Author: Olga Bockova
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: 20. század; krimi; csehszlovák; Csehszlovákia
Description: A Sázava folyó meredek, köves partján egy bosszantóan esős vasárnap délután női holttestre bukkan egy békés horgász. A fiatal nő ezüstszínű nadrágkosztümöt visel, akárcsak a tőle nem messze megtalált, cipzárral felnyitható, nagy baba. A helyszínre morgolódva kivonuló Kamaryt őrnagy és elmaradhatatlan nyomozótársa azon töpreng: vajon gyilkosság történt-e, vagy öngyilkosság? És mi lehet az összefüggés a baba és a női holttest között? A domb tetején álló villa vendégei sok mindent elárulnak az áldozatról, Alice Brodováról, de nem egészen hiteles tanúk, hiszen – mint kiderül – valamennyien Alice h
Publisher: L:J:

OLGA BOČKOVÁ – A SORS EZÜSTRUHÁBAN JÁR

A Sázava folyó meredek, köves partján egy bosszantóan esős vasárnap délután női holttestre bukkan egy békés horgász. A fiatal nő ezüstszínű nadrágkosztümöt visel, akárcsak a tőle nem messze megtalált, cipzárral felnyitható, nagy baba. A helyszínre morgolódva kivonuló Kamarýt őrnagy és elmaradhatatlan nyomozótársa azon töpreng: vajon gyilkosság történt-e, vagy öngyilkosság? És mi lehet az összefüggés a baba és a női holttest között? A domb tetején álló villa vendégei sok mindent elárulnak az áldozatról, Alice Brodováról, de nem egészen hiteles tanúk, hiszen – mint kiderül – valamennyien Alice hajdani szeretői, illetve azok feleségei. Természetes, hogy vallomásaikban az öngyilkosság lehetőségére szavaznak. De vajon mindenki jelen van ezen az első kihallgatáson, aki az előző esti – gyilkossághoz vagy öngyilkossághoz vezető – különös összejövetelen részt vett? Bizonyos szereplők és bizonyos tárgyak – egy ezüstszínű hajháló Alice fejéről, egy súlyos hamutartó és egy whiskys-pohár – hiányoznak a két buzgó nyomozónak, hogy teljességgel rekonstruálni tudják az ügyet. Szerencsére a vendégek nem profi bűnözők, gyakran árulják el önmagukat és egymást, no meg a véletlen is sokszor segít az amúgy is zseniális nyomozóknak. A sors ezüstruhában érte utol az áldozatot, a bűnösök nyomában csak egyszerű esőkabátban és néha fekete autón jár…

OLGA BOČKOVÁ

A SORS EZÜSTRUHÁBAN JÁR

OSUD MA STRlBRNÉ SATY

Fordította Zádor András

A csillámló hal

1.

Megcsúsztam a nedves köveken, és a sarkam túl keményen zökkent le a földre. Roppanást éreztem a lábamban, de nem tudtam, hogy a reumás térdem jelentkezik-e, vagy valami megpattant a bokámban. Biztonság kedvéért káromkodtam. Kamarýt őrnagy hátranézett, talán kíváncsi volt, mi bajom, aztán nyugodtan folytatta útját lefelé a lejtőn. Dühített a nyugalma. És ha eltörtem volna a lábam? Amikor éppen megátkoztam születésem napját, és eléggé plasztikus kifejezéseket kerestem ahhoz, hogy Kamarýttal való találkozásom napját is megátkozzam, másodszor is megcsúsztam. A válogatott káromkodások gazdag kollekciója a torkomon akadt, csak nyögtem egyet.

– Nézzen a lába elé, vagy máskor nem hozom magammal – szólalt meg előttem a viseltes kék esőköpeny, amely fölül bizonytalan formájú és még bizonytalanabb színű furcsa kalapban végződött. Csak a köpeny meg a kalap között hidat képező két fül mentén látszott egy-egy nedves, világos hajcsík.

Na tessék, tehát Kamarýt kegyet gyakorol, amikor magával cipel ebben az istenverte esőben! Nem is olyan régen még az ellenkezőjét állította; de ez akkor volt, amikor kihúzott az ágyból. Valami történt, mondta, egy halott nőről van szó, és maga a legjobb nőszakértő. Igen, ezt elismerem, de ő eddig csak hullák formájában szállította nekem a nőket.

Úgy zuhogott, mintha dézsából öntötték volna, az ilyen időt csak a melankolikus idősebb urak szeretik. Kamarýt értem jött. Az ablaktörlők nem győzték félresöpörni a vizet, így hát viszonylag lassan mentünk. Aztán, nem messze a várostól, egy meredek dombon kitessékeltek a meleg és főképp száraz kocsiból, és mindannyian, csak úgy vaktában, elindultunk lefelé a lejtőn.

Köves volt az a lejtő, itt-ott magas borókafenyők meg sziklák álltak rajta, és azért volt olyan meredek, mert tulajdonképpen egy völgyszorosnak a fala volt, amelyet, isten tudja miért, a Sázava medréül választott magának. Öten voltunk: a magas, hallgatag, ősz hajú orvos, akit a hivatása még ezzel a kutya idővel is megbékített, vagy talán észre se vette, hogy esik, a tagbaszakadt technikus, aki épp most a földön találta magát a táskáival együtt, és, még fekvő helyzetben aggodalmasan vizsgálgatta, mi maradt bennük épségben, a sofőrünk, aki úgy pattant el a kövektől, mint a biliárdgolyó a mantineltől, és időnként keményen lehorgonyzott egy-egy szikla mellett, Kamarýt őrnagy meg én. Abban a kellemes helyzetben voltam, hogy csak a saját csontjaimmal kellett törődnöm, de nekem ez is elég volt.

A völgyet esővel vegyes szürke köd borította, a súlyos felhők karnyújtásnyira lógtak fölöttünk, az összefüggő vízsugarak egyhangúan csapkodták a köveket, aztán lefolytak az örökké szomjas Sázavába. A Sázava telhetetlennek látszott, egyre sebesebben folyt tova, és a víz sodra egyre határozottabban rajzolódott ki a mederben. Amerre csak néztem, mindenütt ólmos égbe és vigasztalan zuhatagokba ütközött a szemem.

Abbahagytam a káromkodást, nem volt értelme, és lassan, óvatosan lépkedve leértem a lejtő lábához. Nem messze tőlünk egy zömök ember állt, valami olyanféle ruhadarab volt rajta, amit kabátnak is lehetett nevezni, de sokkal inkább lyukas sátorlapnak: amikor meglátott, integetni kezdett.

– Ott fekszik – mutatott bizonytalanul a kövek-közé. – Nem volt kedvem mellette ülni, kellemesebb társaságot is el tudok képzelni.

Továbbindultunk, amerre mutatta. Néhány lépés után megláttuk.

Valami különös nyugalom ömlött el a halott nő testén. Ezüstszínű nadrágkosztümben feküdt előttünk, az anyag a bőréhez tapadt, olyan volt a mozdulatlan test, mint egy csillámló hal, amelyet egy heves vízlökés a partra vetett, és most megbékülve sorsával egy nedves kőhöz simul. Csak az élettelen, zúzódásos arc, amelyről az eső lemosta a vérfoltokat, és a jobb láb természetellenes helyzete hatott zavaróan.

Technikusunk a legkülönbözőbb helyeken számtáblákat szúrt a földbe. A hangulat csak most lett olyan vészjósló, fenyegető színezetű, mint a bűnügyi iratokhoz mellékelt fényképek. Kamarýt jegyzetfüzetet vett elő, és megpróbált valamit belerajzolni, de csakhamar abbahagyta, ebben az esőben nem lehetett dolgozni. Aztán magához intette Broučeket, a sofőrünket, és elküldte telefonálni a főkapitányságra. Ránk még sok munka várt. A sátorlapos horgász kíváncsian bámészkodott még egy ideig, de aztán visszament a horgászbothoz. A technikus gyorsan befejezte a fényképezést, nyilván nagyon visszavágyott már az autó melegébe Mintha mi nem vágytunk volna vissza! Láttam, ahogy utolérte Broučeket, és izzadtan, erőlködve botladozott vele tovább a kövek között.

Hárman maradtunk. Az orvosnak nem volt még kedve megvizsgálni a halottat. Mintha összebeszéltünk volna, szinte egyszerre néztünk föl a domb tetejére. A hideg esővíz olyan erővel csapódott az arcomba, hogy elfulladt a lélegzetem. Fura egy népség ezek a horgászok, hogy ilyen időben önként idemásznak a folyóhoz. A tisztára mosott kövektől fehérlő emelkedő olyan meredek volt, mintha valaki egy roppant vésővel faragta volna ki. A tetején modern nyaraló állt. Téglából építhették, vakolt falai világosra voltak festve, az ablakait szélesre méretezték. Olyan gőgösen emelkedett a meredély fölé, mint valamikor a várurak rezidenciái. Egymásra néztünk az orvossal, aztán tekintetünk lesiklott a sziklán, amelynek oldalán az ezüstös női test, feltevésünk szerint, végigzuhant. Bizonyára nekiütközött egy kiszögellésnek, aztán továbbgurult idáig. De még most sem volt bennünk az a nyugtalan, fojtogató, szorongató érzés, amely mindig elfogja az embert egy tragédia színhelyén.

Kamarýt bólintott, és az orvos a halott fölé hajolt. Megkezdődött a véget nem érő, szürke rutinmunka. Elmentünk a horgász után. Az úszó éppen elmerült, és ő minden rendelkezésére álló eszközzel jelezte, hogy hagyjuk most békén. Véleményem szerint erre nem volt sok reménye, de tévedtem. Kamarýt hangtalanul megállt az úszó mellett, és szakértelemmel figyelte a horgász gyakorlott mozdulatait, amint türelmesen küszködik valamivel, ami a horgára akadt. Végre kihúzta. Egy szép kis ponty volt. Tényleg szép. A horgász büszkén elmosolyodott, az őrnagy néma elismeréssel adózott neki, de aztán rátért küldetésünk céljára.

– Mikor találta meg a halottat? – Fejével abba az irányba mutatott, ahol a test feküdt.

– Korán reggel érkeztem ide, biztos tudja, hogy a horgászok nem alszanak sokáig. Itt telepedtem le, ebben a kis öbölben, mindig idejárok. Alighogy leültem, zuhogni kezdett az eső. Fölvettem a kabátomat, és ültem még egy kicsit, de fázni kezdtem, hát, mondtam, járok egyet, hogy fölmelegedjek… Így találtam meg. Otthagytam a halakat meg mindent, és elszaladtam Hrádekbe telefonálni. A többit már tudják.

A terepszínű sátorlapból, melyet tulajdonosa makacsul kabátnak nevezett, egy bizonytalan korú, zömök, de mozgékony emberke feje látszott ki; vonásaiból ítélve negyven és hatvan között lehetett, a szeme okos volt, a gesztusai nyugodtak. A négyszögletes arcot egy szakmunkás éppúgy a magáénak vallhatta, mint egy miniszterhelyettes. Emberünk ebben a horgászöltözetben tökéletesen anonim volt.

– Hány órakor jött ide? – kérdezte Kamarýt.

– Nézzük csak… – gondolkozott a horgász. – A vonat 5.15-kor érkezik Hrádekbe, az utat ide rendszerint háromnegyed óra alatt teszem meg, hát akkor hat óra körül érkezhettem, egy darabig gondolkoztam, hol üljek le, majd az úszót néztem, aztán megeredt az eső, de ez az egész nem tarthatott tovább egy fél óránál.

– Szóval a halottat fél hét körül fedezte fel.

Az időmeghatározásról folytatott dialógus arra késztetett, hogy megnézzem az órámat. Megállapítottam, hogy intézményünk viszonylag gyorsan dolgozik. 9.15 volt. Augusztus 29-e, vasárnap. Sajnos.

– Látott valakit itt a völgyben? – Kamarýt szeretett módszeresen kérdezni.

– Nem, egyedül voltam itt. Azt persze nem tudhatom, hogy nem járt-e erre valaki, amikor én Hrádekben voltam.

Láttam Kamarýt arcán, hogy furcsának tart valamit.

– Miért hívta közvetlenül a főkapitányságot? Nem lett volna elég a legközelebbi kirendeltség?

Az emberke hunyorgott egy ideig, aztán elmosolyodott, és azt mondta:

– Azok nem tudtak volna mit kezdeni ezzel az üggyel, úgyis magukat hívták volna, hát elhatároztam, hogy megrövidítem az egészet.

Figyelemre méltó válasz, gondoltam magamban, és szőke hajú főnököm alighanem ugyanezt gondolta. – Mutassa a személyazonossági igazolványát.

Hát persze. Meg akarja nézni, honnan szedte ez az ember a szakértelmét. A horgász jó ideig motoszkált sátorlapkabátjában, majd a táskájában, ahonnan végül előszedte az igazolványt. Az őrnagy háta mögé álltam, hogy beleláthassak a könyvecskébe. Nemcsak a főnököm volt kíváncsi, hanem én is. František Rosický, született 1908-ban, az Államvasutak ellenőre, nős, több nem derült ki az igazolványból. Észrevette, hogy kíváncsi vagyok, gúnyosan elhúzta a száját, de nyugodtan állt mellettünk. Amikor az őrnagy lélegzetet vett, hogy megszólaljon, megelőzte, mintha előre tudta volna, mit akar kérdezni.

– Csodálkozik, hogy a főkapitányságot hívtam. Ismerem a szervezetüket, legalábbis annyira, hogy tudjam, hova kell telefonálni. Valamikor a belügyminisztériumban dolgoztam, és a mostani beosztásomban is kapcsolatba kerülök néha a maguk embereivel. Hrádek felé menet eszembe jutott, hogy ilyenkor, vasárnap reggel, nehezen találok majd valakit bármelyik kirendeltségen, és ha igen, akkor is sokat kell majd magyaráznom. Hogy az a nő halott, azt mindjárt láttam, nem először találkoztam a halállal. Lehet, hogy baleset történt, de lehet öngyilkosság vagy gyilkosság is, ez már a maguk dolga, viszont ha gyilkosság, akkor sietni kell, ezt mindjárt tudtam, hát ezért hívtam a főkapitányságot. Remélem, nem veszik rossz néven.

Csipkelődött, a fene a dolgát, talán köszönetet várt azért, hogy elrontotta a vasárnapunkat, és rákényszerített erre az esős kirándulásra.

– Hogyan vette észre, hogy halott? Megmozdította? – kérdezgetett tovább Kamarýt.

– Nem jöttem rá mindjárt, olyan nyugodtan feküdt ott. Nevetni fog, de még meg is akartam szólítani. Az a kicsavarodott láb se árult el semmit, lehet, hogy eltört, itt, ezeken a köveken könnyen megeshetett. Csak az arca! Biztonság kedvéért még megnéztem a pulzusát, de aztán már szaladtam is Hrádekbe, vannak ott ismerőseim, Macháekék, mindjárt a falu szélén, néha náluk alszom. Onnan mindjárt visszajöttem. Semmi se változott. Figyeltem azt a víkendházat is odafönt, világos, hogy onnan esett le, de ott se láttam mozgást… Vagy nincs ott senki, vagy alszanak.

Kamarýt gondolkozott néhány percig, aztán visszaadta a horgásznak az igazolványát, egy vágyakozó pillantást vetett az úszóra, és szó nélkül elindult.

– Várjon! – kiáltott utána a horgász. – És velem mi lesz, maradjak itt, vagy költözzem tovább egy házzal, ahol nem fogjuk egymást zavarni?

– Ezt beszélje meg a halakkal – válaszoltam az őrnagy helyett. – Mi megtaláljuk, ha szükségünk lesz magára. Egyébként nem hiszem, hogy sikerülni fog még egy pontyot kifognia – tettem hozzá kárörvendően, és elindultam Kamarýt után. Az ember egy darabig némán állt, aztán morgott valamit, és lemondóan visszaballagott a régi helyére, a fűzfák alá.

Az orvosunk egy nagy kövön ült, és várt.

– A diagnózis egyszerű: sokszoros koponyacsonttörés; a koponya tulajdonképpen teljesen szétzúzódott, többszörös hátgerinc- és végtag-fraktúra, feltehetőleg bordatörés, súlyos belső vérzés és agyödéma. A halál nyomban beállt, nagy erejű tompa ütések idézték elő, amelyek minden jel szerint tetemes magasságból való zuhanás folytán következtek be. A zúzódások a halál beállta után keletkeztek, a testnek érdes felületű tárgyakon, nyilván köveken való végiggördülése következtében. A halál beálltának idejét egyelőre csak hozzávetőlegesen tudom meghatározni, az eső, a köd megnehezíti a becslést, de éjfél utáni egy és három óra közé tenném. Ennél többet csak a boncolás után tudok mondani. Az öltözékből ítélve a halott valami összejövetelen vett részt, alapos vér- és gyomorvizsgálatra van szükség, az eredmény feltehetőleg nem lesz érdektelen a maguk szempontjából. Többet most tényleg nem tudok mondani, szeretném, ha mielőbb beszállíttatnák a boncterembe.

– Már intézkedtem, az embereink mindjárt itt lesznek, addig vigyázzon a hullára.

Az orvos megadóan legyintett, körülnézett, végül odament a horgászhoz, aki készségesen helyet adott neki maga mellett.

Kamarýt megfordult és továbbment, a nyaraló alatti meredek lejtőszakasz végéig, újra elővette jegyzetfüzetét, és nem törődve a zuhogó esővel, megátalkodottan rajzolni kezdett. Aztán figyelmesen körülnézett, és én, a bennünket elválasztó tízméternyi távolságból is, jól láttam, hogy az arca hirtelen megélénkül. Bizonyára észrevett valamit, ami felkeltette a kíváncsiságát; az enyémet is, bár még nem tudtam, mi az. Gyorsan elindultam az őrnagy felé. Valami tárgy fölé hajolt, amely a kövek között csillogott, és messziről olyan volt, mint az imént megtalált női test miniatűr mása. Úristen, gondoltam, csak nem egy gyerek! Egy hulla elég egy napra!

– Ne taposson rá – morogta barátságtalanul az őrnagy, így hát megálltam. Egy nagy baba feküdt a földön, hosszú, szőke hajjal és szétzúzott arccal. Ezüstszínű ruha volt rajta, és éppen olyan nyugodtan feküdt, mint tőle nem messze az ezüstszínű nő.

– Ide szerencsére nem kell doktor – mondta inkább magának Kamarýt. Az első pillanatban alighanem ő is megijedt, akárcsak én. A baba ruhája is szakadozott volt, de nem a kövektől. Kamarýt közelebb lépett hozzá, és fölnézett a dombra.

– Nem egyszerre zuhantak le, a babát ledobta valaki, és nagyon kíváncsi vagyok, hogy a nő előtt-e vagy utána. – Óvatosan a kezébe vette a babát, és megfordította. – Nézze, valaki kizsigerelte, mégpedig alaposan. Ügyesen esett, a fényképészünk se vette észre, hogy itt van.

– Lehet, hogy egy gyerek dobta le, vagy egyszerűen itthagyta, vagy egy fiacska tanult rajta anatómiát, manapság nagyon kíváncsiak a gyerekek; nem is biztos, hogy a két dolog összefügg, bár a ruha hasonlósága eléggé feltűnő – jegyeztem meg, mire Kamarýt bólintott. Gondosan visszatette a babát arra a helyre, ahol az imént feküdt, és lassan elindult a folyóparton ülő két férfi felé.

– Már nem maradunk sokáig – kezdte, és fölpillantva az égre hozzátette: – És lehet, hogy nemsokára az eső is eláll. – Nem tudtam elképzelni, hogy ezt miből gondolja. Az eső nem esett, hanem ömlött, nem győztem csodálkozni, honnan veszi magát ennyi víz.

Kamarýt újra megszólalt: – Gyakran járnak ide gyerekek?

Jó ideig csend volt, de a horgász végül megértette, hogy a kérdés neki szól.

– Igen, ilyenkor nyáron elég gyakran, biztosan azért, hogy elriasszák a halaimat, de ilyen esőben…

Kamarýt folytatta: – Nem látott itt valami babát a kövek között?

Az orvos felfigyelt, érezte, hogy a kérdésnek valami oka van, de a horgászban még forrt a düh az elrontott szórakozás miatt, amelyért feláldozta a vasárnapját és az éjszakai álmát.

– Babát ma már alig látni valahol, tisztára ritkaságszámba megy, erre meg legföljebb olyan baba járhatna, aki pont itt akarná elveszteni a szüzességét, habár kényelmesebb helyet is el tudok képzelni erre a célra, mint ezeket a köveket.

– Én játékbabát gondoltam. – Mindig irigyeltem Kamarýt nyugalmát és kitartását. A horgász fölfigyelt. – Találtak valamit?

Nem válaszoltunk.

– Mikor volt itt legutóbb?

– Pontosan egy héttel ezelőtt.

– És végigment itt a lejtő alján? – Kamarýt a kezével mutatta az irányt.

– Majdnem mindig végigmegyek, de se ma, se máskor nem láttam semmiféle babát.

– Ma is járt arrafelé? – Kamarýt a baba irányába mutatott.

– Ma nem. Éppen csak elindultam, aztán mindjárt megtaláltam a halottat, és akkor már más gondom volt. De múlt vasárnap végigmentem a domb alatt. Nem hiszem, hogy valami baba lett volna errefelé.

– Nem hiszi, vagy nem volt?

– Azt mondtam, hogy nem hiszem – csattant föl a horgász. – Én már az élő babákat se figyelem, nemhogy a rongybabákat. Benne vagyok a korban, fiatalember.

Kamarýt tűrte ezt a hangot. Még egyszer a baba fekvőhelye felé pillantott, majd fölnézett a nyaralóra, aztán könnyed sóhajjal megint a horgász felé fordult: – Hát akkor jó szórakozást, mi megyünk.

Azok a mi, mi ketten voltunk, ő meg én. Erőlködve igyekeztem fölfelé, miközben észrevétlenül az a gondolat lopózott az agyamba, hogy mennyivel könnyebb lenne az életem, ha Kamarýt valami szerencsés véletlen folytán lezuhanna onnan felülről fejjel lefelé, pontosan úgy, mint az ezüstruhás ismeretlen. A lábam minduntalan megcsúszott, majdnem minden sziklánál megálltam egy pillanatra, hogy megfogózkodjam, és kifújjam magam egy kicsit. Hogy miért maradtam a szakmában, mikor úgyis magas a vérnyomásom…

Fölnéztem. Kamarýt, aki sohasem szokott megfeledkezni rólam, amikor kedve támad legszebb álmaimat félbeszakítva kiráncigálni az ágyból, némán törtetett, illetve a szó szoros értelmében mászott fölfelé. Engem csak a szárazság és a meleg gondolata tartott talpon, amely elképzelésem szerint ennek a hegymászó mutatványnak a végén vár rám. A tizennegyedik sziklánál, amelyhez egész testemmel hozzátapadtam, egy ellenkező irányban csúszkáló expedícióval találkoztunk. Elöl Brouček, a gépkocsivezetőnk váltogatta a lábát méltóságteljesen és expedícióvezetőhöz illő fontoskodó arccal. Kamarýt gyorsan kiadta a megfelelő utasításokat, és az egyik egyenruhást maga mellé vette. Aztán szó nélkül tovább vonszoltuk gyarló testünket. A felhők olyan közel voltak, hogy úgy éreztem, egyenesen az égbe kúszunk.

Egy kis facsoportnál értük el a tetőt, a fák között szabad térség volt, szorosan egymás mellett autók álltak ott, meg egy műanyag fóliával gondosan letakart motorkerékpár. Úgy látszik, ez volt a víkendház parkolóhelye, innen már csak egy keskeny ösvény vitt tovább. Gyorsan megszámoltam a kocsikat, hat kocsi állt ott. Na, lesz elég dolgunk.

2.

A nyaraló közelről sem vesztett semmit a varázsából. A legszélső volt a Sázava partján egymástól elég nagy távolságra szétszórt víkendházak közül. A házakon látszott, hogy tulajdonosaik nemcsak a hellyel, de a pénzzel sem takarékoskodtak.

Mennyei csend honolt mindenfelé. Odabent nyilván aludtak. A kőoszlopokra feszített drótkerítésből középtájt nyíló kapu vendégszeretően nyitva állt. Amikor a kikövezett utacskán a lépcsőfeljáróhoz értünk, kinyílt a ház ajtaja, és egy borzas női fej jelent meg. A zilált, szőke haj koszorú enyhén gyűrött arcot keretezett, szemtelenül pisze orrocskával a közepén és öntudatos kék szempárral. A hölgy alaposan megnézett bennünket, de nem látszott meglepettnek.

– Még ilyet! A ház asszonya úgy látszik telhetetlen, ilyen korán reggel újabb vendégeket csődít ide. Ha az ő kis bulijára jöttek, akkor elkéstek. Mindent megettünk, megittunk már. Fogadás az első emeleten, én már itt se vagyok. Fáj a fejem a tegnapi móka után.

Meglepően közlékeny volt, de nyilván nem vállalta a szívélyes fogadóbizottság szerepét. Mindazonáltal jólesően nyugodott rajta a szemem. Kisportolt vádlikat láttam magam fölött a lépcsőfeljárat tetején és jó formájú, lesült combokat. A látvány megérte, hogy meresszem a szememet, és a jelzett értékek tulajdonosnője nem fukarkodott lába mutogatásával. Amit azokból a szép, hosszú lábakból eltitkolt, az említésre sem méltó. De Kamarýt prózaisága megrövidítette esztétikai élvezetem tartamát, őt jobban csábította a tető, mint a női lábak, így hát a társalgást a verandán kellett folytatni.

– Csalódást kell okoznunk, nem vagyunk vendégek, csak kérdezni szeretnénk valamit.

A hölgy egy okos pillantással fölbecsülte Kamarýtot, látszott rajta, hogy tud bánni az emberekkel, főképp a férfiakkal. A félénkség alkalmasint nem tartozott jellemző tulajdonságai közé.

– És ezért vánszorogtak idáig ebben a rongy időben? Nincs jobb dolguk?

– Jitka, hol az esőköpenyem? Lemegyek megnézni a kocsit – hangzott belülről, és mindjárt megjelent a hang forrása is.

Olyan férfi volt, akire régebben azt mondták volna, hogy délceg. Szóval tényleg jóképű, fekete hajú fickó. Sportosan varrott, tökéletes szabású zakója felső zsebében ízléses zsebkendő, de az ing és a nadrág is tipp-topp volt. Világfi egy operettből. Lenéztem a lábára, a fehér kamásnit kerestem rajta, de az nem volt neki, viszont a zakója bal zsebéből a megfelelő szögben sofőrkesztyű lógott ki. Kissé hanyag női pandanjának, legalábbis öltözködés tekintetében, valósággal romantikus és ragyogó ellenpólusa volt. Amikor észrevett, teljes pompájában felénk fordult:

– Alicet keresik? Ma még nem láttam.

Ha Alice az a halott ott lent, akkor ez igaz lehetett.

Kamarýt minden jel szerint úgy határozott, hogy egyelőre mellőzi a társalgást. Megkérte a barna combú hölgyet, akit Jitkának szólítottak, hogy keresse meg a nyaraló tulajdonosát. Ezt olyan kategorikusan mondta, hogy Jitka szó nélkül engedelmeskedett, és nemsokára kihallatszott a hangja, amint Alicet keresi. A nyitva hagyott ajtón keresztül dohányfüst, izzadságszag és alkoholgőz-felhő tódult ki, majdnem megtántorodtam tőle. Hát igen, a házimulatság elég impozáns lehetett.

Jitka egyedül tért vissza, Alice nélkül.

– Nincsen se lent, se a hálószobájában. Hogy lehet ez? Hiszen az ajtót én nyitottam ki, kulcsra volt zárva – mondta inkább magának, mint nekünk.

– Milyen ruha volt rajta tegnap? – kérdezte Kamarýt.

– Ide hallgassanak, ez úgy néz ki, mint valami nyomozás – kapott észbe Jitka.

– Jó a megfigyelőképessége – ismerte el az őrnagy –, valóban a rendőrségtől jöttünk. – És megmutatta az igazolványát.

– Mit követett el? – kérdezte Jitka, és a hangján részvét érződött.

– Éppen azt szeretnénk megállapítani – felelte kitérően Kamarýt.

– Aha. – Jitka hangjában olyan mély életismeret rejtőzött, hogy képzeletemben egész bűnlajstrom jelent meg, a tiltott hazárdjátéktól kezdve a hasiscsempészésig.

– A ruháját kérdeztem – emlékeztette Jitkát Kamarýt.

– Ezüstszínű nadrágkosztüm volt rajta. Mi épp csak hogy nem tréningruhában voltunk, ő meg ezüstben. De hát ő rendezte tegnap a gálaestet, így aztán öltözködésben is neki kellett játszania a prímet – tette hozzá barátságosan.

Most már világos volt, hogy jó helyre jöttünk, és Kamarýt a nyílt játék mellett döntött. Megkérte Jitkát, hogy folytassa velem a kellemes társalgást, aztán megfordult, és kiment a házból. Az egyenruhás emberünkkel jött vissza, akit a kertben hagytunk. Jitka szemlátomást megilletődött, megértette, hogy nem szórakozni jöttünk.

– Meg kell kérnem, hogy öltözzön föl, és ezzel a kollégánkkal – mutatott Kamarýt az egyenruhás emberünkre – menjen le megnézni egy halott nőt, akit ma reggel itt, a nyaraló közelében találtak. Tudni szeretnénk, ismerik-e. A többieknek egyelőre ne szóljon.

Jitka azonnal engedelmeskedett, kissé megdöbbenve, de kissé kíváncsian is, elindult.

Végre letehettük az esőköpenyünket, és élvezhettük a civilizáció jótéteményeit. Egy kis hallon keresztül a fogadószobába mentünk, amely a földszint egész fönnmaradó részét elfoglalta. A szoba pontosan megfelelt az ízlésemnek. Faburkolat, gerendás mennyezet és a sarokban felfelé vezető vörösfenyőfa-lépcső. Az alkohol- és füstfátyol már nem volt olyan sűrű, de a helyiség egyébként olyan állapotban volt, mint Wallenstein tábora egy nyertes csata után. Ételmaradékok, üres és részben üres üvegek, teli hamutartók, cigarettavégek, és ebben az összevisszaságban mindenféle emberek, akik megpróbálták a lehető leggyorsabban eltüntetni grandiózus mulatozásuk objektív és szubjektív nyomait. Kamarýt csak arra az utasításra szorítkozott, hogy egyelőre senki se hagyja el a házat, a zavaros kérdésekre nem válaszolt.

Fölmentünk az első emeletre, és gyors helyszíni szemlét tartattunk. Három helyiség volt odafenn. Kettőbe csak bekukkantottunk, mert elsősorban a folyosó végéből nyíló nagy sarokszoba érdekelt bennünket, amelynek most félig nyitva álló ablaka arra a lejtőre nézett, ahol a halott nő feküdt. A szoba sarkában széles heverő állt, rajta rózsaszín gyapjútakaró, amely szinte ízléstelenül hivalkodott újdonságával és tisztaságával. A heverő mellett egy éjjeliszekrényt pótló asztalka, rajta háromágú gyertyatartó és egy pohár, amelynek aranyszínű tartalma whiskyre emlékeztetett. A szoba közepén egy nagyobb kerek asztal, mellette, az ablak felé fordítva, két kényelmes bőrfotel, a heverővel szemben kis toalettasztal, a folyosóval határos falban beépített szekrény.

A félig nyitott ablak pompás kilátást kínált a folyóra. A közeli zúgó monoton hangja szelíden hatolt be a szobába. Elterpeszkedni ebben a pompás, kényelmes fotelben, és átadni magunkat a folyónak, a nyugodt vasárnap reggelnek, hallgatni a zúgó és az eső zaját, amely fáradhatatlanul paskolja a falakat, és kergeti a Sázavát odalent…

– A maga helyében egyelőre nem nyúlnék semmihez – hívott vissza a kötelesség világába az őrnagy tárgyilagos hangja. Túl nagy hálát nem éreztem iránta.

– Ne bosszankodjon, eleget ülünk még itt – vigasztalt, mintha gondolatolvasó lett volna. De lehet, hogy önmagát is vigasztalta. – Jól kiválasztotta ezt a villát, az embereket, azt hiszem, már kevésbé – tette hozzá.

Egyetértettem vele, a villát én is elfogadtam volna.

– Igen jólesne egy korty whisky, ilyenkor reggel – szólaltam meg, és a pohár fölé hajoltam. – Gyalázatosan rossz a szaglásom – folytattam mindjárt –, de véleményem szerint a whiskynek nem ilyen az illata, viszont ez az illat ellenszenvesen ismerős nekem.

Kamarýt kiszakította magát gondolatai köréből, odajött az asztalkához, és a pohár fölé hajolt. – Cián – állapította meg. – Hát mégiscsak gyilkosság lenne? Az ablakpárkányon is állt egy pohár, nézze azt a nedves karikát, egészen friss.

Az ügy kezd komolyra fordulni, gondoltam, úgy látszik, nem jöttünk fölöslegesen, sajnos. Ciánt nem szoktak véletlenül önteni a poharakba, tehát balesetről nemigen lehet szó. Csak két eshetőség marad, öngyilkosság vagy gyilkosság. Mindenesetre elég kérdőjel van már ahhoz, hogy egész nap itt kuksoljunk.

Erőszaknak, küzdelemnek semmi nyoma sem volt a szobában. A szürke szőnyeggel bevont padló sem árult el semmit; a leghalványabb csíkot se láttuk rajta, ami arról tanúskodott volna, hogy az áldozatot az ablakhoz húzták, hogy kidobhassák onnan. Az ablakpárkányon fölfedezett friss, de jelentéktelenül kicsi horzsolás nem bizonyíthatott semmit.

Kamarýt követte a tekintetemet. – Rászabadítjuk mindenre a fiúkat, lehet, hogy ők fölfedeznek valamit. Mi most inkább menjünk.

A szomszéd szobába a folyosóról kellett bemennünk, mert összekötő ajtó nem volt. Itt a nagyszobában uralkodó példás rend ellentéte fogadott bennünket. A sarokban álló heverőn takarók és párnák tömkelege hevert vad összevisszaságban meg egy gyűrött női szvetter, a földön három üres üveg – mindegyikben másmás alkohol volt korábban – és egy cigarettavéggel meg hamuval zsúfolt hamutartó. A cigarettavégek nyomban elárulták, hogy mindkét nemhez tartozó dohányosok tartózkodtak a szobában. A meglepő módon tisztán maradt kerek asztalkán, amely mellett két könnyű karosszék állt, ismét szemünkbe tűnt egy háromágú gyertyatartó és egy dekoratív gyufásdoboz. A szoba sarkából nyíló keskeny ajtón keresztül bementünk a másik vendégszobába, ahol ugyanolyan állapotok uralkodtak, mint az előbbiben. Tegnap óta itt se nagyon takaríthattak.

– Ha nekem ilyen luxusvillám volna, akkor nem ugranék ki az ablakon – elmélkedtem hangosan, amikor a földszintre visszatérőben lefelé haladtunk a lépcsőn. A nagyszobában már ott állt Jitka és körülötte az egész izgatott társaság.

– Alice Brodová az – kiáltotta oda nekünk minden diszkrécióról megfeledkezve és csaknem diadalmasan. Aztán hirtelen mintha eltört volna benne valami: – Én… én… innék valamit – és szép lassan omlani kezdett a föld felé. A bonviván szakszerűen elkapta a derekát, és rátette egy vastag, bolyhos pokrócra, amilyenből legalább egy tucat hevert mindenfelé a földön. De egyébként nem szentelt neki különösebb figyelmet.

Kamarýt megkérte a jelenlevőket, hogy foglaljanak helyet a nagy asztal körül.

– Ma reggel egy halott nőt találtak a folyóparton. A személyazonosságát néhány perccel ezelőtt állapítottuk meg. A neve Alice Brodová, az önök vendéglátója. Feltehetően kiugrott az ablakon, vagy ledobták onnan. Felkérem önöket, ne hagyják el az épületet, amíg engedélyt nem kapnak rá. Tudom, hogy kötelezettségeik és terveik vannak, ígérem, hogy nem fogom önöket fölöslegesen sokáig tartóztatni.

Az asztalnál vészterhes csend honolt. Megszámoltam az embereket. Tizenketten voltak. Mint az apostolok. Fölsóhajtottam. Reggelig fogunk itt savanyodni.

Mintegy varázsigére hirtelen kinyílt az ajtó, és betódult rajta a főkapitányságról kiküldött egész vizsgálócsoport. Két egyenruhás rendőrt a földszinten tartottunk, a többiek fölmentek az emeletre. Elhagytuk az asztaltársaságot, és mi is velük mentünk. Szinte lelkesen láttak neki a munkának. Úgy helyezkedtünk el, hogy ne zavarjuk őket a fényképezésben, fecskendezésben, bútortologatásban. Tapasztalt team volt, meg lehetett bízni benne. Csak hallgattuk a rövid jelentéseket: – Ujjlenyomatok az asztalkán, a kerek asztalon, a heverő mellett fekvő bőrövön, a poháron. – Az ablakpárkányon friss karcolás; feltehetően cipősaroktól származik. – A szőnyegen rengeteg egymást fedő lábnyom, több ember járt itt, nem lehet megállapítani, hogy egyszerre-e vagy egymás után. – Három hajszál, majd megpróbáljuk azonosítani. – Ciánkáli. Az adag kétségkívül halálos…

– Ha itt végeznek – szólalt meg végül Kamarýt –, vegyék sorra a másik két szobát. Csinálják meg az egész dokumentációt, örülnék, ha még ma megkaphatnám.

– Még ma? Vasárnap? – kérdezte valaki bátortalanul.

Kamarýt csak szomorúan bólintott. Nekünk is vasárnap van, gondolhatta magában.

– Most pedig, fiúk – szólalt meg újra –, készítsenek elő egy csomó ívpapírt, és mi egy gyönyörű ujjlenyomat-gyűjteményt hozunk maguknak összehasonlításra.

A földszinten nem volt valami nagy a vidámság, amit nem is csodáltam. Nem lehet kellemes másnaposan ébredni, méghozzá egy friss tragédia légkörében. Amikor meglátták az őrnagyot, mindannyian kérdésekkel rohanták meg. – Meddig kell itt maradnunk? – Mit csináljunk itt? – Mikor fejezik be a nyomozást? – És még ez a megjegyzés is elhangzott: – Úgy ülünk itt, mint a börtönben. – Kamarýt nem reagált a feszültség, kíváncsiság és türelmetlenség megnyilvánulásaira. Megállt az asztalnál, és hallgatott. Ezzel, egyetlen hangos szó nélkül, kikényszerítette a csendet.

– Most mindenkinek adok egy ív papírt. Írják föl rá a nevüket, a személyi adataikat és néhány sorban azt, amit a tegnapi napról tudnak. Nem kell hosszú beszámolókat írni, mert mindenki élőszóval is elmondja majd, amit tud. Ezzel az egész eljárást lerövidítjük, úgyhogy nem kell majd sokáig itt vesztegelniük.

Szétosztottuk a papírlapokat, és vigyáztunk, hogy mindenki csak a sajátjával foglalkozzon, és legföljebb tollat vagy ceruzát kérjen kölcsön. Mihelyt valaki befejezte az írást, elvettem tőle a papírt, és óvatosan, a jobb felső sarkánál fogva fölvittem az emeletre, ahol lefényképezték az ujjlenyomatokat, és lemásolták az adatokat. Gyorsan ment minden.

Egy intelligens arcú, kopasz úriember lakonikusan megjegyezte, amikor átadta nekem a papírt: – Semmit se tudok az egészről. – Aztán közelebb hajolt, lehalkította a hangját: – Jól megtréfáltuk volna magukat, ha kesztyűben írtunk volna, mi?

A műszaki csoport befejezte a munkát, összepakolta a szerszámait, és elvonult. Kamarýt csak két egyenruhás rendőrt és egy jegyzőkönyvvezetőt tartott vissza.

– Ebédidő van – mondtam némi reménységgel a hangomban.

– Kezdjünk neki – hangzott a kellemes válasz. De nyomban kiderült, hogy nem az ebédnek óhajt nekikezdeni, hanem a kihallgatásoknak.

3.

– Mi legyen hát a sorrend? – kérdezte, amikor letelepedtünk az emeleten, az Alice Brodová hálószobájával szomszédos kis szobában.

– Kezdjük a nőkkel, azok közlékenyebbek. És talán Jitkát vehetnénk elsőnek. Reggel is ő volt az első áldozatunk.

Kamarýt jóváhagyta a javaslatomat, és kivett egyet a papírlapok közül. – Jitka Rozenkrancová, harmincegy éves, a Kovohuté n. v. igazgatósági titkárságának vezetője. Azt írja, hogy Alice Brodová valamiféle emlékestet rendezett itt a születésnapja alkalmából… hogy hányadiknak az alkalmából, azt nem említette. Egész este dicsekedett, feltűnően volt öltözve, és az volt a legfőbb gondja, hogy ő legyen a társaság központja. Ezért figyelt rá annyira a beszámoló szerzője is. Hajnal felé már nem látta lent a földszinten, de akkor már intim világítás és meglehetősen emelkedett hangulat volt mindenütt. Közelebbi részletekre nem emlékszik. Amikor elálmosodott, lefeküdt egy vastag pokrócra a fogadószobában, és ott aludt, mint sokan mások. Ez minden… – Az őrnagy gondolkozott egy kicsit, aztán elküldte a jegyzőkönyvvezetőt, hogy hívja be első áldozatunkat.

Jitka frissen lépett be, nyoma sem volt már rajta a megrázkódtatásnak, amin a halott Alice látványa miatt keresztülment. Gondtalannak látszott, sőt mintha örülne, hogy jó szórakozásban lesz része. Külsejének reggeli elhanyagoltsága már a múlté volt. Kecses mozdulatokkal magához húzott egy alacsony széket, leült, közszemlére tette lebarnult, lágy vonalú térdeit, és cigarettát kért. Nem vagyok dohányos, az őrnagy sem, így hát a jegyzőkönyvvezető fizetett rá a dologra. Ha ez így megy tovább, gondoltam, akkor ezek a kihallgatások a tönk szélére juttatják szegényt. Áldozatunk körülnézett, mintha még valami hiányozna neki. Nekem is hiányzott, de csak mondja meg inkább ő. Meg is mondta, és sikere volt. Az őrnagy megint kiküldte a jegyzőkönyvvezetőt, hogy főzessen kávét. Kint szűnni kezdett az eső, a felhők az utolsó cseppeket facsarták magukból, előttem kávé gőzölgött, kezdtem a világot elfogadhatóbb színben látni.

– Mi volt itt tegnap este? – tért rá Kamarýt a tárgyra, hogy a bírósági iratok terminológiáját használjam.

– A háziasszony szédületes partit rendezett, étel, ital vagonszámra, nem élném túl, ha nekem kellene viselnem a költségeket.

– Mit ünnepeltek?

– Megírtam, nem? Alice Brodová születésnapját teljes pompával, csak azt nem tudtuk, hogy hányadikat.

– Maguk ismerték egymást?

– Egyáltalán nem. Tegnap találkoztunk először… és utoljára, ha nem számítom a mai reggelt – tette hozzá tökéletes nyugalommal.

– A férjemet ismerte, és ha meg akarta hívni, kénytelen volt meghívni engem is.

– Mikor érkeztek ide?

– Hét óra körül, így szólt a meghívás. De nem mi voltunk az elsők, Sirŭčekék és Sychra már itt voltak.

– Ismert valakit a vendégek közül?

– Nem. Mindenkivel csak itt ismerkedtem meg, és a többiek sem ismerték egymást. Ez így volt szervezve.

– Megtudott róla valamit, valami közelebbit a tegnapi összejövetel folyamán?

– Gondolhatja, hogy ha egy percre kiment, mindjárt róla kezdtek beszélni. Mondták, hogy valami nagyáruházban dolgozik. Ellenőr… Ez a víkendház fantasztikus, én is szeretnék egy ilyet… No és az a traktamentum tegnap! Meg az a kosztüm! Hogy ezt hogy engedheti meg magának egy magányos nő, azt nem tudom. – Nyilván ez a kérdés érdekelte ügyfelünket a legjobban. – Azt is megemlítették – folytatta –, hogy az egyik vendég valamikor a férje volt. De korán elváltak, aztán már egyedül élt… ha nem számítjuk a szeretőit. – Jitka ismét bűbájos volt.

– Meg tudná mondani, mikor látta utoljára?

– Pontosan nem, mert később már nem nagyon törődtem vele, de talán úgy egy óra körül.

Kamarýt mintha gondolkozott volna egy kicsit, mielőtt föltette a következő kérdést.

– Járt ön itt az emeleten tegnap este?

– Nem. Csak ma reggel, amikor Alicet kerestem.

– És nem tudja véletlenül, hogy ki aludt itt?

– Azt hiszem, Alice, mert itt van a hálószobája, a másik két szobáról nem tudok semmit. Valahogy minden összekeveredett a végén, és én csak magammal törődtem.

– Reggel se tudta meg, hogy ki aludt itt fönt? – Kamarýt, amint már említettem, kitartó ember volt.

– Amikor reggel fölébredtem, és kidugtam a fejem az ajtón, már itt voltak maguk. De én is kíváncsi vagyok, ki aludhatott itt. – Elszólta magát, és most nem tudta, hogyan tegye jóvá.

Kamarýt irgalmasnak bizonyult, nem kérdezett többet. Én még kérdeztem volna. Sokat. De Jitka már elbocsáttatott.

Kamarýt rám pillantott, és elnevette magát:

– Már megint oda dugná az orrát, ahova nem kell. Láthatta rajta, hogy nem aludt a férjével, Rozenkranc úrral, és most az motoszkál a fejében, hogy mit tud erről az élete párja, és hogy kivel aludt az. Csinos kis nő, de nem irigylem a férjétől. Nehéz eset, nem gondolja? – Az őrnagy hivalkodó mosolya és elégedett arckifejezése azt jelezte, hogy bezzeg őt mindenki irigyelheti ezen a téren. Ivott a kávéjából, majd megint a papírokba mélyedt.

– Következik Maryna Kubrichtová, negyvenöt éves, tisztviselőnő az AVIÁ-nál. Alice Brodovával csak tegnap este ismerkedett meg, Alice nem tett rá jó benyomást, feltűnő jelenség volt, kihívóan volt öltözve, és egyfolytában a hódításaival dicsekedett. A hölgy gyorsan megunta a dolgot, Alice Brodová nem érdekelte többé… No, ettől nem sokat tudunk meg.

Egy öregedő asszony jelent meg, a haja, mint az ázott szalma. Fehér nadrágja hangsúlyozta kellemetlen langalétaságát és csontosságát. Csak a gyermekien kék szemek és az élénk, már-már ideges mozdulatok mentették meg a csúnyaságtól.

– Mindent leírtam maguknak, azt is, hogy Alice Brodovát ellenszenvesnek találtam. Nem is érdekelt tovább, semmi többet nem tudok róla – kezdte felszólítás nélkül és nagyon határozottan. .

– De talán mégis tud valamit – Kamarýt nem nyugodott bele olyan könnyen –, mikor látta utoljára?

– Mikor? – gondolkozott el. – Amikor azt a nagy szónoklatot tartotta, az pedig már jóval éjfél után lehetett.

– Miféle nagy szónoklatot?

– Jitka Rozenkrancová nem mondta?

– A változatosság kedvéért az ön beszámolóját is szeretném hallani.

– Kérem. Egyszerre csak elénk állt, és mesélni kezdett az életéről, mindenki borzasztóan kellemetlenül érezte magát. A végén kijelentette, hogy az egész csak tréfa volt, és most következik az ivászat második menete. Nekem ez sok volt, nemsokára elaludtam.

– Hol aludt?

– Lent, egy szőnyegen. Amikor reggel fölébredtem, a férjem feküdt mellettem. Minden nagyon rendjén való volt.

– Isten ments, mi nem gyanúsítjuk semmivel – sietett megnyugtatni az őrnagy –, csak még egy kérdést. Ismert valakit a vendégek közül?

– Nem, senkit. Hacsak a férjemet nem számítom. Mi nem járunk sehova, semmibe se ütjük bele az orrunkat, és ide se kellett volna eljönnünk. Én nem is akartam, de a férjem egyszerre csak megmakacsolta magát, pedig sohase szokott ilyen lenni, hát beadtam a derekam, és látják, ez lett a vége. És ha Brodovának gyerekei lettek volna és annyi gondja, mint nekem, akkor nem lett volna ideje öngyilkosságon törni a fejét, és kellemetlenségeket okozni másoknak… – el kellett hallgatnia egy pillanatra, hogy lélegzetet vehessen, és Kamarýt fölhasználta az alkalmat az eltávolítására: – Köszönjük, ennyi elég, nagyon értékes felvilágosításokat kaptunk öntől.

A hölgy határozott léptekkel kivonult a szobából.

Kamarýt szemrehányó pillantást vetett rám, mintha én tehetnék mindenről, kiitta az utolsó korty kávéját, és elküldte a jegyzőkönyvvezetőt Éva Sirŭčkováért.

A vörösfenyőfa-lépcső enyhén recsegett az ébenfekete hajú asszonyka alatt, akinek finom, keskeny arcával éles ellentétben állt gömbölyded teste, és különösen annak domináló tartozéka, a hihetetlenül széles ülep. Sajnáltam ezt a jóakarattól sugárzó fiatal nőt, mert ismertem ezt a típust, és tudtam, hogy egyetlen falat ételtől jobban hízik, mint más négy bőséges ebédtől.

– Azt írja, hogy Alice Brodovát csak itt ismerte meg. Kedvesnek találta, tetszett önnek mindaddig, amíg nem kezdett dicsekedni hódításaival. Ezt kínosnak érezte, éppen ezért később már ügyet sem vetett rá. így volt?

– Igen; így volt. Éjfél körül kulcsra zárta a ház ajtaját, talán, hogy senki se mehessen el, aztán asztalhoz hívott bennünket, és előadta a nagy jelenetét. Látszott rajta, hogy teljesen beleéli magát azokba a régi históriákba, amiket elmesélt. De talán tényleg boldogtalan volt, ha így végezte. Amikor észrevettem, hogy tizenhármán vagyunk az asztalnál, mindjárt tudtam, hogy valami baj lesz… De azt el kell ismerni, hogy bőkezű vendéglátó volt. Én folyton otthon ülök a gyerekeimmel, hát örültem a meghívásnak. Csakhogy nem vagyok hozzászokva az alkoholhoz, így az ital nemsokára egyszerűen leterített. – A meleg, barna szemekben olyan pajkos fények játszadoztak, hogy nagyon kíváncsi lettem, kit terített le ő.

– Hol aludt? – Ebből a kérdésből láttam, hogy az őrnagy befejezettnek tekinti a kihallgatást.

– Lent egy pokrócon. Akkor ébredtem föl, amikor maguk jöttek. – A pajkos fények egy pillanatra szorongásnak adták át helyüket. Kamarýt mintha nem vette volna észre a változást, megkérte az asszonykát, hogy küldje be Klára Blochovát, és elbocsátotta.

– Klára lakonikusan ír. „Nem tudok semmit. Alice Brodovával és az egész társasággal csak itt, a nyaralóban ismerkedtem meg” – olvasta az őrnagy, és fölemelte a fejét.

Klára Blochová kellemes jelenség volt. Gesztenyeszínű, dús hajkorona, karcsú, rugalmas termet, jó szabású ruha. Sokkal fiatalabbnak látszott a koránál, a föltüntetett adatok szerint negyvenéves volt. Nyugodtan és alaposan vizsgálgatott bennünket.

Kamarýt őrnagy most másképp kezdte: – Ön ápolónő – állapította meg. – Hol dolgozik?

– Bohnicében az elmegyógyászaton; a továbbképzőben, bocsánat, az Orvosi Továbbképző Intézetben.

– No akkor bizonyára nagyon jó emberismerő. Nem tűnt föl önnek valami Alice Brodová tegnapi viselkedésében? Valami, amiből öngyilkossági szándékra lehetett következtetni?

Blochová zavarba jött. – Meglep a kérdése – szólalt meg rövid szünet után –, mást vártam. Nem felelhetek az impresszióim megbízhatóságáért, nem vagyok szakorvos. De egész este úgy éreztem, hogy ez a dolog nem végződhet jól. Alice Brodová feltűnően kiegyensúlyozatlan volt, a vidámsága görcsösnek látszott, és amikor elmondta a beszédét, szinte áradt belőle a gyűlölet és a harag, aztán teljesen logikátlanul kijelentette, hogy az egész csak tréfa volt, az ő privát kis bosszúja, és ha esetleg elrontotta volna a társaság kedvét, hát belefojtjuk a rossz hangulatot a válogatott márkájú italok tengerébe.

– Eddig még mindenki megemlítette azt a beszédet, de csak nagyon felületesen és óvatosan. Mi volt az a beszéd?

– Ne csodálkozzanak, hogy senkinek sincs kedve mesélni róla. Nem volt abban semmi kellemes. Biztos vagyok benne, hogy gondosan előkészítette. Nem emlékszem pontosan, de úgy egy óra körül bejelentette, hogy mondani szeretne valamit, és amikor a társaság figyelni kezdett, szentimentálisan elmesélte, mi minden történt vele az életben, és azt mondta, hogy minden egyes eset éveket rabolt el tőle, úgyhogy ő most már tulajdonképpen halott, csak látszólag él. Úgy hangzott az egész, mintha búcsúzna, és mintha egyúttal bosszút akarna állni a világon és önmagán is.

Nem beszélt kifejezetten öngyilkosságról, de éreztette, hogy arra gondol. Aztán minden átmenet nélkül hangulatot váltott, jókedvbe csapott át, és én most is meg vagyok róla győződve, hogy tényleg jókedve támadt, így ez az öngyilkossági ügy valahogy nem stimmel nekem, hacsak később megint meg nem gondolta magát.

Kamarýt is hangulatot váltott: – Azt írja, hogy senkit sem ismert azelőtt a társaság tagjai közül. Igaz ez?

– Igaz. Senkit sem ismertem, és ezt eleinte nagyon furcsának találtam. Aztán megtudtam, hogy Brodová tulajdonképpen az urakat hívta meg, a férjeinket.

– Aha. De hát amint látom, meghívta a feleségeket is.

– Az inkább úgy volt, hogy a férjek magukkal hozták a feleségüket.

– Most nem mond igazat, nem vagyunk olyan naivak. Tizenhárom személyre volt elkészítve minden, tehát az asszonyokkal is számolt.

– Meglehet. Akkor talán félt, hogy egyedül nem engedjük el a férfiakat. Ami engem illet, felőlem Zdeněk, a férjem, nyugodtan eljöhetett volna egyedül is, de ő ragaszkodott hozzá, hogy vele jöjjek. Én nem kérdeztem, miért olyan fontos ez neki, de különben is, miért ne töltsék el egy kellemes víkendet, nem igaz? – A hölgy nem volt harcias, de nem engedett abból, amit mondott. Kamarýt nem bolygatta tovább a dolgot.

– Hol aludt? Ha az eddig kihallgatott asszonyok nem hazudtak, akkor idefönt, igaz?

Meglepődött, hallgatott egy percig, de aztán elszántan kijelentette: – Igen, itt a szomszéd szobában.

– Hány órakor feküdt le?

– Nem tudom pontosan, de hajnalodott már. Elég sokat ittam.

– Keresztül kellett mennie ezen a szobán, másképp nem juthatott be a másikba. Látott itt valakit? Vagy akárhol itt az emeleten? Például Alice Brodovát?

– Én… én nem is tudom. Elég rossz állapotban voltam. Valaki a karomnál fogva vezetett, képtelen voltam bármit is érzékelni.

– Azt legalább tudja, hogy ki vezette a karjánál fogva?

– Muszáj erre felelni?

– Miattunk nem, inkább a kísérője miatt.

Hirtelen fölcsattant: – Mit nyűglődnek annyit? Egy öngyilkosság, amilyen tucatszámra van, és maguk itt ülnek a nyakunkon egész nap, teljesen fölöslegesen, hacsak nem szórakozásból, vagy azért, hogy a magánéletünkben turkáljanak!

Hallgattunk. Aztán megremegett az álla: – Reggel Pavel Korant találtam magam mellett, ha tudni akarják.

– Nem akarunk kellemetlenkedni, de még egy kérdést: milyen kulcs szerint válogatta ki Brodová a vendégeit?

