A türelmes Maigret
Author: Georges Simenon
Date: 1974-11-14T23:00:00+00:00
Keywords: Franciaország; belga; krimi; regény; magyar nyelvű
Description: "Aline barátságtalanul nézett a nyomozókra, akik elárasztották a szobát. – Maga emelte fel a fegyvert? – kérdezte tőle Maigret. – Hozzá se nyúltam. – Ismeri ezt a revolvert? – Úgy tudom, Manuelé volt. – Hol tartotta? – Nappal a rádió mögé rejtette, esténként az éjjeliszekrényre tette, hogy a keze ügyében legyen. Egy Smith-Wesson 38. profi-fegyver, amely nem ismer irgalmat. – Jöjjön, Aline. – Minek? Nem tudok semmiről." Ezen a verőfényes nyári reggelen Maigret felügyelő még nem sejti, ki volt a féllábú Manuel gyilkosa, de azt már tudja, hogy madame Maigret ma is hiába várja odahaza remek főztjé
Publisher: L:J:

GEORGES SIMENON – A TÜRELMES MAIGRET

“Aline barátságtalanul nézett a nyomozókra, akik elárasztották a szobát.

– Maga emelte fel a fegyvert? – kérdezte tőle Maigret.

– Hozzá se nyúltam.

– Ismeri ezt a revolvert?

– Úgy tudom, Manuelé volt.

– Hol tartotta?

– Nappal a rádió mögé rejtette, esténként az éjjeliszekrényre tette, hogy a keze ügyében legyen.

Egy Smith-Wesson 38. profi-fegyver, amely nem ismer irgalmat.

– Jöjjön, Aline.

– Minek? Nem tudok semmiről.”

Ezen a verőfényes nyári reggelen Maigret felügyelő még nem sejti, ki volt a féllábú Manuel gyilkosa, de azt már tudja, hogy madame Maigret ma is hiába várja odahaza remek főztjével. Mert ennek a gyilkosságnak a felderítése most mindennél fontosabb, s a rokonszenves, tehetséges Maigret érzi, hogy valószínűleg pontot tesz majd a Párizsban egyre gyakrabban ismétlődő, sorozatos ékszerlopások végére is. A tőle megszokott bravúros nyomozással és végtelen türelemmel természetesen ezúttal is megtalálja Manuel Palmari és az egyelőre még ismeretlen, következő áldozat gyilkosát.

Megjelent még “Maigret türelmes” címmel is.

GEORGES SIMENON

A TÜRELMES MAIGRET

LA PATIENCE DE MAIGRET

Fordította: Rayman Katalin

1. fejezet

A nap úgy kezdődött, mint egy káprázatosan szép gyermekkori emlék. Maigret szeme nevetett – ok nélkül, csak mert szép az élet –, ott ült a reggelizőasztalnál, szemben a feleségével, aki éppen olyan vidám volt, mint ő.

A lakás tágra nyitott ablakain beáradt a külvilág szaga, a boulevard Richard-Lenoir megszokott lármája, és remegett a már meleg levegő. Finom pára szűrte meg, és szinte tapinthatóvá tette a napsugarakat.

– Nem vagy fáradt?

Maigret meglepődve válaszolt, miközben élvezettel szürcsölgette kávéját; úgy érezte, jobb, mint máskor:

– Miért lennék fáradt?

– Annyit dolgoztál tegnap, a kertben… Hónapok óta nem vettél a kezedbe ásót, vagy gereblyét…

Hétfő volt, hétfő és július 7-e. Szombat este Meung-sur-Loire-ba utaztak vonaton, a kis házba, amelyet néhány éve rendeztek be arra az időre, amikor majd Maigret-nek a szabályzat értelmében nyugdíjba kell vonulnia.

Még két év és néhány hónap! Ötvenöt éves korában! Mintha egy ötvenöt éves férfi, aki úgyszólván sohasem volt beteg, és semmiféle testi fogyatkozás sem csökkentette az erejét, egyik napról a másikra képtelenné válna arra, hogy a bűnügyi nyomozó brigádot vezesse!

Maigret sehogy sem tudta felfogni, hogy leélt már ötvenhárom évet.

– Tegnap – helyesbített – főként aludtam.

– A tűző napon!

– Zsebkendővel az arcomon…

Micsoda remek vasárnap! Az a finom hús, amint ott rotyogott, a kékes színű kockákkal kövezett, alacsony konyhában, az orbáncfű illata betöltötte a házat, madame Maigret fel-alá járt az egyik szobából a másikba, kendővel a fején, a por miatt, Maigret ingujjban, nyitott gallérral, szalmakalappal a fején a gazt irtotta a kertben, kapált, gyomlált, gereblyézett, végül aztán elbóbiskolt, az ebéd és a helyben termelt, könnyű fehér bor után, egy vörös-sárga csíkos fekvőszékben, ahol hamarosan utolérte a nap, de nem tudta kizökkenteni kábultságából…

Visszafelé, a vonatban, mindketten nehéznek, bódultnak érezték magukat, égett a szempillájuk, és a szag, amit magukkal hoztak, vidéken töltött ifjúságát idézte fel Maigret-ben, széna, kiszáradt föld és izzadság keveréke: a nyár szaga.

– Még egy kis kávét?

– Örömmel.

Még a felesége kis, kék kockás köténye is elbűvölte frissességével, naivitásával, mint ahogy elbűvölte az, hogy a pohárszék egyik üveglapjáról visszatükröződött a nap.

– Nagyon meleg lesz!

– Nagyon.

Kinyitja majd az ablakokat, amelyek a Szajnára néznek, és ingujjban fog dolgozni.

– Mit szólnál, délben, egy majonézes homárhoz?

Jó volt lépegetni a járdán, amelyre sötétebb téglalapokat vetettek az üzletek tetőponyvái, és jó volt autóbuszra várni egy világos ruhás leány mellett, a boulevard Voltaire sarkán.

A szerencse nem hagyta el. Régi, peronos autóbusz állt meg a járda mellett, és Maigret továbbra is pipázhatott, miközben elnézte, hogyan suhannak el mellette a fák és járókelők sziluettjei.

Vajon miért emlékeztette ez őt egy rendkívül színes felvonulásra, amely egész Párizst lázba hozta, valamikor régen, nem sokkal azután, hogy megnősült, és még csak fiatal és félénk rendőrségi titkár volt a Saint-Lazare negyedben? A landauerek, amelyeknek kocsisai a lovakon ültek, valami idegen uralkodót hoztak, felcicomázott emberek nyüzsögtek körülöttük; a lovas rendőrök sisakja csak úgy ragyogott a napfényben.

Párizs utcáinak ugyanaz volt a szaga, mint ma, s ugyanaz a bágyadt fény világította meg őket.

Akkor nem gondolt a nyugdíjára. Pályafutásának, életének vége nagyon távolinak tetszett, olyan távolinak, hogy eszébe sem jutott. És, íme, most már berendezi a házat, amelyben öreg napjait fogja tölteni!

Csak semmi melankólia. Szelíd mosoly jelent meg az arcán. A Szajna. Egy horgász – mindig akadt legalább egy – a Pénzváltók hídjánál. Fekete taláros ügyvédek gesztikuláltak az Igazságügyi Palota udvarán.

Végül, a quai des Orfèvres, amelynek minden kövét ismerte, és ahonnan majdnem elűzték a minap.

Nem egészen tíz napja, egy hatalmaskodó rendőrfőnök, aki nem szereti a régi vágású nyomozókat, azt akarta, hogy lemondjon, hogy idő előtt nyugdíjba menjen, ahogy elegánsabban kifejezte magát, azzal az ürüggyel, hogy a felügyelő meggondolatlanságokat követett el.

Semmi vagy szinte semmi sem volt igaz azokban a jelentésekben, amelyeket hanyagul lapozgatott, és Maigret három nap és három éjszaka dolgozott, minden erejét megfeszítve, hogy ezt bebizonyítsa, miközben még azt sem engedték meg neki, hogy a munkatársait igénybe vegye.

De sikerült, sőt, a fondorlat szerzője, egy fogorvos a rue des Acacias-ból, akinek több bűntény nyomta a lelkét, be is ismerte, hogy ő állított csapdát Maigret-nek.

De ez már a múlté volt. Üdvözölte a két szolgálatost a kapuban, azután felment a széles lépcsőn, belépett irodájába, levette kalapját, kabátját, kinyitotta az ablakot, ott állt, és a Szajnát nézte meg a hajókat, miközben lassan megtömte a pipáját.

Sohasem tudta előre, mi fog történni napközben, gesztusaiban, amelyeket szinte öntudatlanul hajtott végre, mégis volt valami rituális vonás; így, mihelyt meggyújtotta a pipáját, benyitott a nyomozók szobájába.

Néhány írógép és telefon előtt nem ült senki, mert már megkezdődtek a szabadságok.

– Szervusztok, gyerekek… Gyere be egy percre, Janvier!

Janvier vezette a nyomozást az ékszerüzletekből, pontosabban az ékszerüzletek kirakataiból történt lopások ügyében. Az utolsó múlt csütörtökön zajlott le, a boulevard Montparnasse-on, ugyanazokkal a módszerekkel, amelyek olyan hatékonynak bizonyultak az utóbbi két évben.

– Mi újság?

– Gyakorlatilag semmi. Fiatalok, már megint: húsz-huszonöt évesek, a tanúk szerint. Ketten voltak, mint általában. Az egyik betörte az üveget egy feszítővassal. A másik, akinek fekete zsák volt a kezében, besöpörte az ékszereket, azután a társa is segített neki. Gondosan kidolgozott akció volt. Egy vajszínű autó állt meg a második sávon, éppen csak annyi időre, hogy felvegye a két férfit, azután eltűnt a többi kocsi között.

– Kendő az arcukon?

Janvier bólintott.

– A sofőr?

– A tanúk véleménye nem teljesen egyezik, de úgy látszik, ez is fiatal ember volt, barna hajú, sötét bőrű. Egyetlen új körülmény, amely azonban egyáltalában nem biztos: egy zöldségeskofa röviddel a lopás előtt látott egy nem nagyon magas, zömök egyént, az arca, mint egy bokszolóé, az ékszerüzlettől néhány méterre állt, és úgy látszott, vár valakire. Gyakran felemelte a fejét, és ránézett a nagy, utcai órára a kirakat felett, azután meg rápillantott a karórájára. Az asszony szerint egy pillanatra sem húzta ki kezét a zsebéből. Mialatt a lopás történt, nem mozdult helyéről, és mihelyt eltűnt a vajszínű autó, taxiba szállt.

– Megmutattad a gyanúsak fényképét annak az asszonynak?

– Három órát töltöttem vele a dokumentumosztályon. De végül is, senkit sem ismert fel határozottan.

– Mit mond az ékszerész?

– Tépi a haját, azt a keveset, ami még maradt neki. Három nappal ezelőtt, mondja, a lopás nem lett volna olyan súlyos, mert általában nem szokott kitenni értékes ékszereket. Az elmúlt héten egy tétel smaragdhoz jutott, és szombat reggel elhatározta, hogy kiteszi a kirakatba.

Maigret még nem tudta, hogy ami ezen a reggelen indult meg az irodájában, kezdete volt egy olyan ügy végének, amelyet később, a quai des Orfévres-en, Maigret leghosszabb nyomozásának neveznek majd.

Bizonyos tények lassanként legendássá váltak. Mesélgettek például, és főként az újaknak, a „leghosszabb kihallgatás”-ról Maigret életében, egy olyan kihallgatásról, amely huszonhét óráig tartott, és ezalatt a Dauphine söröző pincére úgyszólván állandóan hordta a sört és a szendvicseket.

Nemcsak Maigret nyaggatta a gyanúsítottakat. Lucas és Janvier időnként felváltották, és minden alkalommal elölről kezdték a kihallgatást, amely látszólagos egyhangúsága ellenére teljes beismeréssel végződött.

És a visszaemlékezők – beszéltek „a legveszélyesebb letartóztatásról” is, amelyet Maigret valaha foganatosított; világos nappal, a járókelők között elfogott egy, lengyelekből álló bandát, a rue du Faubourg-Saint-Antoine-on, anélkül, hogy egyetlen lövés esett volna, pedig azok az alakok állig fel voltak fegyverkezve, és elszánták magukat arra, hogy megvédik a bőrüket.

Valójában inkább azt lehetne mondani, hogy az ékszerügy mintegy húsz évvel ezelőtt kezdődött a felügyelő számára, amikor egy bizonyos Manuel Palmari felkeltette az érdeklődését;

Korzikából érkezett csavargó volt, szerényen kezdte, mint strici.

A nemzedékváltás korszaka volt. Az öreg górék, akik a háború előtt nyilvánosházak és titkos játékklubok tulajdonosai, nagyarányú betörések szervezői voltak, sorra nyugdíjba vonultak a Marne partján vagy délen – a legkevésbé szerencsések, a legkevésbé agyafúrtak pedig a fontevrault-i fegyházban.

Fiatalok léptek a helyükre, akik azt hitték, mindent fel fognak borítani, merészebbek voltak, mint a régiek, és a rendőrség, amely még nem talált rá az új nyomokra, hónapokon keresztül tehetetlen volt.

Ekkor kezdődtek meg a támadások a pénzbeszedők ellen, a lopások ékszerüzletekben, fényes nappal, a járókelők szeme láttára.

Végül is elfogtak néhány bűnözőt. A merényletek egy időre megszűntek, újra kezdődtek, újból megritkultak, majd két év múlva valósággal fellendültek.

– Azok a kölykök, akiket letartóztattunk, csak a slapajok – mondta Maigret a támadások megindulása idején.

Nemcsak hogy minden alkalommal új arcokat jelentettek, de azok, akiket letartóztattak, rendszerint nem is szerepeltek a bűnügyi nyilvántartóban. Nem voltak párizsiak sem, és úgy látszott, egy-egy meghatározott akcióra jöttek fel vidékről, főként Marseille-ből, Toulonból, Nizzából.

Csak egy-két alkalommal törtek be a Vendôme tér és a rue de la Paix nagy ékszerüzleteibe – ezeknek riasztóberendezései ugyanis megfélemlítették a gonosztevőket. Éppen ezért megváltoztatták a módszereiket. Most már kevésbé jelentős ékszerboltokba látogattak el, működésük színterét Párizs középpontjából a távolabbi kerületekbe, sőt a peremvárosokba helyezték át.

– Tehát Manuel?

Maigret már tízszer, nem, százszor támadt rá Palmarira, először az Aranyszög-ben, abban a bárban, amelyet a rue Fontaine-ben vásárolt magának Palmari, és luxusvendéglővé alakította át, majd a rue des Acacias-ban levő lakásában, amelyet Aline-nal osztott meg.

Manuel nem hagyta magát leszerelni, és látogatásait akár úgy is fel lehetett fogni, mint két régi barát találkozásait.

– Üljön le, felügyelő úr. Mit akar tőlem már megint?

Manuel most már hatvanadik évéhez közeledett, és azóta, hogy egy alkalommal, amikor épp az Aranyszög redőnyeit húzta le, géppisztolysorozat érte, nem hagyta el többé kis tolókocsiját.

– Ismersz egy kis legényt, aki harapós, mint a kutya, Marianinak hívják, és a te szigeteden született?

Maigret megtömte a pipáját, mert az effajta beszélgetés mindig soká tartott. Végül már a legrejtettebb zugait is ismerte a rue des Acacias-i lakásnak, különösen azt a kis sarokszobát, tele olcsó regényekkel és lemezekkel, ahol Manuel a napjait töltötte.

– Mit csinált ez a Mariani? És miért megint engem gyötörnek miatta, felügyelő úr?

– Mindig rendes voltam hozzád, nem?

– Ez igaz.

– Még kisebb szívességeket is tettem neked…

Ez is igaz volt. Maigret beavatkozása nélkül Manuelnek elég sok kellemetlensége lett volna.

– Ha azt akarod, hogy továbbra is így legyen, beszélj…

Előfordult, hogy Manuel beszélt, vagyis, hogy kiadott egy-egy alárendelt szerepű bűnözőt.

– Tudja, ez csak feltevés. Én, én sohasem keveredtem ilyen ügyekbe, és nincs priuszom. Nem ismerem személyesen ezt a Marianit, csak hallottam…

– Kitől?

– Már nem tudom. Mondják…

Csakhogy a merénylet óta, amelynek következtében elvesztette az egyik lábát, Palmari gyakorlatilag senkivel sem érintkezett. Tudta, hogy a telefonját lehallgatják, és gondja volt rá, hogy csak ártatlan dolgokat beszéljen.

Ezenkívül, néhány hónapja, az ékszerlopások felújulása óta, állandóan két nyomozó strázsált a ház előtt.

Azért kettő, mert az egyiknek az volt a feladata, hogy Aline-t kövesse, ha kimegy az utcára; a társa pedig ezalatt tovább figyelte a házat.

– Jó… Hogy szívességet tegyek magának… Van egy fogadó Lagny mellett – a nevét elfelejtettem –, egy félsüket öregember tartja fenn meg a leánya… Úgy hallottam, Mariani beleesett ebbe a leányba, és szívesen tartózkodik a fogadóban…

Márpedig, valahányszor az utóbbi húsz év folyamán fellendülni látszott Manuel anyagi helyzete, az időpont mindig összeesett az ékszerlopások elszaporodásával.

– Megtalálták a kocsit? – kérdezte Maigret Janvier-től.

– Egy kis utcában, a Vásárcsarnok mellett.

– Ujjlenyomatok?

– Semmi. Moers szinte mikroszkóppal nézte végig.

A jelentéstétel órája volt, és Maigret a többi felügyelővel bement az igazgató szobájába.

Röviden ismertették a folyamatban levő ügyeket.

– Tudja, igazgató úr, hány ékszerüzlet van Párizsban, a közeli külvárosokról nem is beszélve? Valamivel több, mint háromezer. Egyesek csak csekély értékű ékszereket és órákat tesznek ki a kirakatba, de nagyjában és egészében azt lehet mondani, vagy ezer olyan üzlet van, amelynek a kirakata nagyon is kísértésbe ejthet egy szervezett bandát.

– Mire következtet ebből?

– Nézzük például ezt az ékszerüzletet a boulevard Montparnasse-on. Hónapokon keresztül csak közepes értékű holmi volt a kirakatában. A kereskedő múlt héten valami véletlen folytán néhány értékes smaragdhoz jutott. Szombat reggel elhatározta, hogy kiteszi a kirakatba. Csütörtökön ripityára ment a kirakatüveg, és ellopták az ékszereket.

– Azt gondolja…

– Majdnem biztosra veszem, hogy egy szakember, mindig más és más kerületben, sorra járja az ékszerüzleteket. Aztán leadják a jelzést valakinek, mihelyt szép darabokat állítanak ki valami kedvező helyen. Fiatalokat hozatnak fel Marseille-ből vagy máshonnan, olyan legényeket, akiket már megtanítottak a technikára, de akiket még nem ismer a rendőrség. Két vagy három esetben csapdát állítottam, megkértem az ékszerészeket, hogy tegyenek ki ritka darabokat a kirakatba.

– És nem ment lépre a banda?

Maigret megrázta a fejét, és meggyújtotta a pipáját.

– Türelmes vagyok – csak ennyit morgott. Az igazgató kevésbé volt türelmes, és nem is rejtette véka alá elégedetlenségét.

– És ez így megy mióta is ? – kezdte.

– Húsz éve, igazgató úr.

Maigret néhány perc múlva visszatért a szobájába, és rendkívül elégedett volt, hogy megőrizte a nyugalmát és a jó hangulatát. Megint benyitott a nyomozókhoz, mert nem szívesen hívta őket a házi telefonon.

– Janvier!

– Már vártam, főnök. Éppen most telefonáltak…

Bement Maigret-hez, és becsukta az ajtót.

– Váratlan esemény… Manuel Palmari…

– Ne mondd nekem azt, hogy eltűnt.

– Megölték. Több golyót kapott, a tolókocsijában. A XVII. kerületi felügyelő ott van a helyszínen, és riasztotta az ügyészséget.

– Aline?

– Úgy látszik, ő értesítette a rendőrséget.

– Indulás.

Maigret, már az ajtóból, visszafordult, és egy tartalék pipát vett fel az íróasztaláról.

*

Mialatt a Janvier vezette kis, fekete kocsi a csodálatos napfényben felfelé haladt a ChampsElysées-n, Maigret szája körül továbbra is ott bujkált a könnyű mosoly, szemében ott volt az a csillogás, amellyel ébredt, és amit a felesége ajkán és szemében is felfedezett.

És mégis, a lelke legmélyén, ha nem is szomorúságot, de legalábbis valamiféle nosztalgiát érzett. Manuel Palmari elmúlása nem tartozott azok közé a halálesetek közé, amelyek gyászba borítják a társadalmat. Kivéve talán Aline-t – és még ez sem volt biztos –, akit az utcán szedett fel, és aki néhány éve együtt él vele, meg néhány alvilági figurát, akik mindent neki köszönhettek, az emberek ezzel a néhány bizonytalan szóval fogják elparentálni:

– Előrelátható volt…

Manuel egy nap elmondta Maigret-nek, hogy ő maga is ministrált gyermekkorában, a szülőfalujában, amely olyan szegény volt, hogy a fiatalok tizenöt éves korukban mind elköltöztek: ki akartak szabadulni a nyomorból. Toulon rakpartjain csavargott, ugyanott később bárpincérré lépett elő, és hamarosan megértette, hogy a nők egyfajta tőkét jelentenek, amelyet nagyon jól lehet kamatoztatni.

Terhelte-e a lelkiismeretét valamilyen bűntény vagy éppen több is? Akadtak, akik így vélekedtek, de nem tudták bizonyítani a gyanújukat, és Palmari egy szép napon az Aranyszög tulajdonosa lett.

Ravasznak tartotta magát, és való igaz: hatvanéves koráig olyan ügyesen lavírozott, hogy sohasem ítélték el.

A géppisztolygolyóktól persze nem menekült meg, de a tolókocsijában, könyvei és lemezei között, a rádiója és a televíziója társaságában továbbra is élvezte az életet, sőt, Maigret úgy gondolta, még szenvedélyesebben és gyengédebben szerette Aline-t, aki papának hívta őt.

