír egy levelet a bankjának, hogy lezárja a folyószámláját, és kéri, küldjék el a szaldóját saint-cloud-i címére…

– De nem ez a levél érkezett a Crédit Lyonais-be, hanem egy másik, amit Ramuel küldött, a maga írását utánozva, és nem volt benne más, csak egy új lakáscím: a jövőben Donge postáját a Réaumur utca 117/c-be kell címezni…

– Ami azt a nyolcszáz-egynéhány frankot illeti, ami Saint-Cloud-ba érkezik, azt Ramuel küldi magának postán, a bank nevében.

– Gondosan kitervelt gazság, amint látja!

– Olyan gondosan, hogy Ramuel még ebben a Réaumur utcai címben sem bízik; annyira elővigyázatos, hogy a postáját egy magánlevelező irodába továbbíttatja …

– Ki fog így a nyomára akadni?

– Csakhogy egy váratlan és előre nem látott esemény… Mimi Franciaországban… Mimi a Majestic-ben… Donge, az igazi Donge bármikor találkozhat vele, megesküdhet, hogy soha nem zsarolta, és…

Charlotte nem bírta tovább. Elsírta magát, anélkül, hogy tudta volna, voltaképpen miért, mint ahogy sírt volna, ha szomorú regényt olvas, vagy érzelmes filmet néz.

Gigi a fülébe súgta:

– Hallgass!… Hallgass!…

És Clark bizonyára továbbra is ezt morogta a solcitor-jának:

– Mit mond?

– Ami Mistress Clark halálát illeti – folytatta Maigret –, véletlenen múlt… Ramuel megnézhette a szálloda vendégeinek listáját, ő tudta, hogy Mimi a Majestic-ben lakik… Donge nem… Egy beszélgetésből értesült róla, amit a személyzeti ebédlőben hallott…

– Levelet írt… Reggel hat órára kért találkozót, és bizonyára a fiát akarta visszakövetelni, sírni akart, könyörögni… Biztos vagyok benne, hogy ha találkoznak, Mimi megint az ujja köré csavarja…

– Prosper azonban nem tudja, hogy Mimi azt hiszi, zsarolóval van dolga, és revolvert vásárol…

– Ramuel nyugtalan… Nem hagyja el többé a Majestic pincéit. Azt a kis levelet, amelyet Donge egy küldönccel kézbesíttetett, nem tudta elfogni…

– És ezzel a végére értünk!… Egy kipukkadt gumi… Donge negyedórával később érkezik … Ramuel látja a fiatalasszonyt bolyongani az alagsori folyosókon, sejti, mi történt, előre látja, hogy minden ki fog derülni…

– Megfojtja… Betolja egy szekrénybe…

– Hamarosan rájön, hogy minden körülmény Donge-t fogja vádolni, hogy a világon semmi sem hozhatja őt gyanúba…

– Hogy még jobban bebiztosítsa magát, névtelen ievelet ír, Charlotte írásával… Mert megtalálta Charlotte néhány levelét a teakonyha asztalának fiókjában…

– Ismétlem, valóságos művész! Miniaturista… Aprólékos gonddal dolgozza ki a műveit!… És amikor rájön, hogy a szegény Justin Colleboeuf látta őt… Amikor Colleboeuf kijelenti, a lelkiismerete arra kényszeríti, hogy feljelentse, itt az új bűn. Könnyű elkövetni, és könnyű Donge nyakába varrni…

– Ez minden… Torrence!… Add oda a vizes törülközőt ennek a gazembernek, megint vérzik az orra… Elcsúszott az előbb, és beleverte a képét az asztal sarkába…

– Van valami mondanivalója, Ramuel?

Csönd. Csak az amerikai kérdezte megint:

– Mit mond?

– Ami önt illeti, asszonyom… Hogyan nevezzem?… Marie Deligeard-nak?… Ramuel-nének?…

– Jobban szeretem a lánynevemet…

– Rögtön gondoltam… Nem tévedett, amikor azt gondolta, nemsokára el akarta hagyni önt… Bizonyára csak arra várt, hogy az összegecske a bankban szép kerek legyen… Elmehetett volna külföldre, hogy egészen egyedül kezeltesse a máját, távol az ön sápítozásától…

– Hallja!

– Elnézést kérek, asszonyom!… Elnézést kérek!

És hirtelen:

– Foglárok!… Vezessék a foglyot a Tolonc-házba!… Remélem, hogy Bonneau vizsgálóbíró úr kegyeskedik majd aláírni holnap a végleges letartóztatási parancsot, és hogy …

Gigi az egyik sarokban állt, hosszú lábain, és – bizonyára az izgalmak hatása alatt – annyira kívánta a kábítószert, hogy beleszédült, és az orrcimpája úgy remegett, mint egy sebzett madár.

– Bocsánat, felügyelő úr …

A solicitor volt, Clarkkal a háta mögött.

– Ügyfelem azt kéri, hogy üljünk össze, ön, Donge úr és ő, az én irodámban, a lehető leghamarabb, annak a… annak a gyermeknek az ügyében, aki…

– Hallod, Prosper?! – kiáltott Gigi diadalmasan a szoba sarkából.

– Holnap reggel megfelel?… Ráér holnap reggel, Donge úr?

De Donge nem tudott válaszolni. Hirtelen összeomlott. Charlotte dús keblére vetette magát, és sírt, sírt, mialatt az asszony, egy kissé megzavarodva, úgy csitítgatta, mint egy gyermeket.

– Térj magadhoz, Prosper!… Együtt fogjuk felnevelni!… Megtanítjuk franciául…

Maigret, isten tudja, miért, íróasztalának majdnem valamennyi fiókját kihúzta. Emlékezett rá, hogy az egyikbe beletette azokat a kis zacskókat, melyeket nemrég egy házkutatás alkalmával elkobzott. Fogta az egyiket, habozott, vállat vont.

És azután, mivel Gigi majdnem elalélt, odament hozzá. A keze hozzáért Gigiéhez.

– Uraim, hölgyeim, egy óra van… Ha megengedik…

– Mit mond? – Mintha megint ezt kérdezte volna Clark, aki először került kapcsolatba a francia rendőrséggel.

Másnap reggel megtudták, hogy a kétszáz-nyolcvanezer frankos csekket a bruxelles-i Általános Társaságnál egy bizonyos Jaminet mutatta be, foglalkozására nézve bukméker.

Jaminet repülőpostán kapta meg Ramueltől, aki a felettese volt, amikor tizedesi minőségben katonai szolgálatot teljesített.

Ami nem akadályozta meg Ramuelt abban, hogy végig mindent tagadjon.

És hogy valamiben mégis szerencséje legyen, rossz egészségi állapota miatt – háromszor ájult el az utolsó tárgyalás folyamán – a halálos ítéletet életfogytiglani kényszermunkára változtatták.

Tartalom

- I. PROSPER DONGE BICIKLIGUMIJA
- II. MAIGRET BICIKLIZIK
- III. CHARLOTTE A PELIKÁNBAN
- IV. GIGI ÉS A KARNEVÁL
- V. KÖPÉS AZ ÜVEGEN
- VI. CHARLOTTE LEVELE
- VII. A „MIT MOND”-OK ESTÉJE
- VIII. MAIGRET ELBÓBISKOL
- IX. CHARLES ÚR ÚJSÁGJA
- X. VACSORA A COUPOLE KÁVÉHÁZBAN
- XI. GÁLAEST A BŰNÜGYI RENDŐRSÉGEN