– Ezt nem tudom pontosan. Kérdezzék meg azokat, akik közelebbről érdekeltek. Elegen vannak itt. Én már többet mondtam, mint amennyit kellett volna, még azt is, hogy kivel aludtam, és maguk nagyon jól tudják, milyen következményei lehetnek ennek. Különösen az én esetemben. Zdeněk nem tartozik a toleráns férjek közé. Ő mindent megenged magának, de a feleségétől abszolút hűséget követel. És én tegnapig hű is voltam hozzá, ilyen is van a világon, még ha ritkán is. Pedig a munkahelyemen elég alkalmam volna. Ha tegnap nem ittam volna annyit, és ha az az utálatos nőszemély nem mondta volna el azt a hülye szónoklatot, akkor megmaradtam volna a hitvestársi hűség állapotában. Borzasztó! Ez volt az első félrelépésem, és a rendőrség mindjárt beleüti az orrát. Hát nem vagyok peches?

A pechje csak enyhe részvétet keltett bennem, de mindazt, amivel a szó szoros értelmében elárasztott bennünket, az utolsó kis részletig elhittem. És arról is meg voltam győződve, hogy egyszer úgyis elárulta volna valakinek a dolgot, a vallomás kényszere már ott ágaskodott benne, és egészen mindegy, hogy mi asszisztálunk-e a gyónásnál vagy más. Miattunk különben nyugodt lehet, mi nem mószeroljuk be Blochnál.

Kamarýt megköszönte a segítségét, a hölgy sóhajtott, fölállt, és még mindig pirosan az izgatottságtól eltávozott.

– A nőállományból már csak az utolsó darab maradt hátra – szólalt meg Kamarýt –, Svatava Koranová, a Strojimport huszonnégy éves levelezőnője. Ő is csak a nyaralóban ismerkedett meg mindenkivel. Úgy látom, ő az egyedüli a nők közül, akinek Alice Brodová tetszett. Az öltözködésével együtt… Szeretné, ha ő is ilyen jó karban lenne, ha majd olyan idős lesz, mint Brodová volt, és ha neki is annyi bátorsága lenne mindennel végezni, mert nincs rosszabb, mint az öregség, és ő nem akar öreg lenni. Az estély szerinte fenomenális volt. No jó. , Egyelőre nem kell kommentár, az írás szerzője, úgy látszik, határozott egyéniség, nézzük meg.

Kamarýtnak igaza volt. A fiatalasszonyon volt mit nézni. Hosszú, mézszínű, sima haj, porcelánbaba-arc, karcsú, lányos alak, és élénkpiros ruha, amely csak egy kicsivel volt hosszabb a keskeny derekat ölelő bőröv szélességénél. E ragyogó értékek tulajdonosa leült, bájosan elhelyezkedett a széken, egyik lábát átvetette a másikon, minek következtében kilátás nyílt a tiltott területek egy darabjára. A jegyzőkönyvvezető villámgyorsan cigarettával kínálta, és az arca egészen átszellemült, amikor vendégünk finoman megfogta a csuklóját – hogy közelebb húzza a cigarettához az égő öngyújtót –, sőt ha nem tévedek, mintha egy kicsit rá is lehelt volna. A jegyzőkönyvvezető kábultan ült vissza a helyére, enyhe és bizonyára önkéntelen kilengéseket végezve teste hossztengelye körül. A hölgy a hatással elégedetten ránk emelte angyalian ártatlan tekintetét. Kamarýtnak a szeme se rebbent, én pedig a két szép lábat néztem, hogy ne találkozzon a szemünk. De a hölgy félreértette a dolgot, és megpróbálta lejjebb húzni a szoknyáját, ami persze az adott körülmények között csak szimbolikus igyekezet volt. Minden játéknak megvan a maga végjátéka, és azt, ebben az esetben, Kamarýt irányította.

– Írásban már elég sokat adott tudtunkra. Legyen szíves, mondja el, miért hívta meg önt és a férjét Alice Brodová.

A fiatalasszony legyintett. A gesztusai nem illettek össze a megjelenésével, nem volt bennük sem lányos báj, sem nőies melegség, frivolan hatottak. És a füstöt is túl feltűnően fújta ki a száján.

– Azzal én nem törődtem. Mindig örülök, ha elmehetünk egy ilyen bulira. És nagyon jól is sikerült minden, csak Alicenek nem kellett volna előhozakodnia azokkal a régi históriákkal.

– Milyen históriák voltak azok?

– Nem is tudom. A régi szerelmeiről beszélt, és olyasmit mondott, hogy minden férfinál otthagyott egy darabot az énjéből, vagy mi, nem értettem az egészet.

Ja, ja, gondoltam magamban, a te szemeddel ezt nem is lehet megérteni, te falni fogod a férfiakat, és reggeli közben már az ebéden, ebédnél meg már a vacsorán fog járni az eszed.

– Mikor látta Brodovát utoljára?

Elbizonytalanodott, de úgy tett, mintha megpróbálna visszaemlékezni. – Elég késő lehetett már. Jóval éjfél után. Elmondta a beszédét, aztán újabb italokat hozott, és egy ideig még közöttünk volt. Akkor már sokat ittunk, ő aztán bement a kis hallba, és attól fogva nem láttam. Pedig folyton követtem a szememmel, mert gyönyörű ezüstszínű nadrágkosztüm volt rajta, és a haján ezüstháló; nagyon tetszett nekem. Ő volt itt számomra az egyetlen konkurencia – állapította meg tökéletes nyugalommal. – Aztán már nem jött vissza, és én nem is törődtem vele tovább, más dolgok foglaltak le.

– Megtudhatnánk, hogy milyenek?

– Miért ne? – Látszott rajta, hogy ebben a szférában nincsenek gátlásai. – Karel Rozenkranc volt velem. Éppen itt, ebben a szobában.

Végre, méghozzá egész könnyedén, megtudtuk, ki aludt itt.

– Hány órakor jöttek ide?

– Nem tudom pontosan, késő volt már, és engem semmi sem érdekelt, csak Karel, Karelt meg én. – No ezt elhiszem, gondoltam magamban. Az érdeklődés utószelét valahogy még most is érezni lehetett rajta.

– Nem hallott valamit a szomszéd szobákból?

Most mintha mégis zavarba jött volna egy kicsit. – Tényleg nem láttunk és nem hallottunk semmit. Viharos éjszakám volt, nem szívesen mesélnék róla. – Ha kérnénk, egész litániákat mesélnél róla, válaszoltam magamban. De nem kértük.

Bizonytalan, álmodozó mosollyal búcsúzott. A telivér test mozdulataiban még volt valami az éjszaka diadalittasságából. A jegyzőkönyvvezető mozdulatlanná dermedve bámult az üres falépcsőre. Kamarýt is, de ő azért, mert gondolkozott. Legalábbis ezt a benyomást keltette. Nekem korgott a gyomrom, és kopogott a szemem az éhségtől. De szerencsém volt. Elindultunk ebédelni.

4.

Amikor visszaérkeztünk, egy autó várt bennünket a nyaralónál. A főkapitányságon ezúttal valóban gyorsan dolgoztak. Elhozták a vizsgálatok eredményét és egy csomó fényképet. A boncolást holnap délután végzik el. Kamarýt megmutatta nekem a daktiloszkópiai leleteket. Kiderült belőlük, hogy Alice Brodová hálószobájába minden egyes férfi bement az éjszaka folyamán, de egyetlenegy nő se, Alice Brodován kívül. A whiskys poháron csak egyetlen személy, mégpedig doktor Bloch ujjlenyomatait fedezték fel. Ez volt eddig a legjelentékenyebb adat, hiszen a pohár whiskyvel kevert halálos adag ciánkálit tartalmazott. Ha ciánt találnak Alice gyomrában, akkor dr. Bloch saját kezűleg öntötte a szájába. A szobában talált hajszálak Alice Brodová hajából származnak. Az ablakpárkány lakkrétegében észlelt folytonossági hiány olyan jelentéktelen, hogy semmire sem lehet belőle következtetni. Kamarýt elégedetlen volt. Azt, hogy Alice ivott-e ciánkálit vagy sem, csak holnap tudhatjuk meg. E téren tehát egyelőre improvizálnunk kell.

– Kezdjük dr. Blochhal. Saját feljegyzése szerint a prágai 3. kerületi rendelőintézet belgyógyász orvosa, kora ötven év. Azt írja, hogy Alice Brodováról nem tud semmit.

– Ő volt az, aki rájött, hogy nem a beszámoló kell nekünk, hanem az ujjlenyomatok – jegyeztem meg.

– Érdekes. Nézzük csak, mit ért a „semmi” szón. – Kamarýt hangja nem jósolt semmi jót dr. Blochnak.

A jól táplált, kerek arcú, csaknem egészen kopasz, élénk és intelligenciát sugárzó szemű úriember nem látszott éppen veszedelmesnek. Kényelmesen elhelyezkedett a széken, cigarettára gyújtott, és magától beszélni kezdett:

– Alkalmasint Alice Brodovához fűződő kapcsolataimról akarnak hallani. Rendben van. Vissza kell térnem jó messzire a múltba, az első öngyilkossági kísérletéhez. Ott kezdődött minden. Ez 1950-ben volt, éppen akkor fejeztem be a tanulmányaimat. Nagyon megkésve. A megszállás miatt. A  kórházban szolgáltam, oda szállították be Alicet. Valamilyen gyógyszert vett be, eszméletlen volt, eleinte nem volt rózsás a helyzet. Kimostuk a gyomrát, mindent kipumpáltunk belőle, eszméletre térítettük, de nem akarta megmondani, mi mindent vett be. A főorvosunk megfenyegette, hogy elküldi kivizsgálásra, a pszichiátriára, akkor még nem volt kötelező minden öngyilkos jelöltet beutalni oda, és mindenki félt tőle: ez őrá is hatott. Az első komoly eseteim egyike volt, úgyhogy nagyon intenzíven foglalkoztam vele. Nem titkolom, hogy ebben a szépsége is szerepet játszott… A szépsége egyébként a mai napig… bocsánat, a tegnapi napig megmaradt. Nem láttam rajta sem a hisztéria, sem a melankólia tüneteit, csak nagyon mélyen hatott rá valami rossz élmény, de fokozatosan megnyugodott. Aztán egy napon kijelentette, hogy csak bennem van bizalma, és kért, hogy csak én foglalkozzam vele. Nem sokkal azelőtt doktoráltam, ezt ne felejtsék el, és így borzasztóan hízelgett nekem a dolog. Bekaptam a horgot… ma már ilyesmi nem fordulhatna elő velem… és órák hosszat beszélgettem vele. Tehát hogy mai műszót használjak, pszichoterápiával kezdődött a dolog, és az ágyban végződött. És én belevesztem abba az ágyba. Alice tényleg klasszis volt, nemcsak szép, hanem tapasztalt is, és a tapasztalatait ragyogóan tudta érvényesíteni. Én, amilyen fiatal, olyan erősen érzéki természetű voltam akkoriban, bizonyára a megszállás miatt, mivel egész idő alatt egy kisvárosban dekkoltam, hogy ne osszanak be hadimunkára. A menedékhely jó volt, nem osztottak be, de minden megáporodott bennem, még a fiatalság is. A háború után aztán kezdtem nagyon sokat várni az élettől, és állandóan féltem, hogy elmulasztok valamit.

Boldogok voltunk Alicevel, és eleinte nem volt kétséges, hogy elveszem. Nemcsak szép volt, hanem jó is és megbízható. Túlságosan is megbízható. Folyton a házasságunkkal foglalkozott, azt készítette elő, pedig én, én már kezdtem másfelé kacsingatni. Aztán egyszerre bejelentette, hogy másállapotban van. Azt hittem, hogy ez banális csapda, de kiderült, hogy igaz, és én véglegesen elhatároztam, hogy feleségül veszem. Másképp történt. Alice egy morvaországi kirándulásunkon rosszul lett, beszállítottam a kórházba, és ott abortált. Valami komplikáció lépett fel, ott kellett maradnia a kórházban, én visszajöttem Prágába, mert már vége volt a szabadságomnak. Vannak olyan lélektani beállítottságú nők, akik az abortuszért a férfit okolják, és gyakran szakítanak is vele. Ilyen volt Alice is. Amikor visszajött Prágába, jelenetet rendezett nekem, mindenfélét a szememre hányt, és kijelentette, hogy elmegy tőlem. És én nem tartóztattam.

Nem szeretek fölöslegesen beszélni, nem szívesen vájkálok a múltban, legkevésbé a rendőrség emberei előtt. De ezt el kellett mondanom, mert ez volt az oka annak, hogy váratlanul meghívást kaptam a tegnapi összejövetelre. Alicevel a szakítás után megszűnt minden kapcsolatom, és ha nem találkoztunk volna kétszer véletlenül az utcán, soha nem is láttuk volna viszont egymást. Amikor találkoztunk, váltottunk néhány szót, nagyon elfogadhatóan zajlott le minden. Az emberek egymásnak okozott keserűségei lassan lesüllyednek a tudat mélyére, és elveszítik maró ízüket. Aztán egyszerre csak jött a meghívás. Meglepett a dolog és a levél hangja is, volt benne valami parancsoló, de egyben kedves árnyalat, és az utóbbit fokozta az a megjegyzés, hogy magammal vihetem a feleségemet.

Klára, a feleségem, mint Alice utóda, véleményem szerint nem illett oda színfalnak ehhez az előadáshoz, de kíváncsi lettem a dologra, hát eljöttünk. Az az elképzelésem, hogy csak hármasban leszünk, és a hajdani szerető a feleség jelenlétében elbeszélget volt szerelmével, szóval, hogy a találkozó valamiféle emlékest lesz, mindjárt megérkezésünk után szertefoszlott, az összejövetel kifejezetten társasági jellegű volt, rögtön be kellett mutatkoznom egy csomó ismeretlen embernek, akik egyáltalán nem érdekeltek.

Alice ide-oda cikázott közöttünk, nagyon kedves volt és nagyon vendégszerető, a szó szoros értelmében öntötte belénk, főleg a nőkbe az alkoholt. De valami furcsa ziláltság érződött rajta, folyton változott a hangulata, egészében véve olyan ember benyomását keltette, ¡aki szerepet játszik, mert elszánta magát valamire.

Vacsora után fölvitt a szobájába, ugyanolyan kedves és bájos volt, mint akkor régen, és én megint lépre mentem. Aki egyszer hált vele, az sohasem felejti el egészen azt az élményt. Aztán még beszélgettünk egy kicsit, régi emlékeket elevenítettünk föl, egy kis szemrehányás is megszólalt bennünk, a végén megállapodtunk, hogy újra találkozunk, meg is beszéltük, mikor, és a legnagyobb egyetértésben váltunk el. Aztán, éppen amikor a társaság hangulata a legmagasabbra hágott, egyszerre csak beszélni kezdett, mondhatnám szónoklatot tartott, ami olyan volt, mint a hideg zuhany. Megvádolta a jelenlevő férfiakat, kivétel nélkül, tehát engem is, hogy mi vagyunk a felelősek azért, hogy az élete zátonyra futott. De később tréfára fordította a szót, biztatni kezdett bennünket, hogy igyunk, és az estély folytatódott. Hogy mi értelme volt az egésznek, azt nem tudom. Talán ellenünk akarta ingerelni a feleségeinket, de ezt sem igen értem, hiszen régi históriákról volt szó, és úgy tudom, hogy mindannyian már jó ideje nősek vagyunk.

Amint látják, keveset írtam a följegyzésemben, de sokat meséltem. Így hát nem vesztettek semmit.

– Baba? Igen, igaza van, egy nagy baba feküdt mellette ezüstruhában. Nem szívesen emlékszem vissza rá, valami kínos érzés fogott el, amikor láttam. Alice azt mondta, hogy mindenüvé magával viszi azóta, hogy a gyerekünk nem születhetett meg.

– Igen, megitattam whiskyvel. Ez már az együttlétünk második fázisában volt. Amikor már csak beszélgettünk, emlékeztünk. Azt akarta, hogy én emeljem a szájához a poharat, mint akkor régen, amikor gyógyszert adtam be neki, amikor a kapcsolatunk elkezdődött. És én szót fogadtam, mint egy hülye. Sőt még meg is hatódtam. Ha tudtam volna, hogy csak az ujjlenyomatok miatt csinálja, földhöz vágtam volna a poharat.

– Persze hogy ivott belőle, a jó felét kiitta… Ne beszéljenek bolondokat! Hogy-került volna bele ciánkáli? …Hát ez borzalmas! Szóval ide akart kilyukadni… Én nem öltem meg. Nem volt rá semmi okom. Ő maga tette, hiszen egyszer már megpróbálta. Úgy látszik, ezzel akart bosszút állni.

– …Majdnem tele volt a pohár?! Hát akkor ő töltött hozzá később. Mondom, hogy az én jelenlétemben legalább a felét megitta, és cián nélkül, ezt elhihetik.

– Lent aludtam egy olyan vastag, puha pokrócon. Ha sokat iszom, nem közeledem nőhöz, nem tudnék mit csinálni vele. Akkor ébredtem föl, amikor maguk jöttek.

– Nem, nem tudom, mikor láttam Alicet utoljára. Sokat ittunk, és nagyon álmos voltam. Nem kerestem már, nem volt miért, tudtam, hogy nemsokára találkozunk, hiszen megbeszéltük. De hát most is-másképp történt, mint már annyiszor.

Amikor az orvos elhallgatott; senkinek se volt kedve megszólalni. Nekem azért nem, mert éreztem, hogy Alice Brodová sorsának filmszalagja elháríthatatlanul le fog peregni előttem, holott ezt ki szerettem volna kerülni, a fiatal jegyzőkönyvvezetőnek azért nem, mert vágyódott Svatava Koranová szép lábai után, az őrnagynak azért nem, mert nem tudta eldönteni, mi legyen a következő lépése. Végül mégis megszólalt:

– Bloch bizonyára ön doktor, amint is tudja, elég okunk lenne arra, hogy előzetes letartóztatásba helyezzük. Egyelőre nem tesszük meg, de adja a szavát, hogy a legközelebbi napokban nem hagyja el Prágát, és csak a lakásában vagy a munkahelyén fog tartózkodni. Mi viszont megígérjük, hogy mindent megteszünk ennek az állapotnak a mielőbbi megszüntetése érdekében.

Bloch doktor a szavát adta.

5.

– Jó napot, uraim – hallatszott a lépcsőfeljárat felől. Magától jött, nem várta meg, amíg sorra kerül, és most bátortalanul leült a szék szélére. Jaroslav Kubricht középtermetű, mozgékony úriember rövidre nyírt, sűrű, őszülő hajjal. Keret nélküli szemüveget viselt, és simára borotvált arcán bocsánatkérő kifejezés ült. A nyilván mérték után készült, modern szabású szürke öltöny arról tanúskodott, hogy tulajdonosa sokat ad a jó megjelenésre.

Jaroslav Kubricht olyan egyedül érezhette magát a széken, mint Robinson Crusoe a lakatlan szigeten. Én kinéztem az ablakon, mert még mindig arra gondoltam, amit doktor Blochtól hallottunk. Kamarýt szórakozottan matatott a papírjai között, és nyilván ugyanarra gondolt, amire én. A jegyzőkönyvvezető szemlátomást unatkozott.

– Uraim, szeretnék vallomást tenni. – Kubricht úr nyilván nem sokáig bírta az egyedüllétet, és mielőbb közölni akarta velünk váratlan látogatása okát.

– Összekeverte a kártyáinkat – mondta kissé bosszankodva az őrnagy. Nem szerette az ilyesmit.

– Tudom, de a hosszú várakozás nagyon igénybe vette az idegeimet.

– Sajnálom, ennek ez a módja. De ha már itt van, akkor mesélje el a történetét.

– Köszönöm, nagyon kedves. Műszaki tisztviselő vagyok, az AVIÁ-ban dolgozom, ötvenhárom éves múltam. Alice Brodová ugyanoda való volt, ahova én. Mind a ketten Klatovyban születtünk, és ott is éltünk, de csak 1938-ban ismerkedtünk meg, amikor belépett a Lorenc cégbe; ez egy varróeszközöket gyártó vállalat volt. Ahhoz a részleghez osztották be, ahol én dolgoztam. Akkoriban érettségizett a kereskedelmi akadémián, nagyon szép, eleven, értelmes lány volt. Szinte az első naptól kezdve együtt jártunk, és annyira beleszerettünk egymásba, hogy még a megszállás se nagyon zavart bennünket. Alice azt állította, hogy én vagyok az első szerelme, és nekem sem volt valami sok tapasztalatom. Megkértem a kezét, és ő lelkesen mondott igent, de aztán váratlan akadályok merültek fel. Alice mindenáron el akart kerülni a szülői háztól, valami nem stimmelt náluk, nekem viszont csak egy szobám volt. Alice ugyan megbékült azzal a gondolattal, hogy ott fogunk lakni, amíg valami jobbat nem találunk, de túl gyorsan akart jobbat találni, jobban öltözködni és jobban élni. Egyszóval olyan igényei voltak, amelyeket az én akkori szerény fizetésem mellett nem lehetett kielégíteni. Folyton csak azt hallottam tőle, hogy nem tudom magam adminisztrálni, nem tudom eladni a képzettségemet és a munkámat… Ez lehet, hogy igaz, bennem sohasem volt annyi energia, mint őbenne. Aztán úgy látszott, hogy egy számunkra kedvező, de sajnos egy másik ember szempontjából nagyon gonosz véletlen mindent megold. A vállalatunk cégvezetőjét letartóztatta a Gestapo, és a főnököm engem javasolt a helyére. Alicevel együtt boldogságban úsztunk, és terveket kovácsoltunk a jövőre. De idő előtt ujjongtunk, a sors néha gonosz és kárörvendő. A cégvezetői kinevezést egyszerre kaptam kézhez a munkahivatal idézésével. Nem segített semmi tiltakozás, semmi kérvény, a főnökünk se tudott elérni semmit. Beosztottak, el kellett utaznom a Birodalomba.

Persze hogy hűséget esküdtünk egymásnak, és megállapodtunk, hogy a háború után visszajövök Klatovyba, és megvalósítjuk a tervünket. Csakhogy az életet nem lehet vonalzóval kimérni. A háború nem akart véget érni. Németországban, ahol dolgoztam, megsűrűsödtek a légitámadások, az ember csak úgy napról napra élt. Biztosan Alice se maradt egyedül, én meg a folytonos bombázás közepette eleinte semmi rosszat se láttam abban, hogy összeálltam a mostani feleségemmel, Marynával. Maryna lengyel nő, akkoriban már senki sem élt a családjából. Kétségbeejtően elhagyatott volt, és úgy összeforrott velem, hogy mozdulni se tudott nélkülem. Férfinak éreztem magam mellette. Amikor vége lett a háborúnak, nem tudtam szakítani vele, elvettem feleségül. Alicenek nem volt annyira szüksége rám. Mindig ő hordta a nadrágot, és tudtam, hogy túlteszi magát a dolgon, annál is inkább, mert olyan régen nem láttuk egymást. Nem mentem vissza Klatovyba, nem volt bátorságom találkozni vele, se megírni neki a dolgot. Prágában kaptam állást, váltottunk még egy-két levelet, aztán egyszerre csak fölkeresett, és nekem mindent be kellett vallanom. Nyugodtan fogadta a dolgot, biztosan felkészült rá. Harag nélkül váltunk el. Aztán ő is felköltözött Prágába, az ASO áruház expedíciójában dolgozott. Az áruház később beolvadt egy nagyobb vállalatba. A részleteket nem ismerem, mert Alicevel nem érintkeztem. Összesen talán kétszer láttuk egymást, egészen véletlenül, az utcán. Köszöntünk egymásnak, és továbbmentünk.

És azok után a hosszú évek után egyszerre csak levelet kapok tőle, hogy nagyon szeretne látni, hogy ekkor meg ekkor jöjjek el ide, ebbe a nyaralóba, a feleségemmel együtt. Azt hittem, hogy csak hárman leszünk, és szépen elbeszélgetünk a régi szép időkről, de amikor megérkeztünk, már nagy társaság volt itt. Maryna nagyon ideges lett, rá akart beszélni, hogy forduljunk sarkon, és menjünk haza, de én nem akartam, hát maradtunk. Most már úgy látom, hibát követtem el.

Alice nagyon kedves volt hozzám, és szebb, mint valaha. Mintha még jobban kivirágzott volna. A feleségem persze rágódott, és dühös volt. De ez nem ártott neki. Ugyanis már régóta lebecsüli a férfiasságomat, hát most legalább láthatta, milyen nő vágyódott valamikor utánam. És én tegnap valóban sajnáltam, hogy akkor, a háború után nem választottam ezt a gyönyörű, kellemesen veszélyes látomást, habár biztos vagyok benne, hogy az egész nem tartott volna sokáig, mert már akkor is Maryna bőbeszédű gondoskodása és kissé savanyú erényessége volt a nekem való.

Vacsora után Alice eloltotta az összes lámpákat, színes gyertyákat gyújtott, kézen fogott, és fölvitt a szobájába, az emeletre. A szakításunkról beszélgettünk, és Alice végül elismerte, hogy ő is hibás volt, hogy határozottabbnak kellett volna lennie, hiszen ismerte a természetemet. Ahogy így elnéz engem, mondta, jó házastársak lehettünk volna. Megengedte, hogy megsimogassam a testét, és az a test még mindig gyönyörű és fiatal volt. A boldogságom tetőfokra hágott, a világon mindent megígértem volna neki, ha akarta volna. Megbeszéltük, hogy pontosan egy hét múlva újra találkozunk, aztán szinte kidobott a szobából azzal, hogy le kell mennie a vendégeihez.

Ezután már semmi másra nem tudtam gondolni. Úgy viselkedtem, mint egy hatodikos gimnazista, folyton a nyomában voltam. Aztán, úgy egy óra múlva, előhozakodott azzal a beszéddel. Nem akartam hinni a fülemnek. A többiekkel együtt engem is megnevezett, szememre hányta a szakításunkat, pedig nem sokkal azelőtt mindent tisztáztunk egymással. A végén kijelentette, hogy minden, amit mondott, csak tréfa volt, mire nagy kő esett le a szívemről.

No és ha már ennyit elmondtam, elmondok mindent. Újabb alkohol-utánpótlás jött, és önök is tudják, hogy ilyenkor, pláne olyan – enyhén szólva – intim világítás mellett, mint amilyen ott volt, a férfiak agresszívebbé, a nők engedékenyebbé válnak, szóval a hangulat valahogy teljesen föloldódott. Nem tudtam kiverni a fejemből Alicet, hát elhatároztam, hogy nem várok egy hétig, hanem most mindjárt szerencsét próbálok. Amikor kiment a kis hallba, meg akartam ölelni, de kisiklott a kezem közül, mint a kígyó, és majdnem, meg is mart közben. Dühös lettem, fogtam egy teli üveget, leültem vele egy olyan vastag pokrócra, amikkel tele van a földszint, és ittam. Egyszerre csak érzem, hogy egy nő átöleli a nyakamat, mire fölocsúdtam, már az ölemben ült, és úgyszólván semmi ruha sem volt rajta. Éva Sirŭčková volt az, az a fekete, gömbölyű asszonyka, így aztán Alice helyett megelégedtem vele. Higgyék el, később már igazán nem tudtam, mi történik körülöttem, de reggel felé átköltöztem Marynához. Egyébként úgy látom, neki se tiszta a lelkiismerete, de nem érdekel a dolog. Teljes zűrzavart érzek magamban, semmit sem értek abból, ami történt, főképpen Alicet nem.

– Igen. Pontosan emlékszem, hogy egy nagy, szőke hajú baba feküdt mellette. De nem került szóba közöttünk.

– Nem, Alice meghívólevele nincs nálam, otthon hagytam.

– Hát akkor köszönöm a türelmüket, és ne haragudjanak, hogy ennyit beszéltem.

Az esti sötétség belopózott a szobába, lassanként egészen betöltötte. Az asztali lámpa otthonos fénnyel világította meg a jegyzőkönyvvezető figyelmes arcát. Én megint melankolikusan kibámultam az ablakon, noha nem láttam semmit, Kamarýt pedig hosszú léptekkel rótta a szobát. Pihent. Egy távozó autó zúgása újból eszünkbe juttatta a mozgékony Jaroslav Kubrichtot, aki idáig jött kései szerelmi kalandját megélni, és aki számára Alice Brodová most már örökre teljesületlen vággyá szelleműlt, ragyogó mitológiai lénnyé, és Alice világa az ő biztonságos, fehér-fekete filmen futó világához képest színes fényekben fürdő fantasztikus show-vá.

Valami megszakította gondolataim menetét. Kamarýt abbahagyta a járkálást. – Betartjuk a kronológiai sorrendet. Akkor hát, becslésem szerint, Augustin Karásek lenne a következő. Idősebb ember, ötvennyolc éves, biztosítási tisztviselő. Nem írt ide semmi érdekeset, meglátjuk, mit mond.

6.

A jegyzőkönyvvezető egy mosolygó, középtermetű urat kísért be; gömbölyded testének minden pórusa megállapodottságot sugárzott. Impozánsan kopasz volt, maradék haját is borotválta. A fényes, kerek koponyáról visszaverődött a lámpa fénye, mintha glória támadt volna emberünk feje körül. A mosolygó arcból semmit se lehetett kiolvasni, az a fajta arc volt, ami csak jelszóra ölt valamilyen kifejezést. Jelen pillanatban joviális volt, sugárzóan joviális. Bizonyára nagy gyakorlata volt ezen a téren.

Elkezdtük.

– Igen, ismertem Alice Brodovát, sőt néhány évig jártam is vele. Ez nem titok, könnyen megtudhatják, nem is próbáltuk titokban tartani. De ez már nagyon régen volt, akkoriban másképp is néztem ki.

1945 végén ismerkedtünk meg. Nekem akkor textilüzletem volt, ő az ASO expedíciójában dolgozott, gyakran találkoztunk üzleti ügyekben. Nagyon szép volt, nagyon jól öltözködött, ezért meghívattam egyszer egy ismerősömhöz valami összejövetelre. Nagy feltűnést keltett. Ez hízelgett nekem, így jóba lettem vele. Igaz, hogy nős voltam, de külön éltünk a feleségemmel, úgyhogy nem volt semmi baj. Én nem vettem komolyan az Alicevel folytatott viszonyomat, de Alice elhatározta, hogy feleségül jön hozzám, és én, hogy nyugton legyen, megígértem, hogy elveszem. Nem akarok igazságtalan lenni hozzá, de azt hiszem, nagy szerepet játszott nála, hogy-jó parti voltam. Megengedhettem magamnak, hogy két életet éljek, és mind a kettőt jól. Nem spóroltam sem az egyikben, sem a másikban, csakhogy ez Alicenek nem volt elég, férjhez menési ámokfutás szállta meg. Így azután kutyaszorítóba kerültem, és nem tudtam, hogy szabaduljak belőle. Nyugodtan beszélhetek önök előtt mindenről, az ügyvédemtől tudom, hogy ugyanazért a bűncselekményért senkit sem lehet kétszer felelősségre vonni.

Abban az időben nagy textilhiány volt, bevezették a ruhajegyeket, ennek folytán különféle tranzakciókra nyílt alkalom. Az én egyik forrásom annál a cégnél volt, ahol Alice dolgozott; ő egészen véletlenül megtudott valamit, a többit egy gyenge pillanatomban magam árultam el neki. Ezután már igazán nem volt irigylésre méltó a helyzetem. Alicebe nem voltam különösképpen szerelmes, de tetszett nekem, szívesen háltam vele, ezen felül mindent tudott rólam. De a másik oldalon ott volt a feleségem, aki persze szintén mindent tudott, és azzal fenyegetőzött, hogy följelent, ha elmerek válni tőle. Teljesen tanácstalan voltam ebben a kétségbeejtő szituációban.

1949-ben jött a földindulás. Lebuktunk, a társaimmal együtt letartóztattak, négy évet kaptam. Két év múlva, jó magaviseletemre való tekintettel, kiengedtek. Nekem ez az egész ügy megkönnyebbülést jelentett, megoldotta a problémámat. A feleségem, mindjárt a letartóztatásom után, elvált tőlem, Alice nem jelentkezett többé, és én se nála. Torkig voltam mind a kettejükkel. De sohasem hittem, és ma sem hiszem, hogy akár egyiküknek, akár másikuknak valami része lett volna a lebukásomban; ezt egyébként azok az adatok is bizonyították, amelyeket a rendőrség közölt velem.

Szabadulásom után nem volt könnyű dolgom, de végül sikerült az állami biztosítónál elhelyezkednem, ott dolgozom most is, és nagyon elégedett vagyok a beosztásommal meg az életemmel is. Néhány év múlva véletlenül találkoztam Alicevel, meghívtam egy kávéra, és azóta időnként találkoztunk. Mindig nagyon kellemes, baráti hangulatban beszélgettünk. Nekem nem lett volna kifogásom a bizalmasabb együttlétek ellen, de féltem, hogy Alice többet akar majd, így tartózkodtam attól, hogy ilyesmit szóba hozzak, és Alice se próbálkozott semmivel.

Aztán jött az a levél. Nem győztem csodálkozni rajta. A meghívás és a levél hangja is egészen meglepő volt. Víkendház, méghozzá este. Sohasem kezdeményezett semmit, és most hirtelen ez a levél. Sokáig töprengtem, eljöjjek-e, nem tudtam, mit gondoljak a dologról.

– Nem, a levél nincs nálam. Privát dolgokat sohasem tartok magamnál, elég az a sok hivatalos papír, amit hétköznap a táskámban hordok.

– Csaknem utolsónak érkeztem ide, a társaság már nagyrészt együtt volt. Megkönnyebbültem és örültem. Tehát Alice valami összejövetelre hívott meg. Jól éreztem magam, nagyon kellemesnek találtam a légkört. A vacsora ragyogó volt, Alice ezen a téren mindig remekelt, italból több volt a kelleténél, és csupa kifogástalan márka, mint a régi jó időkben… bocsássanak meg, de én azokban az időkben tényleg gazdagabb voltam, mint most… szóval mindennel meg voltam elégedve, és jól szórakoztam. Alice pompásan nézett ki, a többi nő meg dühös volt emiatt, és mindegyik a maga módján igyekezett magára vonni a figyelmet. Úgyhogy volt mit nézni.

Sajnos vacsora után valahogy eszébe jutottam Alicenek, fölvitt a szobájába. Kíváncsi voltam, mit akar. Hogy nem pásztorórára hív, azt tudtam, ehhez túl nagy volt itt a választék, én nem is jöhettem számításba. Jól rám ijesztett. Azt a régi ügyet kezdte emlegetni. Sohasem beszéltünk róla azóta, ez amolyan hallgatólagos megállapodás volt közöttünk. Most azzal kezdte, hogy higgyem el, sohasem árult be és így tovább. De hát ezt én mindig is tudtam, úgyhogy fogalmam se volt, mit akar.

Most már tudom, és ha nem lettem volna olyan bolond, sokkal előbb rájöhettem volna. Elég kemény iskolát jártam végig, sajnos, így igazán kitalálhattam volna. Azt akarta, hogy ott hagyjam az ujjlenyomataimat, és gyanúba, kerüljek. Hiszen ő egész életében csak egyetlen embert szeretett, önmagát. Öngyilkosságra készült, és gonosz játékot játszott velünk. De jól csinálta, azt meg kell adni.

– Persze hogy emlékszem. A baba ott feküdt mellette, és amikor megkérdeztem, játszik-e vele, azt mondta, hogy ez az ő kabalája.

– Nem, nem tudnám pontosan reprodukálni, mit mondott abban a beszédben. Nagyon agresszív hangot ütött meg, mindenki megkapta tőle a magáét. Láttam, hogy mindannyian megdöbbennek, nyilván egészen másra számítottak. De hát ez volt Alice. Először mindenkit lépre csal, mindenkivel kokettál, aztán az egész társaság előtt nyíltan bevallja, hogy tulajdonképpen hajdani szeretőit toborozta össze. És ezt hajdani szeretői előtt jelenti ki. Azt állította, hogy mindnyájan rosszak voltunk hozzá, pedig ő mindegyikünknek az egész lényét adta. De azt, hogy nem ismert határt semmiben, amit akart, azt már nem mondta. A végén kijelentette, hogy az egész csak tréfa volt, és fölszólított bennünket, hogy koccintsunk vele a további kellemes szórakozásra. Ez a jelenet eléggé elvette a kedvemet; a társaság aztán csoportokra vagy párokra oszlott, engem az ilyesmi már nem érdekel, fogtam egy üveg konyakot, és azt hiszem, túl nagy buzgalommal ittam. Reggel egy szőnyegen ébredtem, azt se tudom, hogy kerültem oda.

– Nem, nem figyeltem meg, mikor és hova ment Alice. Elegem volt már mindenből.

Amikor Augustin Karásek elment, Kamarýt kijelentette, hogy neki is elege van mindenből. De azért elküldte a jegyzőkönyvvezetőt Frantisek Sychráért.

7.

– A családi tragédiák törvényei szerint – mondta az őrnagy, amikor a jegyzőkönyvvezető elment – egyes számú médiumnak a volt férjet kellene választanunk. De a tapasztalatok azt mutatják, hogy elsősorban az együttélő házastársak pusztítják egymást, nem az elváltak, ezek pedig már öt évvel ezelőtt elváltak. Az elváltaknál akkor áll be a pusztítás stádiuma, ha az egyik fél nem tud megbékélni a válással – a szakemberek ezt abnormálisnak, patologikus jelenségnek tartják –, vagy akkor, ha egyikük valami titkot tud a másikról, vagy mind a ketten egymásról, és megszállja őket a félelem. Nem tudom, hogy Frantisek Sychra beleillik-e ebbe a képbe. Azt írja itt, hogy volt feleségét nagyon szerette, és szereti most is. Megértette, hogy elvált tőle, mert nemcsak a nagy korkülönbség választotta el őket egymástól, hanem, sőt elsősorban, a külsejük közötti különbség és az élettel szemben támasztott követelmények különbözősége is. Tegnap csak vele foglalkozott, a többi nő nem létezett számára. Végig a nyomában akart maradni, de az ital levette a lábáról, biztosan azért, mert már öreg. Elaludt, és csak a mi érkezésünkkor ébredt föl.

No, jó lenne, ha mindezt élőszóval egy kicsit részletesebben adná elő. És nem olyan öreg, mint ahogy állítja. Ötvenöt éves. Foglalkozása: Főkönyvelő.

Kíváncsi voltam a vonzó Alice Brodová hajdani férjére. Megjelenése megerősítette azt, amit magáról írt. Kissé görnyedt hátú, száraz ember volt, deresedő hajjal és csapott állal. Tökéletesen rendezett körülmények között élő, tökéletesen korrekt férfi benyomását keltette, de aki nem lehetett megfelelő partnere egy olyan nagyigényű nőnek, mint amilyen Alice Brodová volt.

– Alicevel akkor ismerkedtem meg, amikor Pavel Koran elhagyta. Kétségbe volt esve, és gyűlölte az egész világot. Tudtam a szakításukról, de az okát Alice sohasem mondta meg nekem. Nem akart róla beszélni. Akkor, 1959-ben, már meglett korú és megállapodott ember voltam, saját háztartásra vágytam, és szentül hittem, hogy Alice eszményi feleség lenne. Házasságot ajánlottam neki, és ő, hosszas gondolkodás után, elfogadta az ajánlatomat. Az esküvő után egy ideig nagyon elégedettnek látszott, és el se mozdult mellőlem. Ez volt életem legboldogabb időszaka, Alice valóságos királynő volt a lakásban, uralkodott rajtam, és én boldog voltam.

Sajnos nem tudtam, hogy házastársi elégedettsége csak látszólagos, és hogy röviddel az esküvőnk után viszonyt kezdett Karel Rozenkranccal.

Alice nem volt rossz teremtés. Sohasem volt az. Csak szüntelenül valami látomás után futott, és mindig úgy érezte, hogy már-már eléri, csak meg kell ragadnia, de ez sohasem sikerült. Ez volt az oka állandó nyugtalanságának, a holnaptól való félelmének. Azt hitte, hogy ha férjhez megy, akkor a nyugtalansága mintegy varázsütésre megszűnik, de önök is tudják, hogy az esküvői szertartás semmit sem old meg. A saját számításába csúszott hibájáért engem okolt, hát Rozenkranchoz szegődött.

Ez így persze nem mehetett sokáig. Én egy csöppet se vagyok féltékeny természetű, és azt hiszem, sohasem jöttem volna rá a dologra, és ha igen, megbocsátottam volna neki, miattam járhatott volna, akivel akart, ha mellettem maradt volna, de éppen ez az, amit ő nem tudott elviselni. Egy szép napon mindent elmondott, és megszökött Rozenkranccal.

A válási procedúra simán és gyorsan zajlott le. Gyerekünk nem volt, mindenben előre megállapodtunk, és így, két évvel az esküvőnk után, már megvolt a válás. Beszélni fognak Rozenkranccal is, nem tudom, mit fog mondani, mind a ketten a magunk szemszögéből láttuk a dolgot.

A válás után csak nagyon ritkán találkoztunk, és mindig az én kezdeményezésemre. Alice szinte feltűnően került minden rá vonatkozó témát, mindig semleges dolgokról beszélgettünk. Közös múltunkat sem emlegettük sohase. Egyre ritkábban találkoztunk, legutoljára két évvel ezelőtt. A levele ezért nagyon meglepett. Most először hívott engem ő, és nem én őt. És nagyon nyomatékosan hívott.

– Nem, nincs itt a levele, nem szoktam magamnál tartani az ilyen dolgokat. De nincs is benne semmi érdekes.

– Azt hittem, egy csendes estét töltünk el kettesben. De Alicenél ritkán teljesülnek az ember várakozásai, és az enyém most se teljesült.

A csendes elüldögélés helyett volt szeretőinek a gyülekezete várt itt. Nehezen tudnám megmondani, hogy minden szeretője jelen volt-e. De ízléstelen dolog volt meghívni engem és Rozenkrancot is, sőt Korant is. Korant eddig nem is ismertem.

Alice tegnap valóban gyönyörű volt. Úgy csillogott, mintha belülről világították volna meg. A kosztümje és az ezüstszínű háló a haján nagyon jól és nagyon választékosán hatott. A férfiakban vágyakat ébresztett, a nőkben bosszúságot, olyanok voltak mellette, mint libanyáj az ezüstös szitakötő mellett.

– Igen, igen, tudom, hogy birtokukban vannak az ujjlenyomataim, de akkor se tagadnám le, hogy fönt voltam nála, a szobájában, ha nem volnának. Semmi sem történt közöttünk, amit szégyellnem vagy titkolnom kellene.

– Vacsora után Alice intim világítást rendezett, csak néhány szál gyertya égett, a lámpákat eloltotta. A hangulat egyre bensőségesebb lett. Én éppen beszélgettem valakivel, amikor Alice értem jött, és fölvitt magához. Nem volt szó semmi fontos dologról. Megmondtam neki, hogy ő az utolsó nő az életemben, akit szerettem és akit mindig is szeretni fogok, és utána már nem jöhet soha senki más. Alice megköszönte a szerelmemet és azt i§, hogy eljöttem. Az élet, mondta, megtanította arra, hogy megbecsülje az igazi érzéseket. A heverőn feküdt, és én egy széken ültem mellette. Abszolút korrekten viselkedtünk, és még találkát sem beszéltünk meg.

Hogy miért hívott magához, ha nem akarta föleleveníteni a kapcsolatunkat, igazán nem tudom. De hát nem is kellett okot találnia a beszélgetésre, nekem elég volt, hogy néhány szót válthattam vele. Láttam, hogy valami emlékező estet tart, és nem ringatom magam abban a hitben, hogy csak engem hívott fel a szobájába. Az okok alighanem mindnyájunk esetében azonosak voltak. Hiába töröm a fejem, nem beszélgettünk másról, mint amit elmondtam, visszaemlékeztünk a régi időkre, ez volt minden.

– Igen, egy baba feküdt mellette, szórakozottan simogatta, és nevetve mondta, hogy ez a baba, mint minden baba, szűz, és ő a Szűz jegyében született, hát a baba a kabalája.

– Nem, semmi más nem történt itt fönt. Visszamentem a földszintre, és együtt ittam a többiekkel. Nemsokára Alice beszélni kezdett, erről biztosan sokat hallottak már. Mindenki megkapta tőle a magáét. Én nem is csodálkoztam nagyon, még a szónoklat végén bekövetkezett fordulaton sem, Alicevel az ember sohasem unatkozott, hihetetlen drámai bukfenceket tudott csinálni. De a többiek le voltak forrázva.

– Alice aztán újabb szeszkészletet hozott be, és a szesz mindenre buzdító és mindent feledésbe merítő gyógyszer. Most a második funkcióját teljesítette. Persze a félhomály is megtette a magáét, a nők nagyon buzgólkodtak, különösen az a fiatalasszonyka, akit Svatavának hívnak. Fölkapott egy gyertyát, és vad hastáncba kezdett, a végén már csak épp hogy a legszükségesebb ruhadarabok maradtak rajta. Kár, hogy nem voltak itt az urak, igazán sokat veszítettek. Egyedül Alice őrizte meg a méltóságát, olyan feltűnően tartózkodó volt, hogy elhatároztam, megtudom, mit tervez, kinek tartja fönn ma a helyet a hálószobájában. De később olyan forgatag és olyan lárma támadt körülöttem, hogy egyszerre mintha mindent valami ködön keresztül láttam volna. Le akartam pihenni egy percre egy olyan puha, vastag pokrócra, amilyenből Alice előrelátóan legalább egy tucatnyit szórt szét a szobában, főképp a sarkokban; még láttam, hogy kimegy a kis hallba, aztán már csak arra ébredtem, hogy önök megjelentek. Ez minden.

Az éjszaka már régen túljutott önmaga felén. Nem volt kedvem aludni. A fiatal jegyzőkönyv-vezető egy ideig motoszkált a szomszéd szobában, aztán teljesen elcsendesedett. Szép álmokat kívántam neki magamban, Svatavával, amint gyertyával a kezében vonagló hastáncot jár. Legyen álmában az ő privát hurija.

A folyó monoton zúgása bánatosra változott. A vizek meggátolhatatlan áramlása a tenger felé Alice Brodová életének áramlását idézte fel bennem, az egyetemes emberi sors egy molekulájának sodródását az emberi életek medrében. A halál az élők utolsó állomása. A halál nem ellensége az embernek, mert, amint Epiktetosz mondja, ha jelen van, nem vagyunk jelen mi, de a halál mindig a valamelyikünkben lejátszódó történetek vége. Hosszú évek tapasztalataiból tudom, hogy az ember olyan papír, amit nemcsak saját sorsa ír tele, hanem olyanoké is, akiknek az életébe az ember belépett, még ha azok régen elmentek is már. Azon vettem észre magam, hogy hangosan folytatom a gondolataimat:

– Arra törekszünk, hogy Alice Brodová történetét egy fekete ládácskába helyezzük, és elmerítsük a feledés vizében; az élőkhöz kegyes ez a víz. De a ládácska nem elég nehéz ahhoz, hogy elmerüljön, mert nem Arkhimédész törvénye szerint úszik a vízen, hanem a kimondatlan dolgok koordinátarendszerének szabályai szerint. Zúgók és alattomos örvények leselkednek ránk, kerülő utakon fogunk bolyongani. És amíg keresztül nem megyünk rajtuk, addig a fekete ládácska a víz felszínén fog ringatózni, mert Alice Brodová nem önként hagyta el az életet, és ezért története sem süllyed el magától. Alice Brodovát meggyilkolták.

Kamarýt, legnagyobb meglepetésemre, figyelmesen hallgatott. – Igen – mondta aztán –, én is azt hiszem. De az öngyilkosságot egyelőre nem lehet kizárni, és ezért hiba volna ezt a lehetőséget figyelmen kívül hagyni. A kezdet-kezdeténél tartunk. Még a babáról sem tudunk semmit, pedig ott feküdt nem messze a halottól. Egyébként senki sem hagyta rajta az ujjlenyomatát. Alice Brodová sem.

Nekem Alice Brodová hálószobáját jelölték ki. Az ablakhoz ültem, Alice Brodová halálának kapujához, és reggelig nem mozdultam onnan.

8.

Az ember reggelre sem lesz okosabb, mint amilyen este volt, legföljebb más szemszögből nézi a világot. A nem emberi történetek nyomán keletkező látomások nem élik túl a hajnalhasadást. Alá vannak vetve a kakaskukorékolás törvényének. De az emberi sorsokból felmerülő, az emberi sorsokat kísérő látomások tovább élnek, és a bánatos reggeli világításban még nyomasztóbbak. Az éjszaka kegyes, beburkolja a világot, és néha még álmokat is ajándékoz.

A nappal megszakítja a mesterséges éjjeli nyugalmat, a reggel a nappal előőrse. Nekem a hajnali ködök hozták meg az álmot. Elaludtam a fotelben.

Kamarýt és a jegyzőkönyvvezető már fenn voltak, amikor fölébredtem, mind a ketten azt állították, hogy ilyen szívós alvót még nem láttak.

A reggeli kissé elhúzódott. Lent, a földszinten fogyasztottuk el a még hátralevő ügyfeleinkkel, Sirŭčekkel, Korannal és Rozenkranccal. Elpusztítottunk minden ételt, ami a házban még maradt.

– Nem tudom, mit szól majd Jaroslava Štýrská ahhoz, ahogy itt gazdálkodunk. Nem hiszem, hogy odalesz a lelkesedéstől. Talán még nem is tudja, hogy Alice már nincs az élők között – mondta vontatottan Pavel Koran.

Kamarýt fölkapta a fejét. – Hogyhogy? Ez a nyaraló nem Alice Brodováé?

– Mi jut eszébe? Honnan vette volna rá a pénzt? Ez is hozzátartozott a játékhoz, el akart kápráztatni bennünket. Itt minden Jaroslava Štýrskáé, egész este vártam, mikor lepleződik le a dolog.

Mielőtt Kamarýt magához térhetett volna meglepetéséből, két egyenruhás rendőr behozta a megrendelt bábut. Fölvittük Alice Brodová hálószobájába, és letettük a heverőre. Kamarýt parancsot adott az embereknek, mondják meg Ŭlehla századosnak, hogy vegyen részt a boncoláson, és még ma küldjön jelentést az eredményről. Féltünk, hogy időzavar áll be.

Kamarýt gyorsan döntött: a kísérletet a bá-búval elhalasztjuk, amíg be nem fejezzük a kihallgatásokat, hogy az emberek ne vesztegeljenek itt fölöslegesen. Aztán megkeressük Štýrskát, tőle biztosan megtudunk valamit Pavel Koranról is. Nem vesztegethetjük az időt, és nem tehetjük ki magunkat annak a veszélynek, hogy mellékes dolgok miatt elszalasztjuk a lényeget.

Ebből arra következtettem, hogy a jelen pillanatban Vlastimil Sirŭček a lényeg, adatai szerint harmincnyolc éves műszaki tisztviselő, a CKD alkalmazottja. Magas, kisportolt, barna hajú, kék szemű férfi. A jó benyomást, amit bennem keltett, csak hanyag öltözködése és kissé faragatlan viselkedése rontotta le. Beszélni kezdett:

– Negyvennyolcban jöttem Prágába. Húszéves voltam, akkor szereztem az első motorbiciklimet. A motor volt a hobbym. Most is az.

Valamit elrontottam benne, hát alkatrészeket hajszoltam, és egy ismerősöm Alice Brodovához küldött. Az biztos segít, mondta az ismerősöm. Segített. Így ismerkedtünk meg. Azzal a seftelő Karásekkel járt akkor, de néha azért eljött velem kirándulni a motoron. Príma csaj volt, egy pillanatig se lehetett unatkozni vele, a fiúk mind irigyelték tőlem. Nem volt közöttünk semmi, arra nagyon vigyázott, csak akkor lettünk igazán jóba, amikor Karáseket lesittelték. Össze is költöztünk, úgy gondoskodott rólam, mint egy gyerekről, soha ilyen jó dolgom nem volt, ami meg az ágyat illeti, Casanova is tanulhatott volna tőle. De egyszerre csak rájött a férjhez menési láz. Folyton arról beszélt, milyen boldogan fogunk élni, autót veszünk, utazni fogunk meg minden. Jól ismert, tudta, milyen húrokon kell játszania, nem tudom, mit meg nem tettem volna akkor egy autóért. Van valami kis pénze, mondta, meg kiutalása garzonlakásra, azt eladja, a motorért is kapunk valamit, a többit megspóroljuk. Biztosnak látszott a dolog, az esküvőre már saját kocsival akartunk menni. Csakhogy Alice mindig mindent eltúlzott. A szerelmet is, a spórolást is. Olyan szigorú rezsimet vezetett be, hogy alig ettünk, soha ki nem mozdultunk, és a fiúk kiröhögtek. Aztán kocsiutalványt is nehéz volt szerezni. Mind a ketten beadtuk a kérvényt, külön-külön, mindegyikünk a maga munkahelyén, hogy nagyobbak legyenek az esélyek.

Egyszer valamit ünnepeltek nálunk az osztályon… akkoriban minden percben ünnepeltek valamit minden üzemben, és mindig valami balhé volt belőle, engem az osztályvezetőnk személyesen hívott meg, úgyhogy nem menthettem ki magam, bár igazán semmi kedvem se volt elmenni. Ernának hívták a főnöknőmet, nem volt már nagyon fiatal, de jól tartotta magát, és éppen vált az urától. Elkezdett velem a kocsiutalványról beszélni, megígérte, hogy megszerzi, aztán arra célozgatott, hogy az üzemben nem értékelik eléggé a munkámat, hogy ennek meg kell változni, nagyon kellemes volt hallgatni. Elég az hozzá, hogy a lakásán végződött a dolog. No és már benne is voltam a slamasztikában. Ami a nőket illeti, mindig vigyáztam, hogy ne forduljon komolyra a dolog, és most egyszerre csak két nő is volt a nyakamon. Erna tudott Aliceről, le akarta szorítani a pályáról, és meg is találta a módját. Beült hozzám a lakásba, és az istennek se mozdult, amíg Alice haza nem jött. Aztán nyugodtan elbúcsúzott. Alice úgy tett, mintha elhinné, hogy csak a kocsiutalványról volt szó, és én azt gondoltam, hogy minden rendben van. Egészen a legközelebbi kirándulásunkig. Alice, mint mindig, mögöttem ült a motoron, és olyan szorosan fogta a derekamat, mintha vasból lett volna a karja. Azelőtt mindig kért, hogy lassan, óvatosan vezessek, de most hallgatott, pedig úgy hajtottam, hogy az emberek utánunk néztek. Aztán egyszerre csak kiabálni kezdett, hogy gyáva pacák vagyok, úgy mászok, mint a csiga, mert féltem az életemet, és hogy ő más tempóhoz van szokva. No, én nagyon háklis voltam az ilyesmire, rákapcsoltam, és hajtottam, mint a bolond. Mikor elértem a maximális sebességet, elkezdett szidni Erna miatt, azt kiabálta, hogy ez az utolsó utunk, valamit meglazított a gépen, és mindjárt mindennek vége lesz. Kétségbeesetten fékeztem, de ő előrehajolt, és ki akarta csavarni a kormányt a kezemből; az árokban kötöttünk ki. Nem történt semmi bajunk. Fölemeltem a gépet, alaposan megnéztem, rendben volt. Előbb is eszembe juthatott volna, hogy nem csinálhatott vele semmit, amit ne vettem volna észre. Szó nélkül fölemeltem Alicet a földről, lekentem neki két pofont, és. hazavittem.

Otthon bocsánatot kértem tőle, megígértem, hogy otthagyom Ernát, de most én kaptam pár pofont. Ez már sok volt. Én azért ütöttem meg őt, mert amit csinált, az az életünkbe kerülhetett volna, de neki nem volt oka megütni engem. Megdühödtem, kidobtam a lakásból, és ezzel vége lett az egésznek. Aztán már felé se néztem, és ő se próbált kibékülni velem. Ernát se vettem el. Az Alicevel való szakítás után mindentől elment a kedvem, még a vállalatot is otthagytam.

Azóta nem láttuk egymást, nem győztem csodálkozni, amikor megkaptam a levelét. Azt írta, hogy csak el akar beszélgetni a régi jó időkről, és hogy hozzam el a feleségemet is.