– Nem jól teszed, papa, hogy beengeded a felügyelőt. Ismerem én ezeket a zsarukat, sokszor megizzasztottak. Ez sem jobb, mint a többi. Egy nap, majd meglátod, felhasználja ellened, amit így kiszed belőled.

Előfordult, hogy a leány a földre köpött, Maigret lába elé, azután kis, kemény fenekét riszálva, méltóságteljesen kiment a szobából.

Nincs tíz napja, hogy Maigret ott járt a rue des Acacias-ban, és íme, visszajött, ugyanabba a házba, ugyanabba a lakásba…

A ház előtt két kocsi. Egyenruhás rendőr állt a kapu előtt, megismerte Maigret-t, és a sapkájához emelte a kezét.

– Negyedik emelet balra – mormolta.

– Tudom.

A rendőrfelügyelő, egy bizonyos Clerdent, a szalonban beszélgetett egy tömzsi kis emberkével, akinek borzas, nagyon szőke haja, ártatlan kék szeme és olyan fehér bőre volt, mint egy csecsemőnek.

– Jó napot, Maigret.

Látva, hogy Maigret idegenkedve néz a társára, és habozik, kezet nyújtson-e neki, hozzátette:

– Nem ismerik egymást? Maigret felügyelő… Ancelin vizsgálóbíró…

– Örvendek, felügyelő úr.

– Részemről a szerencse, bíró úr. Sokat hallottam önről, de még nem ért az a megtiszteltetés, hogy ön mellett dolgozzam.

– Alig öt hónapja, hogy kineveztek Párizsba. Lille-ben éltem mostanáig.

Fejhangja volt, és a pocakja ellenére sokkal fiatalabbnak látszott a koránál. Inkább olyan egyetemi hallgató benyomását keltette, akinek nem sürgős, hogy búcsút mondjon a Latin Negyednek és a felelőtlen diákéletnek. Felelőtlen, természetesen, azok számára, akik egy jómódú papával rendelkeznek.

Kissé hanyagul öltözködött, a zakója túl szűk volt, a nadrágja meg túl bő, ki is térdelte már, és a cipőjére is ráfért volna egy kis kefélés.

Azt mesélték az Igazságügyi Palotában, hogy hat gyermek atyja, otthon nem tud tekintélyt tartani, hogy az öreg kocsija annyira rozoga már, hogy bármely percben széteshet, és Antonyban lakik, egy kedvezményes bérű lakásban, hogy ki tudjon jönni a fizetéséből.

– Először a bűnügyi rendőrségre telefonáltam, majd azonnal értesítettem az ügyészséget – magyarázta a rendőrfelügyelő.

– A főügyész helyettese még nem érkezett meg?

– Azonnal itt lesz.

– Hol van Aline?

– A leány, aki együtt élt az áldozattal? Hason fekszik az ágyon és sír. Egy takarítónő vigyáz rá.

– Mit mond Aline?

– Nem sokat szedtem ki belőle, és tekintettel az állapotára, nem erőltettem a dolgot. Állítólag fél nyolckor kelt fel. A takarítónő csak tízkor érkezik. Nyolc órakor Aline odavitte a reggelit Palmarinak az ágyába, azután megmosdatta.

Maigret ismerte a házi szokásokat. A merénylet óta, amely rokkantat csinált belőle, Manuel nem mert többé beszállni a fürdőkádba. Féllábon állt a tus alatt, és Aline beszappanozta, azután felsegítette rá a fehérneműt és a ruháját.

– Hánykor ment el?

– Honnan tudja, hogy elment?

Maigret majd megbizonyosodik róla, ha kikérdezi a két nyomozót, akik az utcán álldogálnak. Nem telefonáltak neki. Bizonyára meglepődtek, amikor megérkezett a rendőrfelügyelő, majd a vizsgálóbíró, azután végül maga Maigret, mert fogalmuk sem volt róla, mi történhetett benn a házban. Volt ebben valami komikus.

– Elnézést, uraim.

Egy magas, lóarcú fiatalember lépett be sebbel-lobbal, mindenkivel kezet szorított, és megkérdezte :

– Hol a holttest?

– A szomszéd szobában.

– Van már valami nyom?

– Éppen elmeséltem Maigret felügyelő úrnak, amit tudok. Aline, az a fiatal nő, aki együtt él Palmarival, azt állítja, hogy kilenc óra felé ment ki a házból, kalap nélkül, bevásárlótáskával a kezében.

Az egyik nyomozó biztosan követte.

– Betért különböző környékbeli boltokba. Még nem vettem jegyzőkönyvbe a vallomását, mert csak szaggatott mondatokat mondott.

– Szóval a távolléte alatt…

– Ezt állítja, mindenesetre. Állítólag öt perccel tíz előtt tért vissza.

Maigret megnézte az óráját, amely tizenegy óra tíz percet mutatott.

– Állítólag ott találta, a szomszéd szobában Palmarit, aki lecsúszott a tolókocsiból a szőnyegre. Meghalt, miután sok vért veszített, mint ahogy majd meggyőződhet róla.

– Hánykor telefonált önnek? Mert azt mondták nekem, ő telefonált a rendőrségre.

– Igen. Negyed tizenegy volt.

A főügyész helyettese, Alain Druet tette fel a kéréseket, a tömzsi bíró csak hallgatott, bizonytalan mosollyal az ajkán. Úgy látszott, annak ellenére, hogy olyan nehezen tartja el a porontyait, szereti az életet. Időnként lopva rápillantott Maigret-re, hogy valami cinkosságot teremtsen vele.

A két másik, a rendőrfelügyelő meg a főügyész-helyettes úgy viselkedtek, mint két lelkiismeretes tisztviselő.

– Az orvos megvizsgálta a halottat?

– Csak bejött és elment. Azt állítja, lehetetlen a boncolás előtt megállapítani, hány golyót kapott Palmari, és csak miután levetkőztették, lehet megkeresni, hogy hol hatolt be és hol távozott a lövedék. Úgy látszik azonban, hogy azt a golyót, amely a tarkóját ütötte át, hátulról lőtték rá.

Egyszóval, gondolta Maigret, Palmari teljesen gyanútlan volt.

– Vessünk rá mégis egy pillantást, uraim, mielőtt ide érnek a bűnügyi nyilvántartóból.

Manuel kis szobája nem változott, beragyogta a napfény. A padlón egy kitekeredett, szinte komikus tartású test, szép fehér haja a tarkónál vértől mocskos.

Maigret meglepődött, amikor észrevette, hogy Aline Bauche az egyik ablak függönyénél áll. Világoskék vászonruha volt rajta, amit Maigret jól ismert, fekete haja sápadt arcot keretezett, amelyen ütések nyomaira emlékeztető foltok vöröslöttek.

Olyan gyűlölködően vagy olyan kihívóan nézett a három férfira, mintha mind a tíz körmével nekik akart volna esni.

– No, Maigret úr, gondolom, meg van elégedve?

Azután a többiekhez fordulva:

– Hát nem tudnak egyedül hagyni vele, mint bármilyen más asszonyt, aki elveszti a férfit, akit a legjobban szeretett életében? Igaz, hogy talán le is tartóztatnak, mi?

– Ismeri őt? – kérdezte Maigret-től a vizsgálóbíró.

– Elég jól.

– Azt hiszi, ő volt az?

– Bizonyára mondták már Önnek, bíró úr, hogy én soha nem hiszek semmit. A bűnügyi nyilvántartó emberei jönnek a készülékeikkel, hallja? Megengedi, hogy négyszemközt kérdezzem ki Aline-t?

– Elviszi?

– Helyesebbnek tartom, ha itt beszélek vele. Azután majd beszámolok önnek arról, amit esetleg megtudtam.

– Ha már elvitték a holttestet, talán le kellene pecsételni ennek a szobának az ajtaját.

– A rendőrfelügyelő majd elintézi, ha szükséges, az ön engedélyével.

A bíró továbbra is ravaszkásan figyelte Maigret-t. Ilyennek képzelte-e vajon a híres felügyelőt? Vagy csalódott benne?

– Szabad kezet adok magának, de tájékoztasson mindenről.

– Jöjjön, Aline.

– Hová visz? A rendőrségre?

– Nem olyan messzire. Csak a szobájába. Te meg, Janvier, keresd meg kint az embereinket, és várjatok rám mindhárman a szalonban.

Aline barátságtalanul nézte a szakembereket, akik elárasztották a szobát készülékeikkel.

– Mit csinálnak vele?

– Amit szoktak. Fényképeket, ujjlenyomatokat stb. Igaz, megtalálták a fegyvert?

Aline egy kis, kerek asztalkára mutatott, a dívány mellett; ezen a díványon szokott heverészni, sokszor egész nap, amikor a barátjával beszélgetett.

– Maga emelte fel?

– Hozzá se nyúltam.

– Ismeri ezt a revolvert?

– Úgy tudom, Manuelé volt.

– Hol tartotta?

– Nappal a rádió mögé rejtette, a keze ügyébe; este az éjjeliszekrényére tette.

Egy Smith-Wesson 38, profi fegyver, amely nem ismer irgalmat.

– Jöjjön, Aline.

– Minek? Nem tudok semmiről.

Kelletlenül követte Maigret-t a szalonba, aztán benyitott egy nagyon nőies hálószobába – hatalmas, alacsony ágy állt benne, amilyeneket gyakrabban látni filmeken, mint párizsi lakásokban.

A kárpit, a függönyök aranysárga selyemből voltak, és aranyporrá változtatták a kívülről beszűrődő fényt. Hatalmas, fehér kecskebőr szőnyeg takarta majd az egész padlót.

– Hallgatom – vetette oda Aline mogorván.

– Én is.

– Így elég soká eltarthat.

Levágta magát egy elefántcsontszínű, selyemmel borított fotelbe. Maigret nem mert leülni a törékeny székekre, és habozott, meggyújtsa-e a pipáját.

– Meg vagyok róla győződve, Aline, hogy nem maga ölte meg.

– Igazán?

– Ne legyen ilyen zsémbes. A múlt héten segített nekem.

– Biztosan nem ez volt a legokosabb dolog, amit életemben tettem. A bizonyítéka, hogy a maga két embere még mindig ott ácsorog, szemben, a járdán, és hogy a nagyobbik ma délelőtt is követett.

– Ez a mesterségem.

– Sohasem undorodik tőle?

– Nem hagynánk abba a háborúsdit? Fogadjuk el, hogy én éppen úgy űzöm a magam mesterségét, mint maga a sajátját, és igazán nincs sok jelentősége, hogy a barikád két különböző oldalán állunk.

– Én nem bántottam senkit soha életemben.

– Lehetséges. Ezzel szemben jóvátehetetlen bűnt követtek el Manuel ellen.

Maigret látta, hogy könnyek buggyannak ki a fiatalasszony szempillája alól, és nem látszottak hamis könnyeknek. Aline megtörölte az orrát, ügyetlenül, mint egy kislány, aki nem akar sírni.

– Miért…

– Mit miért?

– Semmi. Nem tudom. Miért kellett meghalnia? Miért támadtak rá? Mintha nem lett volna elég szerencsétlen attól, hogy csak egy lába volt, és a négy fal között kellett élnie.

– Itt volt neki a maga társasága.

– Ettől is szenvedett, mert féltékeny volt, pedig Isten a tudója, nem volt oka rá.

Maigret felvett egy arany cigarettatárcát a toalettasztalról, felkattintotta, és Aline felé nyújtotta. A leány gépiesen kivett egy cigarettát.

– Maga tíz óra előtt öt perccel tért vissza a bevásárlásból?

– A nyomozója igazolni fogja.

– Hacsak nem csúszott ki a megfigyelés alól, ahogy ez már nemegyszer megtörtént.

– Ma nem.

– Így tehát senkivel sem kellett felvennie a kapcsolatot Manuel megbízásából, senkinek sem kellett telefonálnia, üzenetet átadnia.

Aline vállat vont, gépiesen kifújta a füstöt.

– A főlépcsőn jött fel?

– Miért jöttem volna a hátsó lépcsőn? Nem vagyok cseléd, vagy igen?

– Először a konyhába ment?

– Mint mindig, amikor a piacról jövök.

– Megnézhetem?

– Nyissa ki ezt az ajtót. Szemben van, a folyosón.

Maigret csak egy pillantást vetett a konyhába. A takarítónő kávét főzött. Mindenféle zöldség tornyosult az asztalon.

– Maga rakodott ki a szatyorból?

– Azt hiszem, nem.

– Nem biztos benne?

– Bizonyos mozdulatokat gépiesen csinál az ember. Az után, ami közben történt, nem nagyon emlékszem vissza rá.

– Ahogy magát ismerem, Manuel szobájába ment, hogy megcsókolja.

– Éppolyan jól tudja, mint én, hogy mit találtam ott.

– Amit nem tudok, az, hogy maga mit csinált, és hogyan viselkedett.

– Először, azt hiszem, felsikítottam. Ösztönösen feléje rohantam. Azután, bevallom, látva a rengeteg vért, gyáván meghátráltam. Még arra sem voltam képes, hogy megcsókoljam, utoljára. Szegény papa!

Megeredt a könnye, és nem gondolt rá, hogy letörülje.

– Felemelte a revolvert?

– Mondtam már magának, hogy nem. Látja! Azt állítja, hisz nekem, és alig vagyunk négyszemközt, durva csapdákat állít.

– Nem nyúlt hozzá, azért sem, hogy letörülje?

– Nem nyúltam hozzá semmihez.

– Mikor érkezett a takarítónő?

– Nem tudom. A cselédlépcsőn jár, és sohasem zavar minket, ha ebben a szobában vagyunk.

– Nem hallotta, amikor bejött?

– Manuel szobájából nem lehet hallani.

– Előfordul, hogy késik?

– Alig pár napja jár ide!

– Maga csak negyed tizenegykor telefonált a rendőrségre. Miért? És hogyhogy nem az volt az első gondolata, hogy orvost hív?

– Látta őt, nem? Sok élő van ilyen állapotban?

– Mit csinált az alatt a húsz perc alatt, a holttest felfedezése és a telefonálás között? Jó tanácsot adok, Aline: ne siessen a válasszal. Ismerem magát. Sokszor hazudott nekem, de én nem haragudtam magára. Nem vagyok biztos benne, hogy a vizsgálóbíró is ilyen engedékeny lesz-e. Márpedig, ő fog dönteni afelett, hogy szabadlábon marad-e!

Aline olyan gúnyosan kacagott, akárcsak annak idején, kurva korában:

– Ez aztán mindennek a teteje! Engem letartóztatnak, engem! És az emberek még hisznek az igazságban! És maga hisz benne, mondja?

Maigret helyesebbnek találta, ha nem válaszol.

– Látja, Aline, lehetséges, hogy ez a húsz perc életbevágóan fontossá válik. Manuel óvatos ember volt. Nem hiszem, hogy kompromittáló papírokat vagy tárgyakat őrzött volna ebben a lakásban, még kevésbé ékszert vagy nagy pénzösszegeket.

– Hová akar kilyukadni?

– Nem tudja elképzelni? Az első reflex, ha halottat talál az ember, hogy orvost hív vagy a rendőrséget.

– Azt hiszem, nekem nem olyanok a reflexeim, mint a legtöbb embernek.

– De csak nem állt ott mozdulatlanul, a holttest előtt, húsz percen át?

– Elég sokáig, mindenesetre.

– És közben nem csinált semmit?

– Ha mindenáron tudni akarja, elkezdtem imádkozni. Tudom, hogy hülyeség, mert nem hiszek az ő átkozott úristenükben. De vannak percek, amikor rájön az emberre, anélkül hogy akarná. Akár van valami haszna, akár nincs, imádkoztam a lelke nyugalmáért.

– És azután?

– Járkáltam.

– Hol?

– A kisszobától eddig a szobáig és vissza, a kisszoba ajtajáig. Magamban beszéltem. Úgy éreztem magam, mint egy ketrecbe zárt állat, mint egy nőstényoroszlán, amelytől elvették a hímet és a kicsinyeit. Mert nekem ő volt a mindenem, a férjem és ugyanakkor a gyermekem is.

Szenvedélyesen beszélt, fel-alá járva a szobában, mintha rekonstruálni akarná, mit csinált, hogyan viselkedett a délelőtt folyamán.

– Ez húsz percig tartott?

– Lehetséges.

– Nem jutott eszébe, hogy elmondja a dolgot a takarítónőnek?

– Egyáltalán nem gondoltam rá, és egész idő alatt eszembe se jutott, hogy ott van a konyhában.

– Nem hagyta el a lakást?

– Hova mentem volna? Kérdezze meg az embereitől.

– Jó. Tételezzük fel, hogy igazat mondott.

– Egyebet sem teszek.

Aline néha jószívű leánynak látszott. Talán volt valami jóság a lelke mélyén, és őszintén ragaszkodott Manuelhez. Csak a múlt tapasztalatai miatt érezte szükségesnek – mint annyian mások –, hogy mogorván, kihívóan viselkedjék.

Hogy higgyen a jóban, az igazságban, hogyan bízzék az emberekben az után, ahogyan élt, amíg Palmarival nem találkozott?

– Egy kis próbát teszünk – mormolta Maigret, és kinyitotta az ajtót.

Kikiáltott:

– Moers! Ide tudsz jönni a parafinnal?

Olyan volt a lakás, mintha éppen költözködtek volna, és Janvier, aki felhívta a két nyomozót, Baront és Vacher-t, azt sem tudta, hová álljon.

– Várj egy percig, Janvier. Jöjjön be, Moers.

A szakértő megértette, miről van szó, és előkészítette a szerszámait.

– A kezét, asszonyom.

– Minek?

A felügyelő elmagyarázta:

– Hogy megállapítsuk, nem használt-e lőfegyvert ma délelőtt.

Aline szemrebbenés nélkül odanyújtotta a jobb kezét. Azután, mindenesetre a ballal is megcsinálták a próbát.

– Mikor kaphatok választ, Moers?

– Tíz perc múlva. Minden, ami szükséges, megvan lent a kiskocsiban.

– Mondja, maga tényleg nem gyanúsít, és csak azért csinálja, mert így szokás?

– Majdnem biztos vagyok benne, hogy nem maga ölte meg Manuelt.

– Hát akkor mivel gyanúsít?

– Maga ezt jobban tudja, mint én, kedvesem. Nekem nem sürgős. Mindennek megjön a maga ideje.

Maigret behívta Janvier-t és a két nyomozót, akik szemmel láthatóan rosszul érezték magukat ebben a fehér-sárga hálószobában.

– Most rajtatok a sor, fiúk.

Mintha felkészült volna a harcra, Aline cigarettára gyújtott, és megvető fintorral fújta ki a füstjét.

2. fejezet

Amikor elment hazulról, Maigret persze nem számított rá, hogy rövidesen a rue des Acacias-n találja magát. A nap, amikor munkába indult, ragyogónak ígérkezett, az ő számára éppen úgy, mint Párizs többi egynehány millió lakosa számára. Még kevésbé számított rá, hogy déli egy óra tájban az Auvergne kocsmában ül asztalhoz, Ancelin bíró társaságában.

Az Auvergne régi típusú italmérés volt, Palmari lakásával szemben, a hagyományos bárpulttal, azokkal az aperitifekkel, amelyeket ma már csak az öregek rendelnek; a tulajdonoson kék kötény, az ingujja feltűrve, szép fekete bajusz vágja ketté az arcát.

Kolbászok, hurkák, kulacs formájú sajtok lógtak le a mennyezetről, szürkés bőrű sonkák, mintha hamu alatt őrizték volna, és a kirakatban hatalmas, lapos kenyerek voltak láthatók – egyenest a Massif Centralból érkeztek.

A konyha üvegajtaja mögött a tulajdonos sovány és száraz felesége a tűzhely körül ügyködött.

– Ebédelnek? Kétszemélyes asztalt?

Terítő nem volt; a viaszosvászonnal borított asztalokra préselt papirost raktak, erre firkálta rá a tulajdonos a számlát. Egy palatáblán krétával írott szöveg állott:

Morvani disznópástétom

Borjúcomb lencsével

Sajt

Gyümölcslepény

A tömzsi kis bíró felderült ebben a környezetben, élvezettel szívta be az ételek tömény szagát. Csak két vagy három hallgatag ember volt a kocsmában, törzsvendégek, akiket keresztnevükön szólított a tulajdonos.

Hónapok óta itt volt a főhadiszállása azoknak a nyomozóknak, akik Manuelt és Aline-t figyelték, és váltották egymást. Egyikük állandóan készen állt arra, hogy kövesse a fiatalasszonyt, mihelyt kilép a házból.

Úgy látszott most, hogy a munkájuk befejeződött.

– Mit gondol erről a dologról, Maigret? Megengedi, hogy így szólítsam, bár csak most találkoztunk először? Régen vártam már erre a találkozásra, ahogy az előbb is mondtam magának. Tudja-e, hogy el vagyok magától bűvölve?

Maigret csak ennyit mormogott:

– Szereti a borjúcombot?

– Szeretem a népi ételeket mind. Magam is parasztok fia vagyok, és az öcsém vezeti a családi gazdaságot.

Fél órája, ahogy kijött Aline szobájából, Maigret nagyon meglepődött, hogy ott találja a bírót Palmari kuckójában – őt várta.

Moers akkor már megtette első jelentését. A parafinpróba negatív volt. Más szóval, nem Aline lőtte le Palmarit.

– Egyetlen ujjlenyomat sincs a revolveren, gondosan letörülték, éppúgy, mint az ajtók gombjait, beleértve a bejárati ajtóét is.

Maigret összeráncolta a homlokát.

– Azt akarja mondani, hogy az ajtógombon még Aline ujjlenyomata sem volt rajta?

– Így van.

Aline közbeszólt.

– Mindig kesztyűben megyek el hazulról, még nyáron is, mert utálom, ha nyirkos a kezem.

– Milyen kesztyű volt magán ma reggel, amikor bevásárolni ment?

– Fehér pamutkesztyű. Nézze! Ez az.

Kihúzta egy hatalmas kézitáskából. Zöld foltok tanúsították, hogy zöldséget tapogatott vele.

– Baron! – szólt Maigret.