Kíváncsi voltam, mit tervez, egy pillanatig se hittem, hogy egyedül csak engem hívott meg, és így nem voltam meglepve, amikor nagy társaságot találtunk itt.

A vacsora príma volt, ital meg annyi, hogy fürdeni lehetett volna benne, egypár olyan fajta is volt, amit először ittam életemben. Alicere nyilván rájött a költekezési mánia, ilyenkor sohase ismert mértéket.

Vacsora után kellemes, tompított világítást csinált, és az emberek mindjárt közelebb érezték magukat egymáshoz. Volt ott egy szép, fiatal nőcske, maguk is ismerik már, Svatavának hívják, azt szemeltem ki magamnak. Az én feleségem nem bánja az ilyenfajta kiruccanásaimat, mindig vigasztalódik valahogy, és én nem is viszem túlzásba a dolgot. Alkalom kell hozzá, és itt adódott. De Alice keresztülhúzta a számításomat, odajött hozzám, és fölvitt magához. Nem volt ellene kifogásom, még mindig veri az összes nőket, beleszámítva azt is, akit kiválasztottam magamnak; mindig többet tudott nyújtani, mint csak a szép testét. Legalább egy liter vodkának kellett volna már bennem lenni, hogy ne érdekeljen az ügy.

Először azt hittem, hogy egyenesen a paradicsomba kerültem. Lefeküdt a rekamiéra, amit én világos jeladásnak véltem, és mindjárt nekiláttam a dolognak. Leégtem. Kijelentette, hogy csak beszélgetni akar velem. Azt mondta, hogy még mindig tetszem neki, meg is beszéltük, hogy találkozunk, de amikor megint hozzá akartam férkőzni, kidobott, mint egy gyereket.

Hát uraim, én majd megkukultam, amikor Alice leadta azt a dumát. Világos, hogy én is rajta voltam a listán. Úgy voltam rajta, hogy a karjaim között hamvadt el az ő lényének egy része, egyike voltam azoknak, akik lassanként, részletekben megölték őt! Ezt azért mesélem el maguknak, mert abban, hogy tényleg meghalt, semmi részem sincs, sohase akartam megölni, és ha valaki megpróbálta hidegre tenni, akkor az ő maga volt, amikor azon a kiránduláson ide-oda rángatta a kormányt. Arra tényleg ráfázhattunk volna. No, és mindjárt azután, hogy befejezte papolását a fokozatos megölésről, elnevette magát, és kijelentette, hogy vicc az egész, nem kell komolyan venni. Hát én az ilyen vicceket nem szeretem.

Tetszett nekem, az szent, de egy ilyen nővel élni…! Hálát adtam az istennek, hogy megmentett tőle. Ki a fene bírta volna sokáig az ilyen vicceket? Nekem ő olyan volt, mint egy olvashatatlan írás, én más nőkhöz vagyok szokva. Ha azokkal vitatkozik az ember valamiről, az másképp néz ki.

A beszéd után elment a kedvem Alicetől, azon gondolkoztam, hogy visszavonom a megbeszélt találkozást is, mert vagy az lesz a vége, hogy ő nem jön el, vagy megint valami balhét csinál. De akkor már elég hervadt voltam az ivástól, Svatava ráragadt arra az itteni szépfiúra, és úgy láttam, hogy nem fogom tudni levakarni róla, a feleségem is eltűnt valahová, egyedül maradtam. Leültem egy szőnyegre, és inni kezdtem az utolsó üveg vodkát, amit még sikerült a többi ital között felfedeznem. Aztán odajött hozzám az a hosszú, vékony nő, csupa csont meg ín az egész, kért egy korty vodkát, és ott is maradt velem. Én ugyan más arányokhoz vagyok szokva, de mit lehetett csinálni, a változatosság sosem árt, és a végén nem is bántam meg. Reggel megjöttek maguk, a többit már tudják.

– Nem, Alice levele nincs nálam, és otthon sincs. Elégettem, mert eredetileg egyedül akartam jönni, csak később szóltam Évának.

– Persze hogy láttam. Ott feküdt mellette a heverőn. Nem, nem mondott semmit, de nem is kérdeztem, egyáltalán nem érdekelt.

– A szónoklat nem volt hosszú. Alice vigyázzban állt egész idő alatt, amíg elmondta. Mint egy gránitszobor. Itt állt a lépcső aljában, és még a kezét se mozdította meg. Azt hiszem, előre betanulta a szöveget.

– Nem, nem az asztalnál állt. A lépcsőfeljáratnál, pontosan ott, ahol mondtam. Eleinte nagy lárma volt, majdnem kiabálnia kellett, de aztán olyan csend volt végig, mint a templomban. Ö mégse halkította le a hangját; ha valaki az ablak alatt állt volna, talán még ott is hallotta volna.

– Príma, hogy elengednek. Szerintem holtbiztos, hogy ő ölte meg magát, mindig dilis volt egy kicsit. Szép nő volt, néha direkt gyönyörű, de élni nem lehetett vele.

Mielőtt kommentárokat fűzhettünk volna Vlastimil Sirŭček vallomásához, már ott állt előttünk a lányregényekbe illő nevű férfiú, Pavel Koran.

9.

– Azt hiszem, én következem, hát magamtól jöttem. Rozenkranc az ábécé szerint és Alicevel kapcsolatban is csak utánam következik – próbált meg szellemeskedni. Aztán felszólítás nélkül elkezdte: – Nem tudom, hova tettük az eszünket mindannyian, hogy elfogadtuk Alice meghívását, mikor tudtuk, hogy miket képes csinálni. Mindig szerepet játszott, tegnap egy exkluzív nyaraló disztingvált, gazdag úrnőjének a szerepét, akit mi sírba vittünk. Tökéletes képmutató volt. Mint ahogy nem igaz, hogy övé ez a villa, ugyanúgy nem igaz, hogy valaki üldözte volna öt, és még kevésbé igaz, hogy valaki segített volna neki e siralomvölgy elhagyásában. Arról nem is beszélve, hogy ez a siralomvölgy neki nemcsak a siralom völgye volt, sok gyönyörűséget ért meg benne, időnként túl sokat. is.

Én is egy ilyen alkalommal ismerkedtem meg vele. Valamikor, 1954-ben, részt vettem egy tegnapihoz hasonló vad összejövetelen, ahol a partnereket nem szokás sokáig válogatni. A körülményekből ítélve Alice nem volt újonc. Mindjárt aznap éjszaka az ő garzonlakásában végeztem, de kora reggel már le is léptem, mert ahhoz az elmélethez tartottam magam, hogy a gyors ismeretségeket gyorsan kell befejezni, noha, bevallom, Alice nagyon tetszett.

A sors és a körülmények azonban csapdát állítottak nekem. Akkoriban valami jó függöny-anyagot kerestem a lakásom ablakaira, egy bérházban laktam, és a szemközti lakók azzal szórakoztak, hogy esténként bebámultak hozzám, ami nem volt kellemes. Nem jutott eszembe okosabb dolog, mint elmenni Alicehez, mert azt hallottam, hogy mindent föl tud hajtani. Ezzel kezdődött az egész. Látni akarta a lakásomat, hogy megválaszthassa a színt és a mintát, és nemsokára ezután függöny volt az ablakaimon és Alice a nyakamon. Eleinte nem bántam, nagyon jó ízlése volt, és olyan szépen berendezte a lakást, hogy mindenki irigyelte tőlem a berendezést is, meg Alicet is. Én mind a kettőre büszke voltam, és egyfolytában dicsekedtem.

Máig se tudom, hogy csinálta, de egyszerre csak észrevettem, hogy légüres tér van körű-, lőttem, amit csak Alice tölt ki. Akkor már úgyszólván minden reggel az én lakásomból ment munkába.

Szívós harc kezdődött közöttünk. Ö mindenáron el akarta vétetni magát velem, állandó házassági propagandával mérgezte a lelkemet, én összeszedtem magamban minden antitoxint, és ellenálltam. De kezdett elegem lenni a dologból, meg az önkényeskedő modorából is; mindig ő döntött arról, melyik filmet nézzük meg, hol töltjük a víkendet, hova megyünk táncolni, így aztán egyre gyakrabban fordult elő, hogy esténként sürgős szolgálati kötelezettségeim támadtak. Ezt persze Alicevel nem lehetett csinálni, egyszerre csak választás elé állított: vagy esküvő, vagy szakítás. Az utóbbit választottam. No, olyan jelenetet rendezett, hogy akármelyik filmbe is beleillett volna, szememre hányta, mi mindent tett értem, aztán becsapta maga mögött az ajtót.

Visszatértem a társaságomhoz, első dolgunk az volt, hogy fényesen megünnepeljük a szakítást. Azután még sokszor megünnepeltük, és egyszer, amikor éppen a legjobb hangulatban voltunk, beállított Alice, mintha mi sem történt volna. A fiúkban már jókora nyomás volt, nem éppen finoman kommentálták a dolgot, de én nem mertem Alicet kidobni. Nem volt ő akármilyen nő, és akkor olyan szelíden viselkedett, mint egy bárányka. Amikor egyedül maradtunk, egyezkedni kezdett velem. Mindenre ráállt, még arra is, hogy nem veszem el, és hogy úgy fogok élni mellette, ahogy akarok. Betartotta a szavát, ezen a téren mindig nagyvonalúan korrekt volt. Én néha túlzásba vittem a dolgot, és nem is titkoltam, hogy, más nőkkel hálok. Azt hittem, hogy teljesen megszelídítettem. De hát lehet egy nőt megszelídíteni? Pláne Alicet? Más szórakozást talált ki magának. Egyszerre csak észrevettem, hogy a privát ügyeim körül szaglászik, és nem sajnálja sem az időt, sem a fáradságot, hogy mindent megtudjon rólam. Meg is tudott. Ezt én nem szeretem. Még most is dühös vagyok, ha eszembe jut. Elhatároztam, hogy végképp megszabadulok tőle. Elkezdtem terveket szőni, de minden másképp ütött ki, mint ahogy elgondoltam. Egy olyan stílusú összejövetelt rendeztem, hogy megsértődjön, és otthagyjon, de a végén ő mulatott a legjobban, minden barátomat az ujja köré csavarta, én meg bolondul féltékeny lettem. Ettől fogva megint uralkodni kezdett. Így ment ez egy fél évig.

Tudom, hogy ezek a részletek nem érdeklik önöket, de enélkül nem értenék meg, hogy nem véletlenül vagyok itt a nyaralóban.

Azt is tudom, hogy mindent kiderítenek már rólam; úgyhogy már most meg szeretném mondani, hogy néhány barátommal együtt belekeveredtem egy tiltott építkezésügybe. Engem, hogy úgy mondjam, csak a szele érintett az egésznek, a nyomozás sem állapított meg egyebet, mint hogy tudtam a dologról, de semmiben sem vettem részt, és nem kaptam egy fillért se. Baráti körünk egyik tagja, egy lány jelentett föl bennünket, mert nem engedtük magunkat zsarolni. Csak két hétig voltam előzetes letartóztatásban, de nekem az is örökkévalóságnak tetszett.

Amikor kijöttem, Alice a szó szoros értelmében rám ragadt, moccanni se tudtam nélküle. Nem tudtam, mit csináljak, nem maradt más hátra, valami csapdát kellett állítanom neki. Tudom, hogy ez nem szép dolog, de egy nőnek magától is rá kell jönnie, hogy az embernek elege van belőle, és kell benne lennie annyi büszkeségnek, hogy levonja a szükséges következtetéseket, és ne maradjon az ember nyakán.

Egy házi összejövetelen leitattam, utána még a mi normánknál is szabadosabb viselkedésbe hecceltem bele, majd nagy féltékenységi jelenetet rendeztem, és látványosan szakítottam vele. Ő persze átlátott a szitán, és mindenki előtt megmondta, mit gondol rólam, de elment. Jó ideig nem volt könnyű dolgom, a legjobb barátaim közül sokan az ő pártjára álltak.

– Azóta egyszer se jöttem vele össze, és ha az utcán találkoztunk, nem is köszöntöttük egymást.

– Aztán jött az a levél. Nincs itt nálam, és nem is tudom, hova tettem. Kedvesen és nyomatékosan hívott. Véletlenül ismerem ezt a helyet, az én víkendházam is itt van, nem messze, Hrádekben, és így azt is tudom, hogy ez a villa Jaroslava Štýrskáé, aki a Vltava szálloda recepciójában dolgozik. Ja igen, azt még nem mondtam, hogy a meghívás értelmében a feleségemet is magammal vihettem. Kíváncsi voltam, hát elfogadtam a meghívást, de éltem az engedéllyel, és elhoztam Svatavát is.

Ahogy megérkeztünk, rögtön láttam, mi a helyzet. Alice valamire készül, és ahhoz szervezett magának közönséget. Egész este mintaszerűen gondoskodott rólunk, arról nem is beszélve, hogy szinte ragyogott a szépségtől, és persze ő volt a társaság központja. Már azt hittem, nem volt egyéb célja, mint hogy együtt lásson mindannyiunkat, akik valaha versenyistállójának büszkeségei voltunk. Ez nagy hiba volt részemről.

Vacsora után intim hangulatot varázsolt a társaság köré, a gátlások oldódtak, a hangulat fölengedett, csak Alice játszotta tovább a mintaszerű, de előkelően tartózkodó háziasszony szerepét, ő volt a társaság királynője. Ismertem ezt a szerepet, ezt szerette a legjobban, és mindig ezt játszotta, amikor a többieket leitatta, rendszerint sokkal kevésbé rafináltan, mint most. Tegnap este az volt az érzésem, hogy valamiféle elégtételt akar magának szerezni, azt akarja elérni, hogy lássuk a különbséget közte és a feleségeink között, és így átérezzük, mit vesztettünk benne. És a jelenlevő férfiak legtöbbjénél ezt sikerült is elérnie.

– Igen, engem is fölvitt magához. Azt hittem, hogy immúnis vagyok vele szemben, de olyan rafinált világítás volt a szobájában, és olyan vonzó, szinte varázslatos volt, hogy akár reggelig is ottmaradtam, volna nála. Azt mondta, hogy már mindennel megbékült, és nemi akart egyebet, mint nyugodtan emlékezni a régi jó időkre. Ebben gyorsan megegyeztünk. Nem védekezett, amikor megsimogattam, és megjegyezte, hogy ez már úgyis az utolsó alkalom. Éppen ezért meg vagyok győződve róla, hogy önök/fölöslegesen vesztegetik az idejüket. Senki se bántotta, és nem is bánthatta. Előttem kifejezetten célzott rá, hogy mi a szándéka.

– Igen, tudom, hogy érdekli önöket az a baba, hallottam, hogy ott találták meg, ahol Alicet. Amikor nála voltam, a heverőn feküdt Alice mellett, többet nem tudok róla.

– Hát igen, az a beszéd… Az valami egész váratlan dolog volt. Én tudtam, hogy Alicere megint rájött valami szeszély, elég régen ismertem ahhoz, hogy tudjam. De erre nem számítottam. Egyszerre csak, minden átmenet nélkül a bosszú istennőjévé változott át. A lépcsőfeljárat alá állt, felhívta magára a társaság figyelmét, és nekikezdett. Csak azt vártam, hogy egy ostort vesz elő valahonnan, és csépelni kezd bennünket. A ház ajtaját már korábban kulcsra zárta, úgyhogy még csak el se mehetett senki. Igazán nem csodálkoztam volna, ha a beszéd korbácsolással végződik, csak azon gondolkoztam, hova bújjak, ha beáll a krízis. De aztán jött a második bukfenc. Alice kijelentette, hogy az egész csak tréfa volt. Rajtam kívül mindenki megkönnyebbült, senki se fogta fel, hogy az a nő mélységesen megvet bennünket, és hogy ezt nagyon világosan tudtunkra is adja. Mindentől elment a kedvem, Alice nem érdekelt többé, elhatároztam, hogy nagy ívben elkerülöm. Aztán mindannyiunk egészségére emelte poharát, én is fölemeltem az enyémet, mint a többiek, nem akartam neveletlen lenni, látszólag részt vettem Alice játékában, mi egyebet tehettem volna. Aztán a feleségem előadta szokásos vonagló tánc-számát, közszemlére bocsátva teste minden csábító porcikáját, a férfiak nem tudták levenni róla a szemüket. Engem nem érdekelt a dolog, nekem nem tudott semmi újat mutatni. Alice valamikor sokkal jobban csinálta az ilyesmit, mert többet bízott a közönség fantáziájára.

Kiszemeltem a magam zsákmányát, Klára Blochovának hívták, egyedül ült, és éppen olyan rosszkedvű volt, mint én. Nagy lelkesedéssel fogadta gondoskodásomat, a férfiak mindeddig nyilván nem nagyon kényeztették, és én tapasztalatból tudom, hogy az ilyen nők a legjobbak. Nem is csalódtam. Aztán, mihelyt lehetett, visszavonultam ide az emeletre, a hátsó szobába. Azóta nem láttam és nem hallottam semmit, még azt se tudtam, hogy a feleségem Rozenkranccal jött ide ebbe a szobába, ahol most ülünk.

– Köszönöm. Örülök, hogy végre hazamehetek. Az atmoszféra kezdett kibírhatatlan lenni.

A nullszériába sorolható hajdani playboy meghajolt, és elment. Drága férfiparfüm illata maradt utána, meg egy kerek mélyedés a párnázott széken. A sör már kikezdte az alakját, az idő pedig a haját. Az utóbbi szőke volt. Egy ideig úgy éreztem, mintha maradt volna még valami a szobában kissé zavaros, de okos tekintetének tétovaságából, és mintha csak lassan nyugodott volna meg a levegő is, amelyet vendégünk tapasztalt férfira valló öntudatos gesztusai felkavartak… Pavel Koran ahhoz a férfitípushoz tartozott, amelyet mi nem nagyon kedvelünk. A fiatal jegyzőkönyvvezető nagyon csodálkozott, hogy ez a drága textilbe csomagolt, viseltes hím egy olyan telivér nő tulajdonosa lehet, mint amilyen Svatava. Kamarýt nem tudta eldönteni, besorolja-e oly nagyra tartót gonosztevő-albumába. Nem csodálkoztam rajta. Pavel Koran minden szempontból ripacs volt.

– Telebeszélték a fejünket, de azért mind egyik megtartott magának valamit, amit tudnunk kellene. És arra is kíváncsi vagyok, miért nem hozta magával senki Alice meghívólevelét. A másik érdekes mozzanat, hogy a babának még mindig “nincs funkciója. Azt is csak szeszélyből fektette volna maga mellé Alice?

Nem feleltem Kamarýtnak. Nem volt mit.

10.

Az a férfi, akivel itt először találkoztunk, most sorrendben az utolsó lett. A szép, barna combú, praktikus Jitka férje, Karel Rozenkranc, közgazdász-mérnök, osztályvezető, reklámba illő szépfiú. A születése óta eltelt negyven év a legkisebb nyomot sem hagyta rajta, ami egy életen át nyilván sok fáradságába kerülhetett. Remekbe szabott zakója felső zsebében kissé édeskésen fehérlett a gondosan elrendezett zsebkendő, és egyébként is minden gondosan el volt rendezve rajta.

– Az a megtiszteltetés ért, hogy utolsónak hagytak az urak. De ha arra számítottak, hogy a végén jön a legnagyobb vad, akkor sajnos csalódást kell okoznom. Igaz, hogy évekig ugyanannál a vállalatnál dolgoztam, ahol Alice, de a magánéletéről nagyon keveset tudok, és arról, ami az utóbbi években történt vele, semmit. Ami pedig a tegnapi napot illeti, másoknak egész biztos jobb információik vannak, mint nekem.

Alice a vállalathoz való belépésem percétől kezdve kimutatta, hogy tetszem neki. De nekem mindenekelőtt az volt a célom, hogy vigyem valamire. Nős voltam, két gyerekem volt, a munkám mellett az egyetem levelező tagozatán tanultam, jobb életre vágytam, eleget nyomorogtam gyerekkoromban. A vállalatnál egyébként sokkal több nő dolgozott, mint férfi, és én mindig tetszettem a nőknek. Alice az idősebbek közé tartozott, jó kolléganőként kezeltem, néha együtt kávéztunk, vagy ettünk valamit valahol, ennyiből állt a kapcsolatunk.

De aztán jött az a szerencsétlen házassága Sychraval. Alice eleinte a dicsőség fényében sütkérezett, de pár nap múlva már panaszkodni, járt hozzám, boldogtalan volt. Nem emlékszem; már pontosan, mi volt a baj, nem is érdekelt túlságosan, egyébként is úgy éreztem, hogy csak szánalmat akar kelteni bennem maga iránt. Ez végül sikerült is. Elkezdtem vigasztalni, és közben rájöttem, hogy jól érzem magam vele, az ágyban is, meg általában is. A vállalatnál beszélni kezdtek a dologról, a szóbeszéd a feleségemhez is eljutott, otthon elszabadult a pokol. Egy szép napon Alice odarohant hozzám, elmesélte, hogy Sychra valami borzasztó dolgot csinált, és ő elválik tőle. Erre megígértem neki, hogy elveszem. Komolyan is gondoltam, abban az időben valóban szerettem. Az ő válása könnyen ment, Sychra mindenben a kezére játszott, de nekem gyerekeim voltak, és a feleségem minden kávéskanál miatt huzakodott velem.

Aztán olyan jelenetre került sor közöttünk, amelyet a mai napig se tudok megérteni. Alice valahogy megtudott valamit egy régi nőügyemről, berohant hozzám, és egy fiatal kis elárusítólányt talált nálam. Ne kérdezzék, mit kellett tőle kiállnom. Nem akarok védekezni, de ennek a kis kalandnak igazán nem volt semmi jelentősége, szerettem Alicet, és el akartam venni feleségül, de az ember nem változtathatja meg az életét egyik napról a másikra. Alice ez után az eset után kilépett a vállalattól.

Attól kezdve – és ennek már három éve – messzire elkerült, pedig én szívesen kibékültem volna vele.

Megértik tehát, hogy a levele egyenesen elképesztett. Talán egy fél óráig is forgattam a kezemben, egyáltalán nem vártam ilyesmit. Úgy fogtam fel a dolgot, hogy bizalmas beszélgetésre hív, és éppen valami szolgálati utat akartam kigondolni, kifogásképpen, hogy egyedül jöhessek, amikor Jitka megtalálta a levelet, így hát őt is el kellett hoznom.

– Igen, helyes a feltevésük, nincs nálam a levél, azt hiszem, Jitka eldobta. Nem volt benne semmi, amit önök fontosnak találhatnának.

– A tegnapi estének egészen más jellege volt, mint ahogy vártam. Ez eleinte bosszantott egy kicsit, de hála Alice viselkedésének, az ételek és italok bőségének, változatosságának, kellemes hangulat alakult ki, minden jel arra mutatott, hogy az összejövetel jól sikerül.

Örültem, amikor vacsora után Alice fölvitt magához. Azt hittem, folytatni akarja a kapcsolatunkat ott, ahol abbamaradt. De tévedtem. A kibékülést fölajánlotta ugyan, de egyebet nem Elismerte, hogy nagyvonalúbbnak kellett volna lennie, meg kellett volna értenie, hogy az én apró kalandjaim a férfiak természetéből adódnak, és semmit se jelentenek. Persze, jóvátenni már nem lehet a dolgot, ő nem tart igényt rám, de azt akarja, hogy ismét barátok legyünk. Nincs szándékában eltéríteni engem Jitkától, erre, jegyezte meg, amúgy se lenne semmi reménye. Ezt persze nem őszintén gondolta, azt akarta tőlem hallani, hogy Jitka vonzereje nyomába sem léphet az övének, és várakozása teljesült is, pontosan ezt mondtam. Egy mosollyal nyugtázta a bókot, és másra terelte a szót.

– Igazuk van, valami baba feküdt mellette, de az effajta babák nem érdekelnek.

– Éjfél után jött a szónoklat, erről biztos már tudnak. Mindenkinek beolvasta a bűnlajstromát, ízléstelen egy história volt. Aztán megint megjavult a hangulat, főképp Svatava Koranová jóvoltából. Csak pár színes gyertya égett, és ebben a bizonytalan félhomályban gyertyával a kezében táncolni kezdett, és olyan volt, mint a megtestesült bűn istennője. Minden nagyon csábító volt rajta, még a bűnre való hajlandóságot sejtető egzotikus neve is. Alice nem érdekelt többé, csak Svatavát figyeltem meg a férjét. Amikor a férje eltűnt valahová, mi is eltűntünk Svatavával, elláttuk magunkat cigarettával meg itallal, és elfoglaltuk a középső szobát, itt fönt. Hogy körülöttünk mi történt, azt nem tudom. Svatava nem az a nő, aki mellett másra is lehet figyelni. Még most is szédül tőle a fejem. Biztos vagyok benne, hogy Jitka is flörtölt valakivel egy kicsit, de ő ennél sohase megy tovább, nagyon kérem tehát önöket, hogy a Svatava-ügyet kezeljék diszkréten. Ez minden, amit tudok.

Kamarýt kérdő tekintetet vetett rám. Kényelmesen elterpeszkedve ültem a fotelben, és valahogy elegem volt a közgazdász-mérnök úrból. Azt hiszem, Kamarýtnak szintén. Így hát hazaküldte Rozenkranc urat.

– Csak lassan a következtetéssel – figyelmeztetett Kamarýt, mintha egyetlen vágyam az lett volna, hogy következtetéseket vonjak le. – Most már elég időnk van – folytatta –, megkezdhetjük a magunk kis privát kísérletét.

11.

Nem szívesen cseréltem föl a kényelmes karosszéket és a szép kilátást a késő délutáni esőáztatta természettel. A nyár a végét járta, nem volt ereje ellenállni az előrenyomuló ősznek, amelynek felderítő járőrei már beszivárogtak a völgybe. Az égbolt sötétszürke volt, és csaknem ugyanolyan szürkék voltak a folyó fölött szállongó ködfoszlányok is. A hűvös levegő megtelt a közelgő eső nedveivel, és nekem ebben a kellemetlen nyirkosságban ismét bukdácsolnom kellett a lejtő síkos kövein. Kamarýt végre akarta hajtani kísérletét, és erre a célra egy Alice alakjának és súlyának megfelelő bábut készíttetett. Nékem a megfigyelő és következtető szerepét osztotta ki. Az első szerep hagyományos volt, a másodikban nem éreztem jól magam.

A Sázava partja üresen és elhagyatottan fogadott. Leültem egy kőre, és figyeltem a folyó áramlását. A jő öreg természet a rétek zöldjével és az utóbbi időben gyakori esők tapasztalataival gazdagodott vizek partmenti átlátszóságával, a folyóközép pedig zöldesszürke sodrával nézett vissza rám. Gallyakat dobáltam a vízbe, és figyeltem, meddig tudom őket szemmel követni.

Jó sok idő telhetett el, amíg végre észrevettem, hogy a nyaraló ablakaiból dühödten integetnek meg sípolnak nekem. Nyilván kezdeni akartak.

Megpillantottam a levegőben repülő bábut. Amikor a szikla kiszögelléséhez ért, rázuhant, de azonnal visszapattant, és folytatja útját, nekem pedig az a kellemetlen érzésem támadt, hogy törött gerinc ropogását hallom. Aztán egy tompa puffanás a szakadék fenekén, és megint megrohantak a hallucinációk: szemem előtt megjelent a csillámló ezüstruhás nő, amint természetellenesen szétterülve fekszik az óriási kövek ölelésében. De a bábu nem állt meg, hanem egy látszólagos pillantást vetve arra a helyre, ahol álltam, továbbgurult, amíg puhán és tehetetlenül meg nem állapodott annak a helynek a közvetlen közelében, ahol Alice Brodovát megtaláltuk.

Újabb síphangok, újabb integetések. Egy magasról zuhanó baba nem kellemes látvány, az ember föl akar kiáltani, és odarohanni, hogy elkapja. Pontosan úgy esett le, mint életnagyságú társnője. Elpattant a szikla kiszögellésétől, és noha sokkal könnyebb volt, a bábutól nem messze állapodott meg. Nem, ez nem felelt meg a valóságos helyzetnek, mi másutt bukkantunk rá, a lejtő lábához sokkal közelebb.

Rövid idő múlva megjelent Kamarýt a jegyzőkönyvvezetővel. Berajzolták a pozíciókat, fölvitték a bábukat a nyaralóba, aztán a kísérlet megismétlődött. De előzőleg kamerát nyomtak a kezembe, filmre kellett vennem a bábuk esését.

Az újabb kísérlet ugyanazzal az eredménnyel végződött. Aztán Kamarýt új megfigyelőállást jelölt ki számomra, és ismét fölmászott a nyaralóhoz. Még kétszer ismételtük a mutatványt. Az eredmény nem változott.

Kamarýt kifulladva álldogált mellettünk a színhelyen. Aztán megállapította:

– Alice Brodová holttestének helyéből sajnos semmire sem lehet következtetni. Az ablak-párkányra ültettem a bábut, és egész könnyedén meglöktem, hogy úgy essen ki, mintha kiugrott volna. Ugyanarra a helyre esett, ahol a holttestet megtaláltuk. Ezek szerint valóban kiugrott, senki sem lökte le nagyobb erővel. Ez pedig öngyilkosságra mutat.

Egy nagy kövön ültünk Kamarýttal, mint akkor, amikor Alicet megtalálták.

– Nem egészen így van – kezdtem bele szokásos ellenvéleményem kifejtésébe. – Ez legföljebb csak azt jelenti, hogy két lehetőség áll fönn. Az egyik valóban az, hogy leugrott, de a másik az, hogy a gyilkos volt olyan előrelátó, hogy ne lökje ki túl nagy erővel. Nem tudjuk, milyen állapotban volt Alice. Az egyetlen dolog, amit megbízhatóan megállapítottunk, az, hogy nem védekezett. Ha nem magától ugrott ki, akkor olyan állapotban kellett lennie, hogy a tettes azt tehette vele, amit akart. Tehát szerintem az egyetlen helyes következtetés, hogy egyik alternatíva sincs kizárva.

– Talán – vont vállat Kamarýt. – Próbáljuk meg most másképp; nagyobb erővel lököm majd ki, meglátjuk, mi lesz az eredmény.

Újból fölmásztak. Békésen ülve maradtam a kövön, és figyeltem, ahogy Kamarýt a jegyzőkönyvvezetővel nehézkesen felkúszik a lejtőn. Csak ne kezdjen megint esni. Esőben nem szeretek kövön ülni.

Újra kidobták a bábut, ezúttal elkerülte a szikla kiszögellését, és a lejtő lábához közelebb ért földet. Utána kidobták a babát is, az is elkerülte a kiszögellést, és annak a helynek a közvetlen közelében esett le, ahol első alkalommal megtaláltuk. Vártam, hogy Kamarýt lejöjjön.

– Újabb defenesztrációra nincs szükség – mondtam, amikor az elmaradhatatlan jegyzőkönyvvezetővel és nyomozócsoportunk orvosával végre megjelent. Az orvos vagy az égből pottyant, vagy Prágából érkezett meg időközben. – A két lehetőség tisztán áll előttünk. Alice Brodová vagy leugrott, vagy valaki nagyon könnyed mozdulattal kitaszította. A babát viszont kidobta valaki, mégpedig elég dühösen. A babák szüzek, azért mindig rosszabb a sorsuk, fizetniük kell érintetlenségükért. Csak arra vagyok kíváncsi, hogy Alice dobta-e ki, mint élete vereségének szimbólumát, – amely esetben a baba őelőtte járta be a légi utat, vagy más, akkor pedig a baba az úrnője után repült ki. Szeretném tudni, hogy fogjuk ezt megállapítani.

Töprengésem egy pillanatra sem zavarta meg Kamarýtot munkájában. A rendszeresség a vérében volt. Ha egyszer vízbe kellene vetnie magát egy süllyedő hajóról, akkor mindaddig, amíg az orrát a vízszint fölött tudná tartani, megpróbálná lerajzolni a hajó helyzetét, kiszámítani az összes koordinátákat, megállapítani a földrajzi hosszúságot és szélességet, és ha mindez sikerülne neki, tökéletesen megnyugodva fulladna meg.

Újra filmeztek egy ideig, én elhallgattam, nem akartam senkit se zavarni. Hallgatott az orvos is, de aztán alighanem unni kezdte a dolgot, mert felém fordult:

– Személyesen hoztam el a boncolási leletet, hátha van még valami kérdésük. Különben nagyon szép ez a vidék, ha az idő valamivel tisztességesebben viselkedne, a kiszállás kellemes kirándulás lehetne. A lelettől viszont nem lesznek okosabbak. A boncolás beigazolta a fraktúrákat és a belső vérzést. A gyomorban sok alkohol és viszonylag kevés étel volt. De magukat bizonyára az lepi majd meg, amit nem találtunk benne. Ciánkálinak nyoma se volt. Alice Brodová nem nyúlt ciánhoz. Érdekes lesz megfejteni a rejtvényt. Miért volt a cián a pohárban, és ki tette bele. Ez már nem rám tartozik, de elismerem, hogy kíváncsi vagyok a megfejtésre. Ha ugyan valaha is sikerül megfejteniük.

Kellemes kilátásokkal kecsegtetett, és igyekezett belém oltani szkepticizmusát. Ez ugyan fölösleges fáradság volt, mert ez az átkos tulajdonság bennem is megvan, mégpedig legalább három fokkal nagyobb mértékben, mint – a hallottak alapján feltételezhetően – őbenne.

Kamarýt végre befejezte ténykedését, és leült, mellénk a kőre.

– Egyelőre csak annyit tudunk, hogy keveset tudunk – kezdett el filozofálni.

– Akkor is sokkal jobban állunk, mint Szókratész – vigasztaltam. De nálánál is erősebben éreztem, hogy valahol megfeneklettünk, és moccanni sem tudunk. Mit akart elérni Alice Brodová? Merrefelé irányította tegnap este az eseményeket, irányította-e egyáltalán, vagy azok irányították őt? Alicet nem tudjuk fölébreszteni, tőle már nem kapunk választ. Mind a ketten szomorúak voltunk, ezért megpróbáltam más oldalról megközelíteni a problémát:

– Biztosíthatom, kedves parancsnokom, hogy áldozatait nagyon szépen, a helyzetnek megfelelő együttérzéssel és megértéssel dobálta ki az ablakból. Ha hinnék a lélekvándorlásban, egy pillanatig sem kételkednék benne, hogy jelen volt az újvárosi városházán, amikor ott az ablakokon hajigálták ki az embereket. Nagy kár, hogy ezt a műveletet ön és társai nem végezték el elég hathatósan. Ellenkező esetben elkerülhettük volna Fehérhegyet.

– Vagy öngyilkosságot követett el – folytatta Kamarýt, nem zavartatva magát mélyenszántó történettudományi elmefuttatásaimtól –, vagy nagyon ügyes volt a tettes, vagy szerencséje volt. A szerencséje abban is állhatott, hogy ügyetlen nyomozók vették kezükbe az ügyet…

– Gondolja, hogy hibákat követtünk el?

– Nem hiszem, hogy sokat követtünk volna el, de a nyomozásnak még csak az elején tartunk, úgyhogy minden bizonnyal behozzuk a mulasztást.

– Nono, nem tartunk olyan nagyon az elején. Kihallgattunk tizenkét embert, mind a tizenkettő jelen volt az esetnél, tehát ők voltak a legfontosabb tanúk, végrehajtottuk a bábuval végzett kísérleteket, és ismerjük a boncolás eredményét.

– Rendben van, kihallgattunk egy csomó embert, de azok megegyeztek, milyen magatartást fognak tanúsítani velünk szemben, noha elismerem, elég sokat mondtak el nekünk. De valamit eltitkoltak. Valamit, amiről azt hiszik, hogy fontos. Meglehet, hogy az eltitkolt dolognak vagy dolgoknak a mi szempontunkból semmi jelentősége sincs, de az ő szempontjukból van, ennélfogva ez sem elhanyagolható tényező. És mindannyian érdekeltek, ezért nem árulta el magát egyikük sem.

Megint valami bölcset akartam mondani, de egyszer csak minden előzetes csepergés nélkül szakadni kezdett az eső. Mire fölértünk a nyaralóba, bőrig áztunk.

A ruhaszárítás, különösen akkor, ha nincs tartalék öltözékem, sohasem inspirál fennkölt gondolatokra, ezért bölcselkedésemet későbbi időpontra halasztottam. Fölfedeztük, hogy a villának gázfűtése van, és nyomban befűtöttünk. Elképzeltem, milyen öröme lesz Madame Štýrskának, ha meglátja majd a számlát.

A gondolatoknak megvan az a bűvös tulajdonságuk, hogy nem csak egy koponyában fordulnak meg.

– Meg kellene látogatnunk Jaroslava Stýrskát – szólalt meg Kamarýt –, és körülnéznünk Alice Brodová prágai lakásában. Nem számítok arra, hogy megtudunk valamit, de az ember legyen óvatos, és ne mulasszon el semmit. A főkapitányságon megállapították, hogy Alicenek van egy bátyja Dél-Csehországban, biztos vagyok benne, hogy maga szívesen odautazik.

Jónak láttam elkerülni az állásfoglalást, de tényleg szeretem Dél-Csehországot. Egyébként a Kamarýt őrnaggyal való társalgás tovább folytatódott, annak ellenére, hogy nem volt rajtunk semminémű ruha. Meleg volt, és végre bekövetkezett az a kellemes feloldódás, amire olyan nagyon vágytam. Nem volt kedvem dolgozni, még kevésbé gondolkozni. A jegyzőkönyvvezető visszavonult a szomszéd szobába, és buzgón kopogott aprócska írógépén. Támadt egy ötletem. Semmiképp sem akartam elhagyni a kellemes nyaralót, bejelentettem hát Kamarýtnak, hogy okvetlenül át kell tanulmányoznom a vallomásokat. Az orvosunkat kegyesen elbocsátottuk, és megkértük, oldoztassa föl doktor Blochot a rá kiszabott mozgáskorlátozás alól. A boncolás után nem volt semmivel se rosszabb helyzetben, mint a többiek. De jobban sem.

Kiderült, hogy Kamarýtnak is kedve van a vallomások alaposabb áttanulmányozásához. Amikor késő éjszaka befejeztük a munkát, meg kellett magamban állapítanom, hogy a pihenésem érdekében kiötlött ürügy nem hozott pihenést, de nem volt fölösleges időtöltés. Mind a ketten csodálkoztunk, hogy mennyi mindent hagytunk eddig figyelmen kívül.

12.

Jaroslava Štýrská, a Vltava Szálloda recepciójának dolgozója szabadnapos volt tegnap éjszakai szolgálata után. A lakásán kellett fölkeresnünk, a Cerveny vrch-en. Gyorsan odataláltunk, a szokásos lakótelepi nehézségek nélkül. Szép, háromszobás lakása volt egy szövetkezeti panelház második emeletén. Tehát, figyelembe véve a luxusnyaralót is, nem sorolhattuk a hölgyet a város legszegényebb lakói közé.

Pongyolában fogadott, amiért mindjárt bocsánatot is kért, mondván, hogy nem volt felkészülve látogatásunkra, de meglepettnek éppen nem látszott. Bevezetett a fogadószobába, és visszavonult, hogy, amint mondta, rendbe hozza magát. A szoba viszonylag nagy volt, a berendezés modern, minden mahagónifából készült, az egyik falat bonyolult polc-, rekesz- és szekrényrendszer foglalta el, középen bárral.

Aztán kinyílt az ajtó, és a szobába Chanel parfüm illata osont be, utána Jaroslava Stýrská, és vele együtt Velence varázsa, Párizs rafinált szépsége és Prága dekoratív formái. Karcsú, hosszú nyak, magasra fésült tizianvörös haj, domború formák, amelyeket lágyan omló anyagból készült hosszú nadrág és virágos blúz takart és fedett föl egyben. A későn virágzó nők tejfehér bőre tejízű mosollyal vetélkedett, amelyet a jól formált ajkak ügyesen és gyakran szolgáltak föl nekünk. Jaroslava Stýrská kétségtelenül a nagyon vonzó nők fajába, nemébe és családjába tartozott, és így életének negyvenedik éve aligha okozott neki gondot.

Kávét kaptunk, mert Kamarýt, sajnos, minden egyéb italt elutasított. Óvatosan elmagyarázta vendéglátónknak, hogy nyaralójában eddig tisztázatlan, de vizsgálat tárgyát képező körülmények között meghalt a barátnője, Alice Brodová. Bocsánatot kért, hogy nem értesítettük őt azonnal. Ennek oka az, hogy a villát eleinte a halott hölgy tulajdonának hittük. Tekintettel arra, hogy bizonyos helyszíni vizsgálatok még nem fejeződtek be, egy időre meg szeretnénk tartani a nyaraló kulcsát, és kérjük, hogy ez alatt a minden bizonnyal rövid átmeneti idő alatt ne menjen ki oda, és ne adja kölcsön a villát senkinek. Kamarýt világéletében rendes ember volt, és így arról is informálta a hölgyet, hogy egy ideig mi gazdálkodtunk odakint.

Jaroslava Štýrská nagyvonalúan legyintett, az ilyen problémák nem érdekelték. Alice Brodová halálhíre nem lepte meg, mert Pavel Koran tegnap már felhívta telefonon. A hír nagyon lesújtotta, és nagyon sajnálja, hogy a dolog éppen az ő nyaralójában történt. Amikor kölcsönadta a házat Alicenek, nem hitte volna, hogy így végződik a dolog.

Régóta ismerte Alicet, legalább tíz éve. Ismerték egymást, ennyi volt az egész. Valamikor ugyanannál a vállalatnál dolgoztak. Később, ezelőtt öt évvel, nagyon összebarátkoztak, ő akkor már az Interhotelnél volt, Alice pedig éppen elvált. Gyakran találkoztak, kölcsönösen segítettek egymásnak, ha kellett, és mindent kölcsönadtak egymásnak, kivéve a szeretőiket. Érdekeik ezen a téren szerencsére sohasem keresztezték egymást.

– Alice nem emlegetett ön előtt öngyilkossági terveket?

– Nem. Soha. Megpróbáltam volna megakadályozni, és a nyaralót erre a célra persze nem adtam volna kölcsön.

– Megmondta önnek, miért kéri kölcsön?

– Nem, de miért kellett volna megmondania? Biztos voltam benne, hogy valakit meg akar hívni, valakit, aki fontos neki. Mint máskor. Hiszen nem először kérte kölcsön. Sőt, örültem neki, hogy hosszú idő után megint szüksége van rá. Olyan furcsa volt az utóbbi időben, valószínűleg senkivel sem járt, és ez nem kedvez az olyan típusú nőknek, mint amilyen ő volt.

– És ön tudta, kit akart a nyaralóba meghívni?

– Nem. Ezt igazán nem tudtam. Egy régi, keserű tapasztalat alapján hallgatólagosan megállapodtunk, hogy nem konkurálunk egymással, és nem kérdezzük, ki kivel jár, vagy kit hív meg a víkendházba. Egy-egy kapcsolatról csak akkor számoltunk be egymásnak, ha az már stabilizálódott, és a pozíciók megszilárdultak. Alicetől persze eleget tudtam meg azokról a férfiakról, akik szerepet játszottak az életében, és Koran utólagos információja alapján azt hittem, hogy mindannyiukat meghívta. Személyesen csak Korant ismerem és Rozenkrancot, de az utóbbival talán csak egyszer vagy kétszer beszéltem életemben.

– Gondolja, hogy valaki kívülről behatolhatott a házba?

– De hiszen tudják, hogy csak arról az oldalról közelíthető meg, ahol a bejárat van. Ha valaki mégis megkockáztatta volna azt a hegymászó-mutatványt a sziklás, meredek lejtőn, akkor sem ért volna vele semmit, mert a bejárati ajtó zárva volt. De ezt önök már biztosan megállapították. Az ajtónak csak egyetlen kulcsa van, és az Alicenél volt. A tartalékkulcsot jó egy éve elvesztettem, és még nem jutottam hozzá, hogy újat csináltassak. Vagy elfelejtem, vagy amikor eszembe jut, akkor nincs rá időm. Nagyon kértem Alicet, vigyázzon arra az egy kulcsra.

– Volt Alicenek autója?

– Az autót mind a ketten a férfiak dolgának tekintettük. Ebben ódivatúak voltunk. Ha egyedül akartunk lenni a nyaralóban, akkor vonattal utaztunk, és az utat az állomástól gyalog tettük meg. Szívesen tettük, a járás segít a vonalaink megtartásában. Ha nem akartunk egyedül lenni, akkor mindig odavitt valaki. Legutóbb a vőlegényem vitte ki Alicet meg az ételeket és italokat. Én is velük mentem.

– Szabad megkérdeznünk, ki a vőlegénye?

– Jirí Svarovsky, az ismert fotóművész. Segítettünk Alicenek behordani a dolgokat a házba, aztán nyomban visszafordultunk.

– Nem tűnt fel önöknek valami a viselkedésében? Nem különbözött valamiben a megszokottól?

– Csak annyiban, hogy hallgatagabb volt, mint máskor. Adhatok még egy csésze kávét? Vagy valami erősebbet?

Kamarýt ismét nemet mondott, csalódottságom egyre nőtt. Stýrská fölállt, és újra kávét töltött. Még jó, hogy ezt nem sajnálta tőlem Kamarýt.

Megdühödtem. – Nekem nem szabad sok kávét innom – szólaltam meg hirtelen sugallattól indíttatva –, hacsak nem iszom hozzá konyakot. Ebben az esetben még használ is, legalábbis azt mondják az orvosaim. – Reméltem, hogy sikerül mentenem, ami még menthető. Sikerült. A kávém mellé tiszteletre méltó adag Napóleon került, és Alice Brodová szerelmi történetei nyomban elviselhetőbbekké váltak számomra. Kamarýt nem kapott semmit. Nagyon reméltem, hogy sajnálja.

– Tudják, Alice hangulata gyakran változott. Voltak emberek, akiknek ez nem tetszett. Engem érdekelt. Alice kitűnő barátnő volt. Megbízható és ügyes. A lehetetlent is el tudta intézni. Mint nőt nem tudom megítélni, ehhez csak önök értenek, és más szemmel is nézik a nőket, mint a nők egymást – villantotta ránk ragyogó fogsorát –, de azt tudom, hogy a férfiaknak nagyon tetszett, volt alkalmam látni. Igazán attraktív jelenség volt, de ez néha inkább hátrány, mint előny. Nem tudott lehorgonyozni, nem volt szerencséje a partnerei megválasztásában, és túl vonzó volt ahhoz, hogy megalkudjon.

Engem nagy veszteség ért a halálával. Egyedül maradtam, más barátnőm nincs. Az a pár ismerős nő, aki egyszer a kabátomat irigyli tőlem, máskor a cipőmet, és ezért hajlandó volna a sötét lépcsőházban elgáncsolni, nem nevezhető barátnőnek, és így senki se tudja Alicet pótolni.

Megittam a konyakomat, és a poharamat még a levegőben tartva, megkérdeztem:

– Mondja, madame, nem gondolja, hogy gyilkosság történt?

Megrázkódott, és szigorú tekintetet vetett rám.

– Az önök dolga, hogy ezt megállapítsák, és minden bizonnyal ezért vannak most itt.

Ismét nyugodt volt, és elgondolkozva szívta a cigarettáját. – Próbálják valahogy gyorsan befejezni a nyomozást, szörnyű érzés ilyesmire gondolni. Megkértek, ne menjek egy ideig a nyaralóba. Nincs nálam a kulcs, tehát nem is mehetnék. De amúgy se mennék. Nagyon szeretem azt a házat. Együtt építettük a férjemmel. Amikor meghalt, egy évig nem tudtam odamenni. Most pedig még félnék is.

Ezt nagyon meggyőzően mondta. Kamarýt kihasználva az alkalmat megnyugtatta, hogy minden jel szerint nemsokára aggodalom nélkül odamehet majd, megköszönte a kávét, a konyakot persze nem, és elbúcsúzott. Követtem példáját, aztán magára hagytuk Jaroslava Štýrskát.

Az utcán Kamarýt oldalról rámpillantott: – Szép nő, mi? Mit szólna hozzá, ha elmondanám Helenának, milyen csodálattal nézegette? Konyak helyett pofont kapna tőle.

Helenát nem kellett volna emlegetnie. Az őrnagy úr bájos húga, aki egyébként festőművésznő, nem is tudta, hogy a bátyja mintegy véglegesen összeboronált vele.

– Elhanyagolja Helenát – folytatta –, el kellene mennie hozzá. Kikapcsolódna egy kicsit.

Ebben igaza volt. Helena mellett legföljebb csak meditálni lehetett, gondolkozni nem. Ahhoz túl ösztönös volt.

Az autóban Kamarýt újra megszólalt, de szerencsére más témát választott. – Mit gondol, igazat mondott nekünk a szépasszony? Az biztos, hogy többet, mint amennyit vártunk. De igazat-e?

Egyelőre nem tudtam véleményt formálni.

Alice Brodová a malesicei lakótelep egyik toronyházának legfelső emeletén lakott, egy kétszobás szövetkezeti garzonlakásban, és a berendezés tökéletes volt. A lakás arról tanúskodott, hogy tulajdonosának nemcsak ízlése és pénze volt, hanem jó összeköttetései is az iparosokkal. Nyilván nemrégen költözött ide, és a berendezés sok fát és bizonyára sok szakmai tanácsot vett igénybe. Mindenütt tökéletes rend volt. Néhányszor végigmentünk a szobákon, de semmi atmoszférát nem éreztünk a lakásban. Teljesen személytelen lakhely volt, tartózkodóan elegáns.

– Semmi búcsúlevél – szólalt meg az őrnagy –, az ilyesmit rendszerint az asztalon hagyják.

Nekikezdtünk a módszeres munkának. Egyórai néma, de alapos foglalatosság után Kamarýt újra megszólalt: – Nem tudok szabadulni attól az érzéstől, hogy ez az abszolút személytelenség szándékos. Azt mondják, hogy a berendezés jellegét mindig a nő személyisége határozza meg, mégis a férfi nagyobb szerepet játszik ebben, mint ahogy hiszi. Ha a nő egyedül van, akkor vagy Madame Pompadour budoárjává varázsolja a lakását, vagy olyan rideg tartózkodási helyet csinál belőle, mint ez itt. Alice férfira várt.

– Igen, de olyan túlzásba vitte a személytelenséget, hogy magánéletének még a nyomait is eltüntette. Még a legésszerűbben gondolkozó nő se tud lemondani arról, hogy megőrizzen valami emléket, valamit, ami hajdani szerelmi kábulataira emlékezteti, pláne, ha egyedül él, és így nem kell semmit se rejtegetnie. Alice sem volt más, mint a többi nő, tehát a magyarázat az, hogy nem akarta, hogy az emlékei túléljék.

Semmit sem találtunk, ami érdekes lett volna, érdekes tehát csak az volt, hogy nem találtunk semmit.

– Nincs értelme tovább vesztegetni az időt az embereink még körülnéznek itt, aztán lepecsételjük a lakást. Ezt a toronyházat nemrégen foglalták el a lakók, az emberek nem ismerhetik egymást, tehát a maga hagyományos eszmecseréje a házmesternével kudarcra van ítélve.

Igaza volt, senki se tudott Aliceről semmit Most a munkahelye került sorra.

A nagyáruház a Národní trídán olyan, mint egy malom. Mindig történik benne valami, igaz, hogy mindig ugyanaz. Elég hosszú ideig tartott, amíg eljutottunk az irodákig, amelyek a hagyományoknak megfelelően a legfelső emeleten voltak.

A titkárnő gyorsan le akart rázni bennünket. Az igazgató elvtárs házon kívül van, fontos értekezleten vesz részt, nincs remény rá, hogy ma még visszajön. Kész.

A titkársági iroda nem volt különösebben elegáns, csak kevéssé tért el a többi irodától, ahová bolyongásunk közben be-betekintettünk. A titkárnő sem volt a várt attraktív státusszimbólum, hanem keret nélküli szemüveget viselő, szigorú tekintetű, tapasztalt dolgozó nő. Kamarýt udvariasan megmutatta az igazolványát. A titkárnő nem lepődött meg, vagy csak nem árulta el meglepetését, de kijelentette, hogy az ilyen jellegű látogatás megkívánja, hogy haladék nélkül értesítse az igazgató elvtársat, és ezzel eltűnt.

Egy energikus megjelenésű fiatalemberrel jött vissza, akin látszott, hogy megszokta az emberekkel való tárgyalást. Bevezetett a dolgozószobájába, és gesztusában, amellyel helyet mutatott nekünk, kérdés rejtőzött.

– Egyik alkalmazottjuk, Alice Brodová ügyében jöttünk. Szeretnénk valami közelebbit tudni felőle. Mi a véleményük róla, kivel érintkezett, hogy voltak megelégedve a munkájával ¿s így tovább, ön bizonyára tudja, mi szokott érdekelni bennünket.

– Jelentést kaptam arról, hogy nem jött be a munkahelyére. Távolmaradása okát nem ismerjük. Még nem döntöttük el, hogy mit csináljunk ezzel az üggyel. Az ellenőrzési osztályon dolgozik; egy másik hasonló jellegű vállalattól jött át hozzánk. Kiváló munkaerő. Hosszú évek tapasztalatai állnak mögötte, őt akarjuk megbízni az osztály vezetésével. Önökkel, ha jól tudom, eddig nem volt dolga. Kitűnő híre van. Emlékezetem szerint azt beszélték itt, hogy valami szerelmi ügy miatt vált meg előző munkahelyétől. Nálunk senkivel sem került intim kapcsolatba.

– Nem tűnt föl önnek az utóbbi időben valami a viselkedésén? Valami izgatottság, nyugtalanság?

– Saját tapasztalataim alapján nem tudok erre a kérdésre válaszolni, mert én nem kerültem vele közvetlen kapcsolatba. Erről az osztály jelenlegi vezetője, Stépán Zemlicka mondhatna valamit. De még mindig nem tudom, mi történt.

Beleavatkoztam a beszélgetésbe: – Valószínűleg öngyilkosságot követett el. Tisztázni szeretnénk a halálával összefüggő körülményeket, és megállapítani az indítékokat.

– Öngyilkos lett? Nem tudom elképzelni, mi oka lehetett rá… de hát ez az önök dolga. Kár érte, nagy kár. Ügyes nő volt és szép is… Hát, ha ez a helyzet, valóban az lesz a legjobb, ha összeköttetésbe lépnek Zemlickával. Azonnal intézkedem.

Gombnyomás, és a titkárnő az ajtóban. – Karla, legyen szíves, küldje ide Zemlickát, és jöjjön be maga is. – Aztán felénk fordult: – Én itt fölösleges vagyok, és a munkámat senki se végzi el helyettem. Karla tudja, hol vagyok, ha szükségük lesz rám, rendelkezésükre állok, most pedig bocsássanak meg… – és elment.

Zemlicka szikár, bágyadt, ideges mozgású férfi volt. Karlával összhangban közölte, hogy Alice Brodová magatartásában semmi sem tűnt föl neki, nem tett olyan benyomást, mint aki bánkódik valami miatt, még kevésbé beszélt öngyilkosságról. Kitűnő munkaerő volt, magasabb beosztás várt rá. Amennyire ők ketten tudják, senkivel sem barátkozott a vállalatnál, és nem voltak nyílt ellenségei. Mindig vidám volt, és sohasem rontotta el senkinek a kedvét. A magánéletéről nem tudnak semmit.

Visszamentünk a főkapitányságra.

– Utunk elválik – szólalt meg minden átmenet nélkül Kamarýt. – Én megpróbálok megtudni valamit Alice Brodová életéről, tehát enyém a strapa. Maga pedig elmegy hőn szeretett Dél-Csehországába, és fölkeresi Vojtěch Brodot. Vigye magával Broučeket, nem kívánom, hogy kényelmetlenül utazzon.

Egyetértettem; amint már említettem, tényleg szeretem Dél-Csehországot.

– Üdvözlöm Helenát – kiáltotta utánam imádott őrnagyom –, jelenleg a nyaralójában időzik, az pedig útba esik.

13.

Alice Brodová bátyja Zlivben lakott, Ceské Budejovice mellett. Kertes családi háza volt. Mydlovaryban dolgozott az erőműnél, és éppen munkában volt. Nem akartam utánamenni az üzembe, a kertben való várakozás kellemesebbnek ígérkezett, mint az út. Leültünk Broučekkel a nádfonatú székekre, Alice sógornője, akin látszott, hogy nehéz falusi munkához van szokva, ellátott bennünket étellel, itallal, és meg se kérdezte, mit akarunk az urától. Csak a szemében tükröződött némi nyugtalanság.