– Igen, főnök.

– Maga követte Aline-t ma reggel?

– Igen. Valamivel kilenc előtt ment el, a kézitáskán kívül, amit itt látok az asztalon, vörös színű bevásárlószatyrot vitt a kezében.

– Volt rajta kesztyű?

– A fehér kesztyűje, mint rendesen.

– Nem vesztette szem elől?

– Az üzletekbe nem mentem be, de állandóan rajta tartottam a szemem.

– Nem telefonált?

– Nem. A mészárosnál elég soká várt, amíg kiszolgálták, de nem beszélt az asszonyokkal, akik sorban álltak vele.

– Feljegyezte, mikor jött vissza?

– Percnyi pontossággal. Tíz óra előtt hat perccel.

– Sietett?

– Ellenkezőleg, az volt a benyomásom, mintha húzná az időt, szinte mosolygott, mint az, aki kihasználja a szép napot. Már meleg volt, és izzadságfoltokat vettem észre a hónaljánál.

Maigret is izzadt, és érezte, nyirkos az inge a kabát alatt, pedig könnyű, nyári zakót viselt.

– Hívja ide Vacher-t. Rendben van. Mondja csak, Vacher, mialatt a bajtársa Aline Bauche-t követte, maga továbbra is figyelte a házat? Hol tartózkodott?

– A fogorvos háza előtt, éppen szemben, kivéve azt az öt percet, mikor egy pohár fehér bort ittam az Auvergne-ben. A bárpult mellől nagyon jól látni a ház bejáratát.

– Tudja, hogy ki jött ki, és ki ment be?

– Először a házmesternőt láttam, aki egy gyékényt rázott ki a küszöbön. Megismert, és morgott valamit, mert nem szereti a brigádunkat, és a felügyeletünket személyes sértésnek tartja.

– Azután?

– Kilenc óra felé egy fiatal leány jött ki, rajztömbbel a hóna alatt. Ez Lavancher kisasszony, a család az első emeleten lakik, jobbra. Az apja ellenőr a metrónál. A leány minden reggel a boulevard Batignolles-ra megy, egy festőiskolába.

– És azután? Nem ment be senki?

– A mészárosinas húst hozott, nem tudom, kinek. Ismerem, mert mindig ott látom a mészáros boltjában, egy kissé feljebb az utcában.

– És még ki?

– A harmadik emeleti olasz nő kirázta a szőnyegeket az ablakon. Azután néhány perccel tíz előtt, Aline visszatért, teli szatyorral, és Baron odajött hozzám. Később, amikor láttuk, hogy megérkezik a rendőrfelügyelő, utána a vizsgálóbíró, utána pedig ön, meg voltunk lepve. Nem tudtuk, mit csináljunk. Azt gondoltuk, mivel nem kaptunk semmi utasítást, a legjobb, ha az utcán várakozunk.

– Szeretném, ha még a kora délután megkaphatnám a ház lakóinak teljes listáját, emeletről emeletre, a családtagokkal együtt, foglalkozás, szokások stb. Fogjanak hozzá mind a ketten.

– Kérdezzük ki őket?

– Majd én magam.

Manuel holttestét már elvitték, és a törvényszéki orvos bizonyára hozzákezdett a boncoláshoz.

– Arra kérem, Aline, hogy ne hagyja el a lakást. Janvier itt marad. A maga emberei elmentek, Moers?

– Itt, a helyszínen már befejezték a munkát. A fényképek és az ujjlenyomatok nagyításai három óra felé kész lesznek.

– Hát mégis vannak ujjlenyomatok?

– Majd mindenütt, mint rendesen, például a hamutartókon, a rádión, a televíziós készüléken, a lemezeken, egy csomó tárgyon, amelyekhez a gyilkos valószínűleg nem nyúlt hozzá, és ezért nem tartotta szükségesnek, hogy letörülje.

Maigret összeráncolta a homlokát, és ekkor vette észre, hogy Ancelin, a bíró, nagy figyelemmel követi arcizmainak legkisebb rezdülését is.

– Küldjek fel nektek szendvicseket, fiúk?

– Nem, majd ha visszajött, elmegyünk ebédelni.

A lépcsőházban megkérdezte a bíró:

– Hazamegy ebédelni?

– Sajnos, nem, pedig otthon homár vár rám.

– Megengedi, hogy meghívjam?

– Ön nem ismeri úgy ezt a környéket, mint én. Én hívom meg önt, hacsak nem ijed meg attól, hogy auvergne-i ételeket egyék egy bisztróban.

Ott ültek tehát a papírral letakart asztalnál, és a felügyelő néhányszor előhúzta a zsebkendőjét, hogy letörülje a homlokát.

– Feltételezem Maigret, hogy a parafinpróbát meggyőzőnek találja. Tanulmányoztam valamikor a nyomozás tudományos módszereit, de bevallom, nem sok maradt meg belőlük a fejemben.

– A gyilkos kezén, hacsak nem használt gumikesztyűt, mindig van valami minimális nyoma a lőpornak; ez két vagy három napig megmarad, és a parafinpróba feltétlenül kimutatja.

– Nem gondolja, hogy ez az Aline, akihez csak napi néhány órára jön el a takarítónő, gumikesztyűt vesz fel, akár mosogatáshoz is?

– Lehetséges. Rövidesen megbizonyosodunk róla.

Maigret kíváncsian nézett a kis bíróra.

– Pompás ez a pástétom. Emlékeztet arra, amit a tanyán csináltunk, disznóöléskor. Azt hiszem, Maigret, maga egyedül szokta vezetni a nyomozást, azt akarom mondani, –  egyedül, a munkatársaival, és megvárja a többé-kevésbé végleges eredményeket, mielőtt elküldi jelentését az ügyészségnek és a vizsgálóbírónak.

– Ez most már lehetetlen. A gyanúsítottaknak, az első kihallgatástól kezdve, joguk van hozzá, hogy az ügyvédjük is jelen legyen, és az ügyvédek nem nagyon szeretik a quai des Orfèvres atmoszféráját; jobban érzik magukat egy bíró előtt.

– Nem azért maradtam itt ma délelőtt, és nem azért akartam magával ebédelni, hogy ellenőrizzem, hogyan kezd hozzá a nyomozáshoz, higgye el nekem, még kevésbé azért, hogy korlátozzam a tevékenységében. Ahogy már mondtam magának, kíváncsi vagyok a módszereire, és pompás lecke lesz számomra, ha dolgozni látom.

Maigret csak valami bizonytalan mozdulattal válaszolt erre a bókra.

– Igaz, hogy hat gyermeke van? – most már ő kérdezett.

– Hét lesz három hónap múlva.

A bíró szeme nevetett, mintha ezzel jól megadta volna a társadalomnak.

– Tudja, nagyon tanulságos dolog. A gyermekeknek egészen kis koruktól kezdve ugyanolyan erényeik és hibáik vannak, mint a felnőtteknek, és ahogy elnézem, hogyan élnek, megtanulom ismerni az embereket.

– A felesége…

Azt akarta kérdezni:

– A feleségének is ez a véleménye?

A bíró folytatta:

– A feleségem legszívesebben anyanyúl lett volna a ketrecében. Sohasem olyan vidám és gondtalan, mint amikor gyermeket vár. Rettenetesen meghízik, majd harminc kilót, és könnyedén viseli.

Egy vidám, optimista vizsgálóbíró, aki úgy eszi a borjúcombot, lencsével, egy auvergne-i kocsmában, mintha egész életében ide járt volna.

– Maga jól ismerte Manuelt, ugye?

– Több mint húsz éve.

– Kemény ember volt?

– Kemény is, gyengéd is, nehéz megmondani. Amikor Párizsba jött azután, hogy egy ideig Marseille-ben és a Riviérán koptatta a cipője talpát, elszánt fenevad volt. A hozzá hasonlók rendszerint hamarosan megismerkednek a rendőrséggel, a büntetőbírósággal, az esküdtszékkel, a börtönnel. Palmari azonban, bár az alvilágban élt, úgy rendezte a dolgát, hogy ne tűnjön fel senkinek, és amikor megvásárolta az Aranyszög-et, amely abban az időben csak egy kis kocsma volt, nem sokáig kérette magát: hamarosan gyűjtött nekünk adatokat a vendégeiről.

– A besúgója volt?

– Igen is meg nem is. Mindig bizonyos távolságot tartott, és éppen csak annyit mondott, amennyi ahhoz kellett, hogy jó kapcsolatban maradjon velünk. Így mindig azt állította, nem látta azt a két embert, aki rálőtt, amikor éppen nekilátott, hogy lehúzza a redőnyöket. Mintegy véletlenül, néhány hónap múlva, Dél-Franciaországban lelőttek két marseille-i bérgyilkost.

– Jól megértették egymást Aline-nal ?

– Nem tudott meglenni nélküle. Ne essék tévedésbe, bíró úr. Ez a leány valaki, a származása és a múltja ellenére. Sokkal eszesebb, mint Palmari volt, és ha jó kezekbe kerül, egészén jó nevet szerezhetett volna magának akár a színháznál, akár a filmvilágban, egyáltalán, bármilyen komoly vállalkozásba belekezdhetett volna.

– Azt hiszi, szerette Manuelt a korkülönbség ellenére?

– Tapasztalataim szerint, a nőknél, illetőleg bizonyos nőknél nem számít a férfi kora.

– Tehát nem gyanúsítja őt a ma reggeli gyilkossággal?

– Senkit sem gyanúsítok, és mindenkit gyanúsítok.

Rajtuk kívül már csak egy vendég ült asztalnál, kettő meg a pultnál állt – munkások, akik a közelben dolgoztak. A borjúcomb pompás volt, és Maigret nem emlékezett rá, hogy valaha is evett volna ilyen ízletes lencsét. Elhatározta, hogy eljön egyszer a feleségével.

– Ahogy Palmarit ismerem, a revolver ma reggel a helyén volt, a rádió mögött. Ha nem Aline ölte meg, akkor a gyilkos csak olyasvalaki lehetett, akiben Manuel teljesen megbízott, valaki, akinek bizonyára kulcsa volt a lakáshoz. Csakhogy, a házat hónapok óta megfigyelés alatt tartjuk. Palmarit senki sem látogatta. A gyilkosnak keresztül kellett mennie a szalonon, amelynek az ajtaja mindig nyitva áll, behatolnia Manuel szobájába, és a tolókocsi mögé kerülnie, hogy hozzáférhessen a fegyverhez. Ha bűnözőről van szó, ismeri a parafinpróbát. Csakhogy, nehezen tudom elképzelni Palmarit, amint olyan látogatót fogad, aki gumikesztyűt hord. És ráadásul, az én nyomozóim semmiféle gyanús személyt nem láttak bemenni a házba. A házmesternőt már kikérdeztük, ő sem vett észre senkit. A mészárosinas, aki mindennap ugyanabban az időben hozza a húst, gyanún felül áll.

– Valaki bemehetett a házba tegnap este vagy az éjszaka, és elrejtőzhetett a lépcsőházban.

– Ez egyike azoknak a dolgoknak, amiket ma délután szándékozom megvizsgálni.

– Az előbb azt állította, nincs semmi elképzelése. Megharagudna, ha azzal gyanúsítanám, hogy mégiscsak van valami hátsó gondolata?

– Igaz. Csak az a baja, hogy valószínűleg nem vezet eredményre. A ház ötemeletes, nem számítva a földszintet és a manzárdokat. Minden emeleten két lakás. Hát ez bizony jó sok!

Hónapokon keresztül felvették Palmari telefonbeszélgetéseit, mind teljesen érdektelen volt.

Sohasem akartam elhinni, hogy ez az ember teljesen visszavonult. A nyomozóim követték Aline-t, valahányszor elhagyta a házat.

Meggyőződtem róla, hogy néha telefonált az egyik üzlet hátsó helyiségéből; vásárolni járt oda.

Az is előfordult rendszeresen, hogy néhány órára eltűnt a nyomozók szeme elől az átjáróház, a nagyáruház vagy a metró klasszikus trükkjével.

Nálam fel vannak jegyezve ezeknek a telefonálásoknak és eltűnéseknek dátumai, összehasonlítottam őket az ékszerüzletben elkövetett lopások dátumaival.

– És megegyeznek?

– Igen is meg nem is. Nem mind. Gyakran, a telefonálások után öt vagy hat nappal ékszerlopás történt. A titokzatos eltűnéseket viszont néha egy-két órával ezek után a lopások után jelentették. Vonja le belőle a maga következtetéseit, és ne feledje, hogy ezeket a betöréseket majdnem mind olyan fiatalok követték el, akik nem szerepelnek a bűnügyi nyilvántartóban, és akik mintha éppen erre az egy alkalomra jöttek volna délről vagy vidékről. Vesz még egy darab lepényt?

Fahéjjal illatosított, zaftos gyümölcslepény volt.

– Ha maga is vesz még belőle.

Címke nélküli törkölypálinkával fejezték be az ebédet, legalább 65 fokos volt – tűzbe borult tőle az arcuk.

– Kezdem megérteni… – sóhajtott a bíró, és ő is megtörülte a homlokát. – Kár, hogy a munkám miatt a bíróságon kell lennem, és nem tudom követni a nyomozást lépésről lépésre. Tudja már, hogy hogyan kezd hozzá?

– Fogalmam sincs róla. Ha volna valami tervem, néhány óra múlva meg kellene változtatnom. Mindenekelőtt a ház lakóival fogok foglalkozni. Ajtóról ajtóra megyek, mint egy porszívógép-ügynök. Azután újra felkeresem Aline-t, aki nem mondott el mindent, és akinek addig lesz ideje elmélkedni. Ami nem jelenti azt, hogy közlékenyebb lesz, mint ma délelőtt.

Felálltak a számlával kapcsolatos rövid vita után.

– Én hívtam meg önmagamat – tiltakozott a bíró.

– Itt én egy kicsit otthon vagyok – erősködött Maigret. – Legközelebb, valahol másutt, majd ön fizet.

A főnök odaszólt a pult mögül:

– Ízlett az ebéd, uraim?

– Nagyon.

Annyira ízlett, hogy mindketten egy kissé nehéznek érezték magukat, különösen amikor kiléptek a tűző napra.

– Köszönöm az ebédet, Maigret. Remélem, hamarosan kapok híreket magától.

– Megígérem.

És mialatt a pirospozsgás arcú bíró becsúszott a roskatag autó volánja mögé, a felügyelő visszament abba a házba, amelyet egyre jobban ismert.

Jó ebéd volt. Még érezte a törkölypálinka ízét. A meleget, bár kedvet ébresztett benne, hogy szunyókáljon egy kicsit, nagyon kellemesnek találta, a napfény vidámságot sugárzott.

Manuel is szeretett jól enni, szerette a törkölyt, és szívesen el-elszundikált egy ilyen szép nyári napon.

Most már valószínűleg ott feküdt, durva lepedő alatt, a törvényszéki orvostani intézet hullakamrájában.

Baron fütyörészve járt fel-alá a szalonban. Levette a kabátját, kinyitotta az ablakot, és Maigret megértette, szívesen elmenne már ebédelni, de persze előbb felhajt majd egy nagy pohár sört.

– Elmehetsz. Tedd le majd a jelentésedet az íróasztalomra.

A felügyelő Janvier-t is ingujjban találta, Manuel kis szobájában; az ablakredőny le volt eresztve. Ahogy Maigret belépett, Janvier abbahagyta az olvasást, felállt, visszatette a polcra az olcsó regényt, és a kabátjáért nyúlt.

– A takarítónő elment?

– Előbb kikérdeztem. Nem valami beszédes. Új takarítónő, a hét elején fogadták fel. A régi, úgy látszik, visszament vidékre, Bretagne-ba, azt hiszem, a beteges anyját gondozza.

– Hány órakor érkezett ma?

– Azt mondja, tízkor.

Párizsban, mint ahogy másutt is, többféle takarítónő létezik. Ez itt, akit Martinnénak hívtak, a legkellemetlenebb fajtához tartozott, azok közé az asszonyok közé, akiket sorozatosan szerencsétlenségek értek, akik egyre vonzzák a katasztrófákat, és ezért az egész világra haragszanak.

Elnyűtt, fekete ruhát hordott, kitaposott cipőt, és alulról nézett az emberekre, olyan vad tekintettel, mintha állandóan azt várná, hogy megtámadják.

– Én nem tudok semmit – jelentette ki Janvier-nek, mielőtt ez még kinyitotta volna a száját. – Nincs joga engem feltartani. Csak négy napja dolgozom ebben a házban.

Látszott rajta, hogy magányos munkája közben vad átkokat mormol a fogai között.

– Elmegyek, és senki sem akadályozhat meg benne. Nem teszem be ide többé a lábam. Sejtettem, hogy nincsenek összeházasodva, és hogy ebből mindenféle tragédia lesz előbb-utóbb.

– Miért gondolja, hogy Palmari úr halála valami módon összefügg azzal a ténnyel, hogy nem voltak összeházasodva?

– Mindig így van, nem?

– Melyik lépcsőn jött fel?

– A cselédlépcsőn – válaszolta élesen. – Volt idő, fiatalkoromban, amikor szívesen felvezettek volna a főlépcsőn.

– Látta Bauche kisasszonyt?

– Nem.

– Azonnal a konyhába ment?

– Mindig ott kezdem.

– Hány órát töltött itt naponta?

– Kettőt, tíztől tizenkettőig. Az egész délelőttöt hétfőn és szombaton, de hála Istennek, most már nem lesz mód rá, hogy szombaton is eljöjjek.

– Mit hallott?

– Semmit.

– Hol volt az úrnője?

– Nem tudom.

– Nem kellett tőle utasításokat kérnie?

– Elég nagy vagyok hozzá, hogy tudjam, mit kell csinálom, ha egyszer megmondták.

– És mit kellett csinálnia?

– Elrakni azt, amit bevásárolt és odatett az asztalra. Megtisztítani a zöldséget. Porszívózni a szalonban.

– Volt rá ideje?

– Nem.

– Mi következett más napokon a szalon után?

– A hálószoba és a fürdőszoba.

– A kisszoba nem?

– Az úr dolgozószobája? Azzal a kisasszony maga foglalkozott.

– Nem hallotta a lövést?

– Semmit sem hallottam.

– Az úrnője hangját sem hallotta, amikor telefonált?

– Be volt csukva az ajtó.

– Hánykor látta Bauche kisasszonyt ma délelőtt?

– Nem tudom biztosan. Tíz perccel vagy negyed órával azután, hogy megérkeztem.

– Milyen volt?

– Látszott, hogy sírt.

– Akkor már nem sírt?

– Nem. Azt mondta nekem: „Ne hagyj egyedül. Félek, hogy elájulok. Megölték a papát.”

– Azután?

– Bement a szobába, én meg utána. Ledobta magát az ágyra, és csak azután kezdett újra sírni. Azt mondta nekem: „Ha csengetnek, nyiss ajtót. Kihívtam a rendőrséget.”

– Nem volt kíváncsi? Nem érdeklődött a részletek felől?

– Semmi közöm az emberek ügyeihez. Minél kevesebbet tud róluk az ember, annál jobb.

– Nem is ment be, hogy egy pillantást vessen Palmari úrra?

– Minek?

– Mit gondolt róla?

– Semmit.

– És az úrnőjéről?

– Semmit, arról sem.

– Hétfő óta itt van. Látott valakit a gazdájánál?

– Nem.

– Senki sem akart beszélni Palmari úrral?

– Nem. Kész van? Elmehetek?

– Azzal a feltétellel, hogy megadja nekem a címét.

– Nem lakom messze. Egy manzárdszobában lakom a rue de l’Etoile legócskább házában, a 27/b-ben. Csak este talál ott, mert egész nap takarítani járok. És jegyezze meg jól, nem szeretem a rendőrséget.

Janvier felolvasta a felügyelőnek ezt a tanúvallomást, amit gyorsírással vett fel.

– Moers már elment?

– Körülbelül háromnegyed órája. Mindent átkutatott ebben a szobában, egyenként megvizsgálta a könyveket, a lemeztasakokat. Megkért, mondjam meg önnek, hogy nem talált semmit. A falban sincs eldugva sehol semmi, a bútoroknak nincsenek dupla fiókjaik. Mindenesetre port vett a porszívóval, és elvitte megvizsgálni.

– Menj ebédelni. Figyelmedbe ajánlom a borjúcombot az Auvergne-ben, ha ugyan adnak még ilyen későn. Azután gyere vissza értem. Megkérted a rendőrfelügyelőt, hogy ne mondjon semmit a sajtónak?

– Igen. Hamarosan itt leszek. Igaz is, nem nagyon untatta a bíró?

– Ellenkezőleg. Szinte megkedveltem ezt az embert.

Mihelyt egyedül maradt, Maigret levetette a kabátját, lassan megtömte a pipáját, és úgy nézett körül, mintha birtokba akarná venni a helyszínt.

Palmari kerekes széke, amelyet most először látott üresen, hirtelen nagyon megrendítette, főként, hogy az ülés és a támla bőre megőrizte a test lenyomatát és az egyik golyó nyomát, amely fennakadt a támla tömítésében.

Gépiesen megtapogatta a könyveket, a lemezeket, egy percre elfordította a rádió gombját – egy csecsemőtápszer márkáját dicsérték.

Felhúzta az ablakok redőnyét; az egyik a rue des Acacias-ra, a másik a rue de l’Arc de Triomphe-ra nyílt.

Palmari három évig élt itt, ebben a szobában, reggeltől estig, csak akkor hagyta el, amikor ágyba feküdt, miután Aline levetkőztette, mint egy gyermeket.

Ha hinni lehetett annak, amit tíz napja állított, és amit a nyomozók megerősítettek, sohasem jött hozzá látogató, és a rádión és televízión kívül az élettársa volt az egyetlen kapcsolat közte és a külvilág között.

Maigret végül keresztülment a – szalonon, és kopogtatott a szoba ajtaján. Nem kapott választ, ezért benyitott, és ott találta Aline-t; hanyatt feküdt a hatalmas ágyon, szemét a mennyezetre meresztve.

– Remélem, nem ébresztettem fel.

– Nem aludtam.

– Evett?

– Nem vagyok éhes.

– A takarítónője bejelentette, hogy nem jön többé.

– Mit érdekel ez engem? Bár maga se jönne többé.

– Mit csinálna?

– Semmit. Ha magát is lelőnék, a felesége örülne-e neki, hogy elözönlik a lakását, és állandóan kérdezgetik.

– Ez, sajnos, elkerülhetetlen.

– El sem tudok képzelni barbárabb dolgot.

– De igen: a gyilkosság.

– És maga azzal gyanúsít, hogy én követtem el? A próba ellenére, amit a szakértője végzett délelőtt?

– Szokott főzni, úgy gondolom.

– Mint minden asszony, akinek nincs cselédje.

– Olyankor gumikesztyűt vesz fel?

– Nem a főzéshez, hanem amikor zöldséget pucolok vagy mosogatok.

– Hol van?

– A konyhában.

– Megmutatná nekem?

Aline felállt, kelletlenül, a szemét elhomályosította a düh.

– Jöjjön.

Két fiókot is ki kellett húznia, mire megtalálta.

– Tessék! Elküldheti a művészeinek. Nem volt rajtam ma reggel.

Maigret szó nélkül zsebre vágta a gumikesztyűt.

– Ellentétben azzal, amit maga gondol, Aline, őszinte rokonszenvet érzek maga iránt, sőt, csodálom is bizonyos fokig.

– És most legyek meghatva tőle?

– Nem. Szeretném, ha velem jönne egy kicsit beszélgetni Manuel szobájába.

– És ha nem?…

– Mit akar mondani?

– Ha nem megyek? Gondolom, akkor elvisz a quai des Orfévres-re, az irodájába.

– Jobban szeretnék itt beszélgetni.

Aline vállat vont, bement Maigret előtt a szobába, levetette magát a keskeny díványra.

– Azt képzeli, zavarba jövök, ha viszontlátom a tett színhelyét?

– Nem. Jobb volna, ha nem viselkedne továbbra is ennyire mereven, ha felhagyna a védekező magatartással, és nem titkolná el előlem azt, amit egy nap úgyis kénytelen lesz bevallani.

Aline cigarettára gyújtott, és közömbösen pillantott Maigret-re.

A kerekes székre mutatva, a felügyelő ezt mormolta:

– Azt kívánja, hogy megbüntessük, aki ezt csinálta, ugye?

– Nem a rendőrségre számítok.

– Szívesebben intézi saját maga? Hány éves maga, Aline?

– Hiszen tudja. Huszonöt.

– Tehát még egy egész élet áll maga előtt. Volt Manuelnek végrendelete?

– Sohasem foglalkoztam ezzel.

– Közjegyző nem járt nála?

– Nem beszélt róla.

– Hol tartotta a pénzét?

– Milyen pénzét?

– Mindenekelőtt azt, amit az Aranyszög jövedelmezett. Tudom, hogy maga vette át az üzletvezetőtől minden héten azt az összeget, amely Manuelnek járt. Mit csinált vele?

Aline-nak olyan volt az arca, mint a sakkjátékosnak, aki megfontolja a következő lépés minden lehető következményét.

– Betettem a pénzt a bankba, és csak azt tartottam meg, amire a háztartáshoz szükségem volt.

– Melyik bankba?

– A Crédit Lyonnais fiókjába, az avenue de la Grande-Armée-n.

– A bankszámla a maga nevére szól?

– Igen.

– Nincs más bankszámla Palmari nevére?

– Nem tudom.

– Ide figyeljen, Aline. Maga okos lány. Eddig Manuellel többé-kevésbé a társadalmon kívül éltek. Palmari góré volt, kemény ember, aki hosszú éveken át tekintélyt tudott szerezni magának.

Aline gúnyosan rámutatott a tolókocsira, majd a rosszul feltörölt vérfoltra a szőnyegen.

– Ha egy olyan embernek, mint Manuel, aki az összes trükköket ismerte, így túljártak az eszén, mit gondol, mi lesz a sorsa egy fiatalasszonynak, aki ezentúl védtelenül áll a világban?

Megmondjam a véleményem? Csak két lehetőséget látok. Azok, akik fenekedtek rá, most majd a maga életére törnek, és éppúgy nem fogják elhibázni, mint ahogy őt nem hibázták el. Vagy pedig békében hagyják magát, és ez az én számomra azt jelenti, hogy egy húron pendül velük.

Látja, maga túl sokat tud, és ebben a világban azt tartják, csak a halottak azok, akik egészen biztosan hallgatnak.

– Meg akar félemlíteni?

– Szeretném rávenni, hogy gondolkozzék.

Elegem van abból, hogy megpróbáljunk túljárni egymás eszén.

– Ami, a maga elmélete szerint, azt jelenti, hogy tudok hallgatni.

– Zavarná, ha kinyitnám az ablakot?

Maigret azt nyitotta ki, amelyiken nem sütött be a nap, de a külső levegő semmivel sem volt frissebb, mint a szobáé, és Maigret továbbra is izzadt. Nem tudta elhatározni magát, hogy leüljön.

– Három évig élt itt Manuellel, aki – ő is, maga is azt állították – semmi kapcsolatot sem tartott fenn a külvilággal. Valójában a maga közvetítésével tartotta fenn. Maga hivatalosan beérte azzal, hogy hetenként egyszer, néha kétszer ellenőrizte az Aranyszög pénztárkönyvét, átvette Palmari részét, és befizette a pénzt a maga nevére szóló számlára. De gyakran szükségét érezte, hogy megszökjön a nyomozóim elől, vagy azért, hogy titokzatos telefonokat bonyolítson le, vagy hogy néhány óra szabadságot biztosítson magának.

– Szeretőt is tarthatnék, például.

– Nem zavarja egy kicsit, hogy így beszéljen, éppen ma?

– Csak hogy bebizonyítsam magának, mennyi mindent fel lehet tételezni.

– Nem, gyermekem.

– Nem vagyok a gyermeke.

– Tudom! Már mondta többször. Ennek ellenére néha úgy viselkedik, mint egy kölyök, és az ember legszívesebben felképelné.

Az előbb az okosságáról beszéltem. De úgy látszik, nincs tisztában vele, milyen darázsfészekbe került. Ha így viselkedett, amíg itt volt Palmari, hogy tanácsot adjon magának, és védelmezze – hagyján! De most egyedül maradt, érti? Van a házban más fegyver azon kívül, amelyet a szakértők magukkal vittek?

– Konyhakések.

– Ha elmegyek, ha nem vigyázok többé magára…

– Éppen ezt kívánom.

Maigret vállat vont, elbátortalanodott. Semmi sem fogott rajta, pedig szemmel láthatóan le volt sújtva, és a nyugtalanságát sem tudta teljesen elrejteni.

– Kezdjük a beszélgetést a másik végén. Palmari hatvanéves volt. Mintegy tizenöt éve az Aranyszög tulajdonosa, amit saját maga irányított mindaddig, amíg a rokkantsága meg nem akadályozta benne. A vendéglő sokat jövedelmezett, és más bevételi forrásai is voltak. De ennek a lakásnak és a bútoroknak a megvásárlásán és a napi kiadásokon kívül nemigen költekezett. Hol van az így összegyűlt vagyon?

– Most már nem lehet tőle megkérdezni.

– Ismeri a családját?

– Nem.

– Nem gondolja, hogy mivel annyira szerette magát, úgy intézkedett, hogy ez a pénz magára szálljon?

– Maga mondja.

– Az olyan emberek, mint ő volt, általában nem szívesen bízzák a pénzüket egy bankra, mert túl könnyű megállapítani a befizetések dátumát.

– Csak hallgatom magát.

– Manuel nem dolgozott egyedül.

– Az Aranyszög-ben?

– Tudja, hogy nem erről beszélek, hanem az ékszerekről.

– Legalább hússzor eljött, hogy beszéljen vele erről. Kiszedett belőle valamit? Miért gondolja, hogy, miután a papa meghalt, velem több szerencséje lesz?

– Mert maga veszélyben van.

– Mi köze hozzá?

– Nem szívesen kezdeném el, magával kapcsolatban, a ma reggeli kis ceremóniát.

Maigret úgy látta, hogy Aline elgondolkodik, de – elnyomva cigarettáját a hamutartóban – újra csak azt sóhajtotta:

– Nincs semmi mondanivalóm.

– Ez esetben bizonyára nem veszi rossznéven, ha az egyik emberem éjjel-nappal itt marad a lakásban. Egy másik pedig követni fogja, mihelyt kilép a házból. Végül, hivatalosan is megkérem, hogy a vizsgálat befejeztéig ne hagyja el Párizst.

– Megértettem. És hol fog aludni az embere?

– Nem fog aludni. És ha bármikor mondani akar nekem valamit, telefonáljon a hivatalomba, vagy hívjon fel a lakásomon. Itt a számom.

Aline nem vette el a névjegyet, úgyhogy Maigret végül is letette a kisasztalra.

– Most, hogy a beszélgetésünknek vége, fogadja nagyon őszinte részvétem nyilvánítását. Palmari a társadalmon kívüli életet választotta, de bevallom, bizonyos csodálatot éreztem iránta. Viszontlátásra, Aline. Csengetnek, és ez bizonyára Janvier, visszajött az ebédről. Ő itt marad, amíg egy másik embert küldök, hogy felváltsa.

Majdnem kezet nyújtott a lánynak, aki – úgy érezte – egy kissé zavarba jött. Tudván, hogy nem fog válaszolni a gesztusára, felvette a kabátját, és az ajtó felé ment, hogy beengedje Janvier-t.

– Valami újság, főnök?

Maigret a fejét rázta.

– Maradj itt, amíg megjön a váltás. Vigyázz rá, és ne felejtsd el, hogy egy cselédlépcső is van.

– Visszamegy a Rakpartra?

Maigret bizonytalan mozdulatot tett, és felsóhajtott:

– Nem tudom.

Néhány perccel később nagy pohár sör előtt ült egy sörözőben az avenue de Wagramon. Az Auvergne jobban megfelelt volna hangulatának, de abban a vendéglőben nem volt telefonfülke. A készülék a pult mellett volt felfüggesztve, és a vendégek végighallgatták a beszélgetéseket.

– Még egy pohár sört, pincér, és néhány telefonérmét. Mondjuk, ötöt.

Egy elhízott utcalány, összevissza mázolt arccal, naivul rámosolygott – sejtelme sem volt, kire. Maigret megsajnálta, s hogy a lány ne vesztegesse hiába az idejét, jelekkel értésére adta, hogy nem számíthat rá.

3. fejezet

Miközben a telefonfülke üvegén keresztül szórakozottan nézegette az asztalok körül ülő fogyasztókat, Maigret először Ancelin bírót hívta fel, hogy megkérje, halassza el a rue des Acacias-n levő lakás lepecsételését.

– Az egyik emberemet ott hagytam a lakásban, és rövidesen küldök egy másikat, aki majd ott tölti az éjszakát.

– Kikérdezte még egyszer a fiatalasszonyt?

– Éppen most fejeztem be vele egy hosszú beszélgetést minden eredmény nélkül.

– Maga most hol van?

– Az avenue de Wagramon, egy sörözőben, ahonnan néhány telefonbeszélgetést kell lebonyolítanom.

Mintha sóhajt hallott volna. Talán irigyelte őt a tömzsi kis bíró azért, hogy elmerülhet a város lüktető forgatagában, míg ő a poros hivatalban elvont aktákra, egyhangú formulákra összpontosítja a figyelmét.

A fiatal Maigret középiskolás korában vágyakozva nézte az osztály ablakán át azokat a férfiakat és nőket, akik az utcán jártak-keltek, mialatt ő maga be volt zárva.

A söröző majdnem tele volt, és Maigret, mint hosszú évek óta annyiszor, megint elcsodálkozott, mennyi ember futkározik a városban, mialatt a többiek irodákban, műhelyekben vagy gyárakban dolgoznak.

Az első időben, hogy Párizsba érkezett, egész délutánokat el tudott tölteni a Grand Boulevard vagy a boulevard Saint-Michel valamelyik teraszán, a hullámzó tömeget nézegetve, az arcokat szemlélve, és megpróbálta kitalálni, ki mire gondol.

– Köszönöm, bíró úr. Mihelyt tudok valamit, közlöm önnel.

Ezután a törvényszéki orvos került sorra – a laboratóriumban érte el. Már nem Paul doktor volt az, hanem a fiatal utódja, sokkal kevésbé érdekes ember, de éppen olyan lelkiismeretesen látta el a munkáját.

– A nyomozók, mint tudja, az egyik golyót a tolószék támlájában találták meg. Szemből lőtték ki, amikor az áldozat már nem élt.

– Körülbelül milyen távolságból?

– Egy méternél kisebb rés ötven centiméternél nagyobb távolságból. Nem tudom pontosan megmondani, anélkül hogy hipotézisekbe ne bonyolódnék. A lövedéket, amely megölte Palmarit, hátulról lőtték rá, a tarkójába, közvetlen közelből, kissé alulról felfelé – fennakadt a koponyaüregben.

– Mindhárom golyó azonos kaliberű?

– Amennyire meg tudom ítélni, igen. A fegyverszakértőnél vannak. Holnap reggel megkapja a hivatalos jelentésemet.

– Utolsó kérdésem: mikor?

– Fél tíz és tíz között.

Most Gastinne-Renette következett.

– Megnézte már a fegyvert, amit elküldtem önnek, és a három lövedéket?

– Hátravan még néhány vizsgálat, de nagyjából bizonyosra vehető már most is, hogy a három golyót a Smith-Wessonból lőtték ki.

– Köszönöm.

A félénk fiatalember, a sörözőben, egy ideig ide-oda járkált, végül leült a széles csípőjű, túlságosan kifestett arcú nő mellé. Nem mert ránézni. Rendelt egy pohár sört, és az asztalon doboló ujjai elárulták, mennyire izgatott.

– Halló! Pénzügyi brigád? Itt Maigret. Legyen szíves, kapcsolja nekem Belhomme felügyelőt, jó?

Maigret-t mintha még mindig jobban érdekelte volna, ami a teremben történik, mint az, amit mondott.

– Belhomme? Itt Maigret. Szükségem van magára, öregem. Egy bizonyos Manuel Palmariról van szó, aki a rue des Acacias-n lakik, vagyis inkább lakott. Meghalt. A kis pajtásai úgy gondolták, hogy most már eleget élt. Palmarinak vendéglője volt a rue Fontaine-en, az Aranyszög, amelyet körülbelül három éve egy üzletvezető gondjaira bízott.

Tudja követni? Egy bizonyos Aline Bauche-sal élt együtt. Ennek saját nevére szóló bankszámlája van a Crédit Lyonnais fiókjában, az avenue de la Grande-Armée-n. Úgy látszik, minden héten befizette rá az Aranyszög bevételének egy részét.

Van okom feltételezni, hogy Palmarinak komolyabb pénzforrásai is voltak. Semmit sem találtak nála, csak néhány ezrest és százast a pénztárcájában és körülbelül kétezer frankot a barátnője retiküljében.

Látja az ábrát? A dohány megvan valahol, talán egy közjegyzőnél, talán kereskedelmi vállalatokba van befektetve vagy ingatlanokba. Vagy nagyon nagy összeg, vagy alaposan melléfogtam.

Sürgős, igen, mint mindig. Köszönöm, öregem. Viszontlátásra holnap.

Mint már reggel is, felhívta madame Maigret-t.

– Nem hiszem, hogy hazamegyek vacsorázni, sőt, lehet, hogy csak nagyon későn érek vissza… Most?… Avenue de Wagram, egy sörözőben… Mit fogsz enni? Rántottát vagdalt zöldséggel ?

Végül a bűnügyi rendőrség.

– Kapcsolja Lucas-t, legyen szíves!… Halló! Lucas?… Légy szíves, gyere azonnal a rue des Acacias-ra… Igen… És intézkedj, hogy egy éjszakai szolgálatos felváltson nyolc óra felé… Ki van benn? Janin? Remek… Figyelmeztesd, hogy nem szabad majd aludnia éjszaka… Nem, nem az utcán… Lesz egy jó karosszéke…

A fiatalember felállt, bíborvörös arccal, az asztalok és székek között követte a nőt, aki az anyja lehetett volna. Először?

– Egy pohár sört, pincér.

Odakünn szemeregni kezdett, és a nők meztelennek látszottak könnyű ruhájuk alatt.

Ha az a fontoskodó rendőrfőnök láthatta volna Maigret-t ebben a pillanatban, vajon nem vádolta volna-e meg újból azzal, hogy felügyelőhöz méltatlan munkát végez?

Pedig Maigret éppen ezzel a módszerrel érte el a nyomozási sikereit: felment a lépcsőkön, beleszimatolt minden szögletbe, mindenkivel elbeszélgetett jobbra-balra, látszólag érdektelen kérdéseket tett fel, néha órákat töltött nem kifejezetten biztonságos kocsmákban.

Az a kis bíró, az megértette, és irigyelte is.

Néhány perc múlva Maigret bement abba a házba, ahol Aline lakott, és belépett a házmesterfülkébe. A házmesterek olyanok, mint a takarítónők: nagyon jók vagy nagyon rosszak. Találkozott már kedvesekkel is, akik takarosak voltak és vidámak, és a fülkéjük maga a rend és tisztaság.

Ez az asszony körülbelül ötvenöt éves lehetett, és a másik kategóriához tartozott, a zsémbesekhez, a betegekhez, akik mindig készek panaszkodni a világ gonoszságára és a maguk szomorú sorsára.

– Már megint maga?

Borsot fejtett; előtte egy csésze kávé, a viaszosvásznon, amely a kerek asztalt takarta.

– Mit akar tőlem már megint? Mondtam már magának, hogy nem láttam senkit, csak a mészárosinast, aki több éve hordja ide a húst.

– Gondolom, van listája a lakókról.

– Másképp hogy szedném be a lakbért? Ha legalább pontosan fizetne mindenki! Bizony négyszer, ötször is fel kell mennem az olyan emberekhez, akik semmit sem vonnak meg maguktól…

– Adja ide azt a listát.

– Nem tudom, köteles vagyok-e. Talán jobb volna, ha engedélyt kérnék a tulajdonosnőtől.

– Van telefonja?

– Ha nem volna, akkor sem kellene messzire mennem.

– Itt lakik a házban?

– Nahát! Csak nem akarja velem elhitetni, hogy nem ismeri? Lehet, hogy marhaságot mondtam. De ma úgysem lehet zavarni, van elég baja e nélkül is.

– Vagyis?…

– Nem tudta? Bánom is én! Előbb-utóbb úgyis megmondták volna. Ha a rendőrség elkezd szaglászni valahol Bauche kisasszony az, igen…

– Az ő neve van a nyugtákon?

– Hát kié lenne, ha egyszer övé a ház?

Maigret felszólítás nélkül beleült az egyik fonott karosszékbe, ahonnan elkergette a macskát.

– Lássuk azt a listát…

– A maga baja. Majd elintézi a dolgot Bauche kisasszonnyal, ő pedig nem mindig túl kedves.

– Fogához veri a garast?

– Nem szereti azokat az embereket, akik nem fizetnek. Ettől függetlenül, van, akit kedvel, van, akit nem.

– Azt látom itt, hogy maga mellett, a szomszédos lakásban egy bizonyos Jean Chabaud lakik. Ki ez?

– Egy fiatalember, alig múlt húszéves, a televíziónál dolgozik. Majd mindig utazik, mert a sportokra specializálta magát, a futballra, az autó- és kerékpárversenyekre.

– Nős?

– Nem.

– Ismeri Aline Bauche-t?

– Nem hiszem. Én írattam alá vele a bérleti szerződést.

– És a jobb oldali lakás?

– Nem tud olvasni? Névtábla van az ajtón: Jeanine Hérel kisasszony, pedikűrös.

– Mióta lakik a házban?

– Tizenöt éve. Idősebb nálam. Jó kliensei vannak.

– Az első emeleten balra, François Vignon…

– Már az is baj, hogy valakit Vignonnak hívnak?

– Ki ez?

– A biztosításban dolgozik, nős, két gyerekkel. A második csak néhány hónapos.

– Hány órakor szokott elmenni?

– Fél kilenc felé.

– A jobb oldali lakásban, Justin Lavancher.

– Metróellenőr. Reggel hatkor kezdi a szolgálatot, és mindig felébreszt, amikor fél hat tájban elmegy a fülke előtt. Nyűgös ember, beteg a mája. A felesége házsártos, és mind a ketten jobban tennék, ha vigyáznának a lányukra, aki alig tizenhat éves. Második emelet balra: Mabel Tuppler, egy amerikai nő, körülbelül harmincéves, egyedül él, cikkeket ír az amerikai újságoknak és képeslapoknak.

Nem. Nem fogad férfiakat. Nem érdeklik a férfiak. A nőkről nem mondhatnám ugyanezt.

Ugyanezen az emeleten, jobbra, Maupois-ék, hatvanon felül, életjáradékból élnek, valamikor cipőüzletük volt, meg Yolande, a cselédjük, aki az egyik manzárdszobában lakik. Maupois-ék évente háromszor vagy négyszer elutaznak Velencébe, Barcelonába, Firenzébe, Nápolyba, Görögországba vagy máshová.

Mivel töltik napjaikat?

– Maupois úr tizenegy felé elmegy meginni az aperitifjét, mindig olyan, mintha skatulyából húzták volna ki. A délutáni alvás után elkíséri a feleségét, sétálnak egyet vagy bevásárolnak. Ha nem lennének annyira zsugoriak…

Harmadik emelet. Az egyik oldalon egy bizonyos Jean Destouches, tornát tanít egy sportkörben. Reggel nyolckor megy el hazulról, és gyakran ott hagyja az ágyban a hálótársát, aki egy éjszakára jött, vagy egy hétig marad. Mennyi nő! Hogyan sportolhat egy ember, aki majd minden éjszaka két óra felé fekszik le?

– Destouches és Aline Bauche ismerik egymást?

– Sohasem láttam őket együtt.

– A férfi már itt lakott, mielőtt Bauche kisasszony lett a ház tulajdonosa?

– Csak a múlt évben költözött be a házba.

– Sohasem látta Bauche kisasszonyt megállni azon az emeleten, bemenni hozzá vagy kijönni tőle?