Brouček egy idő múlva fölállt, és körülnézett a kis gazdaságban, a maga kedélyeskedő módján megpróbált beszélgetésbe elegyedni a háziasszonnyal. Próbálkozása elenyésző sikerrel járt, abbahagyta, és visszaült mellém.

Az idő kegyes volt hozzánk, mintha a nyár az utolsó ellentámadásra készült volna az ősz ellen, meleg volt, a nap tisztán ragyogott a magas égen. A föld nyugalmat, derűt lehelt, a szomszéd udvaron kacsák hápogtak, időnként még a tyúkok kotkodácsolását is túlharsogták. Brodék óriási farkaskutyája néhányszor odajött hozzánk, hogy kikémlelje, mi fán termettünk, de végül úgy elment a kedve tőlünk, hogy visszaballagott a házába, és elő se jött többé. Ebéd után voltunk, nyilván ő is, az emésztés fáradtsága erőt vett emberen, állaton egyaránt, elálmosodtunk.

Egy férfihangra riadtunk föl. – Mi szél hozta magukat hozzám? – Magas, karcsú, ötvenöt körüli ember állt előttünk, hosszúkás arcában hiába kerestük a családi hasonlatosság legkisebb nyomát is.

– Ön Vojtěch Brod úr? – kérdeztem, és a szemem sarkából láttam, hogy a felesége kijön a küszöbre. Hallani akarta, mit beszélünk.

– Igen. Történt valami? – Nyugodt volt a hangja, nem tartozott azok közé az emberek közé, akiknek elég a rendőrség szó, és máris mesterkélten viselkednek.

– A húga, Alice öngyilkosságot követett el.

Az asszony a küszöbön elvesztette az önuralmát, felsikoltott, a férje csak nagyot lélegzett, hallgatott egy pillanatig, de amikor megszólalt, megint tárgyilagos volt a hangja: – Meg… meghalt?

– Sajnos, igen, ezért vagyunk itt. Szeretnénk valamit megtudni róla.

Nyelt néhányat, és ismét csend volt egy ideig.

– Egyedül lett öngyilkos?

– Egyedül. Miért kérdi?

– Csak úgy. Az egyedülálló nőknek rendszerint van valakijük. – A válasz kitérő volt, éreztem, hogy valami konkrét dologra gondol, de nem akarja megmondani.

– Tud arról, hogy Alicenek barátja volt?

– Nem. Nem mesélt nekünk bizalmas dolgokról, és különben is csak egyszer találkoztunk évente. De rendszeresen. A karácsonyestét kivétel nélkül mindig nálunk töltötte. És mindig egyedül jött. Akkor is, amikor még a férjével élt. Ez hagyomány volt.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy semmit se tud a magánéletéről, még kevésbé az öngyilkossága okáról?

– Igen. Az ismeretségeiről nem tudok semmit, munkahelyen előforduló kellemetlenségek miatt pedig a nők nem szokták magukat megölni.

Ebben ugyan igaza volt, de a válasz elől megint kitért. Valami van itt, amit sem ő, sem a felesége nem akar megmondani. Gondolkoztam. Kamarýt folyton búcsúlevelet keresett, Alicenek pedig nem volt senkije rajtuk kívül. Próbálkoztam:

– Nem írt maguknak az utóbbi időben?

Gyors tekintetváltás, aztán az asszony vállat vont, a férfi döntött: – De igen, írt. És jelezte, hogy meg akarja magát ölni, de mi nem hittük el.

– Láthatnám azt a levelet?

– Hát, ha már így állunk, akkor megmutatom, jöjjenek be.

Bementünk az ízlésesen berendezett tisztaszobába. Kényelem, komfort, amilyet fiatal éveimben falun soha sehol se láttam. Vojtěch Brod egy nagyon gyakorlott kézzel írt levelet adott a kezembe.

Kedves Vojtěch,
tudom, hogy meglepetést okozok Neked a levelemmel. Nem tudok, és most már nem is akarok élni. Elegem van abból, hogy csak nézzem azokat, akik boldogabbak nálam. Tudom, itt vagy Te meg Anezka és Petr meg Karel meg Alice, akinek az én nevemet adtátok. Mindnyájatoknak nagyon hálás vagyok azért a sok kellemes óráért, amit Nálatok töltöttem, és a legjobbakat kívánom Nektek. Nagyon szerettem Veletek együtt lenni, de a boldogsághoz ez sajnos nem elég.

Minden tulajdonomat, amim van, Alicere hagyom, hogy ne kelljen mindenért olyan nehezen küzdenie, mint nekem. Azt kívánom, hogy ne az én nyomomban haladjon, és hogy jó és becsületes férjet találjon magának.

Búcsúestét rendezek, meghívom rá azokat, akikre valaha fölnéztem, és aztán csalódnom kellett bennük. Ezt az estét nem felejtik el! Előre elképzelem, milyen görcsösen igyekeznek majd legalább egyetlen pontos emléket kicsiholni alkoholtól kába agyukból, hogy beszámolhassanak róla, mit csináltak aznap este. Mert meg fogják kérdezni tőlük, és nagyon, nagyon nyomatékosan. Ha esetleg valakit magammal viszek közülük, akkor az igazságos lesz, és a világ is tisztább lesz valamivel.

Csókolom a gyerekeket és Anezkát

A Te Aliced

Prága, augusztus 28.

– Ki ismerhetné ki magát egy ilyen levélben? – panaszkodott Vojtech Brod. – Tegnap érkezett, azonnal táviratoztam neki, hogy ne bolondozzon, és utazzon ide hozzánk. Minden percben vártuk. Nagyon szeszélyes volt, gyorsan változtak a hangulatai. Egyszer már írt egy ilyen búcsúlevelet, aztán egyszerre csak megérkezett, és olyan vidám volt, mintha semmi se történt volna. Azt akarta, hogy ezt a levelet ne mutassam meg senkinek, azért húzódoztam. De én régivágású vagyok, és hiszek abban, hogy legjobb megmondani az igazat, hát amikor megkérdezte, írt-e Alice, nem akartam hazudni. Remélem, nem ártok vele a húgomnak.

A levélnek valóban volt egy rövid utóirata is: – Ne mutasd ezt a levelet senkinek, igazán senkinek.

Csend volt. Én még mindig a levelet néztem, mintha újra el akarnám olvasni, de másra gondoltam. Mindent megértettem, amit Alice írt, egyetlen mondatot kivéve. Történnie kellett valaminek, amire Alice nem számított, és az a valami keményen, kíméletlenül, váratlanul csapott le rá. Nemcsak öngyilkosságra készült, és nem készült közös öngyilkosságra sem. A közös öngyilkosság a hajdani szerelmespároknál éppen olyan valószínűtlen, mint amilyen valószínű addig, amíg a szerelem tart. Alice Brodová gyilkosságra készült aznap este. És ez valahogy félresikerült. Az áldozatot régi szeretői közül szemelte ki. Csakhogy itt véget is ért a tudományom. Hét hajdani szeretője volt jelen, egynek közülük meg kellett volna halnia, de kibújt a hálóból. Melyik lehetett az? A nyaralóban, azon kívül, amit tudunk, még le kellett játszódnia valaminek, amiről sejtelmünk sincs.

– Mikor látta Alicet utoljára?

– Karácsonykor. Azóta írt néhányszor, de mi nem vagyunk levelező természetűek. Csak képeslapokat küldött, amikor úton volt valahol. Megmutathatom.

Belenyúlt egy dobozba, amit az asztalfiókból vett ki. A család bizonyára itt tartotta a gyűjteményét, nem követve azt a régi falusi szokást, hogy a képeslapokat a tükör mellé kell rakni. Alice lapjai nagyrészt belföldről érkeztek, csak kettő jött Jugoszláviából, egy pedig Romániából. Úgy látszik, nem utazott sokat, és minden lapot csak ő egyedül írt alá. Mindegyiknek a szövege távirati stílusú volt.

Megköszöntük a vendéglátást és a fáradságot, majd elindultunk. Alice búcsúlevele a zsebemben volt. A nap elszántan sütött, meleg késő nyári délután volt. Brouček szó nélkül letért a főútról. Helena nyaralója felé tartottunk.

Helena karcsú, csípőben reménykeltően lágyvonalú nő volt, és ezüstszürke nadrágkosztümjében, amit kedvenc öltözékének nevezett, valamint fehér maslival fekete hajában egy jó arasszal csinosabb volt, mint amikor utoljára láttam.

Régi barátként fogadott, a régi barátoktól pedig nem sajnáljuk a becses italokat. Szembeültünk egymással, miközben olyan fürkésző mosollyal nézett rám, mintha isten tudja milyen távoli útról tértem volna vissza.

– Évről évre bájosabb lesz, Helena. A múló idő mindannyiunkra ráírja mondanivalóját, én már-már második gyerekkoromat élem. Fokozódó kisebbrendűségi érzéssel figyelem azt a folyamatot, amelyet hivatalosan Helena Strádalová állandó bájosodásának neveztem el magamban. Hogy csinálja ezt, Helena? Hiszen a maga évei sem fogynak!

– Maga igazán nem rontja el azt a jó hírét, hogy szeretetteljesen emlékezteti az embert a legkellemetlenebb dolgokra.

– Kánoni életkorba lépek, s ez feljogosít arra, hogy kimondjam azokat a dolgokat, amelyeket a könyvekben csak kipontoznak. A férfiasságnak lassanként már csak a külső jelei mutatkoznak nálam, azaz hogy zakót és nadrágot hordok. E szomorú tény mindazonáltal nem akadályozhat meg abban, hogy csodáljam magát. Sajnos a termodinamika második törvényéhez igazodó sors fokozatosan, de visszavonhatatlanul kisugároz bennünket a világűrbe. Milyen kár! Ha magamra nézek, nincs mit sajnálnom, ha magára nézek, nem tehetvén egyebet, átkozom a dolgok természetes rendjét, amelyet a maga bája természetellenessé, tehát indokolatlanná tesz.

Helena szó nélkül újratöltötte konyakkal a poharamat, alighanem abban a hitben, hogy hódolatom inkább a nagylelkű háziasszonynak, mint a szép nőnek szól.

– A fiúk gyakran emlegetik magát, iskolába kellett menniük. Nem nagy lelkesedéssel mentek.

Helenának két fia volt elvált férjétől, de kitettek egy egész regimentet. Időnként a nagyanyjukra hagyta őket, de ez az idő elég volt ahhoz, hogy az öreg hölgyet megneveljék és kiképezzék. Helenával némi nehézségeik voltak ezen a téren. Mindazonáltal meglátszott rajtuk, hogy csupán női kezekben vannak, természetes vadságuk nem torkollott céltudatos tevékenységbe. A megfelelő irányt nekem kellett volna megadnom szórványos találkozásaink alkalmával.

– Sajnálom, hogy nincsenek itt. Amikor legutóbb arra tanítottam őket, hogyan kell idegen ablakokat kővel beverni, és aztán észrevétlenül meglépni, egész jó tanítványoknak bizonyultak. Ma folytathattuk volna a tanfolyamot.

– Vendégeket várok – mondta Helena minden átmenet nélkül.

– Ez azt jelenti, hogy szedjem a sátorfámat – jegyeztem meg.

– Csak maradjon. És ne féljen tőlük. Itt maga otthon van, nem engedem bántani. Egyébként a vendégeim megörvendeztetik, majd meglátja. Ismervén a szokásait, tudom, hogy azt szereti legjobban, ha egy kényelmes fotelben ülhet, és a plafont bámulhatja. Nos, máris megteheti, legalább nem fog zavarni. Ugyanis át akarok öltözni, és egy kicsit rendbe kell tennem a festékeimet. Amíg a vendégek megérkeznek, addig abszolút nyugalomban töltheti idejét…

– Helyes. A kosztümje életveszélyes, Helena, nemrégen láttam egy hasonlót. Folyóink partjain ezüstkosztümös hölgyeket szórnak szét az utóbbi időben; találtunk is egyet. A Sázava-parti köveken, törött gerinccel és szétzúzott arccal.

A régi jó barát általam betöltött funkcióját túl komolyan vette, a szemem előtt öltözött át, és kajánul figyelte a hatást. Igyekeztem másra gondolni. Nem ment.

– Ez alkalomból meghívta minden régi szeretőjét, persze csak a komoly ismeretség kategóriába tartozókat – arról a Sázava-parti nőről beszélek. Helena, maga meg se próbálja, magának toronyházat kellene építenie erre a célra. Aztán egy egész detektív-ezrednek kellene kinyomoznia a történteket.

Hozzám vágta a cipőjét. Fiatal koromból megmaradt reflexeimnek köszönhettem, hogy nem talált el. Félrehajoltam. De sajnos eltalálta a poharamat, pedig még volt benne konyak. Mereven bámultam az egyre nagyobbodó foltot és az üvegcserepeket a szőnyegen. A történtek logikus folytatásaként megszólaltam: – Helena, az a nő meg akarta mérgezni az egyik partnerét, és az a fickó rájött. Azért volt a pohárban ciánkáli és a poháron csupán egyetlen ember ujjlenyomatai. Az ujjlenyomatokkal egy másik régi szeretőjére akart lesújtani, dr. Blochra, azért tűnt el a másik pohár, mert azon más ujjlenyomatok voltak. Ki tüntethette el? Okos nő volt, annyi biztos. De vajon olyan fásult volt-e már, hogy megölje magát, noha nem sikerült a terve? Itt nem stimmel valami. Helena, ez tiszta őrület, nekem a zsebemben van a bizonyíték arra, hogy öngyilkosság történt, de én éppen ennek a bizonyítéknak az alapján szentül hiszem, hogy gyilkosság történt, mégpedig egészen másképp, mint ahogy azt az a nő kitervelte. Valaki rájött a játék céljára, és az utolsó pillanatban ellene fordította a dolgok menetét. De ki? És hogyan? – A kérdéseket már inkább csak magamnak mormogtam el.

– Maga igazán aranyos ember. Én itt vetkőzöm maga előtt, és maga közben más nőre gondol.

A hangjában szemrehányás volt. Ha csak félig is igazi szemrehányás lett volna, okom lett volna a lelkesedésre. Nem tudtam elhinni, hogy igazi.

– Nem kellett volna a cipőjével dobálóznia. A feldöntött pohár inspirált az eszmefuttatásra – védekeztem. Helenára néztem, nyilván a kordbársony munkanadrágját kereste, néhány lépést tett a sarokban álló szekrény felé. Juno alakja, Aphrodité léptei, jegyeztem meg magamban, ki is lenne hozzá fogható? Kiolvasta a szememből a gondolataimat, mert még meghittebben ringatta a csípőjét. De hirtelen elkomorodott.

– Itt vannak a vendégek. Az én kedves bátyám mindig a legalkalmasabb pillanatot választja ki az érkezésre – mondta, és gyorsan fölhúzta a kordbársony nadrágot.

Igen, itt volt az én őrnagyom és vele a felesége, a friss, fiatal, szőke Katerina, aki nyomban és bocsánatkérés nélkül lefoglalta Helenát. Vége szakadt a szórakozásomnak. Újra Alice Brodová került napirendre.

14.

– Tudtam, hogy itt találom. Azt hiszem, ebben a házban ideális feltételek vannak arra, hogy az egész ügyet részletesen áttekintsük. Az iratokat elhoztam. Az asszonyok ez alatt legalább jól kibeszélgethetik magukat.

Tehát valóra váltak legrosszabb sejtelmeim. Órák hosszat dolgozni fogunk. Teljes nyugalomban, ahogy Kamarýt mondta. És mindjárt neki is fogott:

– Először is az én híreim. Formálisan is megindítottam az eljárást, egyelőre ismeretlen tettes ellen. Végigmentünk az estélyen részt vevő személyek múltján, nem találtunk semmi különösebb negatívumot. Alice Brodová múltjában sem fedeztünk föl eddig semmi olyat, ami arra a reményre jogosítana fel, hogy új nyomra bukkanunk. Körülnéztünk Jaroslava Stýrská környezetében is, jó híre van, nem keres alkalmi ismeretségeket, annak ellenére, hogy amint maga is gondosan megfigyelte, igen vonzó nő. Egy Jirí Svarovsky nevű sikeres fényképésszel él együtt; Svarovsky felvételeit gyakran publikálják. Egy asszony, aki nagyon régi lakója annak a háznak, ahol Svarovsky lakik, azt állítja, hogy valamikor Alice Brodovát is látta nála; de hogy ez mikor volt, arra nem tud pontosan visszaemlékezni. Véleményem szerint ez az a régi tapasztalat, amelyről Štýrská beszélt, és amely arra a hallgatólagos megállapodásra késztette őket, hogy nem vetnek szemet egymás szeretőire, lehetőleg be se mutatják őket egymásnak. Mégiscsak okos nők voltak ezek ketten. Hangsúlyozom, hogy mindez csak az én következtetésem, mert Svarovsky nem volt a listánkon. Hát ennyi az egész, de ezt is el akartam mondani, hogy tudja, mi a helyzet.

Most az én beszámolóm következett, és Kamarýt megkapta Alice levelét is. A levélhez nem fűztem kommentárt, elég sokatmondó volt önmagában is. Kíváncsi voltam, mit olvas ki belőle. Nem nyilatkozott.

– Kezdjük el az áttekintést. Az eredeti három lehetőségből kettő maradt. A balesetet kizártuk. Hogy Alice Brodová öngyilkos lett-e, vagy megölték, az még mindig nyitott kérdés. Én azért választottam az ismeretlen tettes által okozott erőszakos halál változatát, mert szerintem nem elégedhetünk meg az öngyilkossági esetekben alkalmazott vizsgálati módszerekkel. Amíg nem sikerül fényt derítenünk a kétes körülményekre, addig jobbnak látszik folytatni a részletes nyomozást, még ha később kiderül is, hogy fölösleges volt.

– Azt hiszem, ez így helyes – mondtam. – Az ügy még éretlen, még sok mindent nem vizsgáltunk meg, és főképp nem gondoltunk végig. Én határozottan tiltakoznék az ellen, hogy az esetet öngyilkosságnak minősítsük, és lezárjuk. Túl sok ellentmondás van itt ahhoz, hogy ezt, ebben a stádiumban, nyugodt lelkiismerettel megtehessük.

– No jó, akkor próbáljuk meg összefoglalni a dolgokat:

Mi szól az öngyilkosság mellett?

a) a búcsúlevél, amelynek hitelességét még majd ellenőrizzük, de nagyon autentikusnak látszik;
b) a test zuhanásának módja és föllelésének helye;
c) indítékhiány az összejövetelen részt vevő személyeknél;
d) az a tény, hogy Alice Brodovát mindannyian látták a hálószobájában lefolyt beszélgetések után. A tanúk vallomásában, e tekintetben a legkisebb ellentmondás sem volt; a nők is megerősítették a férfiak állítását.

e) az a kétségtelen tény, hogy valamilyen tettre készült, ezt egyébként az összejövetel jellege is bizonyítja;
f) az összejövetelen elmondott beszéd; azt a kijelentést, hogy csak tréfa volt az egész, nyilván megtévesztő manővernek szánta;
g) a ciánkáli a pohárban a tervezett öngyilkossági módok egyike lehetett.

Föl tudna még hozni egyéb körülményeket is, amelyek öngyilkosságra vallanak?

Azt feleltem, hogy nem tudnék.

– Viszont vannak olyan körülmények, amelyek azt mutatják, hogy nem volna tanácsos kizárólag öngyilkosságra következtetni – folytatta az őrnagy. – Ezek a következők…

– Engedje meg – szóltam közbe –, hogy hivatalos opponensként lépjek föl azért, hogy így, közvetve, részletesebb vizsgálatnak vethessük alá álláspontjainkat. Ez egyébként megfelel együttműködésünk hagyományainak.

Kamarýtnak nem volt ellenvetése.

– Amellett, hogy Alice Brodovát meggyilkolták – kezdtem bele fejtegetéseimbe –, közvetlenül nem szól egyetlen tény sem. De tagadhatatlan, hogy bizonyos körülmények okot adnak az öngyilkosságban való kételkedésre. Nevezetesen:

a) Alice Brodová búcsúlevele. Nemcsak az ön-gyilkosságát jelzi előre benne, de egyik hajdani szeretője Halálát is, és én nem hiszem, hogy ebben az esetben önkéntes halálra gondolt. Ám ez a halál nem következett be. Tehát az estély nem zajlott le úgy, ahogy Alice Brodová megtervezte. Egy másik tervnek is kellett léteznie, és az keresztezte az övét;
b) a test esésének módja nemcsak annak a feltevésnek felel meg, hogy Brodová kiugrott az ablakon, hanem annak is, hogy óvatosan kilökték, valószínűleg eszméletlen állapotban. Ha például hátulról leütötték, és ezért került eszméletlen állapotba, akkor a kilökés után lehetetlen megállapítani, sor került-e ilyen tettre vagy sem. És a tettes ezt minden bizonnyal előre tudta;
c) a hálószobában lezajlott beszélgetésekről csak annyit tudunk, amennyit Alice beszélgető-partnerei elmondtak, azoknak pedig érdekükben állhat a beszélgetések igazi tartalmát eltitkolni. Alice levele azt bizonyítja, hogy egyikükkel kapcsolatban még gyilkosságra is volt indítéka;
d) mindannyian azt állítják, hogy csupán egyetlenegyszer látták azután, hogy odafönt beszéltek vele. A szónoklatát a beszélgetések befejezése után mondta el. Fogadjuk el a tanúk állítását, valóban egybehangzóan vallottak. Egy dolog azonban nagyon figyelemre méltó: mindannyian látták lent, de senki se látta, hogy ismét fölment volna. A vallomások ezen a téren is egységesek. Mindenki csak arra emlékszik, hogy kiment a kis hallba, és aztán már nem tért vissza. A kis hallból nem lehet feljutni az emeletre, persze nincs kizárva, hogy nem vették észre, amikor fölment, különösen, ha tekintetbe vesszük a félhomályt és a megivott alkoholmennyiséget… De mindenképpen ez az öngyilkosság-konstrukció leggyengébb pontja. Nem zárom ki az öngyilkosság lehetőségét, de ez a pont mutatja, mennyire hiányosak eddigi ismereteink;
e) Alice Brodovának a maga megítélése szerint elég oka volt az öngyilkosságra. De objektív szempontból mikor van elég ok az öngyilkosságra? Az indítékok struktúrája ezekben az esetekben olyan szövevényes és bonyolult, hogy úgyszólván sohasem lehet elégséges okról beszélni. És azok a körülmények, amelyeket Alice okoknak érzett, megváltozhattak, amikor látta, hogy a terveit keresztezték, és ennek megfelelően megváltozhattak a szándékai is;

/) a beszédje szerintem inkább a gyűlölet, mint az elszántság megnyilatkozása volt. Egyébként erről a beszédről tudunk a legkevesebbet. A kihallgatott tanúk ezen a ponton voltak a legdiszkrétebbek, és attól tartok, hogy diszkrétek is maradnak, hiába próbálnánk őket még egyszer kihallgatni. A szónoklat tartalmában volt valami, ami arra készteti őket, hogy tartsák a szájukat. Nem vagyok próféta, és így kénytelen vagyok csupán a valószínűségek és dedukciók talaján mozogni, de úgy érzem, hogy a szónoklatban benne volt az, ami nekünk most hiányzik: az indíték;
g) kételyeket ébreszt a pohárban talált cián is, mert a poháron doktor Bloch ujjlenyomatait találták, és nem tudjuk, hogy Alice miért nem használta a poharat, mint ahogy azt se tudjuk, volt-e cián a másik pohárban, abban, amelyik eltűnt.

Mindaz, amit mondtam, világosan mutatja, hogy az esetet nem lehet lezárni. Jellemző, hogy minden tényben, amely az öngyilkosság mellett szól, van valami fenyegető „de”. Ezt a „de”-t „és”-re változtatni, vagy egészen megszüntetni: jelen pillanatban kifejtett fáradozásunknak ez az értelme.

Föl tudna hozni egyéb tényeket vagy körülményeket is, amelyek arra vallanának, hogy nem öngyilkosság történt?

– Egyelőre nem – felelte Kamarýt. – Most az a kérdés, hogyan folytassuk a dolgot tovább? A tanúk egybehangzó vallomása szerint Alice ezüsthálót viselt a haján. Ezt a hálót mindeddig nem találtuk meg. Alaposan át kell kutatni a lejtőt, hátha ott van valahol, és hátha ott vannak a másik pohár cserepei is.

Csupán egyetlen olyan élő személy létezik, akinél el lehetne kezdeni történetünk fonalának legombolyítását, de ez nagyon óvatos eljárást igényel. – Egy percig némán nézett az arcomba. – Maga hozta be a színtérre, hát vegye gondozásba maga, én majd fedezem. De figyelmeztetem, hogy nagyon ingoványos talajra lépünk. A semmivel alá nem támasztott feltevések talajára. Minden mozdulatunkat jól meg kell gondolnunk. Magának engedem át a terepet, a sikertelenséggel járó kellemetlenségekkel együtt. Azzal, amit most mondtam, persze nem kapott feloldozást. Egyébként feltételezem, hogy állandó kapcsolatban maradunk, és hogy mindenről informálni fog. Brouček rendelkezésére áll.

És ezzel nyakamba varrta a dolgot. Mielőtt fölmérhettem volna a feladatommal járó nehézségeket, az ajtóban megjelent őrnagyom felesége, Katerina. Csak most vettem észre, hogy derékban megvastagodott.

– Uraim, a vacsora tálalva van kastélyunk, földszinti termeiben. Menjenek csak le! És semmi aggodalom! Csak az étel várja önöket, munka nem.

Lementünk a tágas alsó helyiségbe. A kandallóban tűz ropogott. Brouček egész idő alatt láthatatlan volt, a nők a kertben találták meg alva. Nehezen ébredt, de amikor megtudta, hogy vacsoráról van szó, hirtelen felélénkült, és szedte a lábát.

Vacsora után körülültük a kandallót. A kihunyó és ismét fel-fellobbanó lángokat néztem. A mindig élénk, robbanékony Helena most szomorú volt, és a sötétbe meresztette szemét: Kamarýt gyöngéd gondoskodással figyelte kétszeres életet hordozó feleségét. Az egyszerű, egyenes lelkű Katerina sok tekintetben még lányos volt. Büszkén, csaknem méltóságosan ült a helyén, kihúzta magát, csupa derű volt, kívül-belül. Ösztönszerűen érezte, hogy ő közöttünk a legfontosabb.

Mindannyian hallgattunk. Ez volt az az időpont, amit nálunk fekete órácskának mondanak. A kora esti homály ideje. A szemlélődés ideje. Az az idő, amit a civilizációtól hajszolt modern ember már nem ismer, pedig egyre nagyobb szüksége volna rá. Mi, legalábbis aznap este, kivételek voltunk. Csendesen ültünk egymás mellett, egyikünk sem szólalt meg.

Amikor késő éjszaka Broučekkel Prága felé tartottam, a reflektorfényen túli sötétben folyton Helenát láttam magam előtt, amint szomorkás, zavart mosollyal a szemében búcsúzik tőlem.

A baba üzenete

15.

Szakadt az eső. Az ablaktörlők surrogva és fáradságosan sodorták félre az üvegre zúduló víztömeget. Brouček aludt. Mélabúsan bámultam az utcai lámpa súlyos, sűrű esőtől homályos fényébe. Brouček megmozdult a volán mellett, valamit mormogott álmában, krákogott egyet, aztán a feje hirtelen megint a mellére bukott. Ettől megijedt, fölébredt, belehunyorgott a sötétbe, rám nézett, olyan mozdulatot tett, mintha be akarná indítani a motort, visszazökkent az ülésre, befészkelte magát, és tovább aludt.

Az utcai lámpa fénykörén egy előrehajló férfialak suhant át, feltűrt gallérú fehér esőköpenyben, puha kalapban. Gyanakodva körülnézett, a mi kocsinkat is szemügyre vette, mintha meg akarná állapítani, ül-e benne valaki, aztán beszállt egy világos színű Skoda MB-be, és elrobogott.

Jirí Svarovsky volt, az ismert fotóművész, ahogy Jaroslava Štýrská mondta. A vőlegénye; ezt is ő mondta. Amióta naponta itt üldögélek a kocsiban, mert ez távolról sem az első alkalom, azóta tökéletesen belém rögződött a külseje. Magas, karcsú, elegáns mozgású, jóképű férfi, nem irigylem Štýrskát azért a fáradságért, amit a szemmel tartására kell fordítani. Ma változás volt programjuk időrendjében. Úgy ismerem már az időbeosztásukat, hogy tanulmányt írhatnék róla. Jirí Svarovsky ma idő előtt távozott. Legalább három órával korábban, mint máskor.

Ismét mélabús belebámulás a vigasztalan esőbe. Brouček néma, de szemmel látható méltatlankodása mellett már ötödik éjszakámat töltöm itt. Az eredmény: nulla. Csupán Jirí Svarovsky megbízhatóságáról sikerült meggyőződnöm. Amikor Štýrská szabad, mindig itt van. És én, szolgáltatom a staffázst irigylésre méltó szerelmi játékaihoz.

Megszállottságom nyugtalanította Broučeket.

– Ne gyerekeskedjen – próbált meggyőzni, és én tudtam, hogy hosszú évek tapasztalata beszél belőle –, rakja bele az ötleteit egy fiókba, és a fiókot jól zárja be. Nem tud olyasmit kiötleni, amit már maga előtt ki ne ötlöttek volna. Meglátja, nem telik el egy év sem, és az eset magától megoldódik. Az emberek sose bírják sokáig. A végén mindig mindent elárulnak magukról. Ez a dolgok unalmas, de megbízható rendje. Maga csak zavarja a természetes folyamatot. Meglátja, hogy a megátalkodottsága egyszer megbosszulja magát. De ha már nem tágít, és továbbra is ügyködni akar, akkor vegye tudomásul, hogy nálunk munkamegosztás van. Az egyik ezt csinálja, a másik azt. Van egy ilyen sláger is, ismeri, igaz? A maga kiváltsága a gondolkozás, más szóval a semmit se csinálás. Ehhez tartsa magát. Ha ettől eltér, baj lesz. Vége lesz a kiváltságos helyzetének, és az magának nagyon rossz lesz.

Broučeknek igaza volt. Az ilyen dolgokat a gyalogokra kell bízni, ez nem bástyának vagy futónak való feladat. Különben is minden nyomozás borzalmasan fáradságos gürcölés, nincs benne egy mákszemnyi romantika se. Brouček óvó figyelmeztetése, hogy ne tolakodjam be a történetbe, mert a történetek bosszút állnak, későn jött. Már nagyon mélyen betolakodtam ebbe a történetbe, és azért ülök most itt az esőben. De alighanem ma is hiába; semmi se fog már történni. Fölemeltem a kezem, hogy megrázzam Broučeket, de újból leengedtem. Hátha mégis igazam van, és valami nem stimmel itt?

Néhány nappal ezelőtt meglátogattam egy régi ismerősömet, aki évfolyamtársam volt az egyetemen, Jan Sezemskynek hívják. Ugyanabban a szállodában dolgozik, ahol Jaroslava Štýrská. Három évig együtt hallgattunk jogot, aztán ő abbahagyta, én befejeztem. Ö járt jobban. Úgy fogadott, mint a tékozló fiút. Annak idején nagyon szerettük egymást, és sokszor rándultunk ki együtt a nagy fővárosi éjszakába. Amióta a szállodában dolgozott, mindig lelkesen fogadta volt diáktársait, és hosszú évek alatt megbékélt azzal a ténnyel, hogy csak akkor keresik föl, ha pénzt akarnak kölcsönkérni. Egészen meg volt hatva, amikor megmondtam, hogy nem kérek tőle semmit. Óvatosan Strýskára tereltem a beszélgetést. Nagyon jó véleménnyel volt róla. Lelkiismeretes, megbízható, kitűnően tud viselkedni, és nem érdekli semmiféle pletyka. Augusztus 28-án éjszakai szolgálatra volt kiírva, de cserélni akart, valakivel, hát ő cserélt vele. Ilyesmi náluk gyakran fordul elő.

Jaroslava Štýrská káderlapjának többi részletére nem voltam kíváncsi, gyorsan elbúcsúztam, de megígértem, hogy nemsokára újra eljövök, és akkor majd hosszasan elbeszélgetünk. Ígéretem még az én fülemnek sem hangzott hitelt érdemlően. Barátom kissé csalódottan kísért ki.

Még aznap éjszaka kihúztam Broučeket az ágyból, és azóta mindennap itt ücsörgünk. Ezalatt alkalmam volt látásból megismerni az elegáns Jirí Svarovskyt, és minden éjszaka látni a nem kevésbé elegáns Jaroslava Stýrskát, amint kihajol az ablakon, és gyöngéd integetéssel búcsúzik tőle. Ez, úgy látszik, külön jutalom volt azért, hogy Svarovsky neki áldozza éjszakái nagyobbik felét. Mindezt most újból végiggondoltam, és hirtelen rájöttem, hogy emiatt igazán nem érdemes itt rostokolni. Megráztam Broučeket:

– Gyerünk! Nincs értelme itt ülni, és nézni, hogyan éli világát Svarovsky. Gyerünk haza, taposson rá a gázra.

Brouček, mintha Jerikó trombitáit hallotta volna, azonnal fölébredt, és megtette, amit mondtam. Elindultunk, és élesen bekanyarodtunk a sarkon.

– Álljon meg! – kiáltottam. – Álljon meg, gyorsan!

Megállt. Kiugrottam az esőbe, és visszafutottam. Az utcai lámpa fénye éppen akkor vetődött doktor Zdenek Bloch arcára, amikor befordultam a sarkon. Az orvos bement a házba. Aha. Hát ezért távozott ma olyan korán Svarovsky!

Zuhogott az eső. Álmos voltam. Bloch odafönt meleg szobában ül, és minden bizonnyal gyönyörködve nézi Jaroslava Štýrská térdeit. A gyönyörök különfélék, és tartamuk sem egyforma. Bloch doktornál ez a tartam két órával volt egyenlő. Amikor kijött, követtük a kocsiját. Nem volt érdemes, egyenesen hazament. Mi is hazamentünk. Virradt.

Néhány órával később együtt reggeliztem Broučekkel. A hangulat nem volt idillikusnak nevezhető. Brouček közölte, hogy mind a ketten megbetegedtek. Ő is meg a kocsija is. Ő náthás és hőemelkedése van. A kocsi egyik bajára mindeddig nem tudott rájönni. A másik az, hogy kimerült az akkumulátora. Megértettem Broučeket. Nem csoda, hogy annyi idő után megint ágyban akar aludni, legalább egyszer.

– Helena – mondtam a telefonba –, egészséges a Simcája? Nincs kimerülve az akkumulátora? Működnek az ablaktörlői?

– Hát már csak az autóm érdekli? És még annyi fáradságot se vesz magának, hogy úgy tegyen, mintha én is érdekelném egy kicsit? De ha azt hiszi, hogy hozományba kapja tőlem a Simcát, akkor téved. Inkább összetöröm.

Helena mindjárt veszekszik. Pedig én olyan szeretettel hívtam föl. De ebből is látszik, hogy egy hétig sem bírnánk ki együtt. No mindegy. Megmagyaráztam neki, miről van szó. Lassan és alaposan. Amikor végül megnyugtattam, hogy csak kölcsön akarom kérni az autót, és nem óhajtom igénybe venni sofőr-szolgálatait, kijelentette, hogy inkább velem jön. Nem bízott gépkocsivezetői képességeimben. Én sem.

Brouček megérdemelné az élve-mennybemenetelt. Megbetegedése révén Helenához és vacsorához jutottam. Megint a műteremben ültünk. Štýrská tízig volt szolgálatban, és Sezemsky biztosított róla, hogy a szolgálat pontos betartását nagyon szigorúan veszik náluk. Tízig ráértünk még, és én ki is használtam az időt: Helenát néztem. Az egyszerű vacsora elkészítésével foglalatoskodott, gyakorlottan, ügyesen mozgott. Közben a fiai ellenőrző könyvében szaporodó figyelmeztetésekről és intőkről mesélt. Hangjában az aggódás a fiúk teljesítményeire való büszkeséggel párosult. Mindig a fiairól beszélgettünk. Helena szakértőnek tartott engem ebben a kérdésben, és nagyon örült, ha pedagógiai nézeteink megegyeztek. De ha különböztek, akkor mindig az én véleményemet fogadta el, és ezt meghatónak éreztem, mert a tekintély szerepében tetszeleghettem magam előtt. A fiúk heves temperamentuma, amelyet kétségtelenül anyjuktól örököltek, alapjában véve nem okozott neki gondot. Olyan adónak tartotta, amelyet a fiúk kitűnő értelmi képességei után kellett fizetni.

A Simca pompásan működött. Helena is. Egészen fölöslegesnek éreztem magam mellette. Értett az autóhoz, még az apróbb hibákat is meg tudta javítani. A festésen kívül ez volt a kedvenc foglalkozása, de állítólag egyre kevesebb ideje maradt rá.

Jaroslava Štýrská villamossal érkezett haza. Amikor Helena meglátta, rám villantotta a szemét: – Gondolhattam volna, hogy nő lesz a dologban. De ez a hölgy megéri a fáradságot.

Helenának megvolt az a jó tulajdonsága, hogy elismerte más nők szépségét is. Nem ellenkeztem vele.

Megint négyméternyire álltunk az utcai lámpától. Szerencsére jó helyet találtunk a parkolásra. Gyönyörű idő volt, jó lett volna nagyot sétálni a meleg éjszakában. Helena mellettem ült az első ülésen. A sárga kordbársony nadrágja volt rajta. A hátsó ülésen egy táska feküdt, tele élelemmel. Helena komfortosabb kísérő volt, mint Brouček. Türelmetlenül nézegettem az órámat, Svarovskynak már itt kellett volna lennie. De nem jött. Rozenkranc jelent meg helyette, a csinos Jitka férje.

– Nagy itt a forgalom – gondolkodtam hangosan –, Štýrská talán át akarja venni Alice Brodová klientúráját? Nem hiszem – Helena csak egy néma pillantást vetett rám, hozzá volt szokva a monológjaimhoz.

Vártunk, és közben kissé lecsökkentettük az élelmiszerkészleteinket. Elég volt megmozdítani a fejem ahhoz, hogy Helena bájos profiljában gyönyörködhessem. Ez további pluszt jelentett Helena javára Broučekkel szemben. És ehhez még egy plusz jött hozzá: hogy Helena nem aludt el a volán mellett.

Nem bírtuk tovább a kocsiban, sétáltunk egyet az utca másik oldalán. Štýrská ablakai még mindig világosak voltak.

– Ez nem néz ki szerelmi légyottnak – állapítottam meg.

– Gondolja, hogy olyankor mindig el kell oltani a villanyt? – kérdezte Helena. – Egy olyan nő, mint ez a magáé, megengedheti magának a világosságot.

Ránéztem: – Magának még használna is a világosság, Helena. Meleg narancsszínű fényt képzelek maga köré, ez kiemelné a hajszínét és bőre csodálatos varázsát… – Helena megrántotta a kabátom ujját:

– Maga udvarol, és az az úr közben olajra lép.

Valóban. Rozenkranc távozóban volt. Alig maradt időm arra, hogy feltűnés nélkül hátranézzek. Rozenkranc nem törődött velünk, bekanyarodott a sarkon, beszállt az autójába, és elindult.

Visszamentünk Helena Simcájához, és beültünk.

– Most mi következik? – kérdezte Helena.

– Azt én is szeretném tudni. Valami változás van, a dolgok nem folynak a megszokott rendben.

– Úgy látszik, már nagyon jól ismeri ezt a rendet… egyébként szíve hölgye aludni tért. Eloltotta a villanyt.

Fölnéztem az ablakokra, valóban sötétek voltak. Szomorúan ültem Helena mellett, és gondolkoztam. Most mit csináljak? A sikertelenség az ilyen dolgokban gyakoribb, mint a siker. Nem kellett volna Helenát magammal hoznom.

– Valami baj van? Jöjjön el hozzám, iszunk valamit, és elfelejti a gondjait.

Ez nagyvonalú ajánlat volt. – Jól van, Helena, menjünk. Nincs értelme, hogy itt maradjunk.

Elfordította a slusszkulcsot, de a motor nem ugrott be mindjárt. Másodszor már nem próbálkozott. A kezére néztem; a keze testének egyik dísze volt. Minden színben láttam már ezt a kezet. Én nem festő vagyok, szokta mondani Helena, festékkeverő vagyok. Jól ismertem a kezét, nemcsak akkor láttam, amikor festéket kevert, hanem mindenféle apró női munka közben is, meg akkor is, amikor autót vezetett. Ez a tapasztalt sofőrkéz most nem mozdult. Helena mereven előre nézett, a szélvédő üvegen túlra. Štýrská jött felénk az úton, szinte egyenesen a mi autónkhoz, de közben egy-egy futó pillantást vetett minden parkoló kocsira. Helena fölé hajoltam, mintha meg akarnám csókolni. Fölemelte a kezét, és gyöngéden magához húzta a fejemet. A fikciót valósággá változtattam.

Hirtelen felbőgött egy induló autó motorja, és én fölpillantottam Helena feje fölött. Abban a pillanatban kaptam egy pofont. Pontosan ilyen pofonokat osztogat a fiainak, jutott eszembe egészen logikátlanul.

– Ezt azért kapta, hogy máskor még egy tekintettel se legyen hűtlen hozzám.

Egy kocsi húzott el mellettünk. Jirí Svarovsky világos színű Skoda MB-je Volt, és Jaroslava Štýrská ült benne, egyedül. De hiszen nekünk azt mondta, hogy rendszerint nem vezet autót. Tehát vagy hazudott, vagy ma különös oka lehet az autóvezetésre.

– Helena – szólaltam meg –, gyorsan és óvatosan utána! Semmiképpen sem szabad elvesztenünk. Most bemutathatja a sofőrtudományát.

Az utolsó mondat hatott. Helena elindult, és követte a Skodát. Nemsokára közvetlenül a nyomában voltunk. Megkezdődött az üldözés.

Semmi sem mutatott arra, hogy Štýrská tudomásul vett volna bennünket. Fogalmam se volt, hova igyekezhet. Helena egy másodpercre sem vette le a szemét a Skodáról, pontosan a nyomában haladt. Ez neki való feladat volt. Ha tovább is tétlenül kellett volna ülnie az álló autóban, tökéletesen kimerült volna.

– Furcsák a mai férfiak – szólalt meg. – Egy nő megcsókol egy ilyen mai férfit, és az, ahelyett hogy órákig remegne a hőn áhított és végre beteljesült csók utóhatásától, egy másik nő-után kezdi hajszolni a csók ajándékozóját.

– Egy mai férfi nem remeghet a hőn áhított csók utóhatásától – feleltem –, ha zúg a feje a csók után kapott pofontól. A mai férfi kénytelen vállalni a kockázatot, hogy a szerelmes csók után lerepül a feje a nyakáról.

De Helenának tulajdonképpen igaza volt. Jaroslava Štýrská megrabolt gyönyöreim folytatódásától. Csakhogy ha nem jelent volna meg, akkor gyönyöreim kezdeteiben sem lett volna részem, úgyhogy végeredményben hálás lehetek neki.

– Miért hallgat, filozófus úr? Csak nem törtem össze az állkapcsát? Igazán sajnálnám. Kicsit nehéz a kezem… Egyébként azt hiszem, hogy a kliensnője most eléggé lefoglal majd bennünket, a kocsija sebességéből ítélve kifelé igyekszik a városból.

Štýrská valóban fokozta a sebességet, és rátért a Hrádek felé vivő útra.

– Helena, most igazán nagyon óvatosnak kell lennie. A városon kívül könnyen rájöhet, hogy követjük. Tartson nagyobb távolságot; ne féljen, nem veszítjük el, azt hiszem, tudom, hová akar eljutni.

Némán bólintott. De nemsokára megszólalt:

– Borzasztóan vezet ez a nő. Úgy forgatja a volánt, mint a verklit. Ha szembejönne velem, inkább letérnék előle az árokba.

Hrádek előtt Štýrská egy mellékútra fordult rá, amely az erdőn túl a főútba torkollott. Sötétben csak az találhatta meg, aki ismerte. Szándékosan lemaradtunk egy kicsit, és lassan, óvatosan folytattuk az utat. Štýrská elég nagy előnyhöz jutott, gyorsan hajtott, autója félelmetesen ugrált a hepehupás terepen.

– No ez jól bánik azzal a Skodával – jegyezte meg Helena. – Még egy-két ilyen út, és eladhatja ócskavasnak. – Štýrská Helena rokonszenvének utolsó molekuláit is elvesztette.

Az erdő szélén megálltunk, és eloltottuk a lámpákat. Különben lehetetlen lett volna észrevétlenné tenni magunkat az elhagyatott országúton, és nekünk mindenre inkább volt szükségünk, mint arra, hogy észrevegyenek. Kiugrottam a kocsiból. Helena az út szélére állt az autóval, a fák alá. Az út domborulatai ellenére jól láttam Štýrská kocsiját… Lassított, és a falu első háza előtt megállt.

– Helena, maradjon itt, és fedezzen. Én utánamegyek. De jó lenne, ha betolatna az erdőbe. Lehet, hogy Štýrská hamarabb jön vissza, mint én, és nem szabad, hogy meglássa az autót. Ez nagyon fontos.

Készségesen és pontosan teljesítette az utasításomat. Csak a parkolólámpákat gyújtotta meg, és olyan ügyesen hajtotta végre a bonyolult manővert, hogy egy hivatásos sofőr is megirigyelhette volna.

Gyorsan leléptem, nehogy ideje legyen megunni az engedelmességet. Száz lépést tettem meg a betonúton, többet nem mertem, féltem, hogy meglátnak. Letértem a mezei útra, és továbbhaladtam az erdőcske felé, amelynek félkörében néhány kis ház állt.

Az, amelyik engem érdekelt, nagyon rossz állapotban volt, látszott rajta, hogy senki sem tartja karban. A kerítésen tátongó lyukak egyikén át kényelmesen bejutottam az udvarba. A régi, elhanyagolt főépülethez valami fészerféle tapadt, amit valamikor talán műhelynek használtak. Megnyomtam az ajtót, azonnal engedett. Gyorsan besurrantam. Megálltam és hallgatóztam. Sehol semmi hang. Meggyújtottam miniatűr zseblámpámat, amelyet mindig magammal hordok. A fészer másik falában egy masszív ajtót pillantottam meg, Tehát innen is be lehet jutni a házba. Az ajtó zárva volt. Nekifeszültem a vállammal, nem engedett, de csúnyán nyikorgott. Egy percig meg se mertem moccanni. Hallgatóztam. Semmi sem mozdult. Ez tehát rendben lett volna, de mi Agyén most? Tanácstalanul álltam a helyemen. Úgy látszik, itt vége a tudományomnak. Újra meggyújtottam a lámpámat. Régi, egyszerű zár. Ez nem jelenthet számomra problémát. Alig hallhatóan kattant. csak egyszer volt ráfordítva a kulcs. De most nagyobb nehézség előtt álltam: hogy nyissam ki az ajtót hangtalanul, ha annyira nyikorog?

Szerencsém volt. A szomszéd ház udvarán ugatni kezdett egy kutya. Hallottam, amint valaki kinyitja a kaput, és kimegy az útra. Aztán égy autó zúgott el a ház előtt. Gyorsan kinyitottam az ajtót. Egy szűk helyiségben találtam magam, ahonnan lépcsőfeljárat vezetett a padlásra. Szívesen fölmentem volna, a padlás kétségtelenül biztonságosabb rejtekhely, mint ez az előtér itt, de a szomszédos helyiségből lépteket hallottam, a kockázat túl nagy volt. A helyemen maradtam, csak épp a falnak vetettem a hátamat, és vártam, amíg a szemem jobban megszokja a sötétet.

– Nincs itt sehol semmi, fölöslegesen aggódik – a férfihang olyan közel szólalt meg, hogy összerezzentem.

– Ne csodálkozzon, biztonságban akarom érezni magam. Az utóbbi időben nem jó a közérzetem, állandóan félek.

Megismertem Jaroslava Štýrská hangját. Kissé szomorúan és izgatottan beszélt. Remélem, nincsenek odabent többen, mondtam magamban, ép bőrrel szeretnék kikerülni innen.

– Sajnos, nincs időm lényegtelen dolgokról társalogni – szólalt meg ismét a férfi. – Azért hívtam ide, hogy megegyezzünk. – Ez a hang is ismerős volt, de nem tudtam megállapítani, hogy kié. Óvatosan leültem a falépcsőre. A közfal vastagsága féltéglányi se lehetett; olyan tisztán hallottam a hangokat, mintha egy jól hangit zongorából áradtak volna.

– Itt tényleg senki sem hallhat bennünket, de hogy nyugodt legyen, becsukom az ablakot, pedig higgye el, senki sem áll vagy fekszik alatta. Megnéztem. És most – folytatta a férfihang – térjünk a tárgyra. Bizonyára megérti, hogy nem mondhatok el magának mindent, amit tudok. De biztosítom róla, hogy sokat tudok, és magának nagyon fontos, hogy hallgassak! Csakhogy a hallgatásomnak ára van. Ismétlem, nem pénz. Hogy micsoda, azt mindjárt megmondom.

Még lélegzeni is alig mertem.

16.

– Úgy kezdődött az egész – folytatta a férfi –, hogy feltűnőnek találtam azt a nagy kézitáskát, amivel Alice a szónoklat előtt megjelent. Egyébként akár hiszi, akár nem, elejétől fogva éreztem, hogy valami nincs rendben. Alice el akart kápráztatni bennünket, de főleg le akart itatni. Ismertem őt, és így tudtam, hogy valami célja van ezzel. Úgy járkált közöttünk, mint egy királynő az alattvalói között, amikor kedveskedni akar nekik. Azt hittem, meg lehet környékezni, és őt mindig érdemes megkörnyékezni. Eldöntöttem magamban, hogy megkapom. Amikor kiment a kis hallba, utánamentem és átöleltem. Még szebb volt, mint odafönt a szobában, de távolról sem olyan engedékeny. Kisiklott a kezem közül, és eltűnt. Sokáig dühös voltam. Egészen addig, amíg Klára Blochová meg nem vigasztalt.

De csak másnap világosodott meg bennem minden. Lehet, hogy Alice a mennyek országában angyallá vált. De akkor még nem volt angyal, és így nem tudott repülni. Most már érti a dolgot, ugye? És most megmondom az árat is. Én akkor Alicet akartam megkapni, másnap eszembe jutott maga. Maga a hallgatásom ára.

– Miről akar hallgatni?

– Ejnye, ejnye. Alice egész este közöttünk sétált, aztán kiment a kis hallba, és a szakadék fenekén találták meg. Ennyi nem elég?

– De ezt ők éppen olyan jól tudják, mint maga.

A szék megreccsent, amikor a férfi leült rá.

– Persze hogy tudják, csak három dolog hiányzik nekik. Egy: Alice nagy táskája. Kettő: a szárnyak, amiken Alice fölrepült az emeletre. Három: a fantázia. És én mind a hármat szállítani tudom.

Az önbizalom, jó dolog. Csakhogy jóból is megárt a sok. Ebben az emberben túltengett az önbizalom.

– Tényleg nem akar pénzt? – Štýrská, úgy látszik, megkezdte a visszavonulást.

– Nem. Gazdag ugyan nem vagyok, de magától más kell nekem. Már megmondtam, mi.

– Tőlem és most… – mondta Štýrská lassan. – És holnap? Holnap, a változatosság kedvéért, pénzt fog kérni.

– Maga nem tud megsérteni. Ez nagy privilégium; szépsége iránti hódolatom jele… Nem kérek pénzt, és nem is fogok kérni. Legalábbis a közeljövőben nem. Ez minden, amit ígérhetek.

– A hangban diadalérzet csendült.

Štýrská úgy folytatta, mintha nem hallotta volna a közbeszólást:

– Milyen hallgatásért akar engem megvásárolni? Én nem öltem meg Alicet, és nem is ölhettem meg. Az, amit maga szerint meg kellene fizetnem, az az én alibim. Mi történne, ha most elmennék a rendőrségre, és mindent elmondanék?

– Most már nem mondhat el semmit – felelte a férfi. – A rendőrség gyanút fogott, hogy Alicet meggyilkolták. Ha maga most előhozakodna a vallomásával, akkor magát gyanúsítanák. Miért nem mondott meg mindent akkor, amikor kihallgatták? Most már nem hinnének magának. Egy idő múlva Alice Brodová senkii sem fog már érdekelni, és akkor maga is megnyugodhat. De ehhez, becslésem szerint, legalább egy év kell. Addig kénytelen lesz betartani az én instrukcióimat.

– Tényleg nincs más megoldás számomra? … És ha elutasítom az ajánlatát?! – Štýrská nyilván készült valamire.

A férfi közönyösen válaszolt:

– Akkor valami jó ürüggyel színpadra állítom magát. Drámai szerepben. Biztos lehet benne, hogy a rendőrségi fiúk bekapják a csalétket.

– Hát jó – szólalt meg Štýrská olyan éles hangon, hogy gyémántot lehetett volna csiszolni vele. – Most rajtam a sor. Maga biztos volt benne, hogy egy darabig zsarolhat engem. De kissé összetévesztette a szerepeket, kedvesem. Maga ingyen is hallgatni fog. És akinek valamiért fizetnie kell, az nem én leszek, hanem maga. Megjátszottá itt a nagyfiút, és én egy ideig hallgattam szónoklatát, hogy megtudjam, mik az adui. Csakhogy maga nem nagyfiú, ezt vésse bele abba a sörtől meglágyult agyába. Maga egy nyomorúságos kis féreg. Akkor taposom el, amikor akarom. Mindig gyáva volt, oktalanul is félt. Hát én most szolgáltatok egy-két okot a félelemre. Maga tényleg meg fog vásárolni engem, de másképpen, mint ahogy képzelte. Pénzbe fog kerülni a dolog, elég sok pénzbe, és nekem gondot okoz, honnan fogja olyan gyorsan előteremteni azt a pénzt, mert nem vagyok hajlandó sokáig várni rá. Alighanem adósságba keverek majd, kedvesem. Sajnálom, de ez a helyzet. A pénzéért pontosan olyan árut kap, amit nekem kínált. Hallgatást. És semmi mást. A más alatt azokat a bizonyítékokat értem, amik a kezemben vannak. Azokra még várni fog egy ideig.

– Ne tegye magát nevetségessé… – a férfihang magabiztossága az eltelt idővel arányban csökkent –, mi a fenéért kellene fizetnem?

– Haladéktalanul ötezer koronára van szükségem, váratlan kiadásaim voltak. – Štýrská hangjában tonnányi gúny volt.

– Ne játsszon velem. Mi a nyavalyáért kellene fizetnem?

A férfi izgatott volt, és hallatszott a hangján, hogy elege van a dologból. Nekem is elegem volt. Itt ezrekkel dobálóznak, nekem pedig elzsibbadt a lábam a lépcsőn. Kíváncsi voltam, ki bírja kettejük közül tovább. Most már ki kell játszani az adukat. És az elsőt ki is játszották.

– No jó, ne bújócskázzunk tovább – felelte Štýrská. – Pontosan megmondom, milyen áruért kell fizetnie. És ez nemcsak célozgatás lesz, mint a maga áruja. Maga nagyon keveset tud; a többit csak hozzágondolja. Én ellenben tényekkel dolgozom, ki is rukkolhatok velük. Hát figyeljen ide, de jól!

Magát valamikor letartóztatták feketézés miatt, de sikerült kimásznia a bajból. Miért? Csak azért, mert Alice Brodová, aki ismerte a maga privát üzleteit, hallgatott. A barátai benne maradtak a csávában, és ma még a nevét is undorodva ejtik ki. Már régen visszajuttatták volna a börtönbe, mert most már tudják, hogyan mentek akkor lépre magának, de nincsenek bizonyítékaik. Alicenek voltak, és ezt a halála előtt megmondta magának. A bizonyítékok Alice halála után rám maradtak. Ha valakinek oka volt Alicet megölni, akkor maga volt az. Maga azt hiszi, hogy a zsaruk hülyék. Lehet, hogy igaza van, de ezt azért ki tudnák kombinálni. Alice hallgatott volna, azt tudom. De én csak gyászoló hátramaradott vagyok, Alice morális elvei engem nem köteleznek.