– Nem. Jobbra Gino Massoletti, egy olasz autómárka franciaországi ügynöke. Nagyon szép felesége van, akit még a Jóistenre sem bíznék rá – tette hozzá vigyorogva. – Ami a cselédjüket illeti, aki szintén manzárdszobában lakik, mint a Lavancheréké, olyan forróvérű, mint a macskák tavasszal, és legalább hetenként háromszor hajnalban kell őt beengednem.

Negyedik emelet: Palmari, vagyis inkább néhai Palmari, balra meg – Aline.

Ugyanazon az emeleten, Barillard-ék.

– Mit csinál ez a Fernand Barillard?

– Kereskedelmi utazó. Egy luxus-csomagoló vállalatot képvisel, csokoládésdobozok, drazsés zacskók, dobozok illatszeres üvegek számára. Újévkor egy üveg parfümöt és cukrozott gesztenyét ad borravaló helyett; neki nem kerül semmibe.

– Hány éves? Nős?

– Úgy negyven – negyvenöt lehet. Elég csinos a felesége, jó húsban van, mindig nevet, belga nő, nagyon szőke. Egész nap énekel.

– Van cselédjük?

– Nincs. Az asszony mindent maga csinál, piacra jár, bevásárol, és minden délután elmegy uzsonnázni egy teaszalonba.

– Barátnője Aline Bauche-nak?

– Sohasem láttam őket együtt.

Az ötödik emeleten Tony Pasquier, második bárpincér a Claridge-ban, felesége van meg két gyereke, nyolc és tizenegy évesek. Spanyol mindeneslány, a tető alatt lakik, mint a másik két cseléd.

A jobb oldali lakásban egy angol, James Stuart, nőtlen, csak délután ötkor megy el, és hajnalban jön haza. Foglalkozása nincs. Takarítónő jár hozzá késő délután. Gyakran tartózkodik Cannes-ban, Monte-Carlóban, Deauville-ban, Biarritzban és télen a svájci üdülőhelyeken.

– Nincs kapcsolata Aline Bauche-sal?

– Miért szeretné, ha az egész ház kapcsolatban volna vele? És különben is, hogy érti azt, hogy kapcsolatban? Azt hiszi, viszonyuk van? A lakók közül senki sem tudja, hogy ő a ház tulajdonosa.

Maigret mindenesetre keresztet tett az angol neve mellé, nem mintha kapcsolatba hozta volna a folyamatban levő üggyel, hanem mert esetleg érdekelheti a bűnügyi rendőrséget. Például, a hazárdjáték-rendészetet.

Hátra volt még a hetedik emelet, vagyis a manzárdszobák. A négy cselédlány, sorrendben, jobbról kiindulva: Yolande, Maupois-ék, a második emeleti nyugdíjasok alkalmazottja; Massolettiék spanyol cselédje, majd Lavancher-éké és végül Tony, a bárpincér háztartási alkalmazottja.

– Ez a Stuart régóta lakik a házban?

– Két éve. Egy örmény szőnyegkereskedő helyébe költözött be; megvette a bútorait és a berendezését.

A következő manzárdlakó: Fay kisasszony, akit Josette kisasszonynak neveznek, vénlány, a ház legrégibb lakója. Nyolcvankét éves, de még maga jár piacra, maga takarít.

– A szobája csupa madárkalitka, sorban kirakja őket a kisasztalra. Legalább tíz kanárija van.

Egy üres szoba, azután Jef Claes következik.

– Ez ki?

– Egy öreg, magános süketnéma. Belgiumból menekült, 1940-ben, két férjes lányával és az unokáival. Ahogy északon, azt hiszem, Douaiban, egy menekültvonatra vártak – abba kellett volna beszállniuk –, bombázták a pályaudvart, és több mint száz halott volt.

A lányokból és az unokákból szinte semmi sem maradt. Az öreg a fején és az arcán sebesült meg.

Az egyik veje meghalt Németországban, a másik újra megnősült Amerikában.

Egyedül él, csak azért jár ki, hogy ennivalót vegyen magának.

A zöldborsó már rég ki volt fejtve.

– Remélem, most már békén hagy. Csak azt szeretném tudni, mikor hozzák vissza a holttestet, és mikor lesz a temetés. Gyűjtenem kell a lakók koszorújára.

– Nem tudom még megmondani az időpontot.

– Ott van valaki, aki biztosan magát keresi…

Lucas volt, belépett a házba, és megállt a fülke előtt.

– A rendőrség, tíz méterről megszimatolom!

Maigret elmosolyodott.

– Köszönöm!

– Csak azért válaszoltam a kérdéseire, mert muszáj. De nem vagyok spicli, és ha mindenki a maga dolgával törődne…

S hogy mintegy kiszellőztesse a fülkéből azokat a miazmákat, amelyeket esetleg Maigret hagyott ott, kinyitotta az udvarra nyíló ablakot.

– Mit csinálunk, főnök? – kérdezte Lucas.

– Felmegyünk. Negyedik emelet, balra. Janvier biztosan egy pohár friss sörről álmodik. Hacsak Aline meg nem szelídült, és meg nem ajándékozta az egyik üveggel azok közül, amelyeket a hűtőszekrényben láttam ma reggel.

Maigret becsöngetett a lakás ajtaján; Janvier nyitott ajtót, de igen különös volt az arca. A felügyelő azonnal megértette, miért, mihelyt belépett a szalonba. Aline éppen kiment a másik ajtón, a hálószoba felé; reggeli világoskék ruhája helyett narancsszínű selyempongyola volt rajta. Egy kisasztalon két pohár, az egyik félig tele, sörösüvegek és kiosztott kártya.

– Tudja, főnök, nem úgy van, ahogy esetleg gondolja – védekezett ügyetlenül a nyomozó.

Maigret szeme nevetett. Hanyagul megszámlálta a lapokat.

– Alsós?

– Igen. Mindjárt megmagyarázom. Amikor ön elment, rábeszéltem, hogy egyen valamit.

Hallani sem akart róla, és bezárkózott a szobájába.

– Nem akart telefonálni?

– Nem. Körülbelül háromnegyed órát feküdt, és köpenyben jött vissza, idegesen, olyan arccal, mint aki megpróbált aludni, de nem tudott.

„Végül is, felügyelő úr, hiába vagyok itthon, azért mégiscsak fogoly vagyok, vetette oda nekem. Mi történnék, ha elhatároznám, hogy elmegyek?”

Azt hiszem, helyesen, így válaszoltam:

„Nem akadályoznám meg benne, de egy nyomozó követné magát.”

„Egész éjszakára itt akar maradni?”

„Nem én. Az egyik kollégám.”

„Kártyázik?”

„Néha.”

„Mit szólna hozzá, ha alsóznánk, hogy jobban teljen az idő? Legalább nem kellene gondolkodnom.”

– Igaz is – szólt Maigret Lucashoz –, telefonálnod kellene a Rakpartra, hogy az emberünk vegye át a szolgálatot a ház előtt. Valaki, akit nem lehet lerázni.

– Bonfils van ott. Ő a legalkalmasabb erre a munkára.

– Értesítse a feleségét, hogy nem megy haza éjszakára. Hol van Lapointe?

– A hivatalban.

– Jöjjön ide, és várjon meg engem. Maradjon veled, amíg visszajövök. Tudsz alsózni, Lucas?

– Igyekszem.

– Aline talán téged is befog.

Kopogott a hálószoba ajtaján, amely azonnal kinyílt. Aline valószínűleg hallgatózott.

– Elnézést a zavarásért.

– Maga otthon van itt, nem? Ez aztán igaz!

– Csak a segítségére szeretnék lenni, amennyiben tájékoztatni akar valakit vagy valakiket. Az újságok holnapig biztosan nem írnak semmit. Akarja például, hogy értesítsem az Aranyszög ügyvezetőjét arról, mi történt, talán a maga jegyzőjét vagy valakit a családból?

– Manuelnek már nem volt családja.

– És magának?

– Nem törődnek velem többet, mint amennyit én törődöm velük.

– Ha tudnák, hogy tulajdonosa egy olyan ingatlannak, mint ez a ház, hamarosan itt lennének Párizsban, nem gondolja?

Aline-on meglátszott, hogy az ütés talált, de nem tiltakozott, nem kérdezett semmit.

– Holnap is lesz idő felhívni a temetkezési vállalatot, mert még nem tudni, mikor kapja vissza a holttestet. Azt akarja, hogy ide hozzák vissza?

– Itt élt, nem?

– Azt ajánlom, egyék valamit. Itt hagyom magánál Lucas-t, akit ismer. Ha valami mondanivalója volna számomra, egy ideig itt leszek még a házban.

Ezúttal élesebbé vált az asszony tekintete.

– A házban?

– Kedvem támadt megismerkedni a lakókkal.

Aline a szemével követte Maigret-t, aki hazaküldte Janvier-t.

– Téged, Lucas, majd felváltatlak este nyolc vagy kilenc óra felé.

– Megkértem Janint, hogy jöjjön ide, de inkább maradok, főnök. Csak azt szeretném, ha felhoznának néhány szendvicset.

– És sört.

Lucas rámutatott az üres üvegekre.

– Hacsak nem maradt még a hűtőszekrényben.

Maigret majd két óra hosszat közlekedett a házban, keresztben, hosszában, alulról felfelé, barátságosan és türelmesen, az olyan ember makacsságával, akinek az a szakmája, hogy sorra járja a lakásokat.

A házmesternőnél feljegyzett nevek sorra megszűntek absztrakciók lenni, körvonalakká váltak, arcokká, szemekké, hangokká, magatartásokká, emberi lényekké.

A földszinti pedikűrösnő akár jósnő is lehetett volna rendkívül sápadt arcával, szinte hipnotikus, óriási, fekete szemével.

– Rendőrség? Miért? Sohasem tettem semmi rosszat életemben. Kérdezze meg azt a kliensemet, akit kilenc éve ápolok.

– Valaki meghalt a házban.

– Láttam, hogy elvittek egy holttestet, de el voltam foglalva. Ki az?

– Palmari úr.

– Nem ismerem. Hányadik emeleten?

– A negyediken.

– Hallottam róla. Nagyon csinos felesége  van, egy kicsit modoros. Őt magát sohasem láttam. Fiatal volt?

Chabaud, a televíziótól, nem volt otthon. A metróellenőr még nem jött haza, de a felesége ott ült a lakásban egy barátnőjével, aprósütemény és két csésze csokoládé előtt.

– Mit mondjak önnek? Még azt sem tudom, ki lakik a fejünk felett. Ha ez az ember nem hagyta el a lakását, igazán természetes, hogy nem találkoztam vele a lépcsőházban. Ami a férjemet illeti, ő sohasem ment feljebb, mint a mi emeletünk. Mit csinált volna odafenn?

Még egy asszony, szemben, egy csecsemő a bölcsőjében, egy meztelen fenekű lányka a földön, cumisüveg egy sterilizátorban.

Egy emelettel feljebb Miss Tumpler verte az írógépet. Magas, erőteljes alkatú nő, a meleg miatt pizsamára vetkőzve, amelynek kabátja ki volt gombolva a mellén. Nem tartotta szükségesnek összehúzni.

– Gyilkosság a házban? How exciting! Letartóztatták a hogy is mondják? a gyilkost?… És a maga neve Maigret?… Az a Maigret a quai des Orfévres-ről?

A konyakosüveg felé tartott, amely ott állt egy asztalon.

– Koccintsunk?

Maigret koccintott, mintegy tíz percig hallgatta a nő fecsegését, és azon gondolkozott, mikor fogja már eltakarni a keblét.

– Az Aranyszög?… Nem. Nem voltam…

De az USA-ban a night-clubok majdnem mind a gengsztereké… Palmari lenni egy gengszter?…

Egyfajta sűrített Párizs volt, amit bejárt a felügyelő, egyik emeletről a másikra, ugyanazokkal az ellentétekkel, amelyek az egyes kerületek és utcák között is megvannak.

Az amerikai nőnél bohém rendetlenség uralkodott. Szemben, a járadékos házaspárnál, tompított hangok, édeskés modor, bonbonok szaga keveredett a befőttével. Fehér hajú férfi aludt egy karosszékben, újsággal a térdén.

– Ne beszéljen nagyon hangosan. Nem szereti, ha felriasztják. Jótékonysági ügyben jön?

– Nem. A rendőrségtől.

Az öreg hölgy elcsodálkozott.

– Igazán? A rendőrségtől? Ebben a csendes házban! Ne mondja nekem, hogy kifosztották az egyik lakót!

Mosolygott, nyájas, jóságos arccal, mint egy apáca a fityulája alatt.

– Bűntény? Azért volt annyi járás-kelés ma reggel? Nem, uram, nem ismerek senkit a házmesternőn kívül.

A tornatanár, a harmadik emeleten, szintén nem volt otthon, de egy fiatal nő ajtót nyitott; kótyagos volt az álmosságtól, a testét takaróba csavarta.

– Mit mond? Nem. Fogalmam sincs róla, mikor jön haza. Először vagyok itt.

– Mikor találkozott vele?

– Tegnap este vagy inkább ma reggel, minthogy éjfél elmúlt már. Egy bárban, a rue de Presbourg-on. Mit csinált? Olyan jó fiúnak látszik.

Nem volt értelme tovább kérdezgetni. A nő alig tudott beszélni, ugyancsak másnapos volt.

Massolettiéknél nem talált mást, csak a cselédlányt, aki rossz franciasággal elmagyarázta, hogy az úrnője a férjével találkozik egy vendéglőben, mert a városban akarnak vacsorázni.

Modern bútoraik voltak, világosabbak és vidámabbak, mint a többi lakásban. Gitár hevert az egyik díványon.

Palmariék emeletén Fernand Barillard még nem jött haza. Harminc év körüli, hirtelenszőke, kövérkés asszony nyitott ajtót dudorászva.

– Nini! Hiszen magával már találkoztam a lépcsőházban. Mit árul?

– Bűnügyi rendőrség.

– Abban az ügyben nyomoz, ami ma reggel történt?

– Honnan tudja, hogy történt valami?

– A kollégái elég nagy lármát csaptak! Csak egy kissé ki kellett nyitnom az ajtót, hogy halljam, mit mondanak. Magunk között szólva elég furcsán beszélnek egy halottról, főként azok, akik levitték a holttestet, és közben vidáman nevetgéltek.

– Ismerte Manuel Palmarit?

– Nem láttam soha, de néha hallottam üvölteni.

– Üvölteni? Mit akar ezzel mondani?

– Nem lehetett nagyon kellemes ember. Megértem, mert a házmesternő azt mondta, nyomorék volt. Néha iszonyú dühbe gurult!…

– Aline-ra haragudott?

– Aline-nak hívják? Mindenesetre, elég furcsa személy. Eleinte, ha találkoztam vele a lépcsőházban, bólintottam köszönésképp, de ő úgy nézett rám, mintha átlátszó lennék. Mifajta asszony ez? Össze voltak házasodva? Ő ölte meg?

– Hánykor kezd dolgozni a férje?

– Attól függ. Nincs megszabott munkaideje, mint a hivatalnokoknak.

– Hazajön ebédelni?

– Ritkán, mert legtöbbször egy távoli negyedben van, vagy valamelyik külvárosban. Kereskedelmi utazó.

– Tudom. Ma hánykor ment el?

– Nem tudom, mert igen korán elindultam bevásárolni.

– Mit nevez igen koránnak?

– Nyolc óra felé. Amikor visszajöttem, fél tízkor, már nem volt itt.

– Nem találkozott a szomszédnőjével az üzletekben?

– Nem. Valószínűleg nem ugyanazokban az üzletekben vásárolunk.

– Régen férjnél van?

– Nyolc éve.

Több tucat kérdés, ugyanannyi válasz, amelyek rögzítődtek Maigret emlékezetében. Néhány, talán egyetlenegy, a sok közül értelmet nyer majd egy adott pillanatban.

A bárman otthon volt, mert csak hat órakor kezdte meg szolgálatát. A cselédlány és a két gyermek a játszószobává alakított első helyiségben tartózkodtak. Az egyik kölyök rálőtt a felügyelőre, és ezt kiáltotta:

– Piff! Puff! Meg van halva!

Tony Pasquier, mivelhogy kemény és sűrű volt a szakálla, aznap már másodszor beretválkozott. Felesége gombot varrt egy gyermeknadrágra.

– Milyen nevet mond? Palmari? Ismernem kellene?

– A szomszédja, vagyis inkább csak volt a szomszédja ma reggelig, az alsó emeletről.

– Csak nem történt vele valami? Rendőrökkel találkoztam a lépcsőházban, és amikor visszajöttem fél háromkor, a feleségem azt mondta, elvittek egy holttestet.

– Maga sose járt az Aranyszög-be?

– Magam nem, de előfordult, hogy küldtem oda vendégeket.

– Miért?

– Vannak, akik megkérdezik, hol lehet enni ebben vagy abban a kerületben. Az Aranyszögnek jó a híre. Ismertem valamikor a főpincért, Pernelle-nek hívják, a Claridge-ben dolgozott. Érti a mesterségét.

– Nem tudja, ki annak a lokálnak a tulajdonosa?

– Sohasem érdeklődtem utána.

– És az asszonnyal, Aline Bauche-sal nem találkozott?

– Azzal a fekete hajú lánnyal, aki olyan testhez álló ruhát hord, és akibe néha belebotlottam a lépcsőházban?

– Ő a ház tulajdonosa.

– Most hallom először. Sohase szólítottam meg. És te, Lulu?

– Utálom a fajtáját.

– Látja, Maigret úr. Nem sokat tudunk mondani önnek. Más alkalommal talán több szerencsével jár.

Az angol nem volt otthon. A hetedik emeleten a felügyelő egy hosszú folyosót fedezett fel, amelyet csak egy tetőablak világított meg. Az udvar felé hatalmas padlás, ahol a lakók régi bőröndöket, próbabábúkat, ládákat, bolhapiacra való vicik-vacakokat raktak le nagy összevisszaságban.

A homlokzati oldalon az ajtók úgy „sorakoztak egymás mellett, mint egy kaszárnyában. A legtávolabbival kezdte, Yolande-éval, aki a második emeleti nyugdíjasoknak volt a cselédlánya. Az ajtó nyitva állt, és Maigret egy átlátszó hálóinget pillantott meg egy vetetlen ágyon, szandálokat a szőnyegen.

A következő ajtó, a terv szerint, amit a noteszába berajzolt, Améliáé, be volt zárva. Az utána következő szintén.

Amikor a negyediken kopogtatott, gyenge hang szólította, hogy lépjen be, és a madárkalitkákon keresztül, amelyekkel tele volt a szoba, az ablak mellett, egy magas hátú karosszékben, sápadt arcú öregasszonyt pillantott meg.

Majdnem visszahúzódott, nem akarta zavarni az ábrándozásban. Gyakorlatilag már nem volt kora, egészen vékony szál fűzte még az élethez; mosolygó derűvel nézett a betolakodóra.

– Lépjen be, jó uram. Ne féljen a madaraimtól.

Nem mondták meg Maigret-nek, hogy a kanárikon kívül egy hatalmas papagáj is él a szobában, szabadon, hintán lóbálózott a szoba közepén. A madár elkezdett kiáltozni:

– Kokó!… Kedves Kokó!… Éhes vagy, Kokó?…

Maigret elmagyarázta, hogy a rendőrségtől jön, és hogy bűntény történt a házban.

– Tudom, jó uram. A házmesternő mondta, amikor bevásárolni mentem. Milyen szomorú, hogy így öldösik egymást az emberek, mikor úgyis olyan rövid az élet! Mint a háborúban. Az apám részt vett a 70-esben és az 1914-esben. Én magam, szintén átéltem kettőt.

– Nem ismerte Palmari urat?

– Sem őt, sem mást a házmesternőn kívül, aki nem is olyan rosszindulatú, mint gondolná az ember. Sok szerencsétlenség érte a szegény asszonyt. A férje szoknyavadász volt, és ráadásul még ivott is.

– Nem hallotta, hogy valamelyik lakó itt járt volna ezen az emeleten?

– Előfordul néha, hogy az emberek feljönnek valamiért a padlásra, vagy leraknak valamit. De, minthogy mindig nyitva az ablakom, és a madaraim énekelnek, tudja…

– Összejár a szomszédjával?

– Jef úrral? Az ember azt hinné, egykorúak vagyunk. Valójában sokkal fiatalabb nálam. Azt hiszem, alig valamivel több mint hetven. A sebei miatt látszik idősebbnek. Maga is ismeri őt? Süketnéma, és azon gondolkozom, nem rosszabb-e ez, mint a vakság. Azt mondják, a vakok vidámabbak, mint a süketek. Nemsokára megtudom, mert a látásom napról napra gyengül, és már azt sem tudom megmondani, milyen a maga arca. Csak egy világos foltot látok és néhány árnyékot. Nem akar leülni?

Végül az öreg, aki Maigret megérkezésekor egy gyermeklapot olvasott, képregényekkel. Az arcát sebhelyek barázdálták; az egyik forradástól felhúzódott a szája sarka, és ettől úgy látszott, mintha örökké mosolyogna.

Kék szemüveget hordott. A szoba közepén egy nagy puhafaasztal tele volt mindenféle limlommal, tárgyakkal, amelyek itt eléggé valószínűtlennek hatottak, kisfiúknak való merklin-játékkal, faragott fadarabokkal, régi képeslapokkal, plasztilinnel, amiből az öreg egy felismerhetetlen állatot gyúrt ki.

A vaságy a kaszárnyát idézte, mint a durva takaró is, és a meszelt falra napsütötte városok színnyomatai voltak felerősítve: Nizza, Nápoly, Isztambul A földön is folyóiratkötegek.

A kezével, amely kora ellenére nem remegett, a férfi megpróbálta elmagyarázni, hogy süket és néma, hogy nem tud mondani semmit, és Maigret is beérte a tehetetlenség jelével. Az öreg ekkor megértette vele, hogy le tudja olvasni a szavakat az ajkáról.

– Elnézést kérek, hogy zavarom. A rendőrségtől jöttem. Nem ismer véletlenül egy Palmari nevű lakót?

Maigret a padlóra mutatott, hogy jelezze, Palmari lent lakott, azután felemelte a két ujját, hogy tisztázza hányadik emeleten. Az öreg Jef felemelte a fejét, és a felügyelő Aline-ról kezdett beszélni.

Ha jól értette, az öreg a lépcsőházban találkozott vele. Elég komikusan írta le, belerajzolta a levegőbe keskeny arcát, hajlékony és vékony alakját.

Mire visszatért a negyedik emeletre, Maigret-nek az volt a benyomása, hogy egy egész világot járt be. Kissé nehezebbnek érezte magát, szomorúnak. A rokkant Manuel halála a tolószékben nem keltett nagy izgalmat, és többen, akiket évek óta csak egy fal, egy padló vagy egy mennyezet választott el tőle, még azt sem tudták, hogy egy ponyva alatt elvitték a házból.

Lucas nem kártyázott. Aline nem volt a szalonban.

– Azt hiszem, alszik.

Itt volt a fiatal Lapointe, boldogan, hogy a főnökkel dolgozhat.

– Kocsin jöttem. Jól tettem?

– Maradt még sör, Lucas?

– Két üveg.

– Nyiss ki nekem egyet, én meg felküldök egy fél tucatot.

Hat óra volt. Párizsban elakadt a forgalom, és egy türelmetlen autós, a tilalom ellenére, hangosan tülkölt a ház előtt.

4. fejezet

Az Aranyszög mellett, a rue Fontaine-en, az egyik oldalon harmadrendű striptease-lokál állott, a másik oldalon egy fehérneműbolt, különleges női alsóneműre specializálva; áruját a külföldiek mint az „Éjszakai Párizs” emlékeit vásárolták és vitték haza magukkal.

Maigret és Lapointe a rue Chaptalon hagyták a rendőrségi kocsit, és lassan haladtak felfelé az utcán, ahol a nappali kisemberek közé kezdtek már elvegyülni az éjszakai élet egészen másfajta alakjai.

Hét óra volt. A kidobóember, akit mindenki Keménykarú Joe-nak hívott, még nem volt a helyén, a vendéglő küszöbén, aranypaszományos, kék egyenruhájában.

Maigret a szemével kereste; eléggé ismerte Joe-t. Régi vásári bokszolónak látszott, pedig sohasem húzott fel hat- vagy nyolcunciás kesztyűt; negyvenéves lehetett most, de életének felét a hűvösön töltötte, először mint kiskorú, javító-nevelő intézetben, majd pedig börtönben, hat hónaptól két évig terjedő időszakokban, ostoba lopásokért vagy testi sértésért.

Értelmi képességei egy tízéves gyermekének feleltek meg. Váratlan helyzetben a tekintete bizonytalanná, majdnem könyörgővé lett, mint egy diáké, akitől olyasmit kérdeznek, amit nem tanult meg.

Bent, a helyiségben találkoztak vele, még libéria nélkül volt, a vörös bőrhuzatú székeket törülgette, és mihelyt megismerte a felügyelőt, az arca kifejezéstelen fapofává változott.

A két pincér a helyiség nevével ellátott tányérokat helyezett az asztalterítőkre, meg poharakat és ezüstneműt, a középre két virágot, magas, karcsú kristályvázában.

A rózsaszín ernyős lámpákat nem gyújtották meg, mert a nap még bearanyozta a járdát a túlsó oldalon.

Justin, a pincér, fehér ingben, fekete nyakkendővel, még egyszer megtörülte a poharait, és az egyetlen vendég, egy vörös arcú, kövér ember, magas bárszéken ülve, zöld mentalikőrt ivott.

Maigret már látta valahol. Ismerős arc volt, de egyelőre nem tudta, hová tegye. Lóversenyen találkozott vele, itt, helyben vagy a hivatalában, a quai des Orfévres-en?

A Montmartre tele volt olyan emberekkel, akikkel dolga volt valamikor, néha évekkel ezelőtt, és akik rövidebb-hosszabb időre eltűntek a fontevrault-i vagy meluni börtönben, vagy vidéken merültek alá, arra várva, hogy megfeledkezzenek róluk.

– Jó estét, felügyelő úr. Jó estét, biztos úr – szólt Justin fesztelenül. – Ha vacsorázni akarnának, ehhez még egy kissé korai az idő. Mit adhatok?

– Sört.

– Hollandit, dánt, németet?

A tulajdonos lépett be nesztelenül a hátsó szobából; a haja ritka, az arca sápadt és egy kissé püffedt, halványlila könnyzacskók a szeme alatt.

Nem látszott sem meglepettnek, sem idegesnek. Odament hozzájuk, bágyadtan megszorította Maigret, majd Lapointe kezét, és azután, anélkül hogy leült volna, nekitámaszkodott a bárpultnak. Már csak a szmokingját kellett felvennie, hogy a vendégeit fogadhassa.

– Számítottam rá, hogy még ma meglátogatnak. Sőt, meg voltam lepve, hogy nem jöttek előbb. Mit szólnak hozzá?

Lehangoltnak látszott.

– Mihez mit szólok?

– Végül mégiscsak elintézte valaki. Van valami fogalmuk róla, ki lehetett a tettes?

Így hát, bár az újságokban semmi sem jelent meg Manuel haláláról, bár Aline egész nap felügyelet alatt volt, és nem telefonált senkinek, az Aranyszög-ben már tudtak a gyilkosságról.

Ha a kerület valamelyik rendőre áll neki fecsegni, egy riportert avatott volna bizalmába. Ami a ház lakóit illeti, feltehetőleg semmi kapcsolatuk sem volt a montmartre-i alvilággal.

– Mikor hallott a bűntettről, Jean-Loup?

Mert az üzletvezetőt, aki a főpincéri teendőket is ellátta, Jean-Loup-nak hívták. A rendőrségnek semmi kifogása nem lehetett ellene. Allier-ből származott, pincérként kezdte Vichyben. Fiatalon nősült, már régen családapa volt, a fia orvostanhallgató, és a leányát az egyik champs-élysées-i vendéglő tulajdonosa vette el. Polgári életet élt abban a villában, amelyet Choisy-le-Roi-ban építtetett.

– Nem tudom – válaszolta csodálkozva. – Miért kérdezi ezt tőlem? Azt hiszem, mindenki tud róla.

– Az újságok még nem írtak semmit. Próbáljon visszaemlékezni. Tudott már valamit az ebéd idején?

– Azt hiszem, igen. A vendégek annyi mindenről beszélnek nekünk! Te, Justin, emlékszel rá?

– Nem. A bárpultnál is beszélték.

– Ki?

Maigret a hallgatás törvényébe ütközött. Bár Pernelle, az üzletvezető nem tartozott az alvilághoz, és a lehető legrendezettebb körülmények között élt, a vendégei egy része miatt titkolóznia kellett.

Az Aranyszög már nem a régi kocsma, ahol csak alvilági figurákkal találkozott az ember, és Palmari, az akkori tulajdonos, nem sokat kérette magát, hogy elmondjon egyet-mást a felügyelőnek.

A vendéglőbe jómódú vendégek kezdtek járni. Külföldiek és szép leányok este tíz, tizenegy óra felé, mert éjfélig lehetett vacsorázni. Néhány nagyvagány is, csupa megszokásból, de ezek már nem voltak azok az ifjak, akik hajlandók lettek volna belemászni akármilyen ügybe. Rendes polgári egzisztenciájuk volt, többnyire feleségük és gyermekeik.

– Szeretném tudni, ki beszélt róla maguknak, kettőjüknek legelőször.

És Maigret, ahogy mondani szokta, elkezdett halászni:

– Nem egy bizonyos Massoletti?

Volt ideje összeírni a rue des Acacias-beli ház lakóinak nevét.

– Mit csinál?

– Az autószakmában dolgozik. Olasz autók

– Nem ismerem. És te, Justin?

– Először hallom ezt a nevet.

Látszott, hogy őszinték, mind a ketten.

– Vignon?

Semmi sem csillant fel a szemükben. A fejüket csóválták.

– Egy Destouches nevű tornatanár?

– Nem ismerik ezen a tájékon.

– Tony Pasquier?

– Ismerem – szólt Justin.

– Én is – toldotta meg Pernelle. – Néha küld nekem vendégeket. Második bárpincér a Claridge-ben, ugye? Hónapok óta nem láttam.

– Nem telefonált ma?

– Csak akkor telefonál, ha kifejezetten a figyelmünkbe ajánl egy vendéget.

– Nem a kidobóember közölte magával ezt az újságot?

Keménykarú Joe hallotta, mit beszélnek, undort színlelve köpött egyet, és ezt morogta a műfogai között:

– Enné meg a fene!

– James Stuart, egy angol? Ez sem? Fernand Barillard?

A két férfi mindegyik névnél úgy tett, mintha gondolkozna, aztán megint csak rázta a fejét.

– Maguk szerint kinek állt érdekében megölni Palmarit?

– Nem először támadták meg.

– Csakhogy azt a két embert, aki géppisztoly-sorozatot eresztett belé, lelőtték. És Palmari azóta nem jött elő a lakásából. Mondja csak, Pernelle, mikor adták el az Aranyszög-et?

Könnyű pír az üzletvezető sápadt arcán.

– Öt napja.

– És ki a mostani tulajdonos?

Pernelle csak egy pillanatig habozott. Megértette, hogy Maigret tud a dologról, és semmi értelme sem volna hazudni.

– Én.

– Kitől vásárolta meg a lokált?

– Aline-tól, természetesen.

– Mióta volt Aline a tényleges tulajdonos?

– Nem emlékszem az időpontra. Több mint két éve.

– Közjegyzőnél kötötték meg az adásvételi szerződést?

– A lehető legszabályosabban.

– Melyik közjegyzőnél?

– Desgriéres úr, boulevard Pereire.

– Az ára?

– Kétszázezer.

– Új frank, feltételezem.

– Természetesen.

– Készpénzben fizetett?

– Igen. Eltartott egy ideig, amíg leszámoltam a bankjegyeket.

– Aline aktatáskában vitte el vagy bőröndben?

– Nem tudom. Én mentem el előbb.

– Tudta, hogy a rue des Acacias-n levő ház is a néhai Manuel szeretőjének a tulajdona?

A két férfi egyre kényelmetlenebbül érezte magát.

– Mindenféle hírek keringenek. Látja, felügyelő úr, én becsületes ember vagyok, Justin szintén. Mindketten családosok. Mivel a vendéglő a Montmartre-on van, mindenféle emberek járnak ide. Egyébként a törvény sem engedi, hogy kitegyük őket az utcára, ha csak nem tök részegek, ami ritkán fordul elő. Az ember hall mindenféle történetet, de inkább elfelejti őket. Igaz, Justin?

– Pontosan így van.

– Azon gondolkozom – mormolta most a felügyelő –, vajon van-e barátja Aline-nak?

Nem mozdultak, sem az egyik, sem a másik, sem igent nem mondtak, sem nemet, és ez egy kissé meglepte Maigret-t.

– Sohasem találkozott itt férfiakkal?

– Még a bárpultnál sem állt meg. Egyenest a félemeleti irodámba jött, és mint egy valódi üzletasszony, ellenőrizte a számlákat, mielőtt elvitte az őt megillető részt.

– Nem lepi meg, hogy egy olyan ember, mint Palmari, úgy látszik, átírta az ő nevére mindazt vagy egy nagy részét annak, ami az övé volt?

– Sok kereskedő és üzletember, egy esetleges lefoglalásra számítva, a felesége nevére íratja a vagyonát.

– Palmari nem volt nős – vetette ellen Maigret. – És harmincöt év korkülönbség volt közöttük.

– Erre én is gondoltam. Látja, én azt hiszem, Manuel valóban megpörkölődött. Teljesen megbízott Aline-ban. Szerette. Megesküdnék rá, hogy előtte sohasem szeretett senkit. Úgy érezte, kevesebbet ér így, a tolókocsijában. Aline még inkább az élete középpontja lett, az egyetlen lény, aki összekötötte a külvilággal.

– És Aline?

– Amennyire meg tudom ítélni, ő is szerette Palmarit. Előfordul az olyan leányokkal, mint Aline. Azok a férfiak, akikkel Palmari előtt találkozott, csak a maguk gyönyörével törődtek, és nem tekintették őt embernek, érti? Az Aline-félék hálásabbak, mint a tisztességes asszonyok, a figyelemért, amit irántuk tanúsítanak, a szeretetért, a nyugodt élet lehetőségéért.

A nagydarab, vörös ember a bárpult túlsó oldalán újabb mentát rendelt.

– Azonnal, Monsieur Louis.

És Maigret, halk hangon:

– Ki ez a monsieur Louis?

– Egy vendég. Nem tudom a nevét, de elég gyakran bejön meginni egy-két szódás mentát. Azt hiszem, itt lakik a közelben.

– Itt itta meg a déli aperitifjét?

– Itt volt, Justin? – kérdezte halkan Pernelle.

– Várjon csak. Azt hiszem, igen. Azt kérdezte tőlem, nincs-e valami tippem isten tudja, milyen lóversenyre.

Monsieur Louis megtörülte izzadt homlokát, és komor arccal bámult a poharába.

Maigret kihúzta zsebéből a noteszát, felírt néhány szót, és odaadta Lapointe-nek.

„Kövesd, ha elmegy. Itt találkozunk. Ha már elmentem, telefonálj hozzám.”

– Mondja csak, Pernelle, amíg nincs nagyon sok dolga, nem volna kedve feljönni velem egy percre a félemeletre?

Olyan felhívás volt ez, amelyet egy vendéglőtulajdonos nem utasíthat vissza.

– Erre…

Lúdtalpa volt, mint a legtöbb főpincérnek egy bizonyos korban. A lépcső keskeny és sötét, semmi sem volt benne a luxusvendéglő kényelméből. Pernelle kulcscsomót húzott elő a zsebéből, kinyitott egy barnára festett ajtót, és Maigret egy kis, udvarra nyíló szobában találta magát.

A redőnyös íróasztal el volt árasztva számlákkal, prospektusokkal, tollakkal, ceruzákkal, fejléces papírokkal – két telefonkészülék is állt rajta. A puhafapolcokon zöld kartondobozok sorakoztak, és szemben a falon Pernelle-né asszony bekeretezett fényképei voltak láthatók, húsz vagy harminc évvel fiatalabb korából, egy húsz év körüli fiúé meg egy leányé, aki állát a kezére támasztva, álmodozva félrehajtotta a fejét.

– Üljön le, Pernelle, és jól figyeljen rám. Mi lenne, ha mindketten nyílt kártyákkal játszanánk?

– Én mindig nyílt kártyákkal játszottam.

– Jól tudja, hogy nem, hogy nem engedheti meg magának, mert különben nem lenne az Aranyszög tulajdonosa. Hogy jobban érezze magát, elárulok magának valamit, aminek most már semmi következménye sem lehet az érdekeltre nézve.

Amikor Manuel ezt a lokált, ami akkor még csak egy kis kocsma volt, megvette, húsz évvel ezelőtt, néha eljöttem ide, hogy megigyak egy pohár bort, délelőtt, olyan időpontban, amikor körülbelül biztosra vettem, hogy egyedül találom.

Az is előfordult, hogy felhívott, vagy diszkréten meglátogatott a quai des Orfévres-en.

– Spicli? – morogta Pernelle különösebb meglepődés nélkül.

– Sejtette?

– Nem tudom. Talán. Gondolom, ezért lőttek rá három évvel ezelőtt.

– Lehetséges. Csakhogy Manuel agyafúrt ember volt, és miközben csip-csup dolgokról tájékoztatott néha-néha, ő maga nagy üzletekkel foglalkozott, amelyekről persze egy szót sem ejtett.

– Nem akarja, hogy felhozassak egy üveg pezsgőt?

– Ez körülbelül az egyetlen ital, amelyhez nincs kedvem.

– Sört?

– Semmit, egyelőre.

Pernelle láthatólag szenvedett.

– Manuel nagyon ügyes volt – folytatta Maigret, és közben mereven a szemébe nézett az üzletvezetőnek. – Olyan ügyes, hogy sohasem találtam ellene bizonyítékot. Tudta, hogy én tudom, legalábbis egy jó részét az igazságnak. Még csak tagadni sem próbált. Nyugodtan nézett rám, egy árnyalatnyi gúnnyal, és amikor elkerülhetetlenné vált, kiadta nekem valamelyik slapaját.

– Nem értem.

– Dehogynem.

– Mit akar mondani? Én sohasem dolgoztam Manuelnek, hacsak itt nem, mint főpincér, majd mint üzletvezető.

– Mégis, már délben megtudta, mi történt. Amint mondta, sok mindent hallani a bárpultnál és a vendéglőben. Mi a véleménye, Pernelle, az ékszerlopásokról ?

– Amit az újságok írnak róluk: fiatalok csinálják, akik most tanulják a mesterséget, és mindig elfogatják magukat.

– Nem.

– Azt mondják, egy idősebb társuk ott tartózkodik a közelben, a rablás időpontjában, minden eshetőségre számítva.

– Azután?

– Semmi. Esküszöm, hogy nem tudok többet.

– Na jó! Mondok még valamit, bár meg vagyok róla győződve, hogy nem újság magának. Mi a legnagyobb veszélye az ékszerlopásnak a tolvajok szempontjából?

– Hogy lefülelik őket.

– Hogyan?

– Amikor eladják a holmit.

– Meleg! Egy bizonyos értéken felül minden drágakő szinte anyakönyvezve van, és a szakemberek tudnak róla. Mihelyt lopás történt, az ékszer leírását szétküldik nemcsak Franciaországban, hanem külföldön is.

Egy orgazda, ha ismernek ilyet a tolvajok, a zsákmány értékének csak tíz vagy tizenöt százalékát adja meg. És amikor egy-két évvel később forgalomba hozza a köveket, a rendőrség felismeri őket, és felgöngyöli a hálózatot. Igaz?

– Gondolom, így van. Önnek több a tapasztalata, mint nekem.

– Csakhogy néhány éve az ékszerek rendszeresen eltűnnek a hold-up vagy a kirakatbetörés után, és az ember nem akad többé a nyomukra. Mit jelent ez?

– Honnan tudjam?

– Ugyan, ugyan, Pernelle. Az ember nem űzheti a maga mesterségét harminc vagy negyven évig, anélkül hogy ki ne tanulná a dolgot, ha nem is dugja be a kezét a kerekek közé.

– Nem vagyok olyan régen a Montmartre-on.

– Az első óvintézkedés az, hogy nemcsak kiveszik a köveket a foglalatból, hanem át is alakítják, amihez egy gyémántcsiszoló cinkosságára van szükség. Maga ismer ilyet?

– Nem.

– Kevesen ismerik őket, azon egyszerű oknál fogva, hogy nagyon kevesen vannak, nemcsak Franciaországban, hanem az egész világon. Úgy számítják, hogy Párizsban nincsenek többen ötvennél, többé-kevésbé valamennyien a Marais negyedben, és nagyon zárt kis világot alkotnak. No meg az ügynökök, a gyémántkereskedők és a nagy ékszerészek, akik munkát adnak nekik, szintén szemmel tartják őket.

– Erre nem gondoltam.

– Ne mondja!

Kopogtak az ajtón. A bárpincér volt, egy kis darab papírt nyújtott át Maigret-nek.

– Ezt hozták önnek.

– Kicsoda?

– A sarki kocsma pincére.

Lapointe ceruzával írta fel egy noteszlapra:

„Bement egy telefonfülkébe. Az üvegen keresztül láttam, hogy ezt a számot tárcsázza: Etoile 42-38. Utolsó számjegy nem biztos. Egy sarokban ül, és újságot olvas. Maradok.”

– Megengedi, hogy használjam az egyik készülékét? Igaz is, miért van két vonala?

– Csak egy. A második készülék házi telefon.

– Halló! Tudakozó? Itt Maigret felügyelő a bűnügyi rendőrségtől. Tudni szeretném, sürgősen, melyik előfizetőé az Etoile 42-38 szám. Az utolsó számjegy bizonytalan. Legyen olyan szíves, szóljon vissza ide.

– Most pedig – mondta Pernelle-nek – szívesen meginnék egy pohár sört.

– Biztos benne, hogy nem tud többet monsieur Louis-ról, mint amennyit elmondott nekem?

Pernelle habozott, megértette, hogy az ügy komollyá vált.

– Nem, személyesen nem ismerem. A bárban szoktam látni. Néha kiszolgálom, ha Justin nincs benn, és néhány szót váltok vele az időjárásról.

– Soha nincs vele senki?

– Ritkán. Láttam néhányszor fiatal fiúkkal, és azon gondolkoztam, nem homokos-e.

– Nem tudja sem a vezetéknevét, sem a címét?

– Mindig úgy hallottam, hogy monsieur Louis-nak szólítják, némi tisztelettel. Itt kell laknia a közelben, mert sohasem jön kocsin…

Csöngött a telefon. Maigret fölvette a kagylót.

– Maigret felügyelő? Azt hiszem, meg tudom adni azt a felvilágosítást, amit kért – mondta a tudakozó tisztviselője. – Etoile 42-38 lemondta az előfizetést, hat hónapja külföldre utazott. A jelenlegi előfizetőt, akinek a száma Etoile 42- 38, Fernand Barillard-nak hívják, és a lakáscíme…

A felügyelő tudta, mi következik. A luxuscsomagolási ügynök, aki ugyanazon az emeleten lakik, mint Palmari!

– Köszönöm, kisasszony.

– Nem akarja a megelőző telefonszámokat?

– Mindenesetre…

A nevek és a címek ismeretlenek voltak. Maigret nehézkesen állt fel, elbágyasztotta a meleg és a fárasztó nap.

– Gondolkozzék azon, amit mondtam, Pernelle. Most, hogy a maga kenyerén él, és egy jól menő lokál tulajdonosa, nem szeretné, ha kellemetlenségei lennének, igaz? Gondolom, hamarosan megint találkozunk. Egy jó tanács: ne sokat beszéljen, sem telefonon, sem másként arról, amiről most társalogtunk. Igaz is, luxuscsomagolás, ez nem mond magának semmit?

Az Aranyszög új tulajdonosa őszinte meglepetéssel nézett rá.

– Nem értem.