Tehát hogy világosan értsük egymást: ha maga beszélni kezdene, abból nekem kellemetlenségeim támadnának, de kievickélnék belőlük. Ezt maga nagyon jól tudja. Magánál más a helyzet. Én senkit se öltem meg. Magának viszont oka volt arra, hogy Alicet megölje, és erre én bizonyítékokat tudok szolgáltatni. De ha a gyilkossági ügyből sikerülne is kikecmeregnie, még mindig itt van az a régi história. A vizsgálat a bizonyítékok alapján most már eredményes lenne.

Tehát hogy befejezzük a dolgot: maga meghívott engem ide, és én ajándékot hoztam magának; a hallgatásomat, potom ötezer koronáért… legalábbis egyelőre.

A férfi nehezen, szaggatottan lélegzett, és amikor megszólalt, szaggatottan is beszélt: – Nem hiszem, hogy van még egy olyan rohadt dög a világon, mint te. Ha megfojtanálak, jót tennék az emberiséggel. Egy vasat se kapsz.

– Nem tudom, mióta tegeződünk. Még nem aludtunk együtt. A pénzt megkapom, és maga személyesen fogja elhozni. Holnapután este fél tizenegykor a lakásomra. Nem tanácsolnám, hogy ne jöjjön el, vagy valami disznósággal próbálkozzon. És ami a vágyait illeti, azokat sürgősen nyomja el. A maga kategóriájába tartozó férfiakat egyszerűen nem bírom. Válogatós vagyok.

Egy percnyi szünet, aztán megint a férfihang: – Jó, holnapután fél tizenegykor magánál. És most tűnjön el, rosszul vagyok, ha látom.

A női hang nagyon kedvesen, vidáman csengett: – Jó éjszakát! – A kapu becsapódott, aztán fölbúgott a beinduló motor.

Visszalopóztam a fészerbe, és onnan ki az éjszakába. De gyorsan visszahátráltam, és a falhoz húzódtam. Az udvaron egy férfi állt, és a távolodó autó után nézett. Aztán megfordult, és lassan visszament a házba. Az ablak fénye egy pillanatra rávetődött az arcára. Pavel Koran volt, a lányregények hőse.

Óvatosan visszaindultam az autónkhoz, a zseblámpámat nem mertem használni.

– Mit gondol, Helena, észrevette a nő a kocsit?

– Ne féljen, minden rendben van. A reflektorfény az erdő szélét sem érintette, jól figyeltem. Itt ugyanis éppen egy kis kanyar van.

Hazafelé haladtunk. Megpróbáltam elrendezni a dolgokat a fejemben, de nem sikerült. Megadtam magam. Kicsit sok volt nekem ez a mai este.

– Egyszer majd el kell mondania nekem ezt az egész esetet – szólalt meg Helena. – Nem tudok róla semmit, de látom, hogy az eddigi eredmények nem lelkesítették fel túlságosan. Maga az a típus, amelyik nagyon beleéli magát a dolgokba, aztán másra sem tud gondolni. Igaz ez talán a hivatásával is jár. Én megfestem képet, aztán nyugtom van.

Helena ezt könnyedén mondta, de én tudtam, hogy a festéssel sem olyan egyszerű a helyzet Hazavitt, és búcsúzáskor az arcát nyújtotta csókra.

17.

Frantisek Sychra, Alice Brodová hajdani férje, egy régi bérházban lakott Karlínban. Hacsak lehet, sohasem keresem föl az embereket a munkahelyükön. Az ilyesmi mindig nagyobb feltűnést kelt, mint amilyet az eset rendszerint megérdemel, és az, akit felkeresünk, hosszú ideig megbélyegzettnek érzi magát. Meg aztán a lakás az ember világlátásának az egyén lehetőségeihez mért és a-társadalmi normák által megszabott kifejeződése. Vannak kollégáim, akik egy lakásból többet olvasnak ki lakói életéről, mint egy részletes életrajzból. Megvártam, amíg Frantisek Sychra hazajön a munkából.

Amikor a harmadik emeleten megnyomtam a csengőt, örültem, hogy már megmásztam a lépcsőket, és hogy mindjárt magam mögött hagyhatom a konyhai párával telített lépcsőházat.

Ijedelmét és zavarát Sychra túlzott szívélyességgel igyekezett palástolni. Nyomban és rendkívül udvariasan beinvitált a szobába, amelynek berendezése kellemes kontrasztban állt a nyomorúságos, piszkos bérházzal, és még magán viselte Alice Brodová érzékeny kezének nyomait. Leültem egy kényelmes fotelbe, Sychra is leült, és várt.

– Szeretném látni azt a levelet, amelyben Alice Brodová meghívta önt a víkendházba – kezdtem frontális támadásként, in medias res.

– Bocsásson meg, kérem – hebegte –, nem vártam a látogatását, nem tudom, nem dobtam-e régen ki azt a levelet – és elkezdett a zsebeiben kotorászni, mintha keresné.

– Biztos vagyok benne, hogy nem dobta ki, és hogy pontosan tudja, hová tette – folytattam kérlelhetetlenül, noha őszintén sajnáltam ezt az embert. – És nemcsak ez a levele van meg, hanem egy másik is. Az, amit Jaroslava Štýrská küldött önnek, most, a napokban. Az is meghívást tartalmaz, és ott, ahová hívják, kellemetlenebbül fogja érezni magát, mint itt velem. Ebben biztos lehet.

– Honnan tudja, hogy meghívtak valahová? Az ön keze van a dologban? – kérdezte meglepő agresszivitással.

No lám. Nyújtogatja a karmait. Vádaskodik.

– Tudhatná, hogy nincs szükségünk ilyen eszközökre. Egyébként nem azért jöttem, hogy olyan dolgokról beszélgessünk, amiket mind a ketten tudunk. Azért jöttem, mert feltevésem szerint szüksége lesz a segítségünkre, különben zsarolók hatalmába kerül.

– Zsarolók? – ijedezett. – Hát létezik még ilyesmi?

– Úgy látszik, igen, különben nem lennék itt. Még ha nem is lesz nagy összegekről szó, legalábbis ami önt illeti. De az emberek különbözőek és a legkülönbözőbbek, ahogy egy barátom mondja, és vannak, akik azt tartják, hogy a kis hal is hal, avagy hogy minden korona jól jön.

– Minden korona? – Ijedelme őszinte volt, és fokozódásának görbéje egyre meredekebb lett. Ez a fejlődés nyugtalanítani kezdett, mert rendszerint depresszió a vége.

– Mit tudnak rajtam bevasalni? Kisember vagyok, nyomorúságos anyagi körülmények között élek…

Tudtam, hogy ez nem egészen igaz. Sychrát nem lehetett szegénynek és anyagi helyzetét annyira kilátástalannak nevezni, mint ahogy ő tette, és ezt ügybuzgalmával el is árulta.

– Valami pénzt mindig mindenkinél lehet találni – mondtam szándékosan bizonytalanul.

– Hát akkor próbálják meg; úgyse tudnak elérni semmit, hiszen már mindent elmondtam önöknek.

Nyilván elhatározta, hogy kapcsolatba lép velük. Most úgy tesz, mintha bizalmába akarna avatni, és meg akarna győzni, hogy valóban nincs mitől félnie. Hiába, nem marad más hátra, mint egy kicsit megbolygatni a nyugalmát.

– De talán mégis elérnek valamit – játszottam ki az utolsó lapomat. – Pénzt fognak követelni a hallgatásukért arról, amit önről Alice Brodovától hallottak. Ha nem ad nekik, átadják az értesüléseiket nekünk, persze nagyon szépen csomagolva, maslival átkötve. Csakhogy abban az elegáns csomagban bomba lesz, ami majd ön alatt robban.

Úgy láttam, ez hatott. Újra nyugtalan lett, most már csak egy kicsi hiányzott ahhoz, hogy megtudjam, amit akarok. – Még azt sem lesz módjában bizonyítani – folytattam –, hogy zsarolni próbálták. A fordított eljárás sokkal előnyösebb volna az ön szempontjából. És mi nem feledkeznénk meg arról, hogy segítséget nyújtott nekünk.

Igyekeztem jelentőségteljes szünetet tartani. Egy ideig nem szólt semmit, gondolkozott azon, amit mondtam, aztán ravaszul elmosolyodott. Rajta volt a sor, kijátszotta a lapját.

– Szívesen csatlakozom önökhöz, de egyelőre senki sem zsarol. Ez csak az ön feltevése. Biztosítom önt, hogy ha ez valóban megtörténik, azonnal jelentkezem, és a segítségüket fogom kérni.

Sychra keményebb dió volt, mint ahogy hittem. Visszaverte utolsó frontális támadásomat is. Már csak egy lehetőségem volt: oldalról megkerülni, de éreztem, hogy nem vagyok ura a helyzetnek.

– Jól van, cselekedjék belátása szerint, annál is inkább, mert ön felelős a cselekedeteiért, nem mi. Én szándékosan jöttem most, mielőtt a kellemetlenségei elkezdődnek. Ha majd elkezdődnek, újra eljövök, de akkor már jegyzőkönyvet írunk. Nem kell sokáig várnia, meglátja – fejeztem be nyilatkozatomat egy látnok hanghordozásával, és fölemelkedtem a fotelből. Zavartan nézett rám, és még akkor is láttam rajta, hogy tétovázik, amikor az ajtóhoz kísért. De hallgatott.

Az áporodott levegőjű lépcsőházat még barátságtalanabbnak éreztem, mint ide jövet. Vereségérzetet vittem magammal, és ez nagyon elkedvetlenített. Hazamenni, leengedni a rolókat, és aludni… Sokat éjszakáztam az utóbbi napokban, van mit pótolni.

Leültem egy fotelbe, és a könyveim gerincét néztem. Nem voltam álmos. Szüntelenül éreztem a számon Helena tegnapi lágy, illatos csókját, és szomorú voltam. Nem akartam beállni Helena szeretőinek sorába. Egyedül akartam lenni a porondon. Legalább egy ideig. A Sychrától elszenvedett vereség is elkeserített, annál is inkább, mert ha széthordja a hírét, az egész tervem összeomlik.

Megcsörrent a telefon. Összerázkódtam. Aztán megörültem. Hát mégis eszébe jutottam Helénának! Fölemeltem a kagylót, és bemondtam erre a célra intonált „halló”-mat.

– Meggondoltam a dolgot, doktor úr – szólalt meg egy hang, amely a világon mindenkié lehetett, csak Helenáé nem. – Ha megengedné, mindent elmondanék és megmutatnék. – Azt feleltem, hogy jöjjön el hozzám. A hangom megfakult a csalódástól.

Sychra háromnegyed óra múlva becsöngetett. Ugyanolyan figyelmesen és éppen olyan túlzott szívélyességgel fogadtam, mint ő engem. De ő jobban járt. Nem kellett egy lépcsőháznak nevezett pöcegödrön keresztülmásznia, mint nekem. És kávét is kapott. Örömmel fogadta, szemlátomást olvadozott nemeslelkűségem hevétől.

– Mindent elmondok, de segítenie kell nekem. Önön kívül nincs senkim, akiben megbízhatnék.

– De hiszen ezt elejétől kezdve felajánlottam önnek. Egyébként a segítségnyújtás nem lesz egyoldalú. Nekem is szükségem van önre.

– Nem tudom elképzelni, miben lehetek a segítségére… – kezdett megint óvatoskodni.

– Ne féljen, nem fogok olyasmit kérni, ami nehézséget okozna önnek. Egyébként még nem is biztos, hogy egyáltalán kérni fogok valamit. Egyelőre az a fontos, hogy kölcsönösen bízzunk egymásban.

– Én a szó szoros értelmében önre bízom magam, hiszen ezért jöttem el a lakásába – biztosított a bizalmáról. Nem tudtam, olyan arcot vágjak-e, mint aki megtisztelve érzi magát. Vagy olyan hülyének látszom, hogy nekem mindent be lehet adni, vagy valóban spontán bizalmat keltek az emberekben. De Sychra nem volt az az ember, aki megelégedett volna a látszattal, ezt másfél órával ezelőtt nagyon meggyőzően bizonyította. No mindegy, meglátom, mit óhajt velem közölni, és hihető lesz-e, amit közöl. – Amint tudja, az Alicevel kötött házasságom felbomlott. De hogy miért, azt még nem tudja. A válási iratokban nem az igazi ok szerepel. Röviddel az esküvő után abbamaradt a házaséletünk. Mármint szexuális értelemben. Aztán egyszer Alice váratlanul hazajött valahonnan, és nálam találta a szomszédék Andéláját, aki akkor hatéves volt. Most már több mint tizenegy, és majdnem kész nő. Alice borzasztó jelenetet rendezett. Sikoltozni kezdett, és azt állította, hogy amikor belépett a szobába, én éppen Andélát tapogattam. Aztán nekem rontott, és fölpofozott. Andéla megszökött, és azóta se jött be többé a lakásba! Alice attól kezdve szentül hitte, hogy azért nem élek vele házaséletet, mert nekem csak kislányok kellenek… Nem tudom, érti-e doktor úr, mit gondolok. Ez nem igaz, de Alicet lehetetlen volt meggyőzni. Én sejtettem, hogy egy másik férfi van a dologban, és mert én is sok mindent megéltem már életemben, nem ítéltem el érte. Ha Alice nem vette volna biztosra, hogy Rozenkranc elveszi, nem is váltunk volna el. És éppen ez az, amit Alice sohasem akart előttem elismerni, még akkor sem, amikor Rozenkranc elvált ugyan a feleségétől, de nem őt vette el, hanem mást. Amikor láttam, hogy nem bírok Alicevel, aki odáig ment, hogy feljelentéssel fenyegetőzött liliom-tiprás kísérlete miatt, beleegyeztem a válásba.

A látszat tehát az volt, hogy békésen váltunk el. Én ezek után az események után sem szűntem meg Alicet tisztelni, és hálás voltam a sorsnak, hogy legalább egy kis ideig vele élhettem.

A barátja maradtam, és nagyon sajnáltam, amikor Rozenkranccal kapcsolatos tervei nem valósultak meg. De visszamenni már nem akartam hozzá, és ezt ő se akarta.

Így aztán nagyon meglepődtem, amikor meghívott. – A zsebébe nyúlt, kihúzta a levelet, és felém nyújtotta. Átvettem, és hanyag mozdulattal, mintha már mindent tudnék, zsebre tettem. – Remélem, hogy nemsokára visszakapom –  jegyezte meg Sychra, aztán folytatta: – Fönt a szobában Alice megkérdezte tőlem, gyógykezeltetem-e magam. Aztán még a szónoklatában is megemlékezett rólam. Azt mondta, olyan férfihoz ment feleségül, aki semmire sem volt jó. Kellettek neki lányok, de a tíz éven aluliak. Ennyit mondott. Csakhogy én sohasem álltam bíróság előtt ilyesmiért, és aki ilyeneket állít, azt beperelhetném rágalmazásért. Egy évvel ezelőtt a munkahelyemen is pusmogtak valami ilyet rólam, de az olyan rágalmazás ellen, amit nem mondanak az ember szemébe, nem lehet védekezni, hiába tud róla mindenki. Csak azt láttam, hogy az emberek barátságtalanok hozzám, ami nagyon kellemetlen dolog, és mindenféle nehézségek származnak belőle. Ezért jöttem el önhöz. Nem akarom, hogy ez megismétlődjék. Nem a pénzről van szó, belőlem nem tudnak sokat kipréselni, hanem arról, hogy végre nyugtom legyen. Egyszer és mindenkorra meg akarok szabadulni ettől a rágalomtól. Lehetetlen állapot, hogy valakit ilyesmivel vádoljanak, csak azért, mert szereti a gyerekeket.

Elképzeltem, hogy milyen módon szereti a gyerekeket, és majdnem rosszul lettem. Pedofil deviáció, hallottam képzeletben a pszichiáter hangját, amint a fülembe suttogja a diagnózist. Tényleg gyógyíttatnia kellene magát, gondoltam, bár nem tudtam, hogy ezt hogy lehet gyógyítani, talán erősen nyugtató pszichofarmakumokkal. A fene egye meg, már megint elkalandoznak a gondolataim, a gyógykezeltetés nem az én gondom, nekem erre az emberre más miatt van szükségem. Együttérzést kifejező, kedves, csaknem baráti hangot ütöttem meg:

– Nem lesz semmi baj. Mikorra hívták Štýrskáék?

– Három nap múlva, pénteken kell odamennem.

– Írja meg Štýrskának még ma, hogy nagyon szívesen elmegy, de mivel pénteken egy barátjához készül vidékre, és az útja Hrádeken vezet keresztül, nem találkozhatnának-e Štýrska nyaralójában.

Sychra zavarba jött. – Én pénteken nem készülök sehová se – mondta. – Prágában akarok maradni.

Nem tudtam mire vélni ezt a választ. Ez az ember vagy olyan naiv, hogy veszedelmes is lehet, vagy abszolút megbízható. Megpróbáltam a második alternatívára tenni. Nincs senki más, akit céljaimra felhasználhatnék, tehát nincs választási lehetőségem. Papírt és tollat adtam a kezébe, és lediktáltam a Štýrskának szóló levelet. A választ írásban vagy telefonon kértem.

– Írást ne is várjon tőle. Mihelyt telefonál, azonnal értesítsen. Ez nagyon fontos. Megértette?

Azt állította, hogy megértette.

– Ez minden, amit öntől kérek. Viselkedjen úgy, mint egy bárányka. Ha pénzt akar majd öntől, tegyen ígéretet akkor is, ha esetleg nem állna rendelkezésére annyi, amennyit követelni fog. Valamit majd csinálunk. És ne okozzon magának gondokat.

Udvariasan elbúcsúzott.

Alighogy az ajtó becsukódott mögötte, kihúztam a zsebemből a levelet.

Kedves Frantisek,

örülnék, ha megint láthatnálak. Tudod, hogy van az. A régi emlékek… A találkozás színhelyéül Hrádeket választottam, a Sázava partján, időpontjául szombatot, e hó 28-át. A nyaralót, ahol este 7-kor várni foglak, könnyen megtalálod. A harmadik Ház az út felől, csaknem elszigetelten áll egy meredek szikla tetején. A többitől abban is különbözik, hogy téglából épült, és vakolt falai vannak.

Tudom, hogy nem szeretsz kimozdulni a városból, de ezen legföljebb azzal az ígérettel tudok segíteni, hogy a nyaralóban kitűnő pihenési lehetőséget biztosítok számodra. Intézd úgy, hogy eljöhess. Nekem ez nagyon fontos. Remélem, nem akarod, hogy elhíreszteljem, mi volt a válásunk igazi oka. Beszélgetni szeretnék veled a régi szép időkről, semmi mást nem akarok, nem kell félned.

Örülök a viszontlátásnak

A Te Aliced

Hát ez az oka annak, hogy senki se akarta nekünk megmutatni a meghívólevelét, A levelekben mindenki megkapta a maga célzását. Egy kedves kis levél, szigorú figyelmeztetéssel. Hát ezért jöttek el kivétel nélkül mindnyájan, és akinek van felesége, az elhozta magával. Védőpajzsnak. Alice éppen ezt akarta elérni. Pokollá akarta változtatni a házaséletüket. Az asszonyok még évek múlva is emlegetni fogják, amit Alice-től hallottak, az ilyen fegyver mindig jól jön. És a férfiak nem is sejtették, hogy Alice a feleségük kezébe nyomja ezt a fegyvert. Így aztán tényleg nem felejtik el Alicet. A feleségük majd gondoskodik róla, hogy ne felejtsék el.

Egy légy sétált a rekamié mellett álló szekrényen. Hozzávágtam egy szótárt. Illetve a szekrényhez vágtam hozzá, a légy idejében elrepült. Föl-alá járkáltam a szobában, aztán megint belevetettem magam egy fotelbe. A lábamat a könyvállvány alulról számított negyedik polcára helyeztem.

Megint megszólalt a telefon, hátrafordultam/ a fotelben. Megpróbálva becsapni a sorsot, speciális intonáció nélkül mondtam be a „halló”-t. Úgy tettem, mintha semmi se érdekelne, ennek talán a sors is bedől. Nem dőlt be. Kamarýt hívott.

– Brouček fekszik. Influenzás. Maga biztos azt hitte, hogy csak lógni akar egy kicsit. Pedig már akkor is feküdnie kellett volna, amikor magával kocsikázott. Mást küldtem ki helyette. Elláttam fényképekkel, és már nálam is van az első jelentés. A soron következő látogató Sirŭček volt. Štýrská módszeresen és sikeresen dolgozik. Meddig akarja ezt tűrni?

– Nem tudom – mondtam rezignáltan a telefonba. – Egyikünknek majd csak elmegy a kedve a játéktól. Kíváncsi vagyok, nekem-e vagy neki.

Úgy látszik, észrevette a hangomon, hogy szomorú vagyok, mert megkérdezte: – Mit csinál?

– Szótárakat vagdosok a legyekhez. Ezenkívül semmit. Nem gondolkozom, mert nincs értelme, nem olvasok, mert nincs mit, és mert nem érdekel semmi.

– Talán maga is beteg? – Kamarýt figyelmes is tudott lenni, ha akart. – Helena is az ágyat őrzi. Katerina meglátogatta délután, Helena azt mondta neki, hogy megfázott. Meg hogy magával elég egyszer elmenni valahová, hogy az ember lábtól fölfázzon.

– Helena nem velem fázott meg – védekeztem elszántan –, és én nem vagyok beteg. És nem fáztam föl lábtól.

– Maga máma csupa nem – nevetett Kamarýt –, és az ilyen nemeket is jó kifeküdni néha.

Megint egyedül maradtam. Elkezdtem a címereket számolni a függönyön. Hogy miért éppen címerekkel díszített függönyt vettem, azt nem tudom, de legalább volt mit számolni. Természetellenes csend vett körül. Címerből sok volt, és én mindig elvétettem a számolást. Abbahagytam, és elkezdtem gondolkozni, hol volna egy kényelmes hely a lábam számára. Éppen elálmosodtam, amikor megint csengett a telefon. Micsoda forgalom van ma itt. Fölvettem a kagylót, és jelentkeztem: – Itt egy roskatag nyugdíjas beszél, aki aludni szeretne, hagyják békén. – És kinyújtottam a kezem, hogy visszategyem a kagylót.

– Jó estét – hallatszott egy nagyon ismerős hang egy centiméterre a telefon villájától. Gyorsan visszahúztam a kagylót a fülemhez.

– Jó estét, Helena – úgy éreztem, mintha zavarban lennék.

– A nagyapja van magánál? – kérdezte. Nem kellett volna ennyire szemtelennek lennie.

– Pedig meg akartam hívni beteglátogatásra. A bájaim ugyan nem tengenek túl, tudja, hogy van az, amikor egy nő náthás, de ez talán nem fogja zavarni. Csakhogy azt hallottam, hogy maga is beteg. Akkor persze ne jöjjön. Láza is van?

Kijelentettem, hogy fenét van, aztán elindultam.

Gondoskodtam a teájáról, az aszpirinjéről és a szórakoztatásáról, egyedül voltam vele, és jól éreztem magam. Helena önmagát meghazudtolva ellenkezés nélkül, sőt hálásan fogadta a gondoskodásomat.

Aznap megint nem aludtam otthon, de nem rostokoltam Štýrská lakása előtt sem. Ha valaki megkérdezné, azt mondanám, hogy egy nyugágyon aludtam a szomszéd szobában, és eszembe se jutott, hogy egy olyan bájos nőt, mint amilyen Helena, holmi udvarlással vagy ennél is rosszabbal zavarni lehetne.. Az igazat mondanám, de senki se hinné el.

Egyben azonban biztos vagyok: Helena elhinné.

18.

Pavel Koran lakásának ajtaja előtt álltam, és megnyomtam a csengőt. Már-már azt hittem, nincs szerencsém, mert a csengetésre senki sem reagált. Úgy látszik, a szép Svatava nincs itthon. Koran nem is lehetett itthon, mert a városon kívül tartózkodott, ezt tudtam. Éppen megfordultam, hogy elmenjek, mikor valami zörejt hallottam a lakásból. Visszafordultam, és vártam, mi lesz. Végre kinyílt az ajtó. Svatava Koranová pongyolában volt, és felkiáltott meglepetésében. Az ajtóban állva közölte velem, hogy a férje szolgálati úton van. Semmi jel sem mutatta, hogy be akar hívni a lakásba. Kijelentettem, hogy az ügyet, ami miatt jöttem, vele is éppen úgy el tudom intézni, mint a férjével. Gyorsan legyőzte a zavarát. Bocsássák meg, nem készült a látogatásomra, de azért nagyon szívesen fogad. Mielőtt időm lett volna válaszolni, már bent is voltam a szobában. Svatava vigyázott, hogy az előszobában ne tudjak körülnézni. Odabent leültetett egy fotelbe, azonnal kávét hozott, aztán magamra hagyott azzal, hogy egy kicsit rendbe kell hoznia magát.

Megeresztette a vizet a fürdőszobában, a zuhogás minden más hangot elnyomott. De nem bántam, Svatava nemcsak a saját érdekeit szolgálta azzal, hogy egyedül hagyott, hanem az enyéimet is. Nem telt el három perc, és már a zsebemben volt a meghívólevél. Csak ki kellett venni a szekrény vitrin-részéből. Szinte biztosra mentem, amikor odanyúltam. Nem éreztem lelkifurdalást, utóvégre Koran csak hálás lehet, hogy a levelet elviszem.

Svatava visszajött. Semmiféle változást nem láttam a külsején, de az ő kora és külső adottságai mellett nem volt szükség rá, hogy rendbe hozza magát, és én nem is bántam, hogy nem tette, mert így legalább újból gyönyörködhettem a félig nyitott pongyolából kilátszó szép, kemény combjaiban.

– Megtalálták már Alice Brodová gyilkosát? – kérdezte, és én nem tudtam, örüljek-e, hogy ő is gyilkosság áldozatának tartja Alice Brodovát. A Svatavával való szövetséget nem éreztem túl csábítónak.

– Gondolja, hogy gyilkosság történt? – kérdeztem udvariasan.

– Ha öngyilkosság történt volna, akkor maga most nem lenne itt – válaszolta nagyon logikusan.

– Olvasta Alice Brodová levelét, vagy tudja, hova tette a férje? – kísértettem meg a sorsot.

– A férjem megmutatta, amikor visszajöttünk a nyaralóból. A vitrinbe tettem. – Fölállt, hogy megkeresse a levelet. – Furcsa, de nincs itt… Úgy látszik, Pavel megint eltette. Ne haragudjon, nem akarok a férjem dolgai között kutatni, mihelyt hazajön, elküldöm önnek. De ha azt hiszi, hogy engem bánt, amit a víkendházban hallottam, akkor téved. Én nem haragszom a férjemre, és nem fogok olyat híresztelni róla, ami nem igaz. – Ez határozottan és kicsit teátrálisan hangzott, mintha előre betanulta volna.

– A férje panaszkodott valamire? – Nem tudtam leplezni az iróniát a hangomban; arra a beszélgetésre gondoltam, ami Koran és Štýrská között a fülem hallatára lefolyt.

– Csak annyit mondott, hogy kellemetlenségei vannak, mert valaki informálta önöket arról, amit Alice Brodová akkor este őróla mondott. Szerintem, ha csak a fele is igaz lenne annak, amit az a nő ott előadott, akkor már senki se volna szabadlábon a férfivendégei közül. Én egy szót se hiszek belőle, hazugság az egész, egy részeg társaságban mindenfélét összefecsegnek az emberek, és mi alaposan be voltunk rúgva, Alice Brodovát is beleszámítva. Alice bosszút akart állni a férfiakon, azért hívott meg bennünket, feleségeket is. Én tudom, mire képes ilyenkor egy nő, pláne ha az izomzata már lazulni kezd, és dühös, hogy minden szeretője megszökött mellőle, pedig ő a saját tulajdonának tartotta őket. És egyáltalán, utánanézett már valaki, hogy volt-e legalább egy szemernyi igazság a rágalmaiban, vagy csak kitalálta az egészet, hogy bajt hozzon a férfiakra?

– Senki se akar régi históriákban turkálni – feleltem –, különösen az olyanokban, amiket így vagy úgy lezártak már. De egyet értsen meg. Minekünk meg kell állapítanunk, hogy Brodová öngyilkos lett-e, vagy megölték. Minden egyéb csak motívumként, indítóokként jön számításba – próbáltam megnyugtatni.

– Értem. És miben lehetek segítségére?

– Megmondom. Ön nagy figyelmet szentelt Alice Brodová öltözetének. Ezt öntől magától tudjuk. Legyen szíves megmondani, látta-e a haján az ezüsthálót akkor is, amikor fentről lejött önök közé, az után, amit mindannyian beszédnek vagy szónoklatnak mondanak.

– Igen, egész biztos, hogy láttam.

– Köszönöm. És arra vissza tudna-e emlékezni, hogy volt-e valami a kezében?

– Valami ridikülféle volt a kezében, jó nagy, inkább táska volt, mint ridikül. Amint tudja, csak néhány gyertya égett, és így nem tudtam mindent pontosan megfigyelni, de azt hiszem, hogy amikor belekezdett a szónoklatába, a táskát maga mellé tette, a földre.

– A kis hallba is magával vitte?

– Látja, ezt nem tudom. Akkor már sok alkohol volt bennem, meg volt, ami jobban érdekelt. – Pontosan, egyértelműen válaszolt, igazán meg lehettem elégedve. Fontos tényeket erősített meg, és a beszélgetés másik nagy előnye az volt, hogy anélkül hogy észrevette volna, üzenetet küldtem általa a férjének. Legalábbis reméltem, hogy reprodukálni fogja neki a beszélgetésünket. Jaroslava Štýrská idegei kicsit föl fognak borzolódni.

Svatava Koranová megértette, hogy részemről vége a beszélgetésnek. Ismét elemében érezte magát, és felvonultatta előttem kissé egyszerű, de nagyon attraktív bájainak egész skáláját. Helena miatt nem tudtam a skálát kellőképpen értékelni. Elbúcsúztam, és távoztam.

Karel Rozenkranc lakása előtt nem kellett sokáig várnom. Amint becsengettem, Jitka nyitott ajtót. A férje nincs itthon, nem, nem tudja, mikor jön haza. Ebben az esetben nem szándékosan jöttem a férj távollétében, tehát elhatároztam, hogy megvárom.

Jitka leült mellém, és cigarettára gyújtott. A beszélgetést azzal kezdtem, hogy egy ilyen feleség, mint ő, bizonyára áldás egy olyan ember számára, akinek kevés gyakorlati érzéke van, mint az ő férjének. Úgy látszik, nem jól kezdtem, mert a beszélgetés nem a tervbe vett irányba terelődött. Jitka igyekezett meggyőzni arról, hogy az ő Karelje nem olyan járatlan az életben, mint amilyennek látszik, és hogy társasági viselkedése nincs összhangban otthoni magatartásával. Ebből láttam, hogy vagy nézeteltérésre került sor közöttük, vagy Jitka ezzel akarja menteni a nyaralóban folytatott kisded játékait. De akár ez, akár az volt az ok, a házaspár privát problémái nem érdekeltek, ezért megpróbáltam más tárgyra térni.

Jitka nem tudta megmondani, mikor jön meg a férje, és ez a kérdés teljesen hidegen hagyta, a férje nyilván gyakran van távol. Én viszont kezdtem türelmetlen lenni. Szóba hoztam Alice Brodovát, és Jitka készségesen reagált. Határozottan emlékezett rá, hogy Alice vacsora közben bezárta a nyaraló ajtaját, és a kulcsot a fogasra akasztotta a kis hallban. Amikor ő reggel ki akart menni a házból, a kulcsot pontosan ott találta, ahova Alice akasztotta. Amikor kinyitotta az ajtót, mi már ott álltunk előtte.

Arra is emlékezett, hogy az ezüstháló Alice haján volt, amikor a beszédét mondta, és akkor is, amikor újra megjelent közöttük.

Alice levelét keresés nélkül megtalálta, és azzal a kárörvendő megjegyzéssel adta a kezembe, hogy a férje bizonyára dühöngene, mert megtiltotta neki, hogy bárkinek is megmutassa. Most már biztosan tudtam, hogy komoly konfliktus tört ki közöttük, tehát Rozenkrancra hiába várok. Jitka egyik cigarettáról a másikra gyújtott.

– Arra nem emlékszik, volt-e Alice kezében valami feltűnő tárgy, amikor az úgynevezett beszédét mondta?

– Ridikül volt a kezében, és azon nem volt semmi feltűnő, hacsak az nem, hogy kicsit nagy volt. Hogy Alice azután mit csinált, vagy hol volt, azt igazán nem tudom. Most már mindegy nekem, hát megmondhatom, hogy doktor Bloch-hal voltam együtt, és ő teljesen lefoglalt. Ezt azért mondom meg ilyen nyíltan, mert már biztos rájött, hogy köztem és Karel között enyhén szólva nincs minden rendben. Elegem van a piperkőc életmódjából. Az utóbbi időben valósággal szórni kezdte a pénzt. Azelőtt is sokat költött magára, az öltözködésére meg a pomádéira, de amit most csinál, az elviselhetetlen, összevesztünk, és ő elment hazulról. Nem tudom, mi a szándéka, de ha visszajön és könyörögni fog, mint már annyiszor, akkor se biztos, hogy visszafogadom. – Nem akartam beleavatkozni Jitka családi ügyeibe, pedig tudtam, hova teszi a pénzét Rozenkranc.

Jó barátokként búcsúztunk el egymástól.

– Furcsa ember maga – mondta az ajtóban. – Olyan borzasztó foglalkozása van, és mégis olyan finomnak látszik. Az a bizonyos szolid, majdnem elegáns típus… és ezek az enyhén, őszülő halántékok… tudja, hogy ezt mennyire szeretik az érettebb nők?… No de ne higgye, hogy fölkínálkozom magának… azért ennyire beképzelt ne legyen…

Visszahátrált az előszobába, és amikor én is visszamentem utána, becsukta az ajtót, mintha még valamit akarna mondani. Közelebb lépett hozzám, alkoholillat ütötte meg az orromat. Jitka bizonyára a váratlan szabadságot ünnepelte, amelyet – anélkül, hogy tudta volna – Jaroslava Štýrská anyagi igényeinek köszönhetett, csakhogy az igények mértékének elviseléséhez hitvestársi érzelmei nem voltak elég teherbíróak.

Még közelebb hajolt hozzám: – Bloch semmit se mondott magának?

– Nem – feleltem –hallgatott, mint a hal… vagy mint egy gentleman, ha ez így magának jobban tetszik.

– Úgyhogy tulajdonképpen én fecsegtem ki a dolgot, de figyelmeztetem, hogy letagadom, már csak miatta is. Őt ez teljesen tönkretehetné.

– Nem lesz szükség rá, hogy letagadja, tőlem senki se fogja megtudni.

Csak most vettem észre, hogy elég bizonytalanul áll a lábán. Megfogtam a karját, és visszavezettem a szobába, egészen a heverőig. Csillogni kezdett a szeme, így inkább gyorsan elbúcsúztam.

A Bloch-házaspár éppen vacsorázott. Türelmesen vártam, amíg a doktor úr befejezi az étkezést. Ez, úgy látszik, lényeges szerepet játszik az életében, mert egy olyanfajta vendégtől sem zavartatta magát, mint amilyen én voltam.

Amikor végre bejött a szobába, ahol várakoztam, nyugodtan és tárgyilagosan megkérdezte:

– Még mindig Alice Brodovával bajlódnak?

– Hát mi már csak ilyenek vagyunk, bajlódunk néha olyan dolgokkal is, amik látszólag nem függnek össze az esettel.

A szomszéd szobából edénycsörgés hallatszott, Klára Blochová, úgy látszik, siet az asztal leszedésével. Nemsokára be is jött hozzánk.

– Például, tisztán kíváncsiságból és együttérzésből, tudni szeretném, mennyit fizetett Jaroslava Štýrskának – folytattam.

Megrezzent. – Azt hittem, önt Brodová érdekli.

– Amint látja, sok minden érdekel. Egyébként nagyon jól tudja, hogy az ön tárgyalása Štýrskával szorosan összefügg Alice Brodovával. Hajlandó felelni a kérdésemre?

– Nem tagadom, hogy felkerestem Štýrskát, de csak azért, mert nem jól érezte magát, és nem akart más orvoshoz fordulni.

– Ön már azelőtt is ismerte Štýrskát? Ezt nem említette nekünk, és azt se, hogy a nyaraló az övé, és nem Brodováé.

– Nem jártam abba a nyaralóba, és így nem kell tudnom, kié – tartott ki makacsul az álláspontja mellett. – Klára kérlek, hagyj magunkra, ez a dolog csak engem érint.

Klára rám pillantott, mintha kérdezné, hogy én is így kívánom-e. Hallgattam, nem voltam hajlandó Bloch dolgát megkönnyíteni. Klára alighanem tisztában volt ezzel, de vállat vont, és fölállt: – Ahogy akarod. Remélem, nem lesz szükségük rám. – A másik mondat nekem szólt.

– Én is remélem – feleltem –, de ha mégis, akkor majd megkérem, hogy jöjjön vissza.

– Biztos, hogy nem lesz szükség rád – avatkozott be a beszélgetésbe Bloch elég udvariatlanul. Klárának megvillant a szeme, de elment. Úgy tettem, mintha ezt a közjátékot nem vettem volna észre.

– Szeretném megkapni öntől azt a levelet, amelyben Alice Brodová a nyaralóba hívta – folytattam nyugodtan a beszélgetést.

– Azt nem kaphatja meg – mondta továbbra is makacsul.

– Bizonyára eszébe jutott már, hogy az a levél érdekelni fog bennünket. Talán jobb lesz, ha ideadja, mint hogy isten tudja, mit gondoljunk a tartalmáról.

Mereven nézte az asztalt. – Gondoljanak, amit akarnak. A levelet nem adhatom oda, mert mihelyt elolvastam, megsemmisítettem.

– Rendben van, tudomásul veszem. De ez nem válik javára, mert a levél révén ismerkedett meg Štýrskával, akit azelőtt egyáltalán nem ismert, és a levél szolgáltatta a kiindulópontot az ön Štýrskánál tett látogatásához is. Egyébként ez a látogatás nem lehetett olcsó dolog, és semmi köze sem volt semmiféle terápiához. Mindezt fölöslegesen tagadja, de én nem tudom önt őszinteségre kényszeríteni. Még egy dolgot szeretnék tudni: amikor utoljára látta Brodovát, volt valami a kezében?

Látszott rajta, hogy szívesen fogadja ezt a fordulatot.

– Valamikor éjfél után láttam utoljára, de lehet, hogy már hajnal volt, akkor már nem figyeltem az idő múlását. A kis hallba ment. Egy nagy kézitáska volt a kezében, nem tudom, van-e ennek valami jelentősége az önök szempontjából. Megtudták már, hogy került cián abba a pohárba?

De mielőtt válaszolhattam volna, hirtelen kirobbant: – Igazán csodálkozom, hogy ilyen cirkuszt csinálnak e körül az eset körül. Elég ön-gyilkosságot láttam már, és biztosítom önt, hogy ez világos eset. Akárhogy igyekeznek, akármit is akarnak bebizonyítani: közülünk senki sem ölhette meg, vagy pedig mindannyian együtt öltük meg. Erőnek erejével indítékot keresnek mindannyiunknál. Hát ha tudni akarja, mindegyikünknek volt indítéka, és egyikünknek se volt. Ahogy vesszük. Csakhogy mindegyikünknek van alibije is.

– Semmi okunk sincs rá, hogy olyasmit találjunk ki, ami nincs. De akárhogy is gondolta, egy dologban igaza van: mindegyiküknek része volt Alice halálában. Mindannyian felelősséggel tartoznak.

– Pontosan úgy beszél, mint ő akkor éjszaka. Én ugyanilyen joggal és ugyanilyen megalapozottan azt állíthatnám, hogy ő tartozott felelősséggel nekünk. De fölöslegesen tépelődik emiatt. Nem érdemes. Nincs olyan ember, aki miatt érdemes volna tépelődni.

– Ez is filozófia, de nagyon cinikus filozófia… Hagyjuk. Ha nincs kifogása ellene, akkor néhány kérdést szeretnék feltenni a feleségének. A nőknek jobb a megfigyelőképességük.

– Egyébként, puszta információképpen közlöm, hogy Jitka Rozenkrancová részletesen leírta nekem az egész estét, összeveszett a férjével, és egy kicsit beszédesebb volt, mint máskor. Olyan dolgokra is visszaemlékezett, amik az első alkalommal nem jutottak eszébe.

– Még mondja azt, hogy üdvözletét küldi, és akkor kész a kocsi. Talán fenyegetni akar Klára előtt? Nem volna értelme. Nem hinne önnek, illetve úgy tenne, mintha nem hinne. Nem először fordul elő ilyesmi. Belőlem egyébként semmit se tud már kisajtolni. Amit tudtam, azt elmondtam.

Behívta Klárát. Az asszony mindjárt bejött, illedelmesen leült, és nem kevésbé illedelmesen közölte, hogy nem látott semmi egyebet, mint amiről már beszámolt nekünk. Nagyon tartózkodó volt, nyilván a férje jelenléte miatt. Még ha tudott volna valamit, akkor se mondta volna meg, félt, hogy árt vele a férjének. Doktor Bloch, úgy látszik, szuverén ura volt a házának és a feleségének.

Még Sirŭčekkel is beszélni szerettem volna, de senkit se találtam náluk otthon. Hazamentem átöltözni, és felkészültem éjjeli őrjáratomra Štýrská lakása előtt. Alighogy beléptem, megszólalt a telefon. Sychra hívott. Štýrská hallani se akar róla, hogy a nyaralóban találkozzanak. És a találkozás különben sem aktuális már. Jó néhányszor elismételte, hogy csak baráti beszélgetésről lett volna szó. Ami pedig Sychra javaslatát illeti, egyáltalán nem érti. Hiszen neki, mármint Sychrának, tudnia kell, hogy a nyaralóba addig nem mehet ki, amíg nem kap engedélyt rá a rendőrségtől. És nincs is kulcsa, amivel bejuthatnak.

Nyomban rájöttem, hogy kardinális hibát követtem el, Štýrská gyanút fogott. Most majd a többiek is figyelmeztetni fogják, és ő rájön, hogy figyeljük. Már csak egy dologban reménykedtem: hogy megijed, és a változatosság kedvéért most ő követ el hibát.

19.

Megnéztem az órámat, néhány perc múlva fél tizenegy. Koran minden percben megérkezhet.

Az első jelentés: – Koran az utca másik oldalán közeledik, figyelmesen benéz minden parkoló autóba, és sokszor hátrafordul. – Imponálóan pontos ember. És alkalmasint minket keres. Ez az általam elkövetett hiba első fanyar gyümölcse. De nem sok reménye volt arra, hogy megtaláljon. Két háztömbbel arrább ültünk egy riadókocsiban, rádióadóval felszerelt embereink az utcán sétáltak.

Dühös voltam magamra. Sychrával kapcsolatos felsülésem annál is inkább bosszantott, mert nem tudtam, hogyan pótoljam a veszteséget. Kamarýt savanyú pofát fog vágni, sajnos jogosan. Ott ült velem a kocsiban, két fiatal rendőrrel együtt, akik azzal űzték el unalmukat, hogy az arra járó lányokat figyelték, és megfellebbezhetetlen szaktekintéllyel elemezték kvalitásaikat.

Kamarýt elnézően és nagy érdeklődéssel hallgatta őket. Aztán egyszerre csak felém fordult.

– Mi van magával? – Nyilván észrevette, hogy nem vagyok jó hangulatban.

– Csak az, hogy megint elrontottam valamit, és nem tudom, hogy tegyem jóvá. Pedig hajlandó volnék, mondjuk, mohamedán hitre térni, ha ezzel segíthetnék magamon.

– Ahogy magát ismerem, a többnejűség miatt tenné, de ne ringassa magát hiú reményekben. Az én Katerinám véleménye szerint Helena szemet vetett magára, és Katerina szakértő ezekben a dolgokban. Legyen fatalista, és vállalja nyugodtan a sorsát. El van veszve. Mert ezekben a dolgokban viszont Helena szakértő.

– Jó, fatalista, leszek abban is, amiről be akarok számolni magának. Lehet, hogy akkor minden jóra fordul.

Kamarýtnak nem volt ideje megkérdezni, miről van szó, mert beérkezett a második jelentés:

– Štýrská lakásához még két férfi közeledik, mindegyik: más irányból. A fényképek szerint az egyik Augustin Karásek, a másik Frantisek Sychra.

– Engedjék őket tovább, figyeljék őket, és jelentsék az eredményt. – Kamarýtnak egy arcizma se rándult. – Értettem, vége – hangzott á válasz, és a szívem a torkomban dobogott. Mindent vártam, csak ezt nem. Mi a csodát akar itt Sychra? Hát Štýrská mégis hajlandó volt vele találkozni, és ő hazudott nekem a telefonba? Vagy saját szakállára próbálkozik valamivel? Csak nem akarja óvni tőlem Štýrskát? El kellene mondanom Kamarýtnak a Sychrával kapcsolatos históriát, és menteni, ami menthető, ha egyáltalán menthető még valami.

A jelentések alapján elénk táruló helyzet Kamarýtnak sem tetszett. – Nincs valami elképzelése a dologról? Štýrská értekezletre hívta volna meg Brodová volt szeretőit?

– Karásek várható volt – feleltem –, bár az lenne a logikus, ha csak Koran távozása után érkezne. De Sychra határozottan gondot okoz nekem. Istenem, istenem, minek caplat oda? – sóhajtottam kétségbeesetten, – mire Kamarýt fölkapta a fejét.

Megint a mikrofon mentett meg: – Sychra átment az utca másik oldalára, bement egy kapu alá, és onnan figyeli Štýrská lakását. Karásek bement a házba. Várom a további utasítást.

– Maradjon a helyén. Vége.

A kocsiban ismét csend lett. Kamarýt gondolkozott egy ideig, aztán megint érintkezésbe lépett megfigyelőinkkel: – Figyeljék tovább Štýrská lakását, és tartsák szemmel Sychrát. Ha valami konfliktus támadna, azonnal jelentsék.

A mi kocsinkban beindították a motort, aztán lassan közelebb húzódtunk ahhoz az utcához, ahol Štýrská lakott. Újabb jelentés: – Koran Štýrskával kijött a házból. Karon fogva mennek a Ruzová utca felé. Koran ott parkol. Sychra a rejtekhelyén maradt. Karásek nem jött ki Štýrská lakásából, és az ablakok világosak.

Egyik meglepetés, a másik után. Belekábult a fejem.

– Maradjon a helyén, és folytassa a megfigyelést – hallottam fél füllel Kamarýt hangját.

– Őrnagy – szólaltam meg hirtelen –, én kiszállok, és körülnézek egy kicsit. Elég sötét van, remélem, nem látnak meg. Az az ötletem támadt, hogy ezt a műsort nekünk rendezik, hogy elködösítsék valódi terveiket. – Kamarýt bólintott, de én akkorra már kiugrottam a kocsiból.

Legfőbb ideje volt. Štýrská a Ruzová utca felé igyekezett Korannal. Gyöngéden egymáshoz hajtották a fejüket. Amikor Koran kocsijához értek, átölelték egymást, és csókolóztak. Nem akartam hinni a szememnek. Aztán Koran gyorsan kinyitotta az autó ajtaját, a kulcsot már a kezében tarthatta, és ugyanolyan gyorsan bekapcsolta a motort. Štýrská megfordult, és visszaindult a lakása felé. Lassan haladt, mintha minden lépés nehezére esett volna. Lehet, hogy csak képzelődöm, mondtam magamban. Amikor egy lámpa alá ért, megláttam az arcát. Patakokban folytak róla a könnyek.

A kocsinkhoz futottam. A mikrofonból hallottam, hogy Štýrská a lakásába megy, és Sychra óvatosan követi. Megkértem Kamarýtot, induljunk gyorsan Koran után. Lehet, hogy utolérjük. Izgatott voltam, és lihegtem, Kamarýt nem kérdezett semmit, kiadta a parancsot, és elindultunk. Štýrská lakása elé egy tartalékkocsit küldött. A sofőrünk megpróbált mindent kipréselni a kocsiból, ami csak benne volt. Úgy látszik, elég volt benne, mert Koran néhány perc múlva már látótávolságba került. Hazafelé tartott, és nemsokára megállt a kis villa előtt, ahol lakott.

Kiugrottam az autóból, amely abban a szem-pillantásban megfordult, és elrobogott az ellenkező irányba. Mire Koran parkolt, és becsukta a kocsit, már mellette álltam. Évek óta nem mozogtam ilyen sebesen. Büszke voltam a teljesítményemre, és nagyon igyekeztem a sietség minden jelét eltitkolni Koran előtt.

– Micsoda szerencsés véletlen, hogy így összefutottunk, múltkor pechem volt, nem találtam itthon – próbáltam kedélyeskedni, de Koran nem vette át a stílusomat.

– Tudom, hogy járt nálunk, Svatava mondta. Erős a gyanúm, hogy elvitt a lakásból egy levelet, erre pedig nem volt joga. Sajnos, nem tudom bizonyítani a tettét. Mit akar még tőlem? Nem gondolja, hogy neveletlenség ilyen késő éjszaka zavarni az embert? Vagy talán figyeltetnek?

– Ha nappal otthon találnám, nem zavarnám éjszaka. így legalább itthon találom. Ami a figyeltetést illeti, ön nem olyan fontos számunkra, hogy egy csomó embert foglalkoztassunk ön miatt. Látogatásom célja igen egyszerű. Csak meg akarok kérdezni egyet, s mást. Rutinkérdésekről van szó, de számunkra ezek is fontosak. Bementünk a kapun, és már a villa ajtaja előtt álltunk.

– Nem tartom föl sokáig, öt perc alatt végzünk – ígértem.

Aktatáskát tartott a kezében, és valami azt súgta nekem, hogy ez a táska valami fontosat rejt. Koran nem szólt egy szót sem, de látszott rajta, hogy szívesebben látna húsz lépéssel távolabb és hátulról.

Kinyitotta az ajtót, beléptünk a kis előszobába, amely a tágas hallba nyílott. A haliból Svatava szaladt ki üdvözlésünkre, és fiatal testének egész súlyával Koran nyakába vetette magát. A viharos fogadtatást az a nem kevésbé viharos és sietős közlés kísérte, hogy vendég van a háznál, és Korant várja. Rozenkranc úr, tudod, az, aki szintén ott volt a nyaralóban – tartotta szükségesnek hozzátenni Svatava. Engem eléggé megkésve regisztrált, de szívélyesen. Koran a viharos fogadtatás közben az előszobában álló asztalkára tette a táskáját. Udvariasan elhárítottam Svatava invitálását, látogatásom nem társasági jellegű, egyedül Korannak szól, és ami miatt jöttem, azt itt, az előszobában is elintézhetjük.

Svatavának kapóra jött a mentegetőzésem, ebben a helyzetben komplikációt jelentettem volna számára. Behúzta a férjét a szobába, mondván, hogy legalább köszöntse Rozenkrancot, és én egyedül maradtam. Minden másodpercre szükségem volt. A könnyű kis zár halkan kattant, belenéztem az aktatáskába. Teli volt százkoronással. Számolásra gondolni se lehetett, de becslésem szerint nyolc-tízezer korona lehetett benne. Mire fölmérhettem volna felfedezésem jelentőségét, visszajött Koran. Első tekintete a táskának szólt, a második nekem. Messze álltam a táskától, Koran szemlátomást megnyugodott

– Azt mondta, hogy gyorsan készen leszünk. Mit akar tudni?

– Csupán két apróságot ön, saját állítása szerint, egész este éberen figyelte Alice Brodovát. Volt valami a kezében, amikor kiment a kis hallba?

– Nem. Semmi.

– És volt a haján háló?

– Igen, az volt. Tetszett nekem az a háló, jól illett az ezüstkosztümjéhez.

– No látja, csak ennyit akartam tudni.

– Nem értem, hogy érdekelhetik ilyen apróságok. És emiatt szaladgál annyit éjszaka?

Sietve elbúcsúztam. Odakint autó és meglepetés várt. A volán mellett Brouček ült, és ártatlanul mosolygott. – Hova megyünk, doktor úr?

Nem volt időm a szívélyes üdvözlésre. – össze tud kötni Kamarýt őrnaggyal?

– Világos; technikai felkészültségünk magas színvonalon áll.

Megtudtam, hogy közben Karásek is elhagyta Štýrská lakását. Sychra még mindig a rejtekhelyén vár, és az ablakokat figyeli. Ha elmozdul onnan, valaki követni fogja, a többiek a ház j előtt maradnak.

Röviden informáltam Kamarýtot Korannál folytatott tárgyalásomról, és kértem, maradjunk összeköttetésben, mert Broučekre még egy ideig föltétlenül szükségem van.

– Mit forral megint magában?

– Van egy ötletem, de hogy mire megyek vele, azt még nem tudom.

– Az ötletei elég drágák. Sok időbe és pénzbe kerülnek. És legyen óvatos. E körül az eset körül már túl sok ember forgolódik, és akadhatnak közöttük nehéz fiúk is, ne másszon bele fölöslegesen semmibe.

Inkább lenyeltem a választ, ami annál is könnyebb volt, mert Brouček kikapcsolta a mikrofont.

Hrádekbe igyekeztünk. Az éjszakai Prága egy csöppet sem érdekelt. Brouček a vezetéssel volt v elfoglalva, én a gondolataimmal.

Az idő kedvezett nekünk. Az éjszaka sötét volt. ugyan és szeles, de nem esett az eső, és nem volt hideg sem. Az órámra pillantottam, a két mutató éppen találkozni készült a tizenkettesen, közelgett a kísértetek órája. Elálmosodtam, de még érzékeltem az utcai lámpákat, aztán a prizmaüveggel ellátott kerékvetők sorát a sötét és elhagyatott út két oldalán. Csaknem félálomban hallottam, hogy Brouček dúdolni kezd valamit, aminek egy reggelenként a rádióból hallott dalra kellett volna hasonlítania, aztán ábrándosán azt a nézetét hangoztatta, hogy tegnap vasárnap volt, holott én biztosan emlékeztem rá, hogy csütörtök volt, de nem mertem ellenkezni, sőt akkor sem, amikor azt állította, hogy rólunk kettőnkről már Goethe is írt, szerencsére, de egészen logikátlanul témát változtatott, és kijelentette, hogy szeretett benneteket csókolni, ó nők, miközben nagyon vigyázott arra, hogy a hosszú magánhangzók kellő hangsúlyt nyerjenek, és mire közlékenysége odáig fajult, hogy a következmények mérlegelése nélkül könnyelműen kifecsegte, hogy ő az árkádiai herceg, akkorra már egészen ébren és helyben voltam. Szóltam neki, hogy kanyarodjon be a mellékútra, és álljon be oda, ahol nemrégen Helena Simcája állt.

Koran vidéki háza sötéten és elhagyatottan szomorkodott, akárcsak az út, amelyen végigjöttünk. A bejárást a fészeren keresztül és az ajtó zárját már jól ismertem, és egy kis zaj ide vagy oda most nem volt érdekes. Fölmentünk Broučekkel a padlásra. Tanácstalanul imbolyogtam, a zseblámpám fényével végigsimogattam a tetőgerendákat meg a padlás egész berendezését képező néhány ládát. Tulajdonképpen nem tudtam, mit keresek, még kevésbé, hogy hol keressem. Csak egy váratlan impulzusnak engedelmeskedtem, amely akkor jelentkezett, amikor Koran táskájában megpillantottam a százkoronásokat. Éreztem, hogy valamit elrejtettek valahol, de hogy mit, és hogy ebben a házban-e, arról fogalmam sem volt. A ládákhoz léptem, és megpróbáltam mindegyikbe belenézni. Közben azon gondolkoztam, hogy miképpen juthatnék be az alsó helyiségekbe. A zseblámpa fénynyalábja egy csapóajtóra esett, azt biztos ki lehet nyitni. A ládák egytől egyig üresek voltak, isten tudja, mire tartották őket. Nyilván nemzedékről nemzedékre szálltak.

– Lámpát eloltani! – kiáltotta hirtelen Brouček. Azonnal engedelmeskedtem. Egy autó közeledett, és pillanatok múlva megállt a ház előtt. Kulcsok csörrentek, aztán megnyikordult a kapu. A padlásablak kicsit megvilágosodott, ami azt jelentette, hogy odalent meggyújtották a villanyt. Csendesen a ládák mögé húzódtam, és Brouček követte példámat.

– Megnézzük, mit csinál ott lent? – kérdezte súgva.

– Várjunk egy kicsit – fékeztem kezdeményező hajlamát, és megpróbáltam hallás után megállapítani, mi történik lent. Lépések zaja hallatszott valahonnan alulról, aztán a lépések lármásan, de nyugodt tempóban a csapóajtóhoz vezető lépcsőn folytatódtak.

– Maga mindig gondoskodik valami szórakozásról – suttogta a fülembe Brouček, és hangtalanul vihogott.

Nekem nem volt nevethetnékem. Éppen most kellett ennek a szerencsétlen Korannak idejönnie?! Elképzeltem, miket fog nekünk mondani, és csaknem rosszul lettem, mikor arra gondoltam, hogy miket fog Kamarýt mondani.

Hallottuk, hogy a csapóajtó fölemelkedik, aztán megláttuk Koran zseblámpájának fényét, amint végigpásztázza a padlást. A ládák mögött jó búvóhelyünk volt, csak attól féltem, hogy valami nyomot hagytunk magunk után a padlón.

Aztán a ládák közötti résen át megláttam Korant. Az arckifejezéséből ítélve, félt valamitől. Szerencsénkre megfordult, és átment a padlás másik oldalára, ahol a téglából rakott kémény a tetőszerkezettel érintkezett. Letette a lámpát a földre, és egy ideig matatott a gerendák között. Végül egy kazettát húzott ki valahonnan, letette maga mellé, kulccsal kinyitotta, gondosan belerakta az aktatáska tartalmát, aztán visszatette eredeti helyére. Jó néhány másodpercig világított arra a helyre, mintha élvezni akarná a jól végzett munka örömét, majd megfordult, és újra végigfuttatta a lámpa fényét a padláson. Aztán a csapóajtóhoz lépett, és lassan, figyelmesen lement a lépcsőn, miközben úgy lépkedett, mintha az imént nehéz terhet cipelt volna, és most végre megpihenhet. Egy ideig még hallottuk a lépteit alulról, aztán kattant a villanykapcsoló, megcsörrentek a kulcsok, és felbúgott a motor. Koran a távozás mezejére lépett.

Kibújtunk a ládák mögül. Az ingem a hátamhoz tapadt, a ruhánk csupa piszok volt. Leporoltuk egymás ruháját, és leszedtük a ránk tapadt pókhálókat. Brouček csendben káromkodott, és megjegyezte, hogy a felesége agyonüti. Tudnom kellene, tette hozzá jóindulatúan, hogy ő a gépkocsivezetőm, a volán mellett a helye és nem mindenféle piszkos ládák mögött.

Mielőtt egészen rendbe szedtük volna magunkat, újra kulcscsörgést hallottunk a bejárati ajtó felől. Koran visszajött, valami nincs rendben. A kulcscsörgés fokozódott, és egyéb zörejek is járultak hozzá.

– Úgy ostromolja a házat, mint egy erődöt – suttogta Brouček. Ez nem Koran.

Aztán a lárma egyszerre csak megszűnt. Az ajtó nem engedett, a látogató föladta a küzdelmet. Mi ketten már megint a ládák mögött gubbasztottunk, és azon gondolkoztunk, nem volna-e hasznosabb kimászni onnan.

Újabb hangok, ezúttal a másik oldalról.

– A mi utunkat választotta – súgta Brouček. – Most kezdődik az igazi móka. – A ruhája megint tele volt pókhálóval, de jól mulatott. – Mondja – kérdezte súgva –, hogy kell ilyenkor köszönni Guth-Jarkovsky Illemtan-a szerint?

Valaki közeledett a padlásra vezető lépcsőn, és miniatűr zseblámpával világított magának. Csoszogva, bizonytalanul lépegetett és közben halkan káromkodott. Az utolsó keskeny lépcsőfok kicsúszott a lámpa fénye és egyúttal a lámpa tulajdonosa alól. Recsegés és puffanás hallatszott, a lámpa fénye veszettül táncolt a mennyezeten.

– Elsősegély-gyakorlat vár ránk, ismételje el magában gyorsan a szabályokat – súgta Brouček, és suttogó hangja reménységet fejezett ki.

Újabb káromkodás, a fény abbahagyta a táncot. Mozdulatlanul guggoltunk a ládák mögött, lélegzeni is alig mertünk. A jövevény végigvilágított lámpájával az egész padláson, de amikor fölfedezte a ládákat, más már nem érdekelte. A ládák, úgy látszik, lekötötték a figyelmét, egyenesen felénk jött. Brouček kihúzta a zsebéből a pisztolyát.

A látogató belebotlott az első ládába, a lámpa fénye félkörívet írt le, és megvilágította a csapóajtót. Vendégünk nyomban megszűnt érdeklődni a ládák iránt, odament a csapóajtóhoz, fölemelte, és megkezdte leereszkedését a lakásba.

Eljött a mi időnk. Brouček hangtalanul visszacsukta a csapóajtót, pisztollyal a kezében ráállt, én pedig odamentem, ahol az imént Koran dolgozott. Eltartott egy ideig, amíg sikerült megtalálnom a rejtekhelyei Végigtapogattam a téglákat, kettő elmozdult. Minden jel arra mutatott, hogy nem kell sietnünk, mert vendégünk odalent módszeresen és lármásan rombolni kezdte a berendezést. Alighanem ugyanazt kereste, amit mi. Szép kis helyzet; ő lent fosztogat, mi fönt. Korannak öröme telne benne. Nekünk szerencsénk volt; hála Korannak, biztosra mentünk.

A tégla nagyságú kazetta a kéményben volt elrejtve. Ez nem volt túl eredeti ötlet. Koran, úgy látszik, visszatért a középkorba, manapság inkább rádiót, gramofont vagy magnetofont használnak ilyen célra.

A kazettát letétbe helyeztem magamnál. Áhítatosan reméltem, hogy Koran nemcsak a pénzt rejtette el benne. A téglákat visszatettem a helyükre, és minden nyomot gondosan eltüntettem magam után.

A lárma folytatódott alattunk.

– Most éppen az edényt veri szét, nem szép tőle – panaszkodott Brouček. – Remélem, a berendezés is biztosítva van.

Engem ez a kérdés nem izgatott túlságosan, más gondom volt.

– Azt hiszem, jó lesz sietni – mondtam. – Az ott lent hirtelen abbahagyja a munkát, és akkor esetleg összefutunk vele a lépcsőn. Ezt szeretném elkerülni, ha lehet.

Óvatosan és teljes sötétségben tettük meg az utat lefelé. Aztán a fészeren keresztül kiléptünk az éjszakába. Látogatónk minden ajtót nyitva hagyott maga után, nyilván szemernyi érzéke se volt a nyomok eltüntetéséhez. Fölnéztünk a ház ablakaira. A zseblámpa fénye összevissza ugrándozott mögöttünk, a lárma folytatódott. Látogatónk vérbeli amatőr lehetett, méghozzá abszolút kezdő. Még az se jutott eszébe, hogy leeressze a redőnyöket, és villanyt gyújtson magának. Kíváncsi voltam, ki lehet az.

– Egy hurrikán pusztítása ehhez képest semmiség – csóválta a fejét Brouček. – A végén még ránk fogják az egészet… – Nagyon mérges volt a vetélytársunkra.

Elindultunk az erdő felé. – A kocsinál megvárjuk. Nekünk elég lesz az autó rendszáma is, most már nem fogunk bujkálni miatta.

A kocsink nem unatkozhatott nagyon, mert nem volt egyedül. Kamarýt Volgája állt mellette.

– Ó, milyen kedves vendégek – üdvözölt barátságosan, aztán végignézett rajtunk. – Mi van magukkal? Szemlátomást öregszenek. Pókhálósak, mint a százéves borospalackok.

Egymásra pillantottunk. Úgy néztünk ki, mintha most találtak volna meg bennünket egy archívumban.

Levettük a kabátunkat, és elkezdtük tisztogatni.

– Nem is csodálkozik, hogy itt vagyunk? – kérdezte Kamarýt rám pillantva. – Az egyik kliense hozott ide, nyilván ugyanaz az ötlete támadt, ami magának.

– Kíváncsi vagyok, melyik volt az – dörmögtem.

– Hát maga nem tudja?

– Nem – vallottam be kelletlenül. – Mi kettővel találkoztunk. Az egyik Koran volt, egy kis időt együtt töltöttünk a padláson, de a másiknak nem láttuk az arcát. Most éppen a berendezést rombolja odalent, azt keresi, ami itt van nálam – és büszkén megmutattam a kazettát.

– Már semmit sem rombol, jön visszafelé, nézze. – Az emberünk valóban elindult. – Biztos benne, hogy ebben a kazettában az van, amit olyan fáradságosan keresett?

– Ha az ember egyáltalán biztos lehet valamiben a világon, akkor igen.

– Jó. Akkor menjen a kliensünk, ahova akar, mi meg hazamegyünk aludni. Megvárjuk, amíg elhalad előttünk, aztán indulunk.

Gondtalanul robogott el mellettünk. Egy új Wartburg volt, a rendszámát nem néztem, tudtam, hogy már gondosan föl van jegyezve.

– Még mindig nem találta ki, hogy ki az? – Nemet intettem. – Frantisek Sychra.

– No, akkor kecskére bíztam a káposztát. De talán nem is baj. Ez majd megbolondítja a többieket, és valamelyikük elvéti a lépést. Koran már elvétette.

De Kamarýt elégedetlen volt. – Jó volna, ha így volna, de eddig még mindig mi vétettük el a lépést. Igaz, hogy a bölcs emberek szerint néha el kell veszteni egy-egy csatát ahhoz, hogy megnyerjük a háborút. A háborút még nem nyertük meg, de remélem, hogy több vesztes csata már nem vár ránk.

Én úgy éreztem, hogy az erőviszonyok megváltoztak, és a változás okát én tartom a kezemben. Átadtam Kamarýtnak a kazettát. Könnyűszerrel kinyitottuk, és megtaláltuk benne a pénzköteget. Kamarýt bizonyára mulatott magában kétségbeesett arckifejezésemen. Én nem a pénz miatt jöttem ide.

De végül mégis találtunk valami nekem valót is. Egy ezüst hajhálót, amely egy helyen el volt szakadva, és a körül a hely körül barna foltok vonták be az ezüstszálakat. Aki ismeri az alvadt vér színét, az rögtön tudhatta, mik azok a foltok.

Nyugodtan aludtam, és jól kipihentem magam. Nem a babérjaimon, hanem az ágyamban. Az kényelmesebb, és én szeretem a kényelmet.

20.

– A hálón embervér van. A vércsoportot nem lehet megállapítani, ehhez az a pár csepp kevés. Ahogy Korant ismerem, ki fogja jelenteni, hogy semmit se tud az egészről. – Az őrnagy túrós-béles-falással tarkította a beszámolóját, az egyes darabok egészben tűntek el a szájában. Megpróbáltam utánozni egy mákos bélessel, de nem ment. Féltem, hogy megreped a szájam sarka. Katerina, a bőséges tízórai szerzői jogának tulajdonosa, elnevette magát kísérletem láttán, és büszke tekintettel méltatta férje teljesítményét. Aztán visszament a konyhába.

– Én egyelőre meg se kérdezném Korant. A fontos az, hogy mi tudunk a hálóról. Ez a kis lelet nagy segítségünkre lehet a halál okának tisztázásában. Egyelőre a pénzt sem szándékozom visszaadni neki. Mindenkinek joga van ugyan ott tartani a pénzét, ahol akarja, de kéménybe dugni régimódi butaság, következésképp büntetendő cselekmény. De bevallom, hogy egyáltalán nem értem a dolgot. A pénzt Štýrskától kapta, holott még nem is olyan régen ő ígért pénzt a nőnek, ötezer koronát. A markában volt Štýrskának, és Štýrská jó szorosan tartotta. Hát akkor miért változott meg a helyzet olyan radikálisan, hogy Štýrská elkezdte zsarolni Alice Brodová szeretőit, csak hogy pénzt adhasson Korannak? És valószínűleg minden egyebet, amit Koran követelt tőle. A legfantasztikusabb dolgokat csinálja, csak azért, hogy sírva csókolózhasson vele az utcán, pedig korábban hadat üzent neki, és nem titkolta előtte, hogy mélyen megveti. Ki van zárva, hogy ezt a változást a háló okozta, hiszen az már akkor is Koran kezében volt, amikor kihallgattam a beszélgetésüket Korant a beszélgetés végén majd szétvetette a düh, nem hiszem, hogy akkor olyan tromf lett volna a kezében, amit nem akart kijátszani. Az ok tehát nem maga a háló, hanem valami más, ami ugyan összefügg a hálóval, de összefügg másvalamivel is. Például azzal, amit Koran Štýrskának az egész ügyben játszott szerepéről megtudott vagy megsejtett.

Pillanatnyilag a pénz áll előtérben, a pénzügyek pedig tönkreteszik a házasságokat. Rozenkrancéknál már beállt a krízis, és úgy látszik, válással fog végződni. Jitka hajlandó eltűrni férje kozmetikai kedvteléseit, de ez a tékozlás az idegeire megy.

– Engem – szólalt meg Kamarýt, mihelyt egy kis űr támadt a szájában.– még mindig nagyon érdekel Sychra. Nem tudom, mi a maga véleménye, de én nem vagyok tisztában vele. Maga osztotta rá a szerepet, az igaz, de ő feltűnő gyorsasággal beleélte magát. Miért? ö is pénzt szimatol, vagy az olyan amatőr szerepére áhítozik, aki nélkülözhetetlen tanácsokat ad az együgyű és tehetetlen rendőrségnek?

– Sychra melléfogás volt részemről. Eleinte magnetofonnal akartam fölszerelni, hogy azzal menjen Štýrská lakásába, de aztán túl naivnak találtam az öreget, ezért a nyaralóban akartam megrendezni a találkozást, ahol kihallgathattam volna őket. Csakhogy se Sychra, se Štýrská nem olyan naiv, mint hittem. Sychra hirtelen frontot változtatott. Rosszul becsültem föl a jellemét. Azt hittem, hogy inkább a kislányok érdeklik, mint a pénz. Kiderült, hogy mind a kettő érdekli, de a pénz jobban.

– Hoztam utánpótlást – szólalt meg Katerina újabb tál bélest hozva a konyhából. – Ismerem a férjem kapacitását, és mindig felkészülök rá – tette hozzá, amikor látta, milyen szomorúan nézek. Éppen arról elmélkedtem, hogy milyen jó volna, ha Kamarýtot az evés eltérítené a gondolkozástól, mert akkor én is pihenhetnék egy kicsit.

– Sikerült megszereznie Alice Brodová meghívóleveleit?

– Sychra elhozta az övét, és hála a feleségüknek, nálam van a Korané meg a Rozenkrancé is. A férfiakkal nem sikerült zöldágra vergődnöm, doktor Bloch kategorikusan elutasította a kérésemet. Koran levelében ez áll: „…Vannak olyan tények, amiket kizárólag az emlékezetedben vagy a széfedben kellene tartanod. Biztosan örülni fogsz, ha ellenszolgáltatás nélkül megmondom neked, mik azok…” Rozenkranc levelében pedig ez: „…Azt hiszem, a feleségedet nagyon érdekelnék bizonyos körülmények, amelyek a mi szakításunkhoz és a te előléptetésedhez vezettek.”

Bevallom, ha csak tőlem függne, a többi levelet már nem is akarnám látni. Mindegyikből egy rém nyújtogatja a karmait, amely ezeknek az embereknek egy életen át a nyomukban volt, és talán még álmaikban is a fülükbe sziszeg. Ezért rohantak fejüket vesztve a nyaralóba.

Akkor már jobban szeretem a vasorrú bábát, mert az állítólag csak azért rémisztget, hogy a gyerekek megegyék a tejbegrízt.

Kamarýt megrázta a fejét: – Ha csak ez a rém volna a dologban, akkor futni hagynám őket. Csakhogy a rém most megelevenedett, és ahogy helyesen mondja, a karmait nyújtogatja, és az arca Štýrská vonásait öltötte magára. De ami a legfontosabb: a rém mostani tevékenysége mögött gyilkos rejtőzhet.

– Én sem akarom a levelek jelentőségét lebecsülni. Kezünkre játszottak valamit, amit eddig hiányoltunk, az esetleges gyilkosság indító okait. Csak az a baj, hogy most egyszerre túl sok van belőlük.

– Kezdjük el a szelektálást – mondta Kamarýt gyorsan, hogy lenyelhesse a szájába vett bélest. – Elsősorban Jaroslava Štýrská szerepét kell tisztáznunk.

Őrnagyom kimeríthetetlen munkakedve tiszteletre méltó volt ugyan, de engem, tízóraizás közben, határozottan zavart.

– Valamiképpen megtudta az emberekről azt, amit róluk Brodová tudott – folytatta. – Ezzel a hálójába kerítette Brodová szeretőit, és elkezdte őket zsarolni. Meg kell tudnunk, hogyan jutott értesülései birtokába, és e téren nem szabad csak az ő közléseire szorítkoznunk. Ez az első pont. A második: vajon az ő ötlete volt-e a zsarolás, és vajon csupán pénzért zsarolja-e az áldozatait. Ennek ugyanis ellentmond az a körülmény, hogy tudomásunk szerint igen jó anyagi körülmények között él.

Kihasználtam az időt, és elcsentem egy mákos bélest, ami a keze ügyében volt. Annyira elfoglalta az eszmefuttatása, hogy nem is vette észre. Zavartalanul tovább beszélt:

– Persze lehet, hogy valami miatt most sürgős szüksége van egy nagyobb összegre, vagy az alkalom túl csábító ahhoz, hogy ne használja ki. A pénz nagy vonzerő. A harmadik pont: történt valami, sajnos nem tudjuk, mi, és ahelyett, hogy ő kapna pénzt Korantól, Koran kapott tőle. Ha a többieket csak pénzért zsarolta, akkor ez a fordulat nagyon érzékenyen érinthette. A negyedik pont: merre menjünk tovább? Elég sok tény áll rendelkezésünkre, de nem tudjuk őket elrendezni. Az az érzésem, hogy a dolgok nyitja a kézitáska és a hajháló.

Nekem is ez volt az érzésem. Kamarýt folytatta:

– A háló el van szakadva, és vér van rajta. Feltehető tehát, hogy Alicet egy tompa tárggyal tarkón ütötték, és ha így történt, akkor ez a hálószobában történt. Mert ha csak utólag vonszolták volna oda, akkor valami nyomot hagytak volna a szőnyegen. Csak azt nem tudom, miképpen került Alice a hálószobába. Alighanem ez az, amit Koran tud, és ez az az összefüggés, amit maga keres. Mi abban a szobában hajszálakat találtunk, Alice hajszálait, és ez beleillik az elméletünkbe. A hajszálak a hálóval együtt hullottak a földre. A tettes fölemelte a hálót, de hogy hajszálak lehettek rajta, és azok a szőnyegen maradhattak, arra nem gondolt, annál kevésbé, mert nem sok ideje volt, bármely pillanatban följöhetett valaki lentről. Ha Koran megmondaná, hogy került hozzá a háló, az sokat segítene rajtunk.

Alice táskája rejtély. Koran ezt a rejtélyt megfejtette. Az egész nyilván azzal a kérdéssel függ össze, hogyan került Alice a kis hallból az emeletre. És ez tényleg rejtély. Nem mászhatott föl, más lehetőség pedig nem jut eszembe. De ha Koran tudja is a választ, ez még nem magyarázza azt, hogy zsarolja Štýrskát, és hogy Štýrská nem dobja ki. Erre két másik lehetséges magyarázat van: Koran vagy azt tudja, hogy Štýrská zsarolja a többieket, vagy azt, hogy Štýrská még másképpen is belekeveredett az ügybe, és ezt előttünk titkolni akarja.

Egyre bonyolultabb ez az eset, és egyre alaposabb az a gyanú, hogy gyilkosság történt. Nem fér a fejembe, hogy Koran, akinek volt indítéka a gyilkosságra, és jelen is volt a nyaralóban, zsarolhatja Štýrskát, aki nem volt jelen. Ez nem vág össze azzal, amit maga Koran hrádeki házában hallott. Aztán jön egy száznyolcvan fokos fordulat, és a pénzt Koran kapja meg. Mondja, tényleg meg van győződve arról, hogy senki se látta magát ott? Mert ha látták, akkor színházat játszottak.

– Nem, ez teljesen lehetetlen. Nem láttak, és nem játszottak színházat. Azt mindjárt észrevettem volna, nem vagyok olyan tapasztalatlan. De sajnos, nem ez az egyetlen körülmény, ami nem vág egybe a többivel. Nincs más hátra, mint ráakaszkodni Koranra, Štýrskára és Sychrára, valamelyikük majd csak eligazít bennünket valamerre.

– Igen, de honnan vegyünk annyi embert?

Kivettem a tálból az utolsó mákos bélest.

Amikor már a kezemben tartottam, és biztonság kedvéért bele is haraptam, óvatosan előadtam a javaslatomat: – Vissza kellene adni Štýrskának a nyaraló kulcsait.

– Gondolja, hogy az megnyugtatná?

– Visszaadnám a kulcsokat, és azt mondanám neki, hogy beszüntettük a nyomozást. Hogy Alice Brodová öngyilkosságot követett el volt szeretői erkölcsi asszisztálásával. Azok a vétségek, amelyeket ezek az urak eközben és főként azelőtt elkövettek, bennünket nem érdekelnek, a régebbiek ezenfelül még el is évültek. Nem szándékozunk ezzel az esettel tovább bajlódni, más gondjaink vannak, öt ez ugyan nem fogja nagyon megnyugtatni, de megnyugtatja az egész férfi-kart, Alice régi szeretőit, és Štýrská becsukhatja a boltot, és ha azt fogja hinni, hogy békén hagyjuk, akkor újra cselekedni kezd, mert Korannál szemben védekeznie kell, akár akarja, akár nem. Vagy ő, vagy Koran. Valamelyikük támadni fog, és nekünk ott kell lennünk a küzdelemnél. Štýrská gyűlöli Korant, és ezen nem változtat az sem, hogy talán lefekszik vele. Erre egy nőnek a legkülönbözőbb okai lehetnek.

– Sychrát átengedjük nekik – folytattam kárörvendően –, elrontotta a róla alkotott illúzióimat, vessék hát rá magukat. Az egészségének nem fog ártani, a pénztárcája pedig tele van. A pénznek úgyis forognia kell. Csak éppen nincs kedvem Koran padlásán tölteni az éjszakáimat. Nagyon unalmas dolog az, ha az ember egyedül van.

Kamarýt éppen megsemmisített egy nagydarab túrós bélest. Miután lenyelt belőle annyit, amennyitől egy serdülő víziló megfulladt volna, gúnyosan elnevette magát: – Osszam be maga mellé Helenát, ugye? Azt már nem, barátom, de Broučeket odaadom. Megbízhatóbb kísérő, mint Helena.

Néha jó az ördögöt a falra festeni. Kinyílt az ajtó, és megjelent Helena. Virágos ruha volt rajta, még sose láttam benne. Nem is várta, amíg megkínálják, nekilátott a túrós bélesnek. Kijelentette, hogy már teljesen egészséges, és így a bátyja nem korlátozhatta az evésben azzal az ürüggyel, hogy egy lábadozónak mértékletesnek kell lennie. Helena nem finomkodott. Ugyanolyan mohón evett, mint Kamarýt. Szívfájdalom nélkül néztem, a túrós bélest tényleg nem szeretem, mákos pedig már nem volt.

– Štýrskát Ŭlehla századosra bízzuk – döntött Kamarýt – Rettentő ártatlan pofát tud vágni, és ez most annál is könnyebb lesz, mert még sohase látta Štýrskát. Figyeltetni fogjuk a nyaralót is; magának és Broučeknek Korant meg Sychrát osztjuk ki. Reméljük, hogy ez a vállalkozás a pénz- és időveszteségen kívül egyéb eredményt is fog hozni.

A tízórai véget ért. Kamarýt őrnagy elindult a főkapitányságra, Katerina kijelentette, hogy dolgoznia kell, mert szerződése van valami fordításra, Helena fölajánlotta, hogy elvisz, ahova akarom, mert itt a kocsija. Nem volt hova mennem, elkísértem Helenát a bevásárló kőrútjára, és cipeltem utána a tömött táskákat, sőt föl is vittem a végtelen lépcsősoron a műtermébe, ahol egy szerény adag konyakot kaptam jutalmul, és azt a kijelentést, hogy máskor is szívesen lát, amit nyomban megértettem, és jól nevelt ember lévén, nyomban távoztam is.

Az utcai telefon véletlenül működött. Fölhívtam Broučeket. Egy fél óra múlva eljött értem. Fölmentünk hozzám pihenni egy kicsit. Az olyan emberek, mint én, éjszaka dolgoznak, és most még csak dél volt.

21.

Az égen felhők kergetőztek, az erős széllökések aprószemű esőt zúdítottak a kocsi ablakaira. Összekuporodtunk az autó melegében. Egy magányos járókelő ázott kabátban, kalapját fogva, teljes erőből nekifeszült a szélnek, és átment az utca másik oldalára. Szerelmespárok menekültek a parkokból, és az utca sötét zugaiból.

De az eső egyszerre csak elállt, éppen olyan hirtelen, mint ahogy jött. Szélfútta tócsák maradtak utána, amelyeken megtört a holdvilág; a szél lankadatlanul tovább rohangászott az elhagyatott utcákon.

Belebámultam a sötétbe. Az utcai lámpák nem égtek. Karcsú oszlopaik sötét sorfalat alkotva meredeztek az égnek. Az autó karosszériájáról lecsorgó erecskék keskeny kis patakká egyesültek, és elkezdték vándorútjukat a Moldva felé.

Pavel Koran még nem érkezett haza, de a villa ablakai világosak voltak. Svatava néhány perccel ezelőtt a kapuig kísérte Rozenkrancot. Hazaküldte a szeretőjét, tehát várja a férjét. Mi szintén. Az órámra pillantottam, tizenegyet mutatott, a vacsoraidő régen elmúlt. Svatavának nem volna szabad tűrnie, hogy a férje ilyen későn járjon haza.

Egy piros Felicia ment el mellettünk, és megállt a villa előtt. Jól ismertük már. Koran, miután gondosan bezárta a kocsit, bement a házba. A hall ablakán keresztül láttuk, hogy Svatava a nyakába veti magát. Ezt a viharos üdvözlést már ismertem, de most nem éreztem meggyőzőnek. Svatava, úgy látszik, tréningezik, hogy ki ne jöjjön a gyakorlatból.

Koran nem maradt sokáig otthon; néhány perc múlva már megint a kocsija mellett állt. Figyelmesen szétnézett, beszállt, és nagy sebességgel elindult. Kíváncsi voltam, mi történik ezután, és örültem, hogy végre történik valami, torkig voltam már a fölöslegesen átvirrasztott éjszakákkal.

Legalább megint mozoghattunk egy kicsit. Koran rátért a benesovi útra, aztán váratlanul lekanyarodott róla Kunratice felé. Hirtelen egy Wartburg bukkant elő a sötétből, nyilván valamelyik mellékúton várakozott idáig. Egy ideig szorosan a Felicia mögött haladt, aztán négy stoplámpa gyulladt ki egyszerre, a két kocsi megállt. Kettős ajtócsapódás, és a két férfialak elindult a közeli halastó felé. Az út nagyon sáros lehetett, mert embereink az első facsoportnál megálltak, és behúzódtak a lombok alá.

Nekünk Broučekkel nehezebb dolgunk volt, úgy kellett megközelíteni őket, hogy ne vegyenek észre. Elhatároztuk, hogy külön-külön próbáljuk meg a dolgot, így talán kisebb a valószínűsége annak, hogy meglátnak. Két oldalról közeledtünk, pontosabban: kúsztunk feléjük a réten; a hold szerencsénkre elbújt. Nagyon vigyáztam, hogy a bokrok fedezzenek, de lehetetlen volt minden csupasz helyet kikerülni. Ez a fordított szlalom szórakoztatott volna, ha nem tudtam volna, milyen veszélyesek a fedezetlen szakaszok.

A szél elcsendesedett, az ég borús volt. Már csak néhány lépést kellett megtennem addig a bokorig, ahol számításom szerint hallótávolságon belül leszek. Sikerült. A bokor ugyan nagyon csenevész volt, de végül, ha kényelmetlenül is, testem egész felületével meghúzódhattam mögötte. Brouček nem volt ilyen ügyes. Alakja egy ideig világosan kirajzolódott az ég hátterén: ha a két ember közül valamelyik megfordult volna, egész vállalkozásunk kárba vész. De a veszély szerencsére csak néhány másodpercig tartott, aztán Brouček is beleolvadt a sötétbe, és embereink nyilván semmit sem vettek észre.

– …hogy Štýrská pénzt adott nekem, az a maga fantáziájának a szüleménye. De még ha adott volna is, az az ő dolga, meg az enyém. Miért ne adhatott volna nekem pénzt kölcsön? Ha a feleségemnek be akarja beszélni, hogy viszonyom van Štýrskával, nyugodtan megteheti. Ez csak hízelgő lesz számomra, és a házasságomban emiatt nem lesz semmiféle komplikáció. Fölöslegesen csalt ki ide.

A hangokat nem lehetett eltéveszteni. Most Sychra szólalt meg:

– Határozottan tudom, hogy Štýrská pénzt adott magának. De nem ez a döntő. Nézzük meg a dolgot más oldalról is. Alice Brodovát egyedül én vettem fel feleségül, maguk; mindannyian csak a szeretői voltak. Én egy ideig együtt éltem vele, és így sok mindent tudok mindegyikükről. Ezt figyelembe kell vennie.

– Mindent figyelembe vettem, és néhány magához hasonló pasast kidobtam már. Most maga következik. De mielőtt hozzákezdenék a végrehajtáshoz, meg szeretném tudni, mit akar tőlem. Pénzt vagy valami mást? Mondja meg világosan! – Őszintén föl volt háborodva, a hangja kellemetlenül akadozott.

Sychra nem jött ki a sodrából: – Csak nyugalom, mindenre sor kerül. Ami a pénzt illeti, az nagyon érdekel, de másképpen, mint ahogy maga hiszi. Minden férfinak, aki részt vett Alice estjén, van valami titkolni valója. Magának is. Štýrská valahogy tudomást szerzett ezekről a dolgokról. Lehet, hogy Alicetől szerezte az értesüléseit, de ezt nem nagyon hiszem, mert Alice ilyen téren nagyon diszkrét volt. És Štýrská elhatározta, hogy kamatoztatni fogja az információit. Eddig világos az ügy. Mindannyian beleestünk ebbe a csapdába, maga is, én is. Nekem csak véletlenül sikerült kimásznom belőle, de a többiek, magát és engem kivéve, mind fizettek. Tudom, mert volt rá módom, hogy megtudjam. Hogy én miért nem fizettem, azt is tudom, de hogy maga miért nem fizetett, azt nem, és éppen ez érdekel. És még jobban érdekel, hogy miért fizetett Štýrská magának, ahelyett, hogy maga fizetett volna neki.

– Honnan tudja, hogy fizetett?

– Tudom. Figyeltem magukat. Sok mindent láttam, és amit nem láttam, arra könnyű volt következtetni. Elárulom, hogy még a maga vidéki házában is kerestem a pénzt, de ne izguljon, nem találtam meg.

Koran egészen kikelt magából: – Maga megbolondult! Mi a fene izgatja magát annyira? Miért akar mindent tudni? Miben töri a fejét?

Olyan dühbe gurult, hogy alig bírt megszólalni. Nem jó diplomata lett volna belőle.

– Ezzel a dühöngéssel nem segít magán – vélte nyugodtan Sychra. – Elmondom, hogy áll a dolog. Én akkor este józanabb voltam, mint ahogy a látszat mutatta. Nem szeretek inni. És azt is elárulom magának, hogy Alice iránti érzéseim sohasem szűntek meg, így hát egész este figyeltem, mi történik körülötte. Amikor Alice kiment a kis hallba, maga elkapta Klára Blochovát és fölcipelte az emeletre. Alice távozása után maga volt az első, aki oda fölment, és ismerje el, hogy ez nagyon fontos körülmény. Nem kételkedem benne, hogy erről elfelejtett beszámolni a rendőrségnek. Megtehetem magának azt a szívességet, hogy én számolok be maga helyett. Klára Blochová akkorra már annyira lerészegedett, hogy nem érzékelhette az eseményeket, de maga kitűnő formában volt, később még dicsekedett is vele. Ha a rendőrség figyelembe veszi, hogy magánál az indítékok is adva vannak a gyilkossághoz, akkor nem hiszem, hogy könnyen szabadul a csávából. Nem sokáig hallgathat már. Beszélnie kell, mégpedig rövid időn belül, különben megtörténhet, hogy fölakasztják. És minél később szólal meg, annál rosszabb magának, érti, ugye?

– Csak azt értem, hogy most vagy szétverem a fejét, vagy bedobom a tóba. És higgye el, hogy nem fog furdalni a lelkiismeret. Egy kutya se fog vakkantani maga után.

– Ebben téved. Vakkantani fog. És két gyilkosság magának is sok ilyen gyorsan egymás után. Meg aztán, tudja, hagytam egy kis cédulát, megbízható helyen, ahova fölírtam, hova megyek és kivel találkozom, meg egy poste restante jeligét, amelyre egy levelet küldtem, és a cédulán azt is megírtam, hogy miért küldtem azt a levelet. Tudtam, hogy magával kapcsolatban átkozottul óvatosnak kell lennem.

– Rendben van. Nyugodjon meg. De mondja meg őszintén, miért olyan fontos magának ez az egész? A rendőrségen már elaludt az ügy. Abbahagyták a nyomozást, hát akkor mit akar?

– Éppen erről van szó. Alice a feleségem volt. Meg kellett volna védenem, és én nem védtem meg. Tudni akarom, ki ölte meg, és meg is fogom tudni.

– Gondoljon ki valami mást. Ezt nem hiszem el.

– Higgyen, amit akar. Én meg akarom tudni, ki a gyilkos. Maga látott valamit odafönt, és bizonyítékok vannak a kezében. Lehet, hogy Štýrská ölte meg, és azért fizet magának. Amit a pénzen kívül ad, az engem nem érdekel. De lehet, hogy valaki más ölte meg. Például maga.

– Pechje van. Semmit se tudok mondani, mert semmit se tudok. Most igazán őszinte vagyok magához. Klárával egyenesen abba a szobába mentünk, ahol aztán aludtunk. Alice szobájába akkor én már nem léptem be, erre becsületszavamat adom. Klára annyira lekötött, hogy semmi másra nem volt időm. És azt se tudom, megölték-e Alicet, én valószínűbbnek tartom, hogy öngyilkos lett. Meg kell elégednie ennyivel. Olyan ártatlan vagyok az egészben, mint az a baba, amiről annyit kérdezősködtek a zsaruk.

– Az a baba se volt olyan egészen ártatlan, mint ahogy hiszi. Már akkor is láttam Alicenél, amikor együtt éltünk. Akkor húsz fénykép volt benne, csupa akt. Az egyik Štýrská volt. Alice maguktól kapta, illetve valakitől maguk közül. Hogy ki volt az, nem tudom, mert sohase mondta meg nekem. És maga sem olyan ártatlan, mint amilyennek mondja magát. Jegyezze meg, hogy ha esetleg eljön az az idő, amikor már senki se fog törődni Alice halálával, én akkor is törődni fogok vele. Most a maga nyakára ültem, és nem adom fel a harcot. Vegye ezt figyelmeztetésnek. Többször már nem fogom figyelmeztetni.

Sychra meglepően komolyan és nyomatékosan beszélt. Az utolsó mondat után sarkon fordult, és szó nélkül elment. Koran lassan, szinte tétovázva sompolygott vissza az autójához.

Nem akartam semmit sem kockáztatni, tehát nem mozdultam el a helyemről, amíg mind a két kocsi el nem indult. Most már sokkal jobban értettem Sychrát, noha még sok tekintetben rejtély maradt számomra. Arra is ráébredtem, hogy a baba sokkal nagyobb szerepet játszik az ügyben, mint ahogy eleinte hittem. Kamarýt ösztönei nem csaltak.

Visszaindultunk Prágába. Némán ültem a helyemen, szokásom szerint a sötétbe bámultam, de a szemem előtt folyton Sychra kissé hajlott alakja lebegett, tele elszántsággal és még valamivel, amit a régi időkben szent lelkesedésnek hívtak. Sychra beleélte magát a hős szerepébe, és saját kezébe vette az igazságszolgáltatást.

Brouček hallgatott. Végignéztem rajta, és észrevettem, hogy térdig nedves a nadrágja.

– Fürdeni is maradt ideje? – kérdeztem kíváncsian.

– Nekem mindig pechem van, ha magával vagyok. Nagyon messzire mentem abban a rohadt sötétben, megcsúszott a lábam, és majd belefulladtam a tóba. Ki vitte volna magát haza? – morogta elégedetlenül.

– Mit szól a dologhoz? – tereltem más tárgyra a beszélgetést. – Sychra már nem olyan rejtély és Koran már nem olyan playboy, mint volt. Attól tartok, hogy nemsokára a kliensünk lesz.

– Ehhez nem tudok hozzászólni, nem hallottam semmit. Betartottam az utasításait, pontosan odamentem, ahová mondta, és a halastóban végeztem. Aztán visszajöttem a kocsiba szárítkozni. Hiba volt?

– Talán nem De tudja mit? Forduljunk vissza.

Amikor visszaértünk előbbi állomáshelyünkre, zseblámpával végigkutattuk a terepet. Brouček legnagyobb meglepetésére nem az a hely érdekelt engem, ahol Sychra Korannál beszélgetett, sem az, ahol én megbújtam, hanem az út másik oldala, ahol egy árnyékot véltem megpillantani, mialatt Sychráékat hallgattam. Csak határozatlan körvonalú, használhatatlan lábnyomokat találtunk, de egy dolog bebizonyosodott: a látásom nem csalt.

22.

Borzasztó sokáig aludtam. Azt álmodtam, hogy egy óriási árny, amely a fél égboltot beborította, ráfeküdt a kunraticei tóra, és fojtogatni kezdte a tó felszínén pihenő holdat. A holdból vér folyt, és ahogy megalvadt, Sychra meg Koran körvonalait öltötte magára. Bizonytalanság és veszélyérzet töltött el, amikor fölébredtem, mintha azok a véres sziluettek az erkélyemen sétáltak volna. És fájt a fejem.

Bebotorkáltam a fürdőszobába, és váltakozva forró meg hideg vizet zuhogtattam magamra a zuhanyból. Elkezdtem érzékelni a világot. Beengedtem Broučeket, aki sokáig és türelmesen nyomkodta a csengőt. Fájt a hátam, miközben reggeliztem. A kezdődő munkanap azt a vágyat ébresztette bennem, hogy visszafeküdjek az ágyba, és estig ki se bújjak belőle.

De tudtam, hogy az idő most már fontos tényezővé vált. Múlásába egy árnyék lépett be, amelyről sem Koran, sem Sychra nem tudott. De én igen. Csak azt nem tudtam, ki volt az. Egy dolgot azonban máris megtehettem. Megtudhattam, nem Štýrská járt-e ott. Föltárcsáztam a főkapitányság számát.

– Őrnagy elvtárs, tudni szeretném, hol volt Štýrská tegnap este.

– Szolgálatban. Egy percre se hagyta el a szállodát. Maga talán látta valahol?

– Nem. Hazudnék, ha az ellenkezőjét mondanám. Csak egy árnyékot láttam, és nem örülnék, ha az ő árnyéka lett volna.

– Ide figyeljen! Maga mostanában mindenütt árnyékokat meg kísérteteket lát. Elromantizálja a dolgokat. Brodová nem egy várkastélyban pusztult el, hanem egy nyaralóban, még ha az a nyaraló egy kicsit hasonlít is egy várkastélyhoz. Egyébként odaugorhatna, mielőtt Štýrskát visszahelyezem a birtokába. Nézzen be hozzám a kulcsokért. De estére jöjjön vissza. Nagy ott a kísértet járás.

Letettem a kagylót. Brouček elmerült az evésben, nem mertem zavarni. Türelmesen vártam, amíg már nem lehetett sem az időt húzni, sem Brouček gyomrát tágítani.

Szép idő lett, a szeptember ragyogó napsütéssel ünnepelte önmagát. Lassan hajtottunk, élveztük a kései nyár derűjét. Az enyhén hullámzó levegőben napsugárfüggönyök lengtek, szegélyük lágyan simogatta a rétek és mezők szőnyegét. Nem volt kedvünk dolgozni. Legszívesebben leállítottuk volna a Volgát valahol az erdőben, ócska kabátot vettünk volna magunkra, kezünkbe botot, és elindultunk volna barangolni a szeptemberi nyárban. Gondosan kikerültük volna az árnyékokat; a beszélő árnyékokat és a hallgató árnyékokat egyaránt. És ha ránk esteledne, a hold szövetségesünkké szegődne, és szelíd lámpásként világítana nekünk a lágy mohaszőnyegen, az évszázados fák lombsátrai alatt.

Megérkeztünk a nyaralóba. Alig léptünk be, Brouček élelem után kezdett kutatni. Elküldtem Hrádekbe bevásárolni, mert tudtam, hogy egy ideig itt maradunk.

Fölmentem az emeletre, abba a szobába, ahol Štýrská aludni szokott, és ahol Alice Brodová a kritikus napon tartózkodott. Beültem a fotelbe, és körülnéztem. Ráeszméltem, hogy nemcsak az a fontos, ami itt van, hanem az is, ami hiányzik. Megpróbáltam összehasonlítani a berendezést. Bementem a másik két szobába, majd visszajöttem, és megint leültem a fotelbe. Kinéztem a folyóra. Nyugodtan, békésen folydogált a déli napsütésben, körülötte színek tobzódtak, szinte hihetetlen volt, hogy éppen itt, ezen a gyönyörű helyen ért véget hirtelen egy emberélet.

Lássuk csak még egyszer. Magamba szívom a három helyiség atmoszféráját, és akkor talán mégis találok valamit. Fölálltam, és járkálni kezdtem. Aztán hirtelen megtorpantam. Nem, nem az atmoszféra a fontos, hanem a mindennapi, prózai dolgok. Az Alice hajhálóján levő lyukból arra lehetett következtetni, hogy egy tompa tárggyal fejbe vágták. És éppen ilyen tárgyakat láttam az imént a két másik szobában, de itt, ebben a szobában ilyen tárgy nincs. Pont innen hiányzik egy olyan masszív üveghamutartó, amilyen a másik két szobában az asztalon áll. Ezt eddig észre sem vettem, alighanem azért, mert nem dohányzom. De Štýrská dohányzik, tehát hamutartónak ebben a szobában is kellett lennie. A hamutartó hiánya persze nem szolgálhatott bizonyítékul, de olyan feltevés volt, amelyből ki lehetett indulni, és például arra is lehetett következtetni belőle, hogy a tettes, ha ugyan volt tettes, hirtelen határozta el tettét, nem készült rá előre. Más következtetéseket egyelőre nem akartam levonni a dologból Brouček sikerrel járt Hrádekben, és örömmel fogadta utasításomat, hogy főzzön valami jót.

Én megint visszaültem a fotelbe, a folyót néztem, és képzeletemben megpróbáltam rekonstruálni a kritikus estét.

Első felvonás: Alice elnököl a vacsorán, ragyog a szépségtől, és elegáns, nagystílű háziasszonyhoz illően kínálgatja a vendégeit. Aztán följön ide, és egymás után fogadja a volt szeretőit. Sikerrel gondoskodik arról, hogy mindegyikük hozzányúljon valamihez, tehát hogy mi itt majd megtaláljuk a nyomukat. Ez a céltudatos és logikus számítás tökéletesen bevált.

Aztán Alice beszédet mond, amelyben megtámadja a jelenlevő férfiakat, és olyanokat mond róluk, hogy a feleségeik életük végéig emlékeztetni fogják őket rá. Aztán jön a békülékeny fordulat. Mi értelme volt ennek a pálfordulásnak? Helyesebben, volt-e egyáltalán értelme, vagy pedig csupán Alice szeszélyességének tulajdonítható, mint ahogy a jelenlevők mindannyian állítják? Alice egész idő alatt emelt hangon beszél, aztán ivásra szólítja föl vendégeit, és ő fölmegy az emeletre. Egy idő múlva ismét lejön, az ezüstháló még mindig a haján van, a nagy táska a kezében. Újabb italkészletről gondoskodik, majd kimegy a kis hallba, és senki se látja többé. Kétségtelennek látszik, hogy a nagyjelenetre sokáig készülődött, a vendégek közül sokan úgy vélik, hogy a beszédét betanulta, tehát világos, hogy végig tiszta fejjel csinált mindent. De ami ezután történt, az ellentétben áll ezzel a ténnyel, és ezért logikátlan. A tragédia, amelyet Alice minden jel szerint megtervezett, mégis bekövetkezett.

Vége a felvonásnak, lemegy a függöny, a proszcéniumon egy hulla fekszik. Csillámló hal, amelyet a vízpartra vetett. És valahol a háttérben egy ezüstruhás baba maradványai.

Ezzel tulajdonképpen véget ért a tragédia, de ez csak látszat, mert a tragédia vége csupán a következő felvonás expozíciója.

Második felvonás: Jaroslava Štýrská magához hívja Alice régi szeretőit, és mindegyikükkel kíméletesen közli, amit állítólag Alicetől megtudott róluk. Kész ugyan hallgatni, de ez némi pénzbe kerül. Nyilván igazat beszél, és ezt elég meggyőzően teszi, mert kivétel nélkül ráállnak az alkura. Csak ketten mentesülnek a fizetési kötelezettség alól, Koran és Sychra. Sychra esetében ismerjük a magyarázatot, Štýrská attól tartott, hogy mi állunk a háttérben, Koran pedig feltehetően ellene fordította a rászegeződő fegyvert. De mi lehetett ez a fegyver? A hajháló egymagában nem, mert Koran már előbb is tudott róla, tehát csak olyan körülményekről lehet szó, amelyek összefüggtek ugyan a háló megtalálásával, de amelyeknek jelentőségét Koran csak később fogta föl. Lehet, hogy éppen a lelet helye volt a legfontosabb. A háló egyben Koran alibije. Ha ő lenne a tettes, akkor a háló nem szolgálhatna neki alapul mások zsarolására.

Ez a második felvonás vége. Az erők megszerveződtek, és új összecsapásra készülődnek.

Harmadik felvonás: Beáll a krízis. Nő a feszültség, és ehhez Sychra is kiadósan hozzájárult. A közte és Koran között kitört konfliktus sokakat érdekel. A színre egy ismeretlen árnyék lép. Ez a felvonás még tart, én is a színpadon vagyok, a súgó ugyan elhallgatott, de a darab tovább megy, és mindjárt kezdődik a végkifejlet.

Hát akkor még egyszer, elölről… – Brouček, egyen csak nyugodtan nélkülem, én még nem vagyok éhes… – Nézzük csak meg még egyszer ezt a darabot… a figurák konganak az ürességtől, halottak, mielőtt meghalnának.

Akkor most nézzük az egészet fordítva, kezdjük a végén… ez így nevetséges… mint egy visszafelé játszott film, amikor az alakok végül visszabújnak a gubójukba…

…hát akkor fordítsuk meg az alakokat, állítsuk fejre őket… érdekes, ebben a nézetben megváltozik a jellemük is. Szinte láttam magam előtt, hogyan változik meg eddigi szerepük, az ablak mozivászonná vált, az alakok kibicsaklottan mozogtak rajta, aztán belesüllyedtek a vászon alatt áramló folyóba.

Fölkeltem a fotelből. Igen. Csak így van logikája az egésznek. Fordított logika ez, rejtett logika, de logika. És nem Alice Brodová logikája többé, hanem a történeté.

Már csak egy-két dolog van hátra… és ez azt jelentené, hogy… átmentem a sarokszobába, és kinéztem az ablakból… nem egészen három méter…

Valósággal kirohantam a házból. Lent, azon a helyen néhány törött gallyat találtam.

Brouček mégis megvárt az étkezéssel, amely mennyiségileg és minőségileg egyaránt egy bőséges uzsonna és egy gyenge vacsora között mozgott. Nem bírtam magamban tartani a dolgot:

– Brouček, most már tudom, hogy történt… hogy hogy került Alice Brodová a kis hallból a szakadékba… Ledobták az ablakból… Nem, nem, nem ugrott ki… ledobták. Minden fordítva van. Azt is tudom, hogy ki dobta le, csak azt nem tudom, hogy miért. Nem ismerem a motivációt. Ha majd megint lábra állítjuk az egészet, akkor az is a kezemben lesz… meg a tettes is. A paradox helyzetek paradox megoldást követelnek.

23.

Kávéház a Vencel téren, szeptember második felében. Mérsékelten meleg idő, a nap felhőkkel küzd az égen. A kávéház majdnem üres, és ez nem tesz jót neki, túl nagy a csend, s ettől nyomott a hangulat.

A komor légkör megfeküdte a kedélyünket. Hallgatva ültünk egymás mellett, a feszültség egyre fokozódott közöttünk. Sychra egyfolytában a kávéját kavargatta, pedig nem tett bele cukrot. Koran megátalkodott arckifejezéssel az utcát bámulta az ablakon keresztül. Rajtam is furcsa szorongás vett erőt. A játszma kritikus stádiumba érkezett, az egyik fél figurái a másik fél királynőjét fenyegették.

Mind a hárman éreztük, hogy a következő lépés közelebb hozza a fatális véget, amelyet már nem lehet megállítani.

A pincér tisztes távolságból, érdektelenül nézte asztalunkat, amelynek számlában kifejezhető igényei minimálisak voltak. Aztán elunta a dolgot, megfordult, és kiment a konyhába. A csendben jól hallatszott az óra ketyegése, és én úgy éreztem, mintha minden másodperc hangos csattanással a padlóra hullott volna a számlapról, és ez végre tettre késztetett.

– Mind a ketten jobban be vannak avatva Alice Brodová halálának a titkába, mint a többiek. Nem akartam a formális eljárást választani, jobbnak tartottam, ha itt hármasban nyugodtan elbeszélgetünk. Szeretném tudni, mivel óhajtják kiegészíteni eredeti vallomásukat.

Várakozásomnak megfelelően mind a ketten kijelentették, hogy semmibe sincsenek beavatva, és nincs mivel kiegészíteniük azt, amit egyszer már elmondtak. Koran ezt tétovázás nélkül, mintegy szórakozottan adta elő, mintha másra gondolna közben, Sychra olyan arcot vágott, mintha megbántottam volna.

– Jó, hát akkor úgy fejezem ki magam, hogy önök másképpen vannak benne ebben a dologban, mint a többiek – tartottam ki makacsul, miközben úgy éreztem, hogy az óra ketyegése meggyorsult. – Sychra úr Alice férje volt, tud a babáról és a baba tartalmáról. Koran úr akkor este sokáig józan maradt, éberen figyelte Alicet, és ami a fő, hosszú ideig egyedül, vagy mondjuk úgy, hogy gyakorlatilag egyedül tartózkodott az emeleten, ahol a tettet elkövették. Hinni akarok neki, amikor majd azt mondja, hogy Alice hajhálóját abban a szobában találta meg, amelyen ő csak keresztülment, és amelyben később a felesége Rozenkranccal aludt. Azt hiszem, Koran úrnak jó lesz tudnia, hogy a háló hátul, a tarkónál el van szakadva, és embervér nyomai vannak rajta.

Kiszabadítottam a dzsint a palackból. Koran továbbra is szórakozottan nézett rám, Sychra izgatottan kevergette a kávéját. A dzsin kiszabadításával léptem egyet a királynőt fenyegető figurával…

– Ezt honnan tudja? – kérdezte végre Koran.

– Az az én dolgom. Nem azért vagyok itt, hogy gyónjak. A gyónás önökre vár.

– Tehát gyilkosság volt – mondta keserűen Sychra.

– Igen – helyeseltem –, sőt mondhatnám, kettős gyilkosság. Mert Alicevel együtt a babáját is megölték. Erről viszont ön tud valamit.

– Helyes, tudom, hogy nincs értelme tagadni. Alicenek valóban volt egy nagy babája. Cipzár volt a hátán. Ebből arra következtettem, hogy a baba tulajdonképpen persely.

– Akkor nyilván belenézett, nem?

– Igen, és ebben nincs semmi rossz. De nagy meglepetésemre a babában nem pénz volt, hanem női aktok. Nem is kevés. Húsz darab. Művészi pornográfia. Hogy ezt miért tartogatta Alice magánál, azt csak az Isten tudja, hiszen abszolút normális és temperamentumos, sőt túl temperamentumos nő volt.

– Ez még nem minden, Sychra úr. Gardez la dame. Kit ábrázoltak a fényképek? Megismert valakit azok közül a nők közül?

– Azt mondta, gardez la dame. Ismerem ezt a kifejezést, valamikor én is sakkoztam. Sajnos a királynőm védtelen. Igen, megismertem valakit. Jaroslava Štýrskát, nagyon szép volt azon a képen. A többieket nem ismertem.

– Volt még a babában valami?

– Csak egy cédula. Ha jól emlékszem, ez állt rajta: ha akarom, húsz olyan nőm lehet, mint te vagy, vagy még szebb.

– Aláírás?

– Semmi. A szöveg géppel volt írva. Alice egyszer rettentő dühösen jött haza, akkor már válófélben voltunk, elkezdett csapkodni, megfogta a babát is, kivette belőle a fényképeket, a szemétbe dobta, aztán földhöz vágta a babát, közben valami olyasmit kiabált, hogy: majd őhozzá is hozzávágok valamit, de úgy, hogy élete végéig nem felejti el.

– Nem mondta meg, kire gondol?

– Nem. És azt se tudtam meg sohase, miképpen került hozzá a baba, vette-e vagy kapta. Amikor megkérdeztem, csak annyit mondott, hogy ez az ő szimbóluma. A babák szüzek, ő pedig a Szűz jegyében született.

– Mi történt a fényképekkel? Csak nem maradtak a szemétben?

Elpirult. – Nem. Magamhoz vettem őket, most is megvannak. Érdeklik önöket? – Aggodalom érződött hangjában. Ha csak ezek a képek hiányoznak a boldogságához, maradjanak nála.

– Hát – nem tudom, miért, de zavarba jöttem – majd kölcsönkérem őket, de legkésőbb két nap múlva visszaadom.

– Ön is kíváncsi rájuk – ítélkezett rólam önmagából kiindulva, és szemmel látható elégültséggel. Észrevette, hogy zavarba jöttem.

– Talán az volna a legjobb – mondtam visszanyerve a biztonságomat –, ha elmennénk innen önhöz, és megnéznénk a képeket, hogy megállapíthassuk, igazat mondott-e.

– De hiszen azt mondta, hogy ez a beszélgetés nem hivatalos, és látom, hogy tényleg nem jegyez föl semmit – ellenkezett hirtelen támadt fölényérzetében –, tehát tisztán tőlem függ, hogy megmutatom-e a képeket vagy sem.

– Igaza van. Egyelőre valóban csakis öntől függ… Egyelőre – tettem hozzá nyomatékkal

– Inkább mutassa meg, ha már olyan hülyén elkezdett dumálni róluk – avatkozott be váratlanul a beszélgetésbe Koran –, és örüljön, hogy magának minden ilyen könnyen megy. Biztos hálásak magának, hogy elvezette őket hozzám. Azt hiszik, megtalálták bennem a gyilkost. Csak éppen bizonyítani nem tudnak semmit.

– ön ellen annyi bizonyítékunk van, hogy csak az ügyészhez kell menni velük, és ön egy percig se marad szabadlábon. Csupán két-három dolgot említek meg. Ön ment föl először az emeletre, ezt Sychra úr is bizonyítja, mert nem tehet mást. Nem egyedül volt ott, de Klára Blochová a saját bevallása és mások tanúsága szerint nem volt olyan állapotban, hogy bármit is érzékelhetett volna. Aztán itt van a hajháló. Amikor Alice kiment a kis hallba, akkor még a fején volt, de mire a holttestét megtaláltuk, már eltűnt. Az ön vidéki házából került elő ismét, pontosabban egy kazettából, amely a kéményben volt elrejtve. A rend kedvéért még hozzáteszem, hogy a háló hátul el van szakadva, és vérnyomok vannak rajta. Ennyi elég, nemcsak az ügyésznek, hanem a bíróságnak is, nem gondolja?