– Vannak kartongyárosok, akik csokoládésdobozokra, drazsézacskókra stb. specializálják magukat. De ezek közé a „stb.”-k közé azokat a dobozokat is be lehet sorolni, amelyeket az ékszerészek használnak.

Lement a sötét és piszkos lépcsőn, keresztül az éttermen, ahol most egy pár ült a sarokban, és négy pityókos férfi vacsorált az egyik asztalnál.

Végighaladt az utcán egészen a kiskocsmáig, megpillantotta Lapointe-et, aki illedelmesen ült az aperitifje előtt, és az egyik sarokban monsieur Louis-t, aki egy délutáni lapot olvasott. Sem az egyik, sem a másik nem látta őt, és a felügyelő pár perc múlva taxiba szállt.

– Rue des Acacias, a rue de l’Arc de Triomphe sarkán.

Az ég lángvörössé vált, rózsaszínűre festette a járókelők arcát. Szellő sem mozdult, és Maigret érezte, hogy az ing rátapad a testére. Úgy látszott, mintha szunyókálna, és talán valóban szunyókált is, mert felriadt, amikor a sofőr beszólt:

– Itt vagyunk, főnök.

Felemelte a fejét, és alulról felfelé végignézte a világos téglaházat, fehér kőfoglalattal az ablakok körül – 1910 táján épülhetett. Kiszállt a liftből a negyedik emeleten, és csupa megszokásból majdnem a bal oldali ajtón csöngetett.

Egy ideig váratták a jobb oldalon, és végül az a szőke asszony nyitott ajtót – tele szájjal, asztalkendővel a kezében –, akit délután kikérdezett.

– Már megint maga! – jegyezte meg az asszony minden ingerültség nélkül, de meglepődve. – Éppen vacsorázunk, a férjem meg én.

– Néhány szavam lenne hozzá.

– Jöjjön be.

A szalon hasonlított a szemben levőhöz, csak kevésbé volt fényűző, a szőnyeg is egyszerűbb. Azután egy polgári ebédlő következett, népies stílusú bútorokkal a Palmari kis szobája helyett.

– Maigret felügyelő van itt, Fernand.

Egy negyven év körüli férfi állt fel, asztalkendővel a kezében, az arcát barna bajusz vágta ketté. Zakó nélkül, meglazított nyakkendővel, kigombolt inggallérral ült az asztalnál.

– Nagyon örülök – mormolta, és felváltva feleségére és a látogatóra nézett.

– A felügyelő már itt volt délután. Nem értem rá elmondani neked. A lakó miatt, aki meghalt, körbejárt a házban, minden ajtón becsengetett

– Folytassák a vacsorát – szólt Maigret. – Ráérek.

Az asztalon borjúsült és metélt, paradicsommártással. A házaspár újra elfoglalta a helyét, kissé feszélyezetten, a felügyelő pedig leült az asztal végén.

– Meginna egy pohár bort?

A fehérboros üveget, ahogy kivették a hűtőszekrényből, belepte a pára, és Maigret nem tudott ellenállni. Nem tévedett: könnyű sancerre-i bor volt, száraz és zamatos – biztosan nem üzletben vásárolták.

Feszélyezett csönd támadt, amikor a Barillard-házaspár újra enni kezdett, vendégük pedig bizonytalan tekintettel nézte őket.

– Csak annyit tudtam neki mondani, hogy nem ismerjük ezt a Palmarit. Én a magam részéről, sohasem láttam, és a mai napig még a nevét sem hallottam. Ami az asszonyt illeti…

A férje szép ember volt, karcsú és izmos, biztosan nagy nőcsábász, és a bajusza kihangsúlyozta ínyenc ajkát meg a remek fogsorát, amelyet a leghalványabb mosoly is kivillantott.

– Te ismered őket, mondd?

– Nem. De hadd beszéljen a felügyelő. Hallgatom önt, Maigret úr.

Szavaiból alig leplezett irónia érződött meg agresszivitás. A magabiztos, szép hím volt ez, aki szívesen beszáll egy kis csetepatéba, mert bízik a sex appealjében és az erejében.

– Csak fejezze be előbb a vacsoráját. Eredményes volt a körútja a mai napon?

– A Porte des Lilas környékén jártam.

– Kocsin?

– A kocsimon, természetesen. 404-es Peugeot, meg vagyok vele elégedve, mert nagyon jól mutat. Az én mesterségemben ez számít.

– Feltételezem, hogy bőröndöt visz magával, árumintákkal.

– Mint valamennyi kollégám, természetesen.

– Ha már megette a gyümölcsöt, arra fogom kérni, mutassa meg nekem.

– Ez elég váratlan kíváncsiság, nem?

– Attól függ, milyen szempontból nézi az ember.

– Megkérdezhetem öntől, voltak-e hasonló óhajai a ház többi emeletén is?

– Még nem, Barillard úr. Hozzáteszem, joga van hozzá, hogy megtagadja a kérésemet, ez esetben telefonálok egy rendkívül szimpatikus vizsgálóbírónak, aki egy küldönccel eljuttatja hozzám a házkutatási parancsot, és szükség esetén az elővezetési parancsot is. Talán szívesebben veszi, ha a quai des Orfévres-en, az irodámban folytatjuk ezt a társalgást?

Maigret eléggé szembetűnő különbséget állapított meg a házaspár magatartásában. Az asszony tágra nyitotta szemét – meglepte, hogy a beszélgetés hangja hirtelen ilyen élessé vált, hogy a két férfi váratlanul így megmerevedett. Rátette kezét a férjéére, és megkérdezte:

– Mi történik itt, Fernand?

– Semmi, kicsikém. Ne nyugtalankodj. Maigret felügyelő hamarosan elnézést fog kérni. Ha a rendőrség olyan bűnténnyel kerül szembe, amely meglepi, rendszerint idegessé válik.

– Ön az, asszonyom, akit nem egészen egy órája felhívtak telefonon?

Az asszony a férje felé fordult, olyan arckifejezéssel, mintha meg akarná kérdezni tőle, mit válaszoljon, a férfi azonban nem a feleségére nézett, hanem a felügyelőt méregette, mintha ki szerette volna találni, hová akar kilyukadni ezzel a kérdéssel.

– Nekem telefonáltak.

– Egy barátja?

– Egy vevőm.

– Csokoládékereskedő? Cukorkaárus? Illatszerkészítő? Ez a maga vevőköre, ugyebár?

– Elég jól van informálva.

– Vagy esetleg egy ékszerész? Megkérhetném magát, Barillard úr, hogy megmondja a nevét?

– Bevallom, nem jegyeztem meg, mert nem érdekelt az ügy.

– Igazán? Egy vevő, aki munkaidő után hívja fel magát. De hát mit akart magától?

– A napi árakat.

– Régóta ismeri monsieur Louis-t?

Az ütés talált. A szép Fernand összeráncolta homlokát, és a felesége is észrevette, hogy hirtelen rosszabbul érzi magát.

– Nem ismerem monsieur Louis-t. És most, ha szükségesnek tartja, hogy folytassuk ezt a társalgást, menjünk át a dolgozószobámba. Az ügyeimbe elvből nem keverem bele az asszonyokat.

– Az asszonyokat?

– Az enyémet, ha így jobban tetszik. Megengeded, drágám?

Átvezette Maigret-t a szomszéd szobába, körülbelül akkora volt, mint Palmari kuckója, és elég kényelmesen berendezték. Mivel az ablakok az udvarra nyíltak, itt sötétebb volt, mint a többi helyiségben, és Barillard meggyújtotta a lámpákat.

– Üljön le, ha ragaszkodik hozzá, és minthogy nem tehetek mást, várom a kérdéseit.

– Elég mulatságos volt, amit az imént mondott.

– Kérem, higgye el, nem szándékozom önt szórakoztatni. A feleségem és én ma este moziba akartunk menni, és most maga miatt lekéstük a film elejét. Tehát mi furcsát mondtam?

– Hogy elvből nem keveri bele az asszonyokat az ügyeibe.

– Ebben nem állok egyedül.

– Majd még beszélünk róla. Madame Barillard-ral kapcsolatban mindenesetre szívesen hiszek magának. Régóta nős?

– Nyolc éve.

– Már akkor is az volt a mestersége, ami ma?

– Körülbelül.

– A különbség?

– A gyártással foglalkoztam, egy fontenay-sousbois-i dobozgyárban.

– Ebben a házban lakott?

– Egy kis családi házban laktam, Fontenay-ben.

– Lássuk azt a bőröndöt az árumintákkal.

A bőrönd ott állt a földön az ajtótól balra, és Barillard, vonakodva, felrakta az íróasztalra.

– A kulcs?

– Nincs lezárva.

Maigret felnyitotta, és, az ízlésesen díszített luxusdobozok között, ahogy előre látta, olyan skatulyákat is talált, amilyenekbe az ékszerészek csomagolják azokat az órákat és ékszereket, amelyeket nem tokkal együtt árusítanak.

– Hány ékszerüzletben járt ma?

– Nem tudom. Háromban vagy négyben. Az órások és ékszerészek csak egy része a vevőkörünknek.

– Fel szokta jegyezni, hogy milyen cégeknél járt?

Fernand Barillard-nak, most már másodszor, megrándult az arca.

– Nem vagyok sem könyvelői, sem statisztikai természet. Megelégszem azzal, hogy feljegyzem a megrendeléseket.

– És persze, amikor átadja ezeket a megrendeléseket a saját cégének, magánál tart egy másolati példányt.

– Mások talán így csinálnák. De én megbízom a főnökeimben, és nem terhelem meg magam holmi irkafirkával, ha nem muszáj.

– Úgyhogy nem tudja nekem megadni a vevőinek listáját?

– Valóban, nem tudom.

– Melyik cég számára dolgozik?

– Gelot és Fia, avenue des Gobelins.

– Ők biztosan pontosabban vezetik a könyvelésüket, mint maga. Holnap reggel majd felkeresem őket.

– Megmondaná végre, hogy hová akar kilyukadni?

– Előbb egy kérdést. Fenntartja, ugye, hogy sohasem kever bele nőket az ügyeibe?

Barillard, aki éppen cigarettára gyújtott, vállat vont.

– Akkor sem, ha ezt a nőt Aline-nak hívják, és a szomszédos lakásban lakik?

– Nem tudtam, hogy Aline-nak hívják.

– És mégis azonnal tudta, kiről beszélek.

– Csak egy lakás van velünk szemben, tehát mellettünk, és tudtommal csak egy nő lakik ebben a lakásban.

Előfordult, hogy találkoztam vele a lépcsőházban, vagy együtt jöttünk fel a liften, esetleg megemeltem a kalapom, hogy köszönjek neki, de nem emlékszem, hogy valaha is szóltam volna hozzá. Néha-néha talán, amikor előreengedtem a liftajtóban, azt mormogtam: „tessék”

– A felesége tud róla?

– Miről?

– Mindenről. A maga üzleteiről. A különböző tevékenységeiről. Kapcsolatáról Monsieur Louis-val.

– Mondtam már, hogy nem ismerek semmiféle monsieur Louis-t.

– Ennek ellenére, körülbelül egy órája, telefonon figyelmeztette magát, hogy a rue Fontaine-en nyomozok, és beszámolt annak a beszélgetésnek egyes részleteiről, amelyet az Aranyszög tulajdonosával és a bárpincérrel folytattam.

– Mit akar, mit mondjak önnek?

– Semmit. Amint látja, én beszélek. Vannak esetek, amikor többet ér az őszinteség, jobb, ha az ember kiteregeti a kártyáit az ellenfél előtt.

Várhattam volna, míg a főnökeivel találkozom, és kikérdezem a könyvelőt az avenue des Gobelins-en. Nem tudják máról holnapra meghamisítani a könyveiket, hogy magát kihúzzák a bajból. És maga nagyon jól tudja, mit találok majd.

– Neveket, címeket és számokat. Ennyi meg ennyi Pompadour-dobozt, tucatját százötven frankért. Ennyi meg ennyi.

– Ennyi meg ennyi ékszeres skatulyát, ennyiért meg ennyiért egy tucatot vagy száz darabot.

– Na és?

– Képzelje csak, Barillard úr, hogy nekem viszont van egy listám azokról az ékszerüzletekről, amelyekben, Párizsban vagy a környékén, néhány éve komoly lopások történtek, akár hold-up formájában vagy újabban úgy, hogy egy feszítővassal betörik az üveget.

Kezdi már megérteni? Nagyjából biztos vagyok benne, hogy a maga klienseinek a listáján, amelyet majd a Gelot és Fia cégtől kapok, megtalálom mindazokat a neveket, amelyek a saját listámon is szerepelnek.

– És ha így volna? Minthogy a legtöbb párizsi ékszerüzletet felkeresem, kivéve azokat a nagy cégeket, amelyek csak marokén dobozokat használnak, természetes, hogy…

– Nem hiszem, hogy a vizsgálóbírónak, akit a Palmari-üggyel megbíztak, ez lenne a véleménye.

– Mert a szomszédom ékszerekkel foglalkozott?

– A maga módján. És három éve, mióta nyomorék, a feleségén keresztül.

– Ezért kérdezte az előbb, hogy…

– Persze. Most pedig azt kérdezem magától, a szeretője-e Aline Bauche-nak, és mióta?

Ösztönösen tette fel a kérdést. A férfi akaratlanul is rápillantott az ajtóra, majd lábujjhegyen odament, és kinézett, hogy a felesége nem hallgatózik-e.

– Ha így beszélt volna velem az ebédlőben, azt hiszem, bevertem volna a képét. Magának sincs több joga, mint bárki másnak, megzavarni egy házasságot a gyanúsítgatásaival.

– Nem válaszolt a kérdésemre.

– Nem. Ez a válaszom.

– És még mindig nem ismeri monsieur Louis-t?

– Semmiféle monsieur Louis-t nem ismerek.

– Megengedi?

Maigret kinyújtotta kezét a telefonkészülék felé, feltárcsázta a szemközt levő lakást, felismerte Lucas hangját.

– Mit csinál a kliensed?

– Aludt egyet, azután elhatározta, hogy megeszik egy szelet sonkát meg egy tojást. Egyre idegesebb, fel-alá jár a szobákban, és gyilkos pillantásokat vet rám, valahányszor elmegy előttem.

– Nem próbált meg telefonálni?

– Nem. Vigyázok rá.

– Nem jött senki?

– Nem.

– Köszönöm. Néhány perc múlva ott leszek nála. Kérlek, telefonálj addig is a Rakpartra, hogy küldjenek még egy embert. Igen, ide. Tudom, hogy Bonfils odalent van.

Még valakire szükségem van, akinek a következő utasítást adod: mindenekelőtt, jöjjön kocsival. Azután, állítsa a kapu elé, és egy percre se vegye le a szemét a ház bejáratáról.

Arról van szó, hogy követnie kell egy bizonyos Fernand Barillard-t, ha arra vetemedne, hogy kimenjen a házból, egyedül vagy a feleségével. Az illető kereskedelmi ügynök, és szemben lakik azzal a lakással, ahol most tartózkodol.

Én itt vagyok, igen. És hallgassák le a telefonját.

Barillard személyleírása: körülbelül negyvenéves, egy méter hetvenöt, sűrű, barna haj, vékony, barna bajusz, egy bizonyos elegancia, az a fajta férfi, aki tetszik a nőknek. A felesége, amennyiben vele volna, mintegy tíz évvel fiatalabb, szőke, bájos, inkább egy kicsit dundi.

Itt maradok, amíg a nyomozó megérkezik a ház elé. Viszontlátásra, öregem.

Mialatt beszélt, az ügynök gyűlölettel nézett rá.

– Felteszem, – szólt hozzá Maigret szinte lágyan – hogy még most sincs semmi mondanivalója.

– A világon semmi.

– A nyomozó körülbelül tíz perc alatt ide ér. Addig itt maradok magával.

– Ahogy tetszik.

Barillard leült egy bőr karosszékbe, elvett egy képeslapot a kisasztalról, és úgy tett, mintha elmerülne az olvasásban. Maigret viszont felállt, és nekikezdett, hogy részletesen megvizsgálja a szobát, elolvassa a polcon levő könyvek címét, felemeljen egy papírnehezéket, kihúzza az íróasztal fiókjait.

Hosszú percek voltak ezek az ügynök számára. A képeslap felett időnként rápillantott erre a nehézkes, higgadt férfira, aki mintha betöltötte volna a szobát, összelapította volna a súlyával, és akinek az arcáról semmit sem lehetett leolvasni.

A felügyelő időnként kihúzta zsebéből az óráját, mert sohasem tudta megszokni a karórákat, és gondosan megőrizte az apjától örökölt, dupla fedelű arany kronométert.

– Még négy perc, Barillard úr.

Az ügynök mozdulatlan szeretett volna maradni, de a keze elárulta türelmetlenségét.

– Három perc.

Egyre nehezebben uralkodott magán.

– Nos, jó éjszakát kívánok addig is, amíg újra találkozunk, és remélem, ugyanolyan szívélyes körülmények között, mint most.

Maigret kiment a szobából, és a fiatalasszonyt ott találta az ebédlőben, vörösre sírt szemmel.

– A férjem nem csinált semmi rosszat, ugye, felügyelő úr?

– Ezt tőle kell megkérdeznie, asszonyom. De őszintén remélem, a maga érdekében.

– A látszat ellenére, a férjem nagyon kedves, nagyon gyengéd ember. Néha felfortyan, ilyen a természete, de később mindig megbánja.

– Jó éjszakát, asszonyom.

Az asszony kikísérte, és nyugtalanul nézte, hogy nem a lift, hanem a szemben levő ajtó felé indul.

5. fejezet

Aline tekintete merev volt és éles, mikor ajtót nyitott neki, feszült idegállapotban, mély karikákkal a szeme alatt; Maigret nyugodtabbnak látszott, mint valaha. Mialatt átment a pihenőn, azt a kedélyes magatartást vette fel, amelyet a beosztottjai már jól ismertek, és nem dűltek be neki.

– Nem akartam elhagyni a házat anélkül, hogy jó éjszakát ne kívántam volna magának; olyan jót, amilyet csak lehet.

Lucas, aki egy karosszékben ült, letette a szőnyegre a képeslapot, amit olvasott, és feltápászkodott. Nem volt nehéz kitalálni, hogy ez a két ember, akik több órát töltöttek el egy lakásban összezárva, és akik reggelig ott fognak maradni, nem voltak egymással valami szívélyes viszonyban.

– Nem gondolja, Aline, hogy jobban tenné, ha lefeküdne? Éppen elég izgalomban volt része ma. Attól félek, hogy a holnapi nap éppen ilyen kínos lesz, ha nem rosszabb. Nincs a gyógyszerszekrényében valami altató vagy nyugtató?

Aline erősen figyelte Maigret-t, megpróbálta kitalálni, mit gondol magában, és dühöngve állapította meg, hogy a felügyelő nem árulja el magát.

– Ami engem illet, sok mindent megtudtam ma reggel óta, de még utána kell néznem néhány dolognak, mielőtt a felfedezéseimről beszélhetnék magának. Igaz is, épp ma este ismerkedtem meg egy elég különös emberrel, aki ugyanezen az emeleten lakik.

Először tévedtem vele kapcsolatban, azt hittem, hogy egyszerűen csak ügynök, aki dobozokat szállít cukorkaárusoknak és csokoládékereskedőknek.

De kiderült, hogy a tevékenysége sokkal kiterjedtebb, és sajátságos módon, az ékszerszakmát is magában foglalja.

Ráérősen, álmodozva nekikezdett, hogy megtömje a pipáját.

– Ráadásul még nem is vacsoráztam. Remélem, monsieur Louis elég türelmes lesz, hogy megvárjon az Aranyszög-ben, és majd együtt ehetünk.

Továbbra is csönd. Maigret lenyomkodta a dohányt pipájában, mutatóujjának megszokott mozdulatával kihúzott egy szál dohányt, amely kiállt a pipa peremén, azután gyufát gyújtott, mialatt Aline növekvő türelmetlenséggel követte aprólékoskodó mozdulatait.

– Szép férfi ez a Fernand Barillard. Meglepne, ha beérné egy nővel, főként mivel a feleségét hozzá képest nagyon is színtelennek találom. Magának mi a véleménye, Aline?

– Nem ismerem.

– Egy ház tulajdonosa, természetesen, nem ismerheti túlzottan mindegyik lakóját. Főként, ha meggondolom, hogy talán nem is ez az egyetlen háza.

Majd megtudom holnap, Desgriéres jegyzőtől, akihez bejelentettem magam. Ez az ügy olyan komplikált, Aline, hogy néha azt hiszem, elvesztem a talajt a lábam alól.

Mindenesetre odaállítottam egy embert a kapu elé arra az esetre, ha Barillard-nak kedve támadna kimenni a házból. Ami a telefonját illeti, azt ezentúl éppúgy lehallgatják, mint a magáét.

Látja, én kedvesen figyelmeztetem magát. Biztos benne, hogy nincs semmi mondanivalója?

Aline összeszorította az ajkát, kopogó, gépies léptekkel a hálószoba felé ment, és bevágta az ajtót maga mögött.

– Ez igaz, főnök, mind, amit itt mondott?

– Nagyjából. Jó éjszakát. Ne aludj el, lehetőleg. Készíts magadnak annyi erős kávét, amennyire szükséged van, és ha bármi történik, hívj fel a lakásomon. Nem tudom, mikor érek haza, de elhatároztam, hogy aludni fogok.

Ahelyett hogy beszállt volna a liftbe, lassan lement a lépcsőn, és ahogy elhaladt az ajtók előtt, elképzelte a lakók életét. Egyesek a televíziót nézték, és több lakásból ugyanazok a hangok hallatszottak ki, ugyanaz a zene. Mabel Tuplernél valamiféle topogás arra vallott, hogy táncolnak, egy vagy két pár.

Lagrume, az odarendelt nyomozó, a bűnügyi rendőrség egyik kocsijának volánjánál szundikált; Maigret szórakozottan kezet fogott vele.

– Nincs autója, főnök?

– Majd találok taxit az avenue de la Grandé Armée-n. Megkaptad az utasításokat?

– Követni azt az alakot, Fernard Barillard-t.