– Hát akkor miért nem tartóztat le? – Koran hangja dühös volt, de a teste szemmel láthatóan remegett.

– Mert a bizonyítékok erejét az én szememben, hangsúlyozom, az én szememben, kissé legyengíti Štýrská meg az a tízezer korona, ami a hajháló mellett találtatott a kéménybe dugott kazettában. És mellesleg nem Sychra úr vezetett el önhöz, hanem ön maga mutatta nekünk az utat. Sychra úr véletlenül, és meg kell mondanom, hogy eléggé zavaró módon furakodott oda.

– Tehát tulajdonképpen Štýrskának köszönhetem, hogy még szabadlábon vagyok.

– Tulajdonképpen igen. Miért adott magának tízezer koronát, holott eredetileg maga ígért neki ötöt?

– Hát már ezt is tudja? – Koran nagyon szomorú volt, és körülbelül annyi öntudat maradt benne, amennyi alkoholtartalom egy pohár tegnap kitöltött whiskyben. – Ezek után azt hiszem, már semmi titkot sem árulhatok el önnek – mondta leverten. – Biztosan csak azt az értesülését akarja velem megerősíttetni, hogy Štýrská aznap éjszaka a nyaralóban tartózkodott.

– Gardez a másik oldalról – szólalt meg Sychra –, a királynő elveszett.

Broučekkel Sychra lakásához hajtottunk. Hősiesen átvágtunk a lépcsőház bűzein, és mialatt Sychra kávét főzött, Brouček lefényképezte a húsz aktot. Elismerően sziszegett közben, amiből arra következtettem, hogy a negatívokból nemcsak egy darab másolat készül majd, aminek viszont az lesz a következménye, hogy Broučeknek nehézségei támadnak otthon.

Štýrská szolgálatban volt, tehát várnom kellett tíz óráig. Amikor végre becsengettem nála, az az érzésem támadt, hogy a történet cselekményének meredek görbéje a kulminációs ponthoz közeleg. Nehéz lett a szívem. Hátamban éreztem Sychra tekintetét, mert biztos voltam benne, hogy lent ácsorog valahol a sarkon, és vár, vár türelmesen. És hátamban éreztem Koran tekintetét is, egy vércse kegyetlen, égető tekintetét. Röptében ragadták ki csőréből a zsákmányt, és most itt kering valahol a közelben, és attól fél, hogy neki csak döghús marad.

Štýrská már az első csengetésre ajtót nyitott. Aranykockás, rövid kék ruha volt rajta, arca, haja tökéletes rendben, talán csak a sápadtsága és enyhén karikás szeme árulkodott nyugtalanságról és gondokról. Miattam öltözködött így fel, vagy más vendéget várt? Az utóbbi lehetőségnek ma kivételesen nem örültem volna.

Nem lepődött meg, amikor meglátott.

– Napok óta várom. Örülök, hogy egyedül jött, jobban tudunk így beszélgetni. – Csodálatra méltóan nyugodtnak látszott. – Hamarabb kellett volna jönnie, talán sok mindent elkerülhettünk volna.

24.

A fogadószobában kétszemélyes hideg vacsorára volt terítve. Štýrská észrevette a meglepetésemet, és megszólalt: – Csodálkozik? Hiszen mondtam, hogy napok óta várom, és nem beszéltem a levegőbe. – Még mosolygott is.

– Hacsak nem téveszt össze Svarovskyval, Korannál, Sychrával, Karásekkel vagy Sirŭčekkel, hogy csak a legfontosabbakat említsem – szaladt ki a számon teljesen fölöslegesen.

– Az én szeretőimként sorolta föl őket vagy Alice szeretőiként?

Minden előzetes kérdés nélkül konyakot töltött. Emlékezett rá, hogy azt szeretem.

– Nem az ön szeretőiként, persze Jirí Svarovskyt kivéve. Nem hiszem, hogy szeretné az uraságoktól levetett holmit.

Leült velem szemben egy fotelbe, és ösztönös élvezettel fészkelte be magát a legkényelmesebb helyre. Nyilván mélyen és magától értetődően élt át mindent. Cigarettára gyújtott, álmodozva nézett az elszálló füst után, és megjegyezte: – Mit tudja azt maga, milyen uraságoktól levetett holmi maradt rám Alice után…

– Valóban nem tudom – ismertem el –, azért vagyok itt.

Átvetette egyik lábát a másikon, és teljes közönnyel fogadta térdére szegeződő elbűvölt tekintetemet.

– Vártam magát, és most itt van. Nem is történhetett másképp. Tudom, hogy nem zsákmányt lát bennem. Maguk nem vadásznak zsákmányra. A zsákmány önként szalad a kezük közé. Valami véletlennel kezdődik a dolog, és minél több véletlenre bukkannak útjukban, annál gyorsabban fűzik őket össze sorssá. Önökkel mindig valamiféle vég kezdődik el, pedig talán nem is akarják.

Diadalmasan mosolygott, noha a fogadószoba élesebb világításában észrevettem a szemén a belső láz csillogását. Rosszabb helyzetbe kerültem, mint amilyet vártam. Štýrská olyan nő volt, akit tisztelni is és gyűlölni is lehetett egyszerre.

– Nos, kérdezzen. Kíváncsi vagyok, eltaláltam-e látogatása célját.

Nem volt kedvem megkezdeni a kérdezősködést, hallgattam, és szétnéztem a szobában. Megpróbáltam olyan témát találni, ami nem vezetett volna azonnali összeütközésre.

– Tetszik magának az otthonom, vagy rövidített házkutatást végez? – gúnyolódott észrevéve tétovázásomat.

– Igyekszem megérteni önt, és ehhez ismernem kell azt a szűkebb világot, amelyben él.

– Megérteni? De hisz ez nem tartozik a feladatkörébe. Helytelen igét választott. Megfogni, ezt akarta mondani, ugye? A farkasnak nem kell megértenie a nyulat, elég, ha tudja, hova jár enni, hol a vacka, és milyen gyorsan tud futni. A vadász csak annyira akarja megérteni leendő zsákmányát, amennyire ez a vadászat sikeréhez szükséges. Megérteni engem! Ne nevettesse ki magát. Talán megállapítani, merre menekülhetek, és melyik kőbe botlom bele menekülés közben!

Keserűen, szomorúan és gyűlölködve fűzte egymásba a szavakat és a mondatokat. Elég jól látta a dolgot, alighanem azért, mert ő is ilyen értelemben akarta megérteni doktor Blochot, Sychrát, Rozenkrancot és – amíg nem fordult a kocka – Korant.

– De hiszen maga mondta az előbb, hogy nem vadászunk zsákmányra. Egyébként én másképp képzelem el a magam zsákmányát.

– Úgy játszik a szavakkal, mint a pingpong-labdával – ragaszkodott a témához –, és ügyesen leplezi cselekedetei értelmét. De az egészben az a legrosszabb, hogy amit mond, azt önmagával is el akarja hitetni. Persze peche van, mert amikor már valóban hinni kezdi, amit mond, a szavak és szavacskák buboréka a demagógiától nőni kezd, egyre jobban nő, egyre vékonyabb lesz a héja, és a végén elpattan, aztán kezdődik elölről az egész.

A szeme ragyogott, égett, a szemhéja vörösödni kezdett. Nem az a fajta bátorság volt benne, mint az üldözött vadban, hanem átgondolt és fölényes elszántság. Talán Alice Brodová is ilyen arccal és ilyen kifejezéseket használva mondta el beszédét a maga Utolsó Vacsoráján.

– Ön elismerésre méltóan őszinte, ami nagy ritkaság. Teljes meztelenségükben tárja elém a gondolatait. Meghallgatom, rendben van, de nem szabad itt megrekednem. Azt is elhiszem, hogy nem játszik velem olyan játékot, mint a fogolymadár, amely üldözője figyelmét el akarja terelni fészkétől. Nem vagyok sem mindentudó, sem úgynevezett nagy fej, de már elértem azt a kort, amikor az ember megérzi, mikor akarják megtéveszteni.

Újból töltött magának, aztán ügyesen, könnyedén nekem is. Enni alig ettünk valamit.

– Hát akkor kezdje el a kérdéseit. Amennyire lehet, igazat fogok mondani, nem akarom megnehezíteni a munkáját.

Kiittam a konyakomat, hirtelen úgy éreztem, hogy tökéletesen mindegy, józan maradok-e, vagy a sárga földig leiszom magam. A dráma szereplői elindultak a végkifejlet felé, és most már nélkülem is célba érnek. Ünnepelni persze nem volt mit, ez az eset nem tartozott a legszerencsésebbek közé.

– Mindenekelőtt azt szeretném tudni, beavatta-e önt Alice a tervébe, amikor kölcsönkérte a nyaralót.

– Nézze, én már megszoktam, hogy Alicenek időnként furcsa ötletei támadnak, de elismerem, hogy ezúttal meglepett a dolog. Nem maga az, hogy igénybe akarja venni a házat, hanem a hangulata és kérésének indokolása. Szinte sugárzott belőle az energia, a határozottság, a cselekvés izgalma. Elmondta, hogy meg akarja hívni a volt szeretőit, és alaposan kibabrál velük. Gyűlöli őket, ha nem gyűlölné, akkor folyton sírnia kellene, ha rájuk gondol. Én ezt nagyon is megértettem. Nem hiszem, hogy volna olyan nő, aki ne akarna kibabrálni azokkal, akik valamikor azt ígérték, hogy elveszik feleségül, aztán gyáván megfutamodtak.

– Mondta önnek, hogy öngyilkosságot akar elkövetni?

– Nem, ezt nem mondta. Ha mondta volna, nem adtam, nem is adhattam volna neki kölcsön a házat. – Fölhajtotta a konyakot, és az üres poharat a két tenyere közé szorította. Kíváncsi voltam, mikor reped meg az üveg.

– De hiszen nem is akart öngyilkosságot elkövetni – szólalt meg újra. – Nem azért ment oda.

– Gondolja?

– Tudom. Azért ment oda, hogy bosszút álljon a szeretőin.

– De az öngyilkosság a bosszú tartozéka is lehetett.

– Az igaz. Csakhogy Alice nem csupán azt akarta elérni bosszúból, hogy a szeretőit rendőrségi vizsgálatnak vessék alá. Tudta, hogy végeredményben nem történhet semmi bajuk. Hiszen a maguk szabályai szerint az olyan bizonyíték, amely mindenkit terhel, senkit sem terhel. Alice számolt ezzel. Sőt okosabban számolt ezzel, mint ahogy hittem volna.

– Hát akkor ön szerint mi volt a célja?

Újabb adag konyak. Ha így folytatja, nemsokára üvegcserepeket fog rágni.

– Megmondom. Alice meg akart ölni valakit.

De nem sikerült, és ez az 5 szempontjából nagy baj volt.

Úgy éreztem, hogy a föld megmozdul a talpam alatt.

– Megölni?

– Ne vágjon olyan értetlen arcot. Maga ezt éppen olyan jól tudja, mint én.

– A ciánkálira gondol?

– Igen, tudok a ciánkáliról, és arról is, hogy a poháron csak doktor Bloch ujjlenyomatai voltak. Bloch elmesélte nekem a dolgot. Alice szándéka tehát nyilvánvaló.

– Gondolja, hogy Blochot akarta megölni?

– Ne vizsgáztasson. Nem vagyok apácanövendék, és nem vagyok divatbábú se. Az egyetlen ember, akiről biztosan tudom, hogy Alice nem akarta megölni, az doktor Bloch. Hiszen éppen neki kellett volna benne maradnia a pácban. A többieket maguk épp hogy csak egy kicsit megbirizgálták volna, meghúzták volna a fülüket, és kész. De Bloch nem úszhatta meg ilyen olcsón. Megölte Alice gyerekét, ezt Alice mindig is így látta, aztán elhagyta. Hát most élje át a maga borzalmait. De doktor Blochnak, úgy látszik, kitűnő őrangyala van. Kifogástalanul funkcionál.

– Tehát mi lettünk volna a bosszú eszközei – jegyeztem meg. Alice Brodová bennem kialakult képe új vonásokkal gazdagodott, és új összefüggéseket tárt föl.

Jaroslava Štýrská töltött magának, és ivott. Aztán szomorúan elmosolyodott. Hátradőlt a fotelben, teljesen elengedte magát, a szeme nedvesen csillogott. Nem hagyhattam sokáig ebben a hangulatban.

– Csakhogy – folytattam – ehhez a teóriához hiányzik a másik pohár, amelyen Alice ujjlenyomatainak kellene lenniük. Miért tüntette el a tettes? Hiszen neki nem árthatott.

– De Alicenek árthatott, illetve Alice tervének. Tehát lehet, hogy Alice tüntette el. Ez a dolog nyilván bonyolultabb, mint amilyennek látszik. Az is elképzelhető, hogy a tettes ivott abból a pohárból, és ebben az esetben a tettesnek ártott volna, hiszen rajta hagyta az ujjlenyomatait. Vagy ajánlok egy másik lehetőséget: a tettes azt a látszatot akarta kelteni, hogy Alice egyedül ivott, hogy senki se volt ott vele, és nem tudta, hogy a másik poháron nem Alice ujjlenyomatai vannak, hanem Bloch ujjlenyomatai. Válasszon ízlése szerint. Azt hittem, hogy mindezt már tudja, és különben is a maga dolga megoldani a rejtélyt, nem?

Fölállt, egy pillanatra megtántorodott, de nyomban összeszedte magát, és olyan léptekkel, amelyeken nyoma sem volt a részegségnek, a bárszekrényhez ment. Kivett belőle egy bontatlan üveg konyakot, és az asztalra tette, noha az előző üveg tartalmának még csak a fele hiányzott.

– Nem szeretek fölállni, ha illuminált állapotban vagyok, ezért hoztam jó előre az utánpótlást. Remélem, nem haragszik.

Eszem ágában sem volt haragudni. Gondolkoztam egy ideig, aztán megpróbáltam elölről kezdeni az egészet.

– Alicet augusztus 29-re virradó éjszaka gyilkolták meg. Megmondaná, hol tartózkodott akkor?

– Azt hittem, ezzel a kérdéssel fogja kezdeni. A válasz kínosan egyszerű. Itt voltam, ebben a lakásban Jirível. Jirí Svarovskyval. Akkor még imádtuk egymást.

Viszketni kezdett a nyelvem, mert ezt olyan hangon mondta, mintha Svarovsky iránti szerelme úgy megrozsdásodott volna, mint egy harmincéves háborúból hátramaradt alabárd. De nem akartam vitatkozni.

– Miért vett ki szabadnapot? Aznap szolgálatban kellett volna lennie.

– De hát Jirí miatt. Én mindenben alávetettem magam neki, és aznap szabad estéje volt. Gyakran dolgozik éjszaka, ki akartuk használni a szabad estéjét. Sikerült is. – Kinyújtózkodott a fotelben, eljátszotta a kellemes emlékekre visszagondoló nő szerepét, aztán megunta, és az aranyszínű folyadékba fúrta a tekintetét. Az arcvonásai hirtelen megkeményedtek.

– Kevesebbet ittunk, mint mi ketten most. Igaz, hogy nekem már mindegy. Amikor nem dolgozom, itt ülök, és konyakkal tartom magam életben.

Most már egészen összeomlott az arca. – Még jó, hogy van mit inni, és ma még partnerem is van hozzá – fürkésző tekintetet vetett rám –, és nem is a legrosszabb. Furcsa és egyoldalú módon ostromol ugyan, de ehhez kénytelen leszek hozzászokni.

Helena és az ég minden szentjei, álljatok mellettem, mert Jaroslava Štýrská csodálatosan szép nő.

– Tehát ön határozottan állítja, és Svarovsky esetleges tanúvallomásával is bizonyítani tudja, hogy az augusztus 29-ére virradó éjszaka nem volt kint a nyaralójában – mondtam kijelentő módban, csak éppen egy kis szünetet tartottam közben, hogy ideje legyen ellentmondani. Nem használta ki a szünetet.

– Az utolsó férfi, akivel lefeküdtem, Koran volt. Jirí Svarovsky ezt nemcsak tudta, de javasolta is, aztán olyan jelenetet rendezett, mintha megőrült volna, és megszökött tőlem. Ilyenek maguk, férfiak. És nem is tudják magukról. Mindent megengednek maguknak, ami csak eszükbe jut, és még félszemmel a tükörbe is kacsintanak, hogy jól áll-e a dolog maguknak. Mindezt természetes, vitális, férfias dolognak tartják, tehát szentül hiszik, hogy elvitathatatlan joguk van rá. Csak nőnemű felebarátaiknak állítanak tilalomfákat. Mihelyt róluk van szó – szétnyitotta, majd összezárta a mutató és középső ujját, mint az ollót –, snitt, vége. És nem értik, hogy ez milyen álszenteskedés. Nincs hozzá erejük, hogy megértsék.

Nem volt keserűség a hangjában. A megismerés, bármilyen nagy árat kell is fizetni érte, mindig magában hordozza a megnyugvás elemeit is.

– Eleinte föl voltam háborodva, aztán már csak fájt a dolog. – Összekuporodott a fotelben, szinte eltűnt benne. Aztán egy heves mozdulattal és egy adag hirtelen felhajtott konyakkal kiragadta magát ebből a hangulatból.

– Nem voltam kint a nyaralóban – mondta lassan és szemlátomást szorongva.

– Nem akarok önnel vitatkozni. És nincs is értelme. Mert tudom, hogy ott volt.

– Ezt Koran állítja… akkor bizonyítsa be.

– Újra öntudatos és harcias volt»

– Én állítom. Koran okosabbnak mutatja magát, mint amilyen. A bizonyítékokat bármikor bemutathatom önnek, csak azt szeretném tudni, miért ment ki oda.

Egészen magába roskadt, hideglelősen reszketett. Féltem, hogy most valami hisztériás roham következik vagy még annál is rosszabb.

– Hogy megöljem Alice Brodovát – felelte fogvacogva. – A hiba csak az, hogy nem öltem meg.

A pohár végre megrepedt a tenyerében, és ez magához térítette. – Hallotta, amit mondtam – folytatta sokkal szilárdabb hangon –, hát cselekedjék eszerint.

– Azt is tudni szeretném, hogy miért ragaszkodott Alice a jelenlétéhez. – Nagyon meglepett a vallomása, de nem mutattam ki, a hangom nyugodt és szenvtelen volt. Éreztem, hogy a gyeplő már az én kezemben van.

– De hiszen Koran azt állítja, hogy titokban tartózkodtam ott, és saját elhatározásomból.

– Én viszont azt állítom, hogy Alice hívta oda. Csak arra vagyok kíváncsi, hogy miért.

– Higgye el, hogy máig se tudom. Csak találgatok. Lehet, hogy rajtam is bosszút akart állni valamiért, és rám akarta uszítani magukat. – A szőnyegre meresztette a szemét, és cipője orrával az asztal lábát rugdosta.

– Ő maga mivel indokolta a meghívást?

– Azzal, amit már elmondtam magának, hogy gyűlöli őket, hogy nem bírja látni őket, hogy sírva fakadna, hogy nem tudna uralkodni magán, ha nem lennék ott. Számomra pedig csak szórakozás lesz látni azokat az arcokat. Hát az valóban szórakozás volt. Majdnem olyan, mint a mostani, itt magával. Iszunk egyet?

Az üvegben már alig volt valami. De a fejem tiszta maradt, csak a lábam kezdett merevedni, meg kicsit a kezem is. Alighanem olyan feszültség volt bennem, hogy az alkohol hatása csak a végtagjaimra korlátozódott. De partnernőmön már erőt vett a mámor, egyre nehezebben tudta magát kifejezni.

– Miért zsarolta Alice szeretőit? Hiszen tudtommal nem áll olyan rosszul anyagilag, hogy pénzre volna szüksége.

– Én nem zsaroltam őket, illetve nem akartam zsarolni. Maguktól másztak ide, rettegtek. Nem kellett volna annyira félniük, én nem akartam őket börtönbe juttatni. És ami a pénzt illeti… Az embernek mindig szüksége van pénzre… ilyen a világ, és sohase lesz más. Nekem például azért kell a pénz, hogy konyakot vehessek. Maguk miatt iszom annyit. De most jut eszembe, maga azt a konyakot issza, amit Alice szeretőiből sajtoltam ki zsarolással! Mondja, nem lett ezáltal a tettestársam?

Ezt nem vettem komolyan, és nem is reagáltam rá. Azon gondolkoztam, amit a zsarolásról mondott. Fölállt, nagyon ingatag léptekkel a villanykapcsolóhoz ment, és lekattintotta. Csak a kis asztali lámpa maradt égve.

– Nem bírom nézni a hivatalos arckifejezését – jegyezte meg, és visszaült, helyesebben visszaesett a fotelbe. – Nem kellett volna elvállalnia a Brodová-esetet. – Újratöltötte a poharamat és a magáét is, pedig most már mind a kettőnket legyűrt a szesz.

– Mit tud a babáról? – kérdeztem, de alig tudtam engedelmességre bírni a nyelvemet.

– Mindenkinek van babája, de mindenki máshova rejti – énekelte az elcsépelt slágert.

– Mit tud Alice Brodová babájáról? – tartottam ki makacsul és egyre nehezülő nyelvvel.

– Hallottam, hogy neki is volt babája, és vele együtt esett ki az ablakon.

– Tudja, hogy mi volt abban a babában?

– Hát volt benne valami? – Nem láttam az arcát, de a hangjában félelem remegett, nagy félelem. Éreztem, hogy kétségbeesett erőlködéssel igyekszik keresztülhatolni az alkoholködön.

– Igen. Aktok voltak benne. Húsz darab.

– Milyen aktok? – A félelem elszállt. Csak kíváncsiság és megkönnyebbülés maradt utána. Nyilván más választ várt.

– Hát amilyenek már az aktok lenni szoktak. Meztelen nők. Tisztára meztelenek.

– Tetszettek magának? – kérdezte közönyösen, miközben félig kacéran, félig kényelmesen kinyújtózkodott.

– Csak egy.

– Kár. Látja, nem volt szerencséje – mondta lassan és kissé hanyag hanghordozással.

– Ha majd befejezi a kihallgatást – folytatta –, akkor kiisszuk, ami még az üvegben van, de már csak úgy, szórakozásból. Ha egyedül kellene kiinnom, akkor valószínűleg kikészítene.

Megfogta az üveget, és töltött. A félhomály ellenére is láttam, hogy reszket a keze.

– Ismeri azt a meztelen nőt, aki tetszett magának? – kérdezte csak úgy mellékesen.

– Igen, ismerem, de természetben persze csak az arcát láttam.

– Mindjárt gondoltam. Maga nem is menne tovább. Elárulja, hogy ki volt az? Talán én is ismerem.

– Jaroslava Štýrská.

Kiejtette a poharat a kezéből. Fölsóhajtott, szinte fölsikoltott: – Hát ezért…!

Vártam a folytatást, de csak csend következett.

Aztán ereszkedő hanghordozással megismételte: – Hát ezért.

– Miért? – kérdeztem halkan, hogy ne zavarjam, de azért figyelmeztessem, hogy mondani akart valamit. Nem felelt. Az arcába néztem. Szinte eltorzult a dühtől. Aztán hirtelen kinyújtotta a kezét, megragadta az üveget, és a szájához emelte. Hosszan, nagy kortyokban itta a konyakot, és a szeme dühtől, megaláztatástól és szomorúságtól csillogott a szoba félhomályában. Letette az üveget, rám pillantott, és tökéletesen józan, biztos és kissé gunyoros hangon megszólalt:

– Keveset iszik, barátom. Ezzel sokat veszít az életben, és öreg korában szidni fogja magát érte.

Mind a ketten hallgattunk. Aztán ismét megszólalt: – Ön azt mondja, hogy az én fényképem is ott volt, és hogy meztelen voltam rajta. Tetszettem magának?

Bevallottam, hogy tetszett.

– Látta a fényképet, ha akarja, láthatja a modellt is, eredetiben.

Mennyi fáradságába és erőlködésébe került Korannak az, amiről nekem önként le kell mondanom!

– Mentse a bőrét, árulja el, ki ölte meg Alice Brodovát.

– A bőröm egész jó állapotban van, azt talán a fényképről is láthatta. Nem dicsekvésből mondom, hanem azért, mert igaz.

– Soha egy másodpercig sem kételkedtem a szépségében. Árulja el, ki ölte meg Alice Brodovát.

– Én. Hiszen azért mentem ki a nyaralóba.

– Miért ölte meg?

– Hagyjon békén, és menjen a pokolba! Magával semmit se lehet kezdeni. A konyakot majd megfizeti, amikor kiszabadulok a börtönből. Legalább lesz egy kis pénzem valakinél.

– Utoljára és nagyon komolyan kérdezem: ki ölte meg Alice Brodovát? Tudom, hogy maga tudja. – Nagynehezen fölálltam. A lábamnak ólomsúlya volt.

– Én. És most már megszabadult a gondjaitól. – Megfogta az üveget és kiitta, ami még maradt benne.

Kiléptem a hűvös éjszakába. Brouček végignézett rajtam, és szánakozva ingatta a fejét:

– No ez jól elintézte magát.

Otthon kávét főzött nekem, én meg fölhívtam Kamarýtot. Hosszan és részletesen beszámoltam neki, és ő hosszan és részletesen válaszolt. Még jó, hogy a magnetofonom egész este be volt kapcsolva, így legalább másnap reggel megtudtam, miről beszélgettem Kamarýttal és Jaroslava Štýrskával.

– Őrnagy elvtárs, Štýrská egész nap szolgálatban volt, két ízben kiszaladt a szállodából egy utcai telefonfülkébe. Huszonkét órakor végzett, és egyenesen hazament.

– Figyeljék tovább. Ne vegyék le róla a szemüket. Egy fél óra múlva odajövök. Vége.

A főkapitányságon ültünk, és latolgattuk a helyzetet.

– Štýrská nagyon vigyáz, tudja, hogy figyeljük, és mindent el fog követni, hogy lerázzon bennünket. Összeköttetésbe lépett valakivel, de nem bízik a szállodai telefonban. Ha helyesen elemeztük a helyzetet, akkor ma éjszaka nem fogunk unatkozni. Štýrská okos nő, be akar bennünket ugratni.

25.

Megittuk a kávénkat, és lassan becsomagoltuk az éjszakai előadáshoz szükséges dolgokat. Egész nap annyi fejfájás elleni port nyeltem, hogy csak kávét tudtam inni; ha ételre gondoltam, émelyegni kezdett a gyomrom. Kamarýt, amióta házassági kötelékbe lépett Katerinával, állandóan el volt látva élelemmel, és olyan mennyiségben fogyasztotta, hogy az állatkerti ápolóknak is tátva maradt volna a szájuk, ha látták volna. Szemlátomást hízott, és ha így folytatja, nemsokára eléri Katerina áldott derékbőségét. De a hízás sajnos nem lustította el.

A Volga szerintem fölösleges sebességgel száguldott végig Prága utcáin. Brouček ugyan minden kereszteződésnél pontosan betartotta a szabályokat, de mihelyt túl volt rajtuk, úgy hajtott, hogy az emberek rosszallóan csóválták a fejüket, akár egyenruhát viseltek, akár nem. Már majdnem célban voltunk, amikor megszólalt a mikrofon: – Őrlik hívja Nadézdát, Őrlik hívja Nadézdát, Koran Štýrská lakása felé megy, Sychra követi. Vége.

Kamarýt elégedetlenül csóválta a fejét: – Azt hittem, ma valami kis mozgás lesz ott, de úgy látszik, megint csak a régi szeretők gyülekeznek.

– Ez csak egy váratlan epizód – nyugtattam meg –, rendezési hiba, Štýrská nem így képzelte, gyorsan kitessékeli őket.

Két háztömbbel előbb álltunk meg, ott, ahol már néhány nappal ezelőtt is letáboroztunk. Kamarýt szolgálati kocsija a mellé beosztott sofőrrel már ott állt. Beérkezett a következő jelentés, amely szerint Koran bement a házba, Sychra kint maradt az utcán, és figyeli a lakás kivilágított ablakait.

– Csak lábatlankodik itt, semmi haszna, a végén még pánikot kelt. – Most már Kamarýt is dühös volt Sychrára. Az ördög küldte a nyakunkra.

Közönyösen bámultam a sötétet. Egy lakótelep éjszaka nem éppen a legvonzóbb díszlet. Egyébként tökéletesen ismertem ezt a környezetet, néhány évig én is lakótelepen laktam. A sztereotípiája egymagában is tökéletesen elvette az életkedvemet, és most még Sychra is fokozta ezt a hatást. Az öt lépésnyire mögöttünk álló lámpa tompa fénykúpot sugárzott az aszfaltra, amelynek kékesszürke színe ugyanolyan hideg volt, mint a fény, amely megvilágította. Megörültem az új információnak, amelyet Nadézda közölt Őrlikkal, és amely szerint Koran már kijött a lakásból, és a Ruzová utca felé halad. Sychra közvetlen közelről követi, úgy látszik, utol akarja érni.

– Csak össze ne verekedjenek – okozott magának gondokat Kamarýt.

– Húzódjunk pár méterrel arrább, oda a sarokra, onnan látni fogjuk őket – mondtam, mert nem szívesen járok gyalog az ilyen barátságtalan éjszakában.

– Nincs értelme fölhívni magunkra a figyelmüket – felelte Kamarýt –, úgyis azt hiszik, hogy még akkor is a nyomukban vagyunk, amikor a vécére mennek. A maga közismert kvalitásai mellett elég, ha egyedül megy oda, hiszen semmi se kerüli el a figyelmét, és mi majd szemmel tartjuk innen; szükség esetén emelje föl a kezét.

Önkímélési igyekezetem tehát hiábavaló volt, kelletlenül kimásztam a kocsiból, és elmentem a sarokig. A két ember már vitatkozott egymással, hevesen gesztikuláltak. Kíváncsi voltam, mi lesz ebből.

– Hagyjon már végre békén – hallottam messziről Koran hangját –, torkig vagyok a dumájával. És vigyázzon, mert kitörheti a nyakát – hangzott az energikus befejezés. Koran sarkon fordult, és a kocsijához lépett. A kulcsokat a kezében tartotta. Sychra egy pillanatig bizonytalanul állt a helyén, aztán mint valami felhúzott járóbaba, makacs elszántsággal elindult Koran után.

Két kemény ökölcsapás, az egyik Sychra arcába, a másik a gyomrába, az öregúr megingott, és szép lassan leroskadt a földre, de mielőtt egészen leért volna, még egy pofont is kapott. Felbőgött a motor, és Koran kocsija elindult.

Rádöbbentem, hogy érzéketlen ember vagyok. Nyugodtan tűrtem, hogy Sychrát megverjék, és még csak nem is sajnáltam. A kezemet sem emeltem föl, ahogy Kamarýttal megbeszéltük, csak azért imádkoztam, hogy Koran ökölcsapásai fájó helyeket találjanak el Sychra porhüvelyén, de azért ne tegyenek nagy kárt benne. Álmaim valóra váltak, mire odaértem, Sychra már nem feküdt, hanem a járda szélén ült, egyik kezével az arcát, a másikkal a hasát fogta. Illedelmesen köszöntem. Értetlenül bámult rám, nyilván csak részben érzékelte a jelenlétemet. Megismételtem a köszönést, Sychra agyának automatikája végre kapcsolt, és megérkezett a válasz. Megnyugodtam: működik az állkapcsa. De a megrázkódtatás túl nagy lehetett, mert Sychra nem is próbált felállni. Gondolkoztam, segítsek-e neki.

– Heves vitája volt valakivel, ugye? Nyílt eszmecserének is nevezhetném.

Fölnézett rám, és nyomban tapasztalnom kellett, hogy sajnos a nyelve is működik. – ön nagyon cinikus, fiatalember, itt talál a földön, és meg se kérdezi, hogy kerültem oda.

– Mi, emberek, nem vonhatjuk ki magunkat a nehézkedési törvény hatása alól – mondtam semlegesen. – Különben bizonyára ez az oka annak is, hogy még mindig ül; mert nehezebb fölállni, mint ülve maradni.

Megpróbált fölállni, elhatároztam, hogy mégis segítek neki.

– Hogy lehet az, hogy ezt a garázda, zsaroló Korant nem csukják le? Lehet, hogy ő ölte meg Alicet, most meg Štýrskát zsarolja, a végén még valami szerencsétlenségbe kergeti.

– Ha ön nem túlozta volna el a tevékenységét, akkor Koran már régen nem járna ide. Én vártam, reméltem, hogy ő maga fogja önt lebeszélni a túlbuzgóságról. És látja, így is történt.

– Szóval ön látta, hogy mi történt – nézett rám szemrehányó tekintettel –, és nem tett ellene semmit! Panaszt teszek ön ellen!

Észrevettem, hogy Volgánk elindul. Amikor a közelünkbe ért, Kamarýt odaintett magához. Elengedtem Sychrát. Megtántorodott, és lassan visszaereszkedett a földre. Odamentem a kocsihoz.

– Nincs szüksége segítségre? Miért verekszik vele? – Fejével Sychrára mutatott, aki megint megpróbált felállni.

– Nem verekszem vele. Belebotlott Koran-ba, és elesett. Semmi baja.

Kamarýt az egyik emberünket Sychrához küldte, hogy segítsen neki felállni, és vigye orvoshoz.

– Csak azt kapta, ami járt neki – morogtam elégedetlenül amiatt, hogy Kamarýt még gondoskodik is róla.

– Maga nagyon vérszomjas ma.

– Dehogy vagyok – védekeztem. – Sokkal rosszabbul is járhatott volna. Örüljön neki, hogy ennyivel megúszta. Most szívesen beugranék Koranhoz, talán közlékenyebb lesz, ha kíméletesen közlöm vele, hogy Sychra a vele folytatott eszmecsere után nem akar fölkelni a földről.

– No, nem tudom – ingatta a fejét Kamarýt –, Koran nem tapasztalatlan baka, aki rálép az első ócska aknára, amit maga a lába elé dob.

– Az igaz, de azért megpróbálom – ragaszkodtam az elképzelésemhez –, és a szépséges Štýrskát magának engedem át, úgyhogy csak én vesztek a bolton.

– Urapa, ön maga a nemes önzetlenség. Lemond a javamra Štýrskáról, hogy az ablakai alatt állhassak, és figyeljem, világosság van-e még nála, vagy már aludni tért. Nem adna kölcsön egy mandolint meg egy kötélhágcsót is? – De azért kiszállt a kocsiból, és én beszálltam.

– Gyorsan vagy lassan? – kérdezte Brouček, mert nem tudta, van-e valami határozott célom, vagy csak ki akarok kerülni a türelmetlen őrnagy aktivitásának szférájából.

– Közepes sebességgel, Brouček.

– És közben működni fog az adó-vevő?

– Sajnos, igen, Brouček, mit lehet tenni?

– Szóval szolgálat, nem kirándulás – morogta elégedetlenül és több gázt adott.

Koran autója a villa sarkán állt, és két árnyék mozgott mellette.

– Gázt, Brouček! – kiáltottam. – Valami történik ott! – Meg se vártam, amíg a kocsi megáll, kiugrottam, és Koran kocsija felé rohantam. Hallottam, hogy valaki följaj dúl, kihúztam a revolveremet, és a levegőbe lőttem. Brouček a nyomomban volt.

Koran a földön feküdt, kezével a vállát fogta.

– Hátulról jött nekem a sötétben – mondta akadozva –, még jó, hogy félreugrottam, betörte volna a koponyámat.

– Ki volt az?

– Jókat kérdez. Nem várta meg, amíg megnézem, és a fényképét se hagyta itt.

Brouček a villa oldalfala mentén a kert felé futott. – Vigyázzon, Brouček – kiáltottam utána –, lehet, hogy vasrúd van nála!

Nem felelt, talán nem is hallotta a hangomat.

– Tényleg nem tudja, hogy ki volt az, vagy csak szerénységből nem akarja elárulni?

– Az istenit, persze, hogy nem tudom. Ha tudnám, megfizetnék neki. De még csak nem is sejtem.

– No, sejtésben nem volna hiány, de sajnos a sejtés nem elég. Hogy érzi magát?

– Úgy, mint akit egy vasdoronggal vállon vágnak. Közvetlenül a fülem mellett zúgott el a vasdarab. Még most is hallom, ahogy süvít a levegőben. Príma érzés volt.

– Biztos, hogy nem érte a fejét?

– Biztos. Tudnék róla. Miért? Olyan hülyén beszélek?

– Szóval biztos.

– Persze, hogy biztos. Talán sajnálja? Hányszor akarja még hallani?

– Többször már nem. De látja, mégis van igazság a földön. Sychra elégtételt kapott. Ha sokáig hagyjuk még magukat szabadon futkosni, a végén szétverik egymás koponyáját.

Brouček visszaérkezett. – Meglógott… A kert alatt volt a motorja. Úgy hajtott, mint az őrült. Ebből gondolom, hogy nem lehet aggastyán.

– Hát akkor elmegyünk haza – mondtam Korannak, aki közben feltápászkodott, de elég ingatagon állt a lábán. No, gondoltam, ha Svatava most is a nyakába ugrik,, akkor ez térdre esik. Ezt én is megnézem.

Mielőtt Koran egy szót is szólhatott volna, Svatava már a nyakában volt. Tévedtem. Koran nem esett térdre, egész hosszában elterült a földön.

– Ja, fiatalasszony, máma nem bír el annyit, mint máskor – jegyezte meg gyengéden Brouček. – Amikor kilépett a kocsiból, valamelyik barátja megsimogatta egy vasrúddal. Egy ideig gyengélkedni fog. Tegyen a vállára hideg borogatást, az jót tesz, és hívjon orvost, nagyobb kárt talán már az se tesz benne.

Lefektettük Korant, és visszamentünk az autónkhoz.

– Az őrnagy gratulálni fog, hogy olyan gyorsan és ügyesen léptünk közbe – jegyeztem meg, és azon gondolkoztam, milyen mentséget tálaljunk föl neki.

Nem volt szükség rá. Amikor összeköttetést kaptunk, rekedten kérdezte: – A szentségit, emberek, hol kuksolnak? Nem tudom magukat megtalálni! Meglógtak sörözni, a meséjükre nem vagyok kíváncsi, siessenek utánunk, Štýrská is elindult.

– Nem sok ez egy estére? – kérdezte Brouček. – El kellene osztani, hogy minden napra maradjon valami. – De azért engedelmesen elindult a megadott irányba. Én közben elmondtam az őrnagynak, mi történt, és finoman megmagyaráztam szerepünket. Az őrnagy felhívta a főkapitányságot, küldjenek valakit a helyszínre.

Egy negyedóra múlva már megint a mi kocsinkban ült.

– Hát kezd alakulni a dolog – mondta elégedetten.

Nekem is az volt az érzésem, hogy a végkifejlet felé haladunk.

Štýrská komplikáltan és váratlan kitérőkkel a benesovi autóút felé igyekezett. Érezte, hogy követjük, megpróbált lerázni bennünket. Nem tudta, hogy erre semmi reménye sincs. Embereink az egész útvonalon készenlétben álltak, a jelentések úgyszólván szünet nélkül követték egymást. Minden mozdulatáról tudtunk, noha nem láthatott bennünket. Amikor kiért a benesovi útra, fokozni kezdte a sebességet. Vezetői képességei a múltkor csak Helenát ejtették kétségbe, de most kizárólag nekünk köszönhette, hogy a közlekedésrendészet minden riadókocsija nem szegődött a nyomába.

Letért Hrádek felé, tehát vagy a nyaralójába megy, vagy Koranhoz. Koran incidenséről nem tudhat. Kamarýt biztonság kedvéért készenlétbe helyezte a nyaralóhoz küldött őrséget, amely már több mint egy hét óta el se mozdult onnan. Koran házához motoros összekötőt küldött. Úgy látszik, semmit sem akart a véletlenre bízni.

Štýrská nem Koranhoz ment, tehát remélni kezdtem, hogy ahhoz az emberhez vezet el bennünket, akitől Alice Brodová a babáját kapta. Föllélegezni persze még nem mertem. – Mi lesz, ha a nyaralójába se megy? – kérdeztem aggódva. – Félek ettől az egésztől. Lehet, hogy valahol az erdőben akar találkozni valakivel, egy megbeszélt helyen…

Kamarýt nem válaszolt, Štýrská pedig meg-átalkodottan folytatta útját. Minden kanyar előtt féltem, hogy nekimegy egy fának vagy egy kerékvetőnek, vagy belefordul az árokba. Imádkoztam magamban, hogy épségben célhoz érjen, nagyon sokat vártam ettől az estétől. Közelebb férkőztünk Štýrská kocsijához.

Most már biztos volt, hogy a nyaraló felé tart. Kamarýt rám pillantott, én csak nyeltem egyet. Láttuk, hogy a kis parkolóhelyen kiszáll a kocsiból. Brouček nyomban eloltotta a lámpákat, és ügyesen bemanőverezett az erdőbe. Mi ketten, Kamarýt meg én, kiugrottunk a kocsiból, és a nyaraló felé siettünk. Štýrská kinyitotta az ajtót, a hallban egy percre világosság támadt, majd újra sötét lett, a világosság átköltözött az, emeleti hálószobába, és ott is maradt.

A mohos földön hasalva figyeltük a ház ajtaját. Az éjszaka méltóságos csöndje, amelyet csak elmélyített a távoli folyó susogása és a nyaralóból kiszűrődő alig hallható zene, annyira elálmosított, hogy majdnem elaludtam. Az enyhe szélben ritmikusan hajlongtak fölöttem a faágak, a moha lágy volt és langyos, csak a lehullott száraz ágacskák meg tűlevelek zavartak, mert szúrták a tenyeremet, ha megmozdultam.

Kamarýt halkan szitkozódott: – A fene egye meg, bekapcsolta a magnetofont, hogy ne lehessen lehallgatni a beszélgetést.

Az idő lassan múlott, semmi se történt. A hálószoba ablaka még mindig világos volt.

– Csend van odabenn – szólalt meg Kamarýt. – Talán csak nem fedezte fel az embereinket? Nem akarom hívni őket, félek, hogy észreveszi. Ha valami közölnivalójuk volna, összeköttetésbe lépnének Broučekkel, ő meg idejönne és szólna. A szentségit, mit jelent ez a csend?

Megértettem Kamarýt türelmetlenségét. Az a legrosszabb helyzet, amikor az ember nem tehet semmit, amikor csak várja, várja, mikor kezdenek megint forogni a kerekek, és amikor forogni kezdenek, akkor megpróbálja behozni a várakozással eltöltött idő minden másodpercét. Én se szeretem ezt az állapotot, amely pedig minden nyomozás időnkénti kísérőjelensége, de most különösen ellenemre volt, mert úgy éreztem, hogy már egészen közel vagyunk a célhoz, ilyenkor pedig még a legapróbb hiba vagy tévedés is beláthatatlan károkat okozhat. Az órám foszforeszkáló számlapja szerint fél egy volt, tehát jó fél órája fekszünk itt.

Gondosan eltakarítottam a gallyacskákat és a tűleveleket, és kényelmesebben helyezkedtem el a mohában. De alighogy lelkileg is felkészültem a további semmittevésre, a hálószoba ablaka elsötétedett. Két perc múlva egy női sziluett jelent meg az ajtóban. Štýrská lassan, súlyos léptekkel lejött a lépcsőkön, és felénk tartott. Jobban befészkeltük magunkat a mohába, de ez csak reflex volt, hiszen az erdő sötétjében nem láthatott meg bennünket.

Alig öt lépésnyire tőlünk haladt el. A sötétben is, láttam, hogy nadrág és testhez simuló szvetter van rajta, mind a két ruhadarab erősen kiemelte tökéletes idomait. Nem félt, körül se nézett, közönyösen lépkedett, mintha a harc az ő számára már véget ért volna. Beült a Skodába, bekapcsolta a motort, és elindult.

Visszaszaladtunk a Volgánkhoz. A másodpercek ismét aranyat értek. Brouček már beindított motorral várt. Amikor beültünk, azonnal jelentette: – A nyaralóban semmiről sem tudnak, nem láttak senkit, csak a magnetofont hallották.

Kamarýt a mikrofonhoz hajolt: – Haladéktalanul kutassák át az egész épületet, ha rábukkannak valakire, tartóztassák le, és azonnal jelentkezzenek. Vége.

Eloltott lámpákkal követtük Štýrskát. Meglepően lassan és figyelmesen hajtott. Most az a döntő, mit jelentenek majd a fiúk a nyaralóból.

A jelentés perceken belül meg is érkezett: – Végigmentünk az egész házon, senki sincs itt, és úgy látszik, hogy Štýrskán kívül nem is volt itt senki.

Kamarýt káromkodott. Ha Katerina hallotta volna, szigorú megrovásban részesült volna. A félreeső külvárosi utcák legsötétebb zugainak szókincsét használta.

– Kutassák át még egyszer, gyújtsák föl nyugodtan a villanyt, kutassák át a ház környékét is, és ha kell, rendeljenek oda kutyákat.

A nyaraló ablakai azonnal kivilágosodtak, kíváncsi voltam, hogyan reagál majd Štýrská. Egyáltalán nem reagált, lassan, feltűnően lassan folytatta útját Hrádek felé.

– Nem volna jobb megelőzni és letartóztatni? – gondolkozott hangosan az őrnagy. – Valamit csinált abban a nyaralóban, amivel meg akar téveszteni… – Nem! – döntötte el a kérdést hirtelen. – Brouček, állj meg. – Aztán felém fordult: – Menjenek utána, és ha hazamegy, tartsanak nála házkutatást. Én visszamegyek a nyaralóba. Nem véletlenül jött ide, és ahhoz, hogy valami ügyes csapdát állítson nekünk, nem volt sem ideje, sem türelme.

Kiugrott a kocsiból, és futólépésben elindult a nyaraló irányába. Mi folytattuk az utat. Brouček, jó kolléga lévén, haladéktalanul jelentette a fiúknak, hogy vendéget kapnak és talán szidást is. Nem voltak oda az örömtől.

Hrádek után Štýrská rákanyarodott az aszfaltozott útra, és hirtelen gázt adott. Idáig csak mászott, de most repülni akart. Megsebzett fogolymadár, futott át az agyamon.

– Ez nem enged maga elé, mögötte menni meg tiszta életveszély – morogta Brouček. Félt Štýrská szokásos szlalomjától, és jogosan, mert már megint abban a stílusban hajtott, amelynek láttán a sofőröknek őszülni kezd a hajuk, a közlekedési rendőrök pedig a zsebükhöz kapnak a blokkfüzetükért, és képzeletük vásznára a legmagasabb bírságösszegek vetítődnek.

A fák villámsebesen suhantak el mellettünk, az előttünk rohanó kocsi reflektorainak fénye csak a másodperc egy-egy töredékére világította meg a fákat és a kerékvetőket. Brouček sziszegett, csak annyit jegyzett meg, hogy ez az őrült nő. isten tudja, hova visz megint bennünket, mert hogy Prágába nem, az biztos.

Jelentést tettem Kamarýtnak, azt a parancsot kaptam tőle, hogy mihelyt Štýrská kiszáll a kocsiból, menjünk nyíltan, leplezetlenül utána. Figyelmeztetett bennünket, legyünk óvatosak, lehet, hogy a kirándulás a nyaralóba csak kamuflázs volt, és Štýrská esetleg csak most vezet el bennünket valami fontos helyre. Egyébként nagyon csalódott volt, mert a nyaralóban semmit sem talált, csak a környékén néhány bizonytalan nyomot.

Štýrská valóban az ismeretlenségbe vezetett bennünket. Ezzel az útvonallal nem számoltunk, úgyhogy itt egyetlen emberünk sem volt sehol. Teljes sebességgel bekanyarodott az erdei útra.

– Mit akarhat itt? – morogta Brouček. – Ezt a környéket ismerem. Egy kicsivel arrább kőbánya van, utána az út elkanyarodik Vlasímnak… Őrület! – kiáltott föl, amikor Štýrská kocsija balanszírozni kezdett az út szélén. Csak az utolsó pillanatban sikerült visszarántania a kormányt. Lelassított, az őrült szlalom abbamaradt, a kilométeróra mutatója nyolcvanra süllyedt.

– No végre, megjött az esze – könnyebbült meg Brouček. – Lassít. Ezen a lejtőn nem tudná tartani a kocsit. Ahhoz jobb sofőrnek kellene lennie.

Štýrská most valóban nagyon óvatosan hajtott, kijöttünk az erdőből, és elkezdtünk lefelé ereszkedni a szerpentinen. Nem tetszett nekem a dolog. Hova a csudába megy ez a nő? Vagy direkt csinálja az egészet, hogy eltérítsen bennünket valami fontos helytől? Hiszen most már tudja, hogy követjük. Talán jobb is volna leállítani, ahelyett hogy folytatnánk ezt a fölösleges kísérgetést?

Megkértem Broučeket, kössön össze Kamarýttal. Kamarýt néhány szó után már tisztán látta a helyzetet, és egyetértett velem. Štýrská megint fokozta a sebességet.

– Ott lent, azon a kis platón elkapjuk – mutatott le a mélybe Brouček. Štýrská ebben a pillanatban hirtelen rálépett a fékre. Majdnem nekiütköztünk, de mielőtt magunkhoz tértünk volna meglepetésünkből, megint nekiiramodott, olyan sebességgel, hogy elállt a lélegzetem. A fejemben egyetlen gondolat, egyetlen vágy zakatolt: elkapni, mielőtt… Nem volt időm végiggondolni. Brouček rekedten fölsóhajtott mellettem: – Uramjézus! – és teljes erőből fékezett.

Štýrská kocsija átrepült a kerékvetőn, megperdült a levegőben, és legördült a meredek lejtőn. Mint Alice Brodová, tolakodott az agyamba a hasonlat.

– Vége – mondta halkan és nagyon komolyan Brouček. Ott álltunk a szerpentin szélén, alattunk az összetört Skoda. Nem gyulladt ki, futott át az agyamon, talán csoda történt, és Štýrská él. Lerohantunk.

Nem történt csoda. Szomorúan néztem azt, ami néhány perccel ezelőtt még elbűvölően szép nő volt. A boncolási lelet szövege ez lesz: többszörös koponyatörés, többszörös gerincfraktúra, súlyos belső sérülések. Pont ilyen leletet olvastam nemrégen.

A nadrágja zsebében megtaláltuk a nyaraló kulcsait, a műszerfal alatti rekeszben egy törött konyakosüveget és egy súlyos üveghamutartót, egészben.

Visszakullogtunk a kocsinkhoz. Fölhívtam Kamarýtot, rossz hangulatban volt, várják a kutyát, de ettől se remél semmit. Leadtam a jelentést, nem lett jókedvű tőle, de fölélénkült.

– Most megint drága minden másodperc – mondta. – Azonnal induljon Štýrská lakásába, közben hívja föl a szolgálatot, jelentse a balesetet.

Megértettem, mire gondol. Most első ízben mi vagyunk előnyben. Rajtunk kívül senki se tud még Štýrská haláláról, tehát remélhetjük, hogy mi leszünk az elsők a lakásában. Broučeknek azt mondtam, hogy minden tőle függ. Ezt nem kellett volna. Úgy repültünk az éjszakában, hogy csak valami csoda menthetett meg Štýrská sorsától. Ezúttal a csoda bekövetkezett.

Štýrská lakásába egyedül mentem föl. Brouček az utcán őrködött. Óvatosságból becsuktam magam mögött az ajtót, és benne hagytam a kulcsot.

26.

Bementem a fogadószobába. Kihúzogattam a fiókokat, rengeteg fehérnemű volt bennük, az egyes darabok mindenféle képzeteket ébresztettek bennem. írásos anyagot, néhány hivatalos papíron kívül, nem találtam. Úgy látszik, a szerelmi levelezését sem őrizte meg. Visszamentem az előszobába, ott volt a gardróbszekrény. Szórakozottan végigsimítottam a ruháit, és megpróbáltam elképzelni bennük a gazdájukat. Minden darab kiváló minőségű volt, és tökéletes ízlésről tanúskodott. Végül egy olyan öltözet ötlött a szemembe, amely egészen lekötötte a figyelmemet. Egy ezüstszínű nadrágkosztüm.

Óvatosan a karomra vettem, és bevittem a fogadószobába. Rátettem a fotelre, végigkutattam a zsebeit. Csak egy zsebkendőt találtam.

Ott álltam a kosztüm fölött, és gondolkoztam. Gondolataimból heves csengetés ragadott ki. Elővettem a revolveremet, és kinyitottam az ajtót. Kamarýt állt előttem.

– Nem vártam ilyen korán – mondtam, és igyekeztem feltűnés nélkül zsebre tenni a revolvert. Aztán sietve bevezettem a szobába, mert nagyon kíváncsi voltam, mit végzett a nyaralóban.

– Mindent elmulasztottunk, amit csak elmulaszthattunk, és most már sohasem érjük utol magunkat. Mihelyt megérkezett a házba, azonnal villanyt gyújtott az emeleten, aztán a sötét lépcsőn lement a földszintre, és kiugrott az ablakon. Átmászott a szakadék fölötti kerítésen; azzal, hogy könnyen lezuhanhat, nyilván nem törődött. Senki se hallott semmit, mert, amint tudja, ott elég hangosan zúg a folyó, de ő még bekapcsolta a magnetofont is, hogy a manővert teljes biztonságban hajthassa végre. A magnetofon működtetése igazán föltűnhetett volna nekünk. Mikor átjutott a kerítésen, megkerülte a házat, bement az erdőbe, és ott találkozott valakivel. A kutya egészen az autóútig vezetett bennünket, ott persze már elvesztette a nyomot. Több mint valószínű, hogy az út közelében egy motorkerékpár volt elrejtve. Az embereink most Hrádekben nyomoznak, hátha valaki látta a motort. A találkozás után, ugyanazon a módon, ahogy kijutott, visszament a házba, várt egy kicsit, hogy mi is várjunk, aztán beült az autójába, és elindult. A többit már tudja. Brouček odalent elmondta nekem az egészet. Egy pillanatig sem kételkedik benne, hogy ön-gyilkosság történt.

Annyi biztos, hogy nem volt mindennapi nő. Nemcsak a szépsége miatt, egyébként sem. Amikor ott álltam a mellett a drótkerítés mellett, magamban kalapot emeltem előtte. A kerítés sarka pontosan a szakadék szélére esik. Amikor átmászott, meg kellett fogózkodnia a vasoszlopban, és a szakadék fölött át kellett lendülnie a másik oldalra, tehát egy-két másodpercig a levegőben lógott. Ehhez elsősorban bátorság kell, másodsorban ügyesség és rugalmasság. Utánacsináltam, és elárulom magának, hogy nem volt könnyű. És ő ezt kétszer csinálta meg mégpedig csaknem teljes sötétségben, hiszen csak az emeleti ablakból jövő fény világított egy kicsit.

Túljárt az eszünkön. Tudta, hogy ezt az utat nem vesszük számításba, mert nem hisszük, hogy valaki ilyen könnyen kockáztatni merné az életét. Az embereink mind a másik oldalon voltak. Azt az ablakot tényleg nem vettük figyelembe, s ennek kizárólag az előbb említett lélektani oka volt. Azt az utat már akkor is kizártuk a menekülési lehetőségek közül, amikor Brodová halálának körülményeit vizsgáltuk. Persze abban az is szerepet játszott, hogy az ablak be volt csukva, és még a zsalugáter is le volt eresztve rajta. És még egy dolog, amire akkor nem gondoltunk: Alice mégiscsak az emberek szeme előtt volt, nem vehette olyan könnyen igénybe az ablakot. Štýrskát esetleg valami zörej elárulhatta volna, azért kapcsolta be a magnetofont. Szóval ügyes nő volt, az biztos.

– Maga mióta van itt? Remélem senki se előzte meg?

– Majdnem biztos, hogy nem. Nem lehetett rá ideje. És kockázatos dolog is lett volna. Nézzen ide. Ezt a hamutartót Štýrská kocsijában találtuk. Nyilván alaposan megmosták, aligha találunk rajta valamit, de az kétségtelen, hogy pontosan ugyanolyan, mint amilyeneket a nyaraló két kisebb emeleti szobájában láttunk. Az autót különben nem kutattam át alaposabban, remélem, hogy a forgalmiak mindent megnéznek.

– Ezen a téren nyugodt lehet, reggelre megkapom a jelentést.

Kamarýt fölfigyelt a fotelen fekvő ezüstszínű nadrágkosztümre. – Hát ez a maga zsákmánya!

– Ő is átkutatta és csalódottan kérdezte: – Semmi más nem volt benne?

– Mi, férfiak azt hisszük, hogy a nők ugyanannyi fölösleges kacatot hordanak a zsebükben, mint mi. Pedig nem hordanak, és egy ilyen kosztümnadrágban, ami tulajdonképpen nem is nadrág, végképp nem hordhatnak.

– Ezt nagyon meggyőzően mondja, de ha jól emlékszem, az én Helena húgomnak mindig több kacat volt a zsebében, mint az enyémben, és azt sem hiszem, hogy mostanában kevesebb lenne, de ezt magának jobban kellene tudnia.

– Sajnos, semmit se tudok Helena nadrágjairól és zsebeiről, de azt tudom, hogy ez itt egy elegáns nadrág, amit társaságban viselnek, és még ez a zsebkendő is megbontotta a vonalait, úgyhogy tulajdonképpen még sok is volt benne. A féltékeny férfiak mindig a nők ridiküljében kutatnak, nem a zsebükben.

– Talált ridikült is?

– Eddig még nem, de nem is volt még időm keresni. Azt, amelyik a kocsiban volt, nem néztem meg. Štýrská, szegény, nem nyújtott szép látványt abban az állapotban, és siettem is, hogy minél előbb itt lehessek.

Ridikült aztán találtunk eleget, Štýrská mindennel jól föl volt szerelve. És az egyik ridikül mellett találtunk egy külföldi gyártmányú kis magnetofont is.

– De sok pénze volt ennek a nőnek – jegyezte meg Kamarýt –, ami a nyaralóban van, az is ilyen. Arról játszotta nekünk ma este a bölcsődalt.

Bekapcsoltam a készüléket, a szalagon beatzene volt. – Hát ez nem érdekes – jegyeztem meg mentegetőzve.

– Lehet, hogy a zene nem – mondta elgondolkozva Kamarýt –, de a magnetofon és hozzá ez a ridikül – kezébe vette, az volt a legnagyobb a táskák közül –, az nagyon is érdekes. Alice Brodová fején akkor este ezüst hajháló volt, a kezében táska. A hálót megtaláltuk, és most itt van a táska is. Ha a magnetofont betesszük a táskába – betette –, akkor a táska funkciója egészen világos. Ha nem húzzuk be egészen a cipzárat, akkor a hangfelvétel minősége kifogástalan lesz.

– Igen, és a szalagról beatzene szól.

– Nem biztos, hogy mindig beat – jegyezte meg sokat ígérőén és reménykedve Kamarýt.

– Az igaz. Lehet, hogy a változatosság kedvéért néha Strauss-keringők – mondtam tiszteletlenül.

Kamarýt egy sóhajtással jelezte, hogy reménytelen eset vagyok, és tovább foglalatoskodott a ridiküllel meg a magnetofonnal.

– Vigyázzon, rajta lesznek az ujjlenyomatai, még gyanúba kerül – figyelmeztettem. Még csak el se mosolyodott.

Egy fényképalbum került sorra. Kinyitottam, és amikor megláttam a képeket, hangosan elmélkedni kezdtem: – Minden szép nőért kár. A statisztikák szerint túl sok nő van a világon, és senki se tudja, hogy lehet ezen segíteni. De szép nőkből nincs, nem volt és sohase lesz túl sok… nézze, ez itt az anyja… nem is olyan öreg még… és ez a hasonlóság…! Fiatal korában ugyanolyan szép lehetett, mint a lánya. Én nem megyek el hozzá bejelenteni a dolgot. Nem elég erősek az idegeim…

A fényképről egy húsz évvel idősebb Jaroslava Štýrská nézett vissza rám, de az a húsz év nem sok kárt tett a szépségében.

Kamarýt megnézte a képet. – Én is irtózom az ilyen bejelentésektől – mondta csendesen.

Megfordultam, hogy ne lásson az arcomba. Hirtelen úgy láttam Štýrskát magam előtt, mint egy olyan fényképen, amelyre véletlenül két felvétel került. Láttam, amint itt ül velem szemben a szobában, a szeme lázas, de egész lénye életerőt sugároz, és e mögött a kép mögött ott volt a másik, a szétroncsolt autóban fekvő halott test, és az üres, üveges szemek.

Újabb leletre bukkantam. – Azt mondta – szólaltam meg –, hogy megtaláltuk a hajhálót. A hajhálók szaporodnak. Tessék, adok még egyet.

Kamarýt nem lepődött meg. – Nagyon jó, hogy megtalálta, már hiányzott nekem.

Kinyitottuk a hálószobaajtót, és a küszöbön megtorpantunk. Az ágyon egy baba feküdt, pontosan ugyanolyan, amilyet a Sázava partján találtunk szétzúzott arccal. Odamentünk, felvettük. A hátán cipzár volt, fölnyitottuk. Mélyen a baba testének üregeibe préselve három kis magnótekercs bújt meg.

– Ezek a szalagok nem beatet fognak játszani, de keringőt sem. – Kamarýt alig tudta leplezni az izgatottságát. Befűzte az egyik szalagot a magnetofonba, és bekapcsolta a készüléket.

Csaknem egy óra hosszat hallgattuk Alice Brodová és szeretői hangját. A végén hallani lehetett, ahogy Štýrskát hívja. És végre meghallgathattuk azt is, amit mindannyian szónoklatnak vagy beszédnek mondtak. Egyéb nem volt a szalagokon.

– No, ez is megvolt. És végeredményben ott vagyunk, ahol voltunk. Štýrská megölte magát, és most már azt se tudjuk meg, miért vezetett bennünket ma este az orrunknál fogva. De ennél is rosszabb, hogy amit tudunk, azt se tudjuk bizonyítani.

Úgy éreztük, hogy túl meleg van a lakásban. Kamarýt kinyitotta a nappali szoba ablakait. Megpróbáltunk erőre kapni. Az elmúlt napok fáradsága leülepedett a csontjainkban és az izmainkban. Bementünk a fürdőszobába, hideg vízzel mostuk az arcunkat, és igyekeztünk eltitkolni egymás előtt kedvetlenségünket és csalódottságunkat. De egyikünk sem akart hazamenni, az idegfeszültség dolgozott bennünk, el akartunk érni valamit. Vissza szerettem volna menni ahhoz a szakadékhoz, ahol az autóroncs feküdt, fölébreszteni Jaroslava Štýrskát, és újrakezdeni az egészet.

– Újrakezdjük – szólalt meg Kamarýt fáradtan, de határozottan, és én egyetértettem vele. Nem is tehettünk egyebet, ha nem akartunk megint körbe-körbe forogni, és újra meg újra elkövetni ugyanazt a hibát, anélkül hogy tudnánk, hol és mikor követjük el.

De Kamarýt másképp gondolta a dolgot. Nem akarta rekonstruálni a történteket, hanem csak áttekinteni a további lehetőségeket, mert még mindig nem adta meg magát.

Hajnali három órakor, különösen egy olyan nap után, amilyet mi átéltünk, nehezen születnek új gondolatok az ember agyában. Két órán keresztül latolgattuk az eshetőségeket, vissza-visszatértünk egy-egy tényre, újra meghallgattuk a magnófelvételeket, de nem jutottunk semmire.

Kamarýtnak végre támadt egy ötlete: – Emlékszik rá, milyen izgalom fogott el bennünket, amikor először hallgattuk a magnótekercseket? Pedig minket, személy szerint, igazán nem érintenek. Senki se tudja, hogy a kezünkben vannak. Le játsszuk nekik őket. Utána nem fognak tudni többé egymásra nézni. De ez nem olyan fontos. A fontos az, hogy a mi emberünk idegei talán fölmondják a szolgálatot, és akkor lecsaphatunk rá. Ha nem, akkor elvesztettük a játszmát, de ő legalább egy életen keresztül emlékezni fog erre a színházra.

Brouček rosszkedvű volt. – Mit csináltak ennyi ideig? Még le se feküdtem ma, és már itt a parancs, hogy délután ötkor menjek el magáért. Miért nem tudnak megnyugodni, mikor már úgyis vége mindennek?

– Soha semminek nincs vége, Brouček. És ha van, akkor az valami újnak a kezdete.

– Én meg a maga filozófiája miatt sohase alhatom ki magam. És magának is aludnia kellene néha. Normálisabb lenne utána – mondta tiszteletlenül, de igaza volt.

Megfogadtam a tanácsát, és egész délelőtt aludtam. Ebédhez sem volt kedvem fölkelni. De ötkor már készen álltam arra, hogy Kamarýttal együtt eljátsszuk Alice Brodová életének utolsó fejezetét.

27.

– Azért hívtam össze önöket, hogy lezárjuk Alice Brodová esetét – mondta csaknem ünnepélyes hangon Kamarýt őrnagy, végigpillantva Alice Brodová „utolsó vacsorájáénak újra egybegyűlt résztvevői feszült arcán.

Megint a nyaraló nagy földszinti szobájában ültünk, gyertyavilág mellett, az ablak megint csukva volt, és a ház ajtaja kulcsra zárva. A bútorok elrendezése és a világítás pontosan megfelelt Alice egyszer már megvalósított rendezői elképzeléseinek. Csak az akkori összejövetel gasztronómiai kellékei hiányoztak, a tiszta abroszra csupán három üveg bort tett valaki feltűnés nélkül.

Szeptember 23-a volt, 21 óra 00 perc.

– Tegnap egy autóbaleset történt, amelynek következtében Jaroslava Štýrská asszony sajnos nem helyettesítheti itt Alice Brodová asszonyt. Kénytelenek lesznek beérni egy másik helyettessel, akit ezennel bemutatok önöknek.

Itt szünetet tartott, megvárta, amíg a bejelentés után támadt izgalom elül.

– Mi történt Štýrskával? – kiáltott megdöbbenve Sychra. Koran nem szólt egy szót sem, de a gyertyák gyér világában is láttam, hogy elsápadt.

– Sajnálom, hogy ismét zavarnunk kellett önöket, de remélem, hogy ha sikerül pontosan rekonstruálnunk az itt lezajlott eseményeket, és a rekonstrukció alapján megállapítanunk, mi is történt a kritikus időpontban, akkor pontot tehetünk az eset végére. Amint látják, igyekeztünk a lehető leghűségesebben utánozni az eredeti rendezést, hogy az önök segítségével plasztikus képet nyerjünk a történtekről. Nem áll módunkban annyi és olyan minőségű étellel és főként itallal ellátni önöket, hogy a rekonstrukció ezen a téren is hű legyen, de a mi céljaink mégiscsak különböznek Alice asszony céljaitól, és anyagi lehetőségeink is lényegesen csekélyebbek az övéinél. De minthogy alighanem kénytelenek leszünk sokáig itt tartóztatni önöket, bizonyára megengedik, hogy némi élelemmel és egy kis borral mégiscsak megkínáljuk mindnyájukat. Végül szeretném bejelenteni, hogy Alice Brodová ügyében most utoljára vesszük igénybe türelmüket és idejüket.

Fölbontotta a borosüvegeket, és mindenkinek töltött a poharába. A vendégek, mintha egy gyászoló család asztala körül ülnének, szomorúan és zavartan kortyintottak az italból. Azt hiszem, hogy ha a bor a legnemesebb fajtából lett volna, akkor sem nyerte volna el tetszésüket. Egyébként lehet, hogy Alice estélyén eleinte ugyanilyen hangulatban voltak.

Kamarýt leült az asztalfőre, és mellette a munkatársnőnk, egy hadnagynő foglalt helyet, ezüst nadrágkosztümben. Egész jó benyomást keltett, bájos arca volt, sötét színű haja és jó alakja, csak csípőben volt kissé szélesebb a kelleténél. Persze zavarban volt egy kicsit, és sápadt is a lámpaláztól.

– Akkor is ugyanígy kezdődött minden, csak talán még óvatosabban – szólalt meg Jitka Rozenkrancová az asztalra nehezedő és még a gyertyalángokba is befurakodó csendben –, nem ismertük egymást, és csak a bor meg a konyak törte meg a jeget.

– Csakhogy akkor jókat ettünk, és melegebb volt, mint most – tért rá Karásek az emberi élet alapfeltételeire; én különösen a meleg tekintetében értettem vele egyet, nem szeretek fázni.

– Képzeljék el – vette kezébe a rendezést Kamarýt –, hogy itt most javában áll a vacsora. Alice Brodová körülbelül azon a helyen ült, ahol most a hadnagynő, és mindegyikükkel váltott néhány szót. Vissza tudnának emlékezni, mégpedig lehetőleg pontosan arra, amit mondott és tett?

Senki se szólalt meg. Némán és megátalkodottan bámulták a fehér abroszt, nem volt kedvük emlékezni.

– Ennek nincs semmi értelme – jelentette ki végre Maryna Kubrichtová akadozó hangon. Tőle vártam legkevésbé, hogy beszélni fog. – Inkább igyunk egy kis bort, ha már megkínáltak vele, a vacsorának ebből a fázisából semmit se fognak tudni kikövetkeztetni. Vagy mindent le akarnak játszatni velünk, ami aznap este meg éjszaka történt?

Megértettem aggodalmait, és lopva Svatava Koranovára pillantottam. Teljes pompájában és nyugodtan ült a helyén, majd elmosolyodott. Bizonyára elképzelte, mi történne, ha a hosszú és végtelenül sovány Maryna Kubrichtovának el kellene játszania akkori szerepét.

– Nem, azokat a részleteket, amelyek nem függnek össze közvetlenül Alice Brodovával, nem óhajtjuk ismételtetni – sietett Kamarýt megnyugtatni a társaságot. Rögtön utána Éva Sirúcková vette át a szót:

– Nem hiszem, hogy okunk volna aggodalomra vagy arra, hogy zavarba jöjjünk, de tény az, hogy mindjárt másnap mindent elmondtunk maguknak, és most már semmi újat se tudhatnak meg tőlünk. Inkább mindenki kevesebbet fog mondani, mint akkor. A vacsora közben folytatott beszélgetés konvencionális frázisokra szorítkozott, senki se emlékezhet rá, de arra talán mindannyian emlékszünk, hogy a férfiak ugyanolyan mereven és savanyúan ültek itt, mint most. Alicenek megvolt a maga határozott célja, azt akarta, hogy egy egész életen át emlegessük a férjünk előtt, amit az ő beszédjéből megtudtunk róluk. Ami engem illet, én ezt nem teszem, az én számomra minden, ami itt akkor elkezdődött, még aznap és ugyanezen a helyen be is fejeződött. – Azt hiszem Éva Sirúcková maga is meglepődött, hogy ilyen egyértelműen és szabatosan adta elő az álláspontját. Én azt a következtetést vontam le a megnyilatkozásból, hogy sokkal több esze van, mint amennyi egy ilyen gömbölyű kis nőből kinéz.

– Hagyjuk meg Alice Brodová szerelmi históriáit és apró bosszúállásait neki magának, és folytassuk a kritikus éjszaka eseményeinek leírását – vette át a kezdeményezést ismét az őrnagy. – Úgy tudjuk, hogy Alice Brodová vacsora után fölállt az asztaltól, és fölment az emeleti szobájába.

Kissé megborzongott a hátam, amikor láttam, hogy ezüstkosztümös munkatársnőnk kézen fogja Kubrichtot, és magával viszi.

– Most pedig felszólítom önöket – szólalt meg ismét az őrnagy –, tartsák be a következő rendet. – A hangja teljesen tárgyilagosan csengett, mintha az egész dolog hidegen hagyná. – Azok az urak, akik majd az emeletről lejönnek, abba a sarokba vonulnak – mutatott a kis hall közelében levő sarokra –, a többiek, valamint a hölgyek az asztalnál maradnak. Minthogy Jirí Svarovsky fotóművész úr új ember itt, és a kritikus időpontban nem volt jelen a nyaralóban, felkérem őt, hogy jöjjön velünk az emeletre, és foglaljon helyet az Alice Brodová hálószobájával szomszédos szobában. Mivel ellenőrizni akarjuk az egyes vallomásokat, kénytelen vagyok ragaszkodni ahhoz, hogy az ebben a helyiségben kialakuló két csoport ne lépjen összeköttetésbe egymással. Ennek érdekében meg kell tennem a szükséges intézkedéseket.

Három egyenruhás rendőr lépett be a helyiségbe. Az egyik az emeletre vezető lépcső aljában állt meg, a másik az asztalnál, a harmadik abban a sarokban, ahol majd az emeletről lejövök gyülekeznek.

Mi Kamarýttal fölmentünk Alice hálószobájába. Munkatársnőnk egy fotelben ült, szemben Kubrichttal. Tudtam, hogy a heverőn fekvő párna alatt magnetofon van elrejtve.

– Alice ült, amikor önnel beszélt, vagy feküdt?

– Ott ült, abban a fotelben, ahol most a hölgy ül, én pedig itt, ahol most vagyok.

– Helyes. Akkor most jól figyeljen. – Odament a heverőhöz, fölemelte a párnát, és bekapcsolta a magnetofont.

– …Alice, nagyon bánt, hogy akkor szakítottunk, nagyon ráfizettem, a házasságom kétségbeejtően rossz. Ha elég bátorságom és életkedvem volna, már régen elváltam volna.

– Hát volt neked valaha is bátorságod?

– Igazad van. Ha lett volna, nem kellett volna elveszítenem téged, de hát én mindig borzasztóan féltem, és félek ma is. Ilyen a természetem. Sokszor álmodom rólad, és hidd el, nem kellemesek ezek az álmok.

– Azt elhiszem, mert nemcsak rólam álmodsz, hanem Máráról is, akit kifúrtál a cégvezetői állásból. Megfenyegetted a főnököt, hogy ha nem tesz Mára helyére, följelented, és elárulod, hova dugta az ezüstérméket meg a textilt … Erről álmodol.

– Márát tényleg miattam bocsátották el, ez igaz, de az, hogy a Gestapo lekapta, csak gonosz véletlen volt. És azt az állást csak azért akartam, hogy elvehesselek. Se Márát nem jelentettem föl, se a főnököt. De mégse mertem Klatovyba visszamenni, mert féltem, hogy az emberek nem fogják elhinni, hogy ártatlan vagyok.

– De azt meg merted csinálni, hogy házasságot ígértél nekem, amikor már nős voltál, mi?…

Kamarýt megállította a magnetofont. – Folytassuk?

– Nem… nem… – Kubricht egész testéiben reszketett, vacogott a foga, és olyan rémülten meredt ránk, mintha valami mindenható gonosz szellemek lettünk volna.

– Igaz ez?

– Igen. Szóról szóra igaz. Mindig tudtam, hogy egyszer rossz vége lesz. És látják, igazam volt.

– Nem volt igaza. És ne féljen többé – szóltam közbe, mert megsajnáltam ezt az embert.

– Mi ezt sehol se hozzuk nyilvánosságra, hosszú évek múltak el azóta, ez ma már olyan rémkép, amit csak maga lát. A fontos az, hogy nem jelentette föl Márát.

– Nem jelentettem föl, kérem szépen, de az állását miattam vesztette el.

– Hát igen. Ez valóban a lelkén szárad. És a rossz lelkiismeret most előugrott ebből a kis kazettából. De ne felejtse el: már az is érték, hogy van lelkiismerete, sokaknak nincs, és ezért nincsenek ilyen problémáik sem. És most már felejtse el az egészet.

Könnyes szemmel állt föl, és követte munkatársnőnket, aki helyeslő pillantást vetett rám. Ö is Kubricht pártján állt.

A következő médiumunk Augustin Karásek volt.

– Mi történt itt? – kérdezte. – Kubricht teljesen magába roskadt.

Az őrnagy válasz helyett megkérte, hogy ültesse le a hadnagynőt arra a helyre, ahol a kritikus éjszakán Brodová ült. ő is a fotelre mutatott, és amikor munkatársnőnk leült, újra megszólalt: – Hiányzik a hamutartó. Akkor itt volt az asztalon. Ha pontosságot akarnak, legyen teljes a pontosság.

– Más nem hiányzik?

Körülnézett. – Nem. Azt hiszem, nem. Csak az a hamutartó. Itt volt a kezem ügyében az asztalon.

– Cigarettáztak beszélgetés közben?

– Nem. Alice sohasem cigarettázott, én pedig akkor nem gyújtottam rá. Legalábbis úgy emlékszem. De a hamutartó itt volt – ismételte makacsul.

Kamarýt bekapcsolta a magnetofont.

– …ezek régi dolgok, tudom. Te mindig csak magaddal törődtél, a mások baja sohasem érdekelt. Én most már semmit sem akarok tőled, és az se érdekel, hova dugtad el az aranyadat. Akkor mindenki textilt hajszolt, de te okosabb voltál, tudtad, hogy a jövő az aranyé, és ehhez is tartottad magad.

– Milyen aranyról beszélsz? Én nem dugtam el semmiféle aranyat.

– Ezt mondd máshol és másnak. Olyannak, aki elhiszi. Én tudom a magamét, nemhiába volt viszonyom veled. Nem kell az aranyad, ne félj, de tudd meg, hogy tudok róla, és ha akarod, azt is megmondom, hol van…

Karásek már az első szavaknál fölugrott a helyéről, és még mielőtt a szalag megállt volna, kiabálni kezdett: – Nekem nincs semmiféle aranyam… soha senkinek se beszéltem róla… még az ágyban sem árultam el neki… inkább megfojtottam volna… – ijedten elhallgatott, mintha csak most vette volna észre, hogy ott vagyunk, megtorpant és dadogni kezdett: – Én… én… uraim…

– Ennyi egyelőre elég – mondta szárazan Kamarýt.

A hadnagynő komor arccal megfogta Karásek úr kabátujját és elvezette.

Kamarýt elgondolkozva nézett utána: – Az arany megszállottja. Élete végéig sem szabadul ettől a varázslattól. Midasz király akar lenni nagykereskedői változatban. Ha sikerülne neki, elégedetten halna meg.

Vlastimil Sirŭček arckifejezése elárulta, hogy tetszik neki a munkatársnőnk. Megpróbált élni az adott helyzettel, és azt állította, hogy Alice a he verőn feküdt, és a kosztümkabátja ki volt gombolva. Ő simogatta a meztelen testét, és Alice még biztatta is.

Kamarýt levette a párnát a magnetofonról, és Sirŭček pikantéria iránti érzéke azon nyomban tovatűnt.

– …Alice, ha látlak, nem akarom elhinni, hogy annyi idő telt el azóta. Semmit se változtál. Az alakod ugyanolyan gyönyörű, mint volt. És az emlékeim sem halványultak el… – (csattanás, Sirŭček úr pofont kapott).

– Jegyezd meg magadnak, hogy nem vagyok kíváncsi az ízléstelenségeidre. Utálom az olyan férfiakat, mint te vagy.

– Mit utálsz rajtam?

– Mindent, fiacskám, mindent, főképp azt az áldott jó szívedet. Hány autóbaleseted volt azóta?

– Kopj le rólam, aggok szeretője!

– Ezt már ismerem. Amikor szellemes akarsz lenni, akkor rákapcsolsz erre a nyomorúságos zsargonra. Ha legalább igazi zsargon volna! Alvilági vagy külvárosi. De ez csak műkedvelő zagyvaság. Akkor is ilyeneket hantáltál, aztán ordítoztál, aztán hogy megnyugodj, lekentél nekem két pofont… te, ide figyelj… ne nyúlj hozzám, mondtam, hogy nem érdekelsz… az az ember ott maradt fekve az úttesten, és lehet, hogy soha többé nem kelt föl… és hogy ne emlékeztesselek rá, hát kidobtál az utcára… és magadnál felejtettél mindent, amit együtt spóroltunk össze…

– Alice, hagyjuk ezt… hol van az már!

Sirŭček arca megnyúlt, és hirtelen mintha beesett volna a szeme. – Hát ez meglepetés – pillantott ránk oldalról –, gratulálok, ez igazán meglepetés – próbálta megőrizni a maga társalgási tónusát –, maguk talán a háztetőn ültek akkor? Mindjárt megmondhatták volna, akkor nem kellett volna erőltetni az agyamat, hogy mit mondjak maguknak… De azt az embert nem én gázoltam el… Alice hazudik… ő rántotta el a kormányt… – Láttam, hogy remeg a keze, végre fölfogta, milyen helyzetbe került. Kíváncsi voltam, hova lyukad ki, de a hadnagynő elrontotta az egészet, fölállt, és utasítás nélkül elvezette Sirŭčeket.

Doktor Bloch szemlátomást zavarban volt. Tudta, hogy valami furcsa dolog történik itt fönt. Kamarýt kérdésére elmondta, hogy Alice a heverőn feküdt, és ő mellette ült.

Elhallgatott, és várta, mi következik. Látszott rajta, hogy mindenre föl van készülve, de amikor Alice hangját meghallotta, összerázkódott.

– …annyira szerettem volna megtartani a gyerekünket, de veled nem lehetett bírni. Bebeszélted nekem, hogy a híremet félted, pedig a magadét féltetted, nem akartad kompromittálni magad. És az a dilettáns beavatkozásod! Meg a barátodé! Csak azért, hogy abortusznak nézzen ki a dolog! Tudod, hogy ezért börtön jár? Nektek sikerült a kamuflázs, de nekem sohase lehetett gyerekem többé. Hetekig lázasan feküdtem élet és halál között abban az eldugott fészekben, ahol egy lelket se ismertem, és te felém se néztél. Hogy lehet egy ember ilyen gonosz, ilyen kegyetlen? De a legpimaszabb dolog az volt, hogy akkor már más nővel henteregtél…

– Alice, ha akarod, elválok Klárától, és összeházasodunk.

– Igen? Talán emlékszel, hogy akkor is házasságot ígértél, és mi lett belőle?

– Igaz, de hidd el, most más a helyzet, most…

El kellett ismernem, hogy Bloch tökéletesen uralkodik magán. Elsápadt, de nyugodt maradt. Kamarýt tárgyilagosan megkérdezte, van-e valami mondanivalója.

– Tulajdonképpen nincs. Örülök, hogy megrendezték ezt a jelenetet. Legalább nem lesznek illúzióink egymásról. Elismerem, hogy minden stimmel, és hogy ez a magnetofonügy jó fogás volt. De akkor két pohár állt itt az asztalon, és maguk most csak egyet tettek ide. Az egyikből megitattam Alicet, jövendő együttélésünk örömére. Miért nem játszották le ezt a részt is? – A kérdés csaknem gúnyosan hangzott. – Ez minden, amit mondani akartam.

Amikor a hadnagynő elvezette, Kamarýt zúgolódni kezdett: – Nekünk sohase voltak róla illúzióink, de milyen jogon állítja, hogy elrontottuk az ő illúzióit magunkról? A mindenit. Ha akartuk volna, már egy hónapja vizsgálati fogságban ülne…

Pavel Koran sólyomszemmel vizsgálgatta az arcunkat. Látta, hogy elődei nagyon deprimáltan jönnek le az emeletről, és ebből nyilván arra a következtetésre jutott, hogy olyan bizonyítékok vannak a kezünkben, amelyek még az olyan tapasztalt férfiakat is megingathatják, mint amilyen ő.

Előadása szerint Alice a vele való beszélgetés alkalmával a heverőn feküdt, egyéb részletekre nem emlékezett, és általában igen kevés dolog maradt meg az emlékezetében ahhoz képest, hogy korábbi előadásából ítélve igen fejlett megfigyelőképességgel rendelkezik, amelyet a kritikus estén érvényre is juttatott. Nyilván azt akarta, hogy mi tegyük meg az első lépést. Meg is tettük. Örömmel.

– …úgy viselkedtél, mint egy állat… rosszabbul… Csak akkor kellettem neked, amikor más férfiaknak tetszettem, és még bele is kényszerítettél az ágyukba. Sohasem, felejtem el a gyalázatos trükkjeidet. Ha becsukatnálak, akkor sem tudnám kiegyenlíteni azt, amit velem csináltál. De sajnos képtelen vagyok arra, hogy bajba keverjelek, mert még mindig érzek valamit irántad. Sajnálom, hogy így van, de így van… Most sem akarlak fenyegetni, habár most már annyit tudok rólad, hogy évekre leültethetnélek. Például itt van a stresovicei villa…

– Kikapcsolnák, kérem? – szólalt meg szelíden Koran. – Nincs értelme tovább hallgatni, hiszen önök éppen olyan jól tudják, mi következik, mint én. Semmit sem tagadok, csak azt állítom, hogy nem öltem meg Alicet, habár valóban én jöttem föl elsőnek az emeletre.

– Erről most ne beszéljünk. Mi csak a hang-felvétel szövegének hitelességét vizsgáljuk, és rekonstruáljuk a történteket. A gyilkosság kérdésére még visszatérünk.

– Semmit se tagadok – ismételte, mintha nem hallotta volna, amit Kamarýt mondott. Ez már nem a régi Koran volt, akiből csak úgy sugárzott az öntudat és a magabiztosság. Ez egy szürke arcú, megtört ember volt, aki kétségbeesetten igyekezett megőrizni a látszatot.

Amikor elment, Kamarýt bölcselkedni kezdett: – A kő kaviccsá morzsolódik, a kavics porrá…

A hadnagynő Sychrát vezette be.

– Magát nagyon nem szívesen látom itt – mondtam neki. – Maga volt ebben az ügyben az én legnagyobb tévedésem.

Hallgatott. Nem volt hajlandó vitatkozni velem.

Megmondtuk neki, hogy Alice magnetofonfelvételt készített éjszakai beszélgetésükről, és hogy a szalag itt van nálunk. Meglepődött, aztán vállat vont:

– Hát akkor mindent tudnak. Nekem eszemben sincs tagadni.

– …igazán azt hittem, hogy melletted végre nyugalmat találok, hogy békében fogunk élni egymással, és szép otthont rendezünk be magunknak. Olyan szépen indult az egész… aztán rajtakaptalak azzal a kislánnyal. Nem akartalak följelenteni, mindig megvetettem az ilyesmit, de tovább élni veled, és állandóan rettegni, mivé fajul nálad ez a szenvedély, nem… ezt se bírtam…

Sychra szó nélkül fölállt, sarkon fordult és elment, a hadnagynő alig tudta utolérni. Kamarýt, mielőtt újra bölcselkedni kezdett volna, bevezette Rozenkrancot.

A zsebében ott volt a fehér zsebkendő, a hangja még mindig ércesen csengett, csak a szeme volt még nagyobb, mint máskor. Nagyon csodálkozik, mondta, hogy mindenki milyen komoran és fáradtan jön le az emeletről. Ott ülnek, folytatta, a sarokban, és majdhogy le nem fordulnak a székről. Biztos benne, hogy az asszonyok nem fogják tudni türtőztetni magukat, és odarohannak elsősegélyt nyújtani elnyomorított férjeiknek. Végighallgattuk az expozéját, aztán levettük a párnát a magnetofonról.

– …mindig szépfiú voltál, de ez volt minden. Megértettem, hogy a nők ragadnak rád, csak az a baj, hogy erre építetted a karrieredet. Az a kis kaland az igazgatónk feleségével undorító volt. Pénzeltetted magad vele, és amikor a férje nyugdíjba ment, kirúgtad… és nem ez volt az egyetlen eset. Azt hiszed, hogy mindenki csodál, de senki se csodál, tudják, hogy nyomorúságos senki vagy…

Értetlenül hallgatta a felvételt, és szomorúan mosolygott. Tanácstalan volt, de nem ijedt meg. Csendes megjegyzését talán nemcsak nekünk címezte, hanem önmagának is: – Ennek a színháznak az én esetemben semmi értelme. Én már mindenért megfizettem, pénzzel is, másképp is. Jitka ott akar hagyni…

Fiatal munkatársnőnk barátságosan megveregette a vállát. Úgy látszik, a nyers lelki alkatú nőknek is tetszenek a cukorbaba arcú férfiak, Rozenkranc pedig igazán az első minőségi kategóriába tartozott ebből a fajtából.

– No, bevezetésnek ennyi elég volt. Most előadjuk nekik az első felvonás zárójelenetét – határozta meg a további programot Kamarýt.

– Igen, az talán jó lesz, de akkor nem szabad szünetet tartani. – Hónom alá vettem az előkészített nagy dobozt, és Kamarýttal együtt lementem a földszintre.

A gyülekezet odalent ingerült volt, mint a méhek rajzás előtt. A különböző tónusokban folytatott beszélgetés zaja az egész helyiséget betöltötte.

Eloltottam a gyertyákat az asztalon, a lépcső aljában és az egyik sarokban, hogy pontosan rekonstruáljam a világítást is. Néhány másodperc múlva ezüst nadrágkosztümjében megjelent Helena. Amint a sejtelmes homályban lassan lejött a lépcsőn, senki se hitte volna, hogy a munkatársnőnket helyettesíti, pedig csak az alakja volt hozzá hasonló. Megállt a lépcső aljában, és letette a táskáját a földre.

– …Kedves régi barátaim… elhatároztam, hogy megmutatom nektek saját arcotokat, és attól tartok, hogy utána minden tükröt kidobtok a lakásotokból…

Alice Brodová hangjának színe és kádenciája ugyan megváltozott, amikor mondókája végén kijelentette, hogy minden csak tréfa volt, és hogy csak azt kívánja, hogy mindenki olyan jól mulasson, mint ahogy ő mulatott az imént, de énrám ez a hang – az intonáció megváltozása ellenére – vészjóslóan hatott.

Helena visszaindult az emeletre. Senki se mozdult, senki se szólt. Olyan csend volt, hogy a folyó zúgása szinte bántóan hangosnak érződött, és még az emberek lélegzetét is hallani lehetett.

Kamarýt őrnagy néhány percig hallgatta a csendet, aztán megszólalt:

– Ezzel véget ért a tragédia első, de Alice Brodová életének utolsó felvonása. Az ő tragédiája ezzel a felvonásvéggel beteljesedett. A második felvonásban ő már nem szerepel. Amikor az elkezdődött, ő már halott volt.

– Hogy lehetett halott, mikor újra lejött ide? – csattant föl a feszült csendben egy férfihang.

– Alice Brodová nem jött le többé. Akkor halt meg, amikor önök a beszédét hallgatták. A hattyúdalát hallgatták. Amikor a beszéde végén elnevette magát, akkor már lent feküdt a szakadékban.

– De hiszen mi nemcsak hallottuk, hanem láttuk is!

– Valaki mást láttak. Most se vették észre, hogy a helyett a munkatársnőnk helyett, aki a beszéd megkezdéséig helyettesítette, egy másik kolléganőnk jött le az emeletről.

– Hát akkor kit láttunk? – hajolt előre izgatottan Rozenkranc.

– Jaroslava Štýrskát.

Az általános megdöbbenésből csak Koran maradt ki.

Sychra fölállt, és lassan odajött hozzánk. Görnyedt alakjából most végtelen erő áradt.

– Én nem tartozom Alice volt szeretői közé, én a férje voltam, és ezért véleményem szerint bizonyos jogaim és kötelességeim vannak vele szemben. Ezért most, mindazok után, amit ma itt átéltünk, egyenesen megkérdezem önöktől: hogy halt meg Alice Brodová? Meggyilkolták?

– Igen. Efelől most már nincs semmi kétség.

– Tehát önök kizárják az öngyilkosság lehetőségét?

– Teljesen. Igaz, hogy öngyilkosságot akart elkövetni, de nem maradt ideje rá. És nemcsak öngyilkosságot akart elkövetni, hanem valakit magával is akart vinni a túlvilágra.

– Kit? ,

– A gyilkosát?

– Štýrskát?

– Štýrská ölte meg?

A kérdések úgy záporoztak, mint a jégeső.

– Nem. Nem Štýrská ölte meg. Štýrská csak segédkezett. És az életével fizetett érte.

A riadt kérdések áradatát ismét Sychra szilárd hangja szakította félbe: – Hát akkor ki a gyilkos?

– Itt van, önök között.

Sychra nagyot lélegzett megdöbbenésében. Aztán lassan, de nyomatékosan azt mondta: – Ez borzalmas vád. Remélem, tudják, hogy ez borzalmas vád.

– Azt mondja, borzalmas vád – felelte Kamarýt. – De a tett is borzalmas, nem? Önnek nem tetszik, hogy a gyilkos itt van önök között. Igen, itt van, és itt is volt elejétől fogva. Önöknek mindannyiuknak elég okuk volt arra, hogy Alice Brodovát meggyilkolják.

– Mi mindnyájan élni akarunk – kezdte újra Sychra –, de gyilkos-bélyeggel a homlokunkon nem tudunk élni. Viselje a bélyeget az az egy ember, aki valóban gyilkolt.

– Jól van – bólintott Kamarýt –, hát akkor megmutatjuk önöknek azt az egy embert.

– Fölnyitotta a nagy dobozt, amit magammal hoztam, és kivette belőle a Jaroslava Štýrskánál talált babát.

– A sors küldötte volt, a könyörtelen sorsé – mutatott a babára –, miatta gyilkoltak. Pedig, látják, ártatlan arcocskája és szép szőke haja van. Valamikor ugyanilyen babát kapott Alice Brodová is az egyik szeretőjétől. Aktok voltak benne, meztelen nők fényképei, és aki küldte, sértésnek szánta, bosszúnak, azért, mert Alice szakított vele. De Alice fegyverré változtatta a babát, a bosszúálló férfit fenyegető fegyverré. Damoklész kardjává, amely ajándékozóját megfosztotta nyugalmától, és éjjel-nappal ott függött fölötte. Alice tudtára adta, hogy olyan bizonyítékokat őriz a babában, amelyek alapján lecsukják, mégpedig olyan hosszú időre, hogy már nem is lesz érdemes kiszabadulnia. E tekintetben Alicenek igaza volt, ugyanis a szóban forgó úriember fényképezőgépekkel kereskedett engedély nélkül, és imponáló arányokban sikkasztott is közben. Ezért félt Alice-től, és ezért akarta mindenáron megszerezni a babát. Végül itt a nyaralóban megszerezte. De fölöslegesen gyilkolt. A babában nem volt semmi. Alice óvatosságból máshol tartotta a maga babáját, az igazit.

– Hol? – ugrott föl Svarovsky, és abban a pillanatban halálra vált az arca. De a kimondott kérdést már nem lehetett visszavonni.

– Štýrskánál, Štýrská lakásában – felelte Kamarýt, mintha semmit se vett volna észre. – Ott volt az orra előtt, és minden benne volt.

– Az lehetetlen, hiszen átkutattam.

– Alighanem felületesen. Most is benne van minden, ami nekünk kell.

Ideje volt, hogy én is megszólaljak. – Az a cián magának volt előkészítve – mondtam halkan Svarovskynak.

Nem figyelt rám, kimeredt szemmel bámulta a babát, aztán hirtelen az őrnagyhoz ugrott, kirántotta a kezéből, és fölrohant vele a lépcsőn.

Senki se mozdult.

– Soha semmiféle bizonyíték nem volt a babában – fordult a társaság felé Kamarýt –, csak az ő rossz lelkiismerete volt benne. A baba csupán üzenetet hozott, az ujja rámutatott a gyilkosra.

Kamarýt elhallgatott. És a mélységes csendben egymás után álltak föl a vendégek, és hangtalanul kilopakodtak a házból.

Szinte szomorúan néztem őket, és tudtam, hogy Alice Brodová hajdani szeretői sohasem gyűlnek össze többé.

28.

Elmúlt egy hét. Egy olyan nyugalmas hét, amilyen csak nagy ritkán adatik meg nekem. Egyik este Brouček csengetett be hozzám. A főkapitányságra kérettek. Az óriási épület, amelybe mindig azzal az érzéssel léptem be, hogy picinyke morzsa vagyok, most még hatalmasabbnak látszott, mint máskor. Végigmentem a végtelen folyosókon, amelyeknek falai többszörösen is visszaverik a léptek kopogását.

Kamarýt őrnagy dolgozószobája kivételesen jól volt fűtve, és kávétól illatozott.

– Magát nem lehet elérni. Elromlott a telefonja? – kérdezte Kamarýt, amikor leültem az íróasztala melletti székre. – Helena rosszkedvű, menjen el hozzá. Valami nehezet fest, szüksége van magára. Lehet, hogy modellt kell ülnie vagy állnia. Legutóbb állítólag köszönés nélkül távozott a műterméből. Mondtam neki, legyen nyugodt, elküldöm magáért Broučeket, annak nem tud ellenállni. Brouček megbízható csalétek.

– Ha annyira nélkülözhetetlen kelléke vagyok Helena művészetének, akkor valóban felkeresem, mihelyt lehet.

– Hát nem ismeri Helenát? Menjen el ma este. Várja magát.

Brouček kávét hozott. Kamarýt mindig megsemmisítően erős kávét főzetett. Szerinte a jó kávé receptje: egy megatonna kávé – egy kávéskanál víz.

– Svarovsky beismerő vallomást tett – tért át hivatalos ügyekre. – De ez bennünket már nem érdekel. Az ügyészség most készíti a vádiratot. Tudja, néha eszembe jut, hogy azért mégis nagy kockázatot vállaltunk. Tudtuk ugyan, hogy ki a tettes, de semmi bizonyítékunk sem volt ellene. Könnyen megtörténhetett volna, hogy puszta feltevésekkel zárjuk le az esetet, ami mindig szégyen. De a rekonstrukció meg Štýrská öngyilkossága sok volt Svarovskynak egyszerre. Nem bírta idegekkel. Tessék, olvassa el a vallomásáról készített jegyzőkönyvet. Egyébként a lakásán megtaláltuk Alice Brodová levelét, amelyhez mellékelte a sikkasztást bizonyító papírok másolatát. Az az árnyék a kunraticei tónál természetesen ő volt, és ő ütötte le Korant is.

Elolvastam a vallomását. Kiderült belőle, hogy Svarovsky nem valami lovagias férfi. Minden felelősséget Jaroslava Štýrskára igyekezett hárítani.

– Koran vizsgálati fogságban van – folytatta Kamarýt –, a gazdasági bűntettek osztálya foglalkozik vele. Hallottam, hogy alig védekezik. Rozenkrancék válnak, Svatava Koranovának új barátja van. Úgy látszik, számít rá, hogy Koran sokáig lesz távol, hát leépítette Rozenkrancot, és komolyabb kalibert választott. Látja, széthullnak a kis családok, Alice Brodová elérte a célját.

Elmentem Helena műtermébe. Fáradt, de mosolygós barna szem, bő kabátka, testhez feszülő nadrág, sok-sok szín, különösen sok-sok narancsszín, a kinti nyirkosság után jólesően meleg műterem – ez mind, mind Helena volt.

– Maga katalizátornak kell nekem – jelentette ki. – Azzal funkcionál, hogy itt ül és hallgat. Nem tudok maga nélkül festeni. Jó meleg van, ennivaló is van, és nem kell modellt állnia, remélem, nem fogja magát rosszul érezni. Konyakot is kap, de nem muszáj okvetlenül berúgnia, mint Štýrskánál. A bátyám referált róla.

– Magától még a ciánkális konyakot is szívesen fogadnám, és még ízlene is.

– Ne legyen perverz, maga nekem élve kell. Így is eleget kínlódok magával, a holttestével még többet kínlódnék.

Egy mély, kényelmes fotelben ültem. Kamarýt azt állítja, hogy Helena miattam vette, ő később ugyanilyet vett a dolgozószobájába. Állítólag jól lehet aludni benne. Ö ugyan ezt nem engedheti meg magának, mondta, de én, szerinte, úgyse vagyok másra jó Helenánál.

Helena jól haladt a munkájával. Minden mozdulata nyugalomról és derűről tanúskodott. Szótlanul ültem és figyeltem, hogyan dolgozik. Ismertem a munkamódszerét. Néha hosszú órákig tétlenül ül a vászon előtt, ilyenkor bizonyára beleéli magát a kép világába, aztán megállás nélkül, szinte automatikusan rakja föl a színeket és a formákat. Most éppen ezt csinálta.

Elkalandoztak a gondolataim. Eszembe jutott Kamarýt mai beszámolója, aztán mintha valami megfogott volna, és visszavitt volna arra a helyre, ahol Alice Brodová története elkezdődött.

Akkor még nem esett az eső. A csillagtalan égboltozaton még csak gyülekeztek a sötét felhők. Aztán egyszerre csak egy ezüstös test suhan át a levegőn, rázuhan a sziklakiszögellésre, lefordul róla és tompa puffanással földet ér a szakadék fenekén. Egy pillanatig mintha kényelmes helyet keresne, aztán megadóan belesimul kikövezett ágyába. Nem messze tőle közönyösen áramlik a Sázava zöldesszürke vize.

Itt vége a jelenetnek, de a mozdulatlan kép megelevenedik a fantáziámban. Az ezüstös test fölkel a helyéről, és szépséges, életerős fiatal lánnyá változik. Ott áll előttem Alice és mellette Kubricht. Alice a fiatal lányok szívének minden melegével és egész életre szólóan szereti ezt a bátortalan fiatalembert, de az fél tőle, fél Alice gyöngédségétől és életerejétől. Szereti, de menekül tőle. Kubricht árnyéka szétfolyik, és Karásek úr kopasz feje jelenik meg helyette, ez már nem a szív, csak az ész szerelme, szerelem pénzért, és Karásek úr a börtönbe menekül előle, Sirŭček bukkan föl, rövid érzéki fellobbanást jelez, aztán eltűnik, hogy egy tapasztalt és meggondolt szerelmesnek, dr. Blochnak adja át a helyét. Bloch után élesen körvonalazott kép jelenik meg, és mélyen belevésődik Alice sorsába. Koran képe, aki az érett és ismét egész életre szólónak érzett szerelmet testesíti meg. De hosszabb idő után ez is elmosódik. Egy vakító felvillanás követi, a férfiasan hódító Svarovsky lángja. Megégeti Alicet, aztán eltűnik. De Svarovsky gúnyos búcsúröhejét Alice sohasem felejti el. A jóságos Sychra éppen csak hogy átszalad a színen. Szerelem házasság céljából, több semmi, és többet nem is ér. Az utána következő pomádés, táncos figura, Rozenkranc az utolsó árnynak adja át a helyét. Igen, ismét itt van Svarovsky sorsszerű, magas, sötét árnyéka az újra fellobbanó, s az érett nőkre annyira jellemző meggondolatlan, halálos szerelem tárgya, s a szerelem a szó valódi értelmében halálos, mert a halálba visz. Aztán Svarovsky megvetően elfordul, Alice árnyéka egyre halványabb, Alice magára marad. A szerelem vágya bosszúvággyá szublimálódik benne. Túl sok a csalódás, túl kevés a remény.

Mintha hallanám Alice hangját: sohasem akartam egyedül lenni, a halálomban sem leszek egyedül. Magammal viszem Svarovskyt, mert ő bántott meg a legjobban és a legrosszabbkor. Megölte újraébredt vágyamat, újra elárult. Ciánkálit kap Bloch doktor úr gyönyörű ujjlenyomataival. A doktor urat a rendőrségnek engedem át. Kétszeresen is elárult, kétszeresen is megölt, bűnhődjön kétszeresen …

Alice befejezi a seregszemlét, leül Štýrská mellé, és beavatja abba, amibe be kell avatnia, hogy célját elérje: – Mindannyian megbántottak, mindannyian fizetni fognak. Egyforma ruhába öltözünk, az alakunk egyforma, pár percre beugrasz helyettem, alakítani fogsz, a gyenge világításban és alkoholmámorukban nem fogják észrevenni, hogy nem én vagyok az. Tedd meg ezt nekem, mert annyira gyűlölöm őket, és annyira bánt a múltam, hogy nem tudnék az arcukba nézni, amikor elmondom nekik, mit tettek velem…

Svarovsky autója a két nővel és a készletekkel megáll a nyaraló előtt. Kiszállnak, beviszik a készleteket, Svarovsky kijön a házból, beül az autóba, és elhajt. Elrejti a kocsiját az erdőben, visszajön és vár, vár. Amikor Alice bekíséri az első vendégeket, észrevétlenül beoson a házba, és fölmegy az emeletre Štýrskához, az Alice ideiglenes hálószobája melletti kis szobába. Elegánsan, világos köpenyben, kesztyűvel a kezén leül, Štýrská gyönyörködve és odaadással nézi. Svarovsky előkészíti a magnetofont. A nagy játék megkezdődik.

– Mi van magával? – ütötte meg a fülemet Helena hangja. – Sápadt, és úgy mereszti a szemét, mintha rémeket látna. Nincs láza?

– Semmi bajom, csak éppen lejátszottam magamban azt a jelenetet, amikor két barátnő, egyben vetélytársnő is, egymás temetését készíti elő.

– Látom, hogy tényleg nincs jól, igyon egy kis konyakot.

– Jó – mondtam, és gépiesen engedelmeskedtem.

– Hibát követett el.

– Kicsoda?

– A fényképész. Akkor követte el az első hibát. Bekapcsolta a magnetofont. Persze nem tudhatta, hogy az lesz a végzete. Ki akarta kerülni Kharübdiszt, és fejjel nekiment Szküllának.

– Jól van – mondta Helena, nyilván eszébe jutott, hogy a beszámíthatatlanoknak nem szabad ellentmondani. – Biztos, hogy hibát követett el, és örülök, hogy maga rájött.

– Megörökítette a szomszéd szobában lezajló beszélgetéseket, és közben alighanem remegett félelmében. Rettenetesen félhetett. Megértette, hogy Alice éppen úgy a kezében tartja őt is, mint a többieket. Štýrskától tudta, hogy Alice magával hozta a babát, biztos ott fekszik mellette. Akkor hát miért nem hívta meg őt is? Miért nem akar tárgyalni vele is? Az idő végtelennek tetszhetett neki… Helena, az az ember nem volt elég okos. Nem jött rá, hogy Alice őt is meghívta. Úgy hívta meg, hogy mindent előre elmondott Štyrskának. Hogy beavatta a terveibe.

Alice tudta, hogy valahol ott van a közelben. Alkalmat akart neki adni arra, hogy bejöjjön hozzá. Ezért küldte le maga helyett Štýrskát. Archívumbeli szeretői, Blochot kivéve, már nem érdekelték, azokat már csak gyűlölte. A fő cél Svarovsky volt. Svarovskyt akarta, mert Svarovsky Štýrskáé volt.

– Aha – kapcsolódott bele végre Helena is az ügybe –, hát ezért csinálta az egész komédiát! Ez az, amit nem értettem, amikor a bátyám elmesélte az egészet.

– Igen, és minden pontosan stimmelt is, a nők sokkal jobb szervezők, mint a férfiak. Csak a vége nem stimmelt.

– Hogyhogy? Hiszen minden úgy történt, ahogy megtervezte.

– Nem. A végén minden másképp történt, és a fordulat egyetlen másodperc alatt következett be.

– Ez nem logikus.

– A történetek, Helena, nem az emberi ész logikájához alkalmazkodnak. A saját logikájukhoz igazodnak. Figyeljen. A szobából távozik az utolsó vendég, Alice behívja Štýrskát. A hang-felvételnek itt vége. De mi történik tovább? Štýrská fogja a magnetofont, és lemegy, Svarovsky pedig belép Alice szobájába. Nagyon izgatott. Alice nem lepődik meg, az egyenlet ismeretlenje jól volt kiszámítva:

„– Engem miért nem hívtál meg? Mit akarsz ezzel a cirkusszal?

– Tudtam, hogy úgyis eljössz. Hogy Jaroslava meghív helyettem. Te pedig tudtad, hogy másképp nem kaphatod meg a babát.

– Mondd meg, mit akarsz, add ide, ami a babában van, és én megyek innen. Mit akarsz, a mindenit? Pénzt?

– Csak egyetlenegy dolgot akarok. Szakíts Jaroslavával. Nem leszel az övé, de az enyém se, mert nekem nem kellesz.

– Te rettenetesen gyűlölhetsz engem. De rendben van. Szakítok Jaroslavával. Megígérem. Most pedig add ide azokat a dolgokat.

– Kár, hogy ezt Jaroslava nem hallja. No gyere, igyunk egyet az üzletkötésre! Nézd, a te poharad már meg van töltve, vártalak.”

Most jön a forró pillanat. Alice már látja magát, amint bal kezében a babát, jobb kezében a poharat tartva, koccint Svarovskyval. Aztán nevetve megmutatja, hogy a babában nincs semmi. A diadal, életének kétségbeesett, mert utolsó diadala, karnyújtásnyira van tőle. Svarovsky pohara Bloch ujjlenyomataival készen áll, de a sajátját meg kell töltenie. Hátrafordul az üvegért.

De ezt a pillanatot Svarovsky is forrónak érzi. Átvillan az agyán, hogy Štýrská odalent Alicet játssza, és hogy tovább játszhatja, egészen végig. Villámgyorsan fölkapja a nehéz hamutartót, és lesújt vele Alice tarkójára. Alice összerogy, a háló lecsúszik a hajáról. Svarovsky a karjába veszi az élettelen testet, és az ablakhoz viszi. Ebben a pillanatban érkezik vissza Jaroslava Štýrská.

,,– Ne nézz az arcába! Segíts! Meg akart ölni, és rád akarta fogni a gyilkosságot. Azért hívott meg. Ez lett volna az igazi szereped.”

Óvatosan az ablakpárkányra teszik a testet, könnyedén megbillentik és eleresztik. Odalent egy csillámló hal vetődik a kövek közé.

Svarovsky megragadja a babát, fölrántja a cipzárat, semmi, belenyúl, lázasan keres, semmi, rázza, szaggatja, aztán kétségbeesett dühében kivágja az ablakon.

Az idő rohan, Svarovsky fölkapja a hamutartót, Alice poharát és hajhálóját.

„– Csukd be utánam az ablakot, játszd még egy kicsit Alicet, kulcsod van, ne felejtsd el bezárni az ajtót.”

Kirohan, bemegy a sarokszobába, és megkockáztatja az ugrást az ablakból. Sikerül. Csak néhány száraz ág törik el a talpa alatt. De elveszti a hálót, amelyet később Koran talál meg.

Megkezdődik a második felvonás Štýrská számára. Ez már sokkal nehezebb, mint az első, de ereje megfeszítésével ezt is végigjátssza.

A következő felvonás nagyon kínos és nagyon szomorú. Svarovsky és Koran hiénát játszik benne. A magnószalag Štýrskánál van, Svarovsky nem mulasztja el az alkalmat, rákényszeríti Štýrskát, hogy zsarolja a többieket. Štýrská most már kétszeresen is oda van bilincselve hozzá, halálosan szereti, és tettestársa is. Engedelmeskedik tehát. Minden jól megy, de Korannál kapcsolatban komplikációk támadnak. Eleinte Koran is beadja a derekát, de amikor ráeszmél. a nála levő hajháló jelentőségére, kiragadja a fegyvert Štýrská kezéből, és ellene fordítja. Svarovsky .Koran ágyába kényszeríti Štýrskát. hogy hallgatásra bírja, és utána szakít vele.

Štýrská borzalmas csalódást él át. Látja, hogy Svarovsky nem érdemelte meg mindazt az áldozatot, amit érte hozott, de annál kétségbeesettebben szereti. Meg akarja menteni, és ezzel üldözött vaddá válik. Találkozik vele, átveszi tőle a hamutartót, amelyet Svarovsky még mindig magánál tart, mert túl masszív ahhoz, hogy kockázat nélkül eldobja, mint Alice poharát. Štýrská magára vállalja a gyilkosságot, és bűnössége bizonyítékaképpen az autójába teszi a hamutartót. Aztán a szakadékban végzi, akárcsak Alice Brodová. Egy másik szakadékban, de sokkal tragikusabban.

A történet szerzői nagyon alaposan átgondolták a cselekményt, de a cselekmény elkezdte a maga életét élni, és olyan végkifejletbe torkollott, amellyel senki sem számolt.

Tudja, Helena, mindenkinek megvan a maga cipzáras babája, amelyről azt hiszi, hogy az ő világát tartalmazza. De ha fölnyitja, semmit sem talál benne, legföljebb fűrészport vagy szalmát. Az emberi sors is csak egy ilyen baba. Csak önmagában van értelme. Ha az ember fölnyitja, csak fűrészport vagy szalmát talál benne. Nem csoda hát, ha kidobja az ablakon.

Helena elnézően mosolygott. – Az én sorsom maga, Petr. Lehet, hogy magában is csak fűrészpor vagy szalma van. De én nem dobom ki az ablakon.

Tartalom

- A csillámló hal

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- A baba üzenete

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- 19.

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.

- 24.

- 25.

- 26.

- 27.

- 28.