Maigret már nem érezte magát olyan könnyűnek, mint amikor reggel felébredt a napfényes lakásban, vagy mint az autóbusz peronján, amikor a szeme megtelt Párizs képeivel, ezekkel a kifestőkönyvbe illő, színes képekkel.

Az emberek gyakran kérdezgették őt a módszereiről. Egyesek még az elemzésükre is vállalkoztak, és Maigret gúnyos kíváncsisággal nézett rájuk, ezekre az alakokra, akik mintha jobban értettek volna a dologhoz, mint ő maga, pedig ő rendszerint improvizált – az ösztöneire hallgatott.

A rendőrfőnök bizonyára nem helyeselte volna, amit az ösztöne diktált neki a mai napon, és a kis vizsgálóbíró, csodálata ellenére, valószínűleg összeráncolta volna a homlokát.

Például, mielőtt kikérdezte volna Fernand Barillard-t, Maigret-nek a lehető legtöbb információt kellett volna gyűjtenie róla, aktát készíteni, megszerezni azokat az adatokat, amelyeket – ebben biztos volt – meg fog találni Gelot és Fiánál, meg azokat a felvilágosításokat, amelyekkel esetleg Desgriéres jegyző úr szolgálhat majd.

De ő jobbnak tartotta, ha nyugtalanná teszi az ügynököt, semmit sem titkol el előle, éppen ellenkezőleg, tudomására hozza, hogy megfigyelés alatt áll.

Egy percig úgy gondolta, Aline-nak nem mond semmit; másnap reggel meglepi azzal, hogy összehozza a szomszédjával, és megfigyeli a reakcióikat.

Végül aztán éppen ellenkezőleg járt el, és Aline most már tudta, hogy Maigret ismeri kapcsolatát a dobozügynökkel.

Mindketten megfigyelés alatt állottak. Nem találkozhattak, telefonon sem érintkezhettek egymással. A házat sem hagyhatták el anélkül, hogy ne követték volna őket.

Vajon alhattak-e nyugodtan ilyen körülmények között? Maigret ugyanígy járt el Monsieur Louis-val is, hiszen tudtára adta, hogy a tetteit és viselkedését ezentúl nyilvántartja a rendőrség.

Még nem találta meg a kapcsolatot a három személy között. Egyetlen közös vonásuk a nyugtalanság volt, és Maigret igyekezett azt mindegyikük számára az elviselhetetlenségig fokozni.

– Az Aranyszögbe, rue Fontaine.

Itt is kiteregette a kártyáit, majdnem egészen. És minthogy így is, úgy is vacsoráznia kellett valahol, miért ne választotta volna azt a vendéglőt, amelynek hosszú ideig Palmari volt a tulajdonosa, mielőtt Aline nevére íratta volna, aki azután átadta Pernelle-nek.

Meglepte, ahogy belépett, milyen mozgalmas az élet a vendéglőben. Majd minden asztalnál ültek már, a beszélgetés zaját női kacagások szakították meg, a szivarok és cigaretták füstje pedig szinte áthatolhatatlan felhőt alkotott egy méterrel a mennyezet alatt.

Maigret a lámpák rózsaszínű fényében monsieur Louis-t pillantotta meg az egyik asztalnál, egy csinos lánnyal szemben, Lapointe pedig a bárpultnál morfondírozott egy limonádé előtt.

Pernelle hivatásos mosollyal ment egyik vendégétől a másikhoz, kezet fogott, lehajolt, hogy elmondjon valami jó kis történetet, vagy felvegye a rendelést, amit aztán valamelyik pincérnek továbbított.

Két nő, akik a bárpult előtti székekre kapaszkodtak fel, a fiatal Lapointe előtt kellették magukat; a detektív zavartan másfelé nézett.

Ahogy Maigret belépett, az egyik leány a társnőjéhez hajolt, bizonyára azt súgta neki:

– Ez hekus!

Így hát, amikor a felügyelő odalépett a nyomozóhoz, a két lány már semmi érdeklődést nem tanúsított Lapointe iránt.

– Vacsoráztál?

– Ettem egy szendvicset abban a kis kávéházban, ahol több mint egy órát üldögélt. Azután visszajött ide, megvárta ezt a fiatal nőt, és asztalhoz ültek.

– Nem vagy nagyon fáradt?

– Nem.

– Szeretném, ha továbbra is követnéd. Ha hazamegy, telefonálj be, hogy felváltsanak. Ugyanez vonatkozik arra az esetre, ha a lány lakására megy, ami nagyon is lehetséges, vagy ha felviszi egy hotelbe. Jobban tennéd, ha ennél velem valamit.

– Sört, Maigret úr?

– Kissé késő van, Justin. Megittam már a mai adagomat.

Intett Pernelle-nek; a tulajdonos azonnal talált nekik egy kis asztalt, amelyen selyem ernyős, aranyozott lámpa világított.

– Ma este a paellát[1] ajánlom önnek. Nizzai sajtos süteménnyel kezdhetné. Ehhez egy jó kis száraz Tavel, hacsak nem kíván inkább valami illatos fehér bort.

– Jöjjön a paella és a Tavel.

– Két teríték lesz?

Maigret bólintott. Vacsora közben mintha kizárólag az étellel és a finom borral foglalkozott volna. Monsieur Louis viszont azt színlelte, hogy csak a társnője érdekli, pedig az legalább kétszer vagy háromszor a nyomozók felé fordult, és bizonyára kérdezett is mindenfélét velük kapcsolatban.

– Minél tovább nézem – sóhajtott a felügyelő – annál biztosabb vagyok benne, hogy ismerem. Már régről, talán tíz éve vagy még régebbről. Lehet, hogy fiatal volt és sovány, amikor találkoztunk, és az téveszt meg, hogy azóta pocakot eresztett.

Fizetés közben Pernelle hivatalos képpel Maigret-hez hajolt, és volt elég ideje, hogy a fülébe súgja:

– Eszembe jutott valami, miután ön elment. Azt mesélték egy időben, hogy Palmarinak van egy szállodája a rue de l’Etoile-on. Garniszálló volt akkoriban; a neve Bussiére vagy Bessiére hotel.

Maigret fizetett, mintha semmi jelentőséget sem tulajdonított volna a dolognak.

– Odamegyek, Lapointe – dörmögte kis idő múlva. – Nem hiszem, hogy sokáig maradok. Sok szerencsét.

Monsieur Louis egészen az ajtóig követte a tekintetével. Taxi álldogált az ajtó előtt. Tíz perccel később Maigret kiszállt a kocsiból a Bussiére szállóval szemben, amely száz méterre sem volt a kerületi kapitányságtól; ennek ellenére két-három lány is álldogált a járdán félreérthetetlen szándékkal.

– Jössz?

Maigret nemet intett. Talált egy éjszakai portást a kis ablak mögött, amely a folyosóról egy kis szobába nyílt; egy amerikai íróasztalt látott benne, egy kulcstáblát meg egy tábori ágyat.

– Egész éjszakára? Egyedül van? Nincs poggyásza? Ez esetben arra kell kérnem, hogy előre fizessen. Harminc frank és húsz százalék kiszolgálási díj.

Egy füzetet tolt a felügyelő elé.

– Név, cím, az útlevél vagy a személyazonossági igazolvány száma.

Ha Maigret nőt vitt volna fel magával, elkerülte volna ezeket a formaságokat.

Beírta nevét, címét, a személyazonossági igazolványának számát, de óvakodott attól, hogy a foglalkozását is feltüntesse. Megkapta a kulcsot, és a borostás arcú öreg megnyomott egy gombot; az emeleten megszólalt a csengő.

Nem szobaasszony fogadta az első emeleten, hanem egy férfi, ingujjban, fehér köténnyel; átvette a kulcsot, és mogorva arccal megnézte a számát.

– A 42-es? Jöjjön.

A hotelben nem volt felvonó – ez megmagyarázta a szolga rossz kedvét. A másod- és harmadrendű szállók éjszakai személyzete rendszerint az emberiségnek nem a legragyogóbb példányaiból verbuválódik. Ez a férfi sántított, az orra ferdére volt lapítva, arcának egészségtelen sárgasága alkoholizmus okozta májbajról árulkodott.

– Ezek a lépcsők! Mindig ezek a lépcsők! – dünnyögte magában. – Rohadt kupleráj.

A negyedik emeleten végighaladt egy keskeny folyosón, megállt a 42-es számú ajtó előtt.

– Helyben vagyunk. Hozok magának törülközőt.

Mert törülköző nem volt a szobákban; klasszikus fogás, hogy a húsz százalék kiszolgálási díjon felül további borravalókat vasaljanak ki a vendégből.

A férfi azután úgy tett, mintha meg akarna bizonyosodni, hogy semmi sem hiányzik, és a tekintete végül megállt azon az ötvenfrankoson, amit Maigret feltűnően a két ujja között tartott.

– Azt akarja mondani, hogy ez az enyém?

Bizalmatlanná vált, de azért ragyogott a szeme.

– Egy szép leányt szeretne? Nem találta meg odalenn, amit keresett?

– Csukja be egy percre az ajtót.

– Hallja-e, remélem, nincs valami hátsó gondolata! De furcsa, mintha ismerném az arcát.

– Talán ismer valakit, aki hasonlít rám. Mindig éjszaka dolgozik?

– Nem én. Minden második héten vagyok éjszakás, mert kezelésre kell járnom a beteggondozóba.

– Előfordul tehát, hogy nappal dolgozik, és így ismeri a törzsvendégeket?

– Vannak, akiket ismer az ember, mások csak egyszer-egyszer jönnek.

Kis szeme a vörös szemhéja alatt ide-oda járt a bankjegy és a felügyelő arca között; homlokán ránc képződött, és elárulta, milyen kínosan gyötri az agyát.

– Szeretném tudni, ismeri-e ezt az asszonyt.

Maigret kihúzta zsebéből Aline Bauche fényképét, amelyet több hónappal ezelőtt készíttetett róla, a leány tudta nélkül.

– Szeretném tudni, vajon jár-e ide egy férfi társaságában.

Az inas csak egy pillantást vetett a fényképre, és az arca még jobban elkomorult.

– Maga viccel?

– Miért?

– Mert ez a tulajdonos fényképe. Legalábbis, amennyire én tudom.

– Gyakran látja?

– Éjszaka soha. Amikor nappalos vagyok, előfordul.

– Van szobája a hotelben?

– Szobája és szalonja az első emeleten.

– De nem tartózkodik ott rendszeresen?

– Mondtam már magának, hogy nem tudom. Néha látjuk, néha nem. Ez nem a mi dolgunk, és nem azért fizetnek bennünket, hogy megfigyeljük.

– Nem tudja, hol lakik?

– Honnan tudnám?

– És a nevét?

– Hallottam, hogy az üzletvezető madame Bauche-nak szólítja.

– Ha bejön a szállóba, sokáig marad?

– Ezt nem lehet megmondani, a csigalépcső miatt, amely az üzletvezető irodáját – az a földszinten van – összeköti az első emeleti lakosztállyal.

– A főlépcsőn is le lehet jönni ebből a lakosztályból?

– Hát persze.

– Fogja ezt a pénzt. A magáé.

– A rendőrségtől jött?

– Talán.

– Mondja csak, nem Maigret felügyelő maga véletlenül? Rögtön sejtettem, hogy ismerem az arcát. Remélem, nem csinál kellemetlenséget a főnöknőmnek, mert akkor majd nekem is kijut.

– Megígérem, hogy maga szóba sem kerül.

Egy második bankjegy is megjelent, mintegy varázsütésre, a felügyelő kezében.

– Egy kérdésre kell pontosan és őszintén válaszolnia.

– Lássuk előbb a kérdést.

– Madame Bauche, ahogy maga nevezi, ha a hotelben van, vajon találkozik-e valaki mással is, mint az üzletvezetővel?

– Nem foglalkozik a személyzettel, ha erre gondol…

– Nem erre gondolok. Fogadhatna a lakosztályában kintieket, akik esetleg nem járnak szükségképpen a csigalépcsőn, hanem talán a főlépcsőn…

A második bankjegy éppen olyan csábító volt, mint az első. Maigret egy határozott kérdéssel véget vetett az inas habozásának.

– Hogy néz ki az a férfi?

– Csak néhányszor láttam, majdnem mindig délután. Fiatalabb, soványabb, mint maga.

– Barna haj? Vékony, fekete bajusz? Szép férfi?

Az inas bólintott.

– Bőrönddel szokott jönni?

– Legtöbbször igen. Egy első emeleti szobát vesz ki, mindig ugyanazt, a hetest, ez van a legközelebb a lakosztályhoz, és sohasem tölti ott az éjszakát.

A bankjegy átkerült a másik kézbe. Az inas villámgyorsan becsúsztatta a zsebébe, de nem ment ki rögtön a szobából, talán azon gondolkozott, nincs-e hátra még egy harmadik kérdés, amely újból ötven frankot hozna neki.

– Köszönöm. Megígérem, hogy magát nem keverem bajba. Néhány perc múlva itt sem vagyok már.

Berregni kezdett a csengő, és az inas kiment a szobából.

– Jövök már! – kiáltotta.

– Nem volt nagyon meleged? – nyugtalankodott madame Maigret. – Remélem, szakítottál magadnak időt arra, hogy ebédelj és vacsorázz, és ezúttal nem érted be szendvicsekkel.

– Remek paellát vacsoráztam az Aranyszögben. Ebédre – mit is ettem ebédre? Elfelejtettem. Igaz is, egy furcsa kis vizsgálóbíróval voltam egy auvergne-i kocsmában.

Nehezen aludt el, mert mindazok, akik benépesítették a napját, megjelentek előtte egymás után, és valamennyiük előtt ott feküdt, a tolókocsi lábánál, Palmari szinte groteszk, furcsán ki tekeredett teste.

Ancelin bíró számára Palmari nem volt más, mint áldozat egy bűntényben, amelynek kivizsgálása néhány hétig foglalkoztatni fogja. Maigret viszont ismerte Manuelt pályafutásának különböző szakaszaiban, és bár a barikád két ellenkező oldalán állottak, valami finom, nehezen meghatározható kapcsolat jött létre kettejük között.

Mondhatnánk-e vajon, hogy a felügyelő tisztelte az Aranyszög egykori tulajdonosát? A tisztelet túl erős szó. Ha előítéletek nélkül mérte fel Palmarit, a tapasztalt rendőrtiszt kénytelen volt némi megbecsülést érezni iránta.

Ugyanígy, kezdettől fogva érdekelte őt Aline is, aki bizonyos hatással volt rá. Igyekezett őt megérteni, néha mintha el is jutott volna odáig, de a véleménye azután hirtelen megint bizonytalanná vált.

Végül is eljutott abba a lebegő állapotba, amely az ébrenlétet az álomtól elválasztja, és az emberek körvonalai elhalványodtak, a gondolatai pedig bizonytalanabbá, ködösebbé váltak.

Mindennek a mélyén ott lappangott a félelem.

Gyakran beszélt erről Pardon doktorral, aki szintén eléggé ismerte az embereket, és majdnem ugyanazokra a következtetésekre jutott.

Mindenki fél. Az ember arra törekszik, hogy tündérmesékkel eloszlassa az egészen kicsinyek félelmét, de igen hamar, mihelyt az iskolába kerülnek, a gyermekek nem merik megmutatni szüleiknek az ellenőrző könyvet, amelyben rossz jegyek vannak.

Félelem a víztől. Félelem a tűztől. Félelem az állatoktól. Félelem a sötétségtől.

Tizenöt vagy tizenhat éves korában az ember attól fél, hogy rosszul választja meg a sorsát, elrontja az életét.

Az Én tudattalan rétegében ezek a félelmek egy tragikus, titkos szimfónia hangjegyeivé válnak: a rejtett félelmek, amelyeket élete végéig magával vonszol az ember, azok a vad félelmek, amelyektől sikoltania kell, a félelmek, amelyeken később csak mosolygunk, félelem a balesettől, a betegségtől, a rendőrségtől, félelem az emberektől, attól, amit beszélnek, attól, amit gondolnak, a pillantásoktól, amelyeket rád vetnek, amikor elmennek melletted.

A beteges szobainas, mialatt a csábító bankjegyet nézte a felügyelő ujjai között, a kísértés és az attól való félelem között ingadozott, hogy elveszíti az állását. A következő bankjegy megjelenésekor megismétlődött ugyanez a folyamat.

És vajon nem félt-e most is; félt, attól, hogy Maigret megnevezi őt, belekeveri valami komoly ügybe, amely Isten tudja, milyen komplikációkba sodorja őt?

Pernelle, az Aranyszög vadonatúj tulajdonosa is félelemből súgta a felügyelő fülébe a rue de l’Etoile címet. Attól félt, hogy a rendőrség ezentúl zaklatni fogja, hogy valami homályos rendelet alapján becsukják a vendéglőjét.

És monsieur Louis, ő vajon nem félt-e? Mind a mai napig a háttérben maradt, semmi látható kapcsolata nem volt Manuellel és Aline-nal. De íme, most már neki is a sarkában volt a bűnügyi rendőrség, és az ő korában, a Montmartre-on már tudják, mit jelent ez.

És vajon ki félt jobban kettőjük közül, Aline-e vagy Fernand Barillard?

Reggel még senki sem sejtette, hogy van valami kapcsolat a két negyedik emeleti lakás között. Barillard-né örült az életnek, nem töprengett semmin: a maga kispolgári módján csak arra törekedett, hogy a lehető legjobban ellássa háztartását.

Aline vajon elszánta-e magát arra, hogy lefeküdjék? Lucas ott maradt, nyugodtan és határozottan, mintegy gyökeret verve a lakásába. Semmi sem tudja onnan eltávolítani. Aline nem hagyhatta el a lakást, nem telefonálhatott. Hirtelen ki volt szolgáltatva önmagának, elvágták a világ többi részétől.

Vajon nem lett volna-e kellemesebb a számára, ha beviszik a quai des Orfévres-re, ahol tiltakozhatott volna, követelhette volna, hogy behívják az általa kiválasztott ügyvédet.

Hivatalosan a rendőrség csak azért volt nála, hogy megvédelmezze.

Két ajtó és egy lépcsőház választotta el attól a férfitól, akit többször fogadott a Bussiére hotelbeli titkos lakosztályban.

Palmari vajon tudott-e erről? Ő is hónapokon át élt úgy, hogy nyomozó állt a lakásával szemben, a járdán, a telefonját lehallgatták, és ráadásul még nyomorék is volt.

És ő mégis folytatta a tevékenységét. Aline közvetítésével irányította az embereit.

Ez volt Maigret utolsó gondolata, mielőtt végleg álomba merült. Aline… Manuel… Aline papának nevezte…Ő, aki az egész világgal szemben ironikusnak és agresszívnek mutatkozott, gyengéd volt az öreg bandavezérhez, és úgy védelmezte, mint egy anyatigris…

Aline… Manuel…

Aline… Fernand…

Valaki hiányzott. Maigret-nek már nem volt elég tiszta a feje, hogy rájöhetett volna, ki az. A gépezet egyik kereke. Beszélt róla valakinek, talán a bírónak? Egy fontos kerék, a gyémántok miatt.

Aline… Manuel… Fernand… Törölni Manuelt, minthogy meghalt… Aline… Fernand…

Mindketten a ketrecükben, fel-alá járnak, azt várják, mi lesz Maigret következő lépése.

Amikor Maigret felébredt, a felesége tágra nyitotta az ablakot, azután egy csésze kávét nyújtott oda neki.

– Jól aludtál?

– Nem tudom, összeálmodtam mindenfélét, de már nem emlékszem rá, mit.

Ugyanaz a napsütés, mint tegnap, ugyanaz a derű a levegőben, az égen, a madarak csiripelésében, az utca zajában és szagában.

Csak Maigret volt más – már nem vett részt a kezdődő nap vidám énekében.

– Fáradtnak látszol.

– Nehéz napom lesz, komplikált az ügy.

Az asszony ezt már tegnap este kitalálta, amikor a férje hazajött, de óvakodott kérdéseket föltenni.

– Vedd fel a könnyű szürke ruhádat. Könnyebb, mint a másik.

Vajon hallotta-e? Gépiesen megreggelizett, lehajtott két csésze feketekávét, anélkül hogy az ízére figyelt volna. Nem dúdolt a zuhany alatt, és szórakozott arccal öltözködött, nem érdeklődött, hogy mi lesz ebédre. Egyetlen kérdést tett fel:

– Igaz is, jó volt a tegnapi homár?

– Maradt belőle egy salátára való.

– Hívj nekem taxit, jó?

Ma reggel nincs autóbusz, nincs elsuhanó táj, amelynek színes képeit jólesően rögzíti a szeme.

– Quai des Orfévres!

Előbb az irodája.

– Hívja fel nekem Fernand Barillard-t… Etoile 42-38… Halló! Madame Barillard?… Itt Maigret felügyelő… Legyen szíves, hívja oda a férjét… igen, várom…

Keze gépiesen tapogatta az íróasztalán felhalmozott jelentéseket.

– Halló!… Barillard ?… Megint én vagyok… elfelejtettem tegnap megkérni, hogy maradjon ma délelőtt, sőt talán egész nap a lakásán… Tudom!… Tudom!… Mindegy! Majd várnak a kliensei… Nem, fogalmam sincs, mikor fogom felkeresni…

Lucas jelentése csak egy kis feljegyzés volt a felügyelő részére, a hivatalos beszámolót majd később állítja össze.

„Semmi lényeges megjegyezni való. Aline éjfél után két óráig sétált a lakásban, és többször, amikor elment mellettem, az volt az érzésem, hogy összekarmolja az arcomat. Végül bezárkózott a szobájába, és körülbelül fél óra múlva már semmi zajt sem hallottam. Nyolc órakor, amikor Janin felváltott, mintha még aludt volna. Telefonálok a Rakpartra 11 óra felé, hogy megtudjam, nincs-e szüksége rám.”

Lapointe jelentése semmivel sem volt érdekesebb. Éjfél után 3-kor adta le telefonon.

„Továbbítani Maigret felügyelőnek. Monsieur Louis és a társnője fél 12-ig maradt az Aranyszög-ben. A leányt Louise Pégasse-nak hívják, művészneve Torpedó Lulu, ezen a néven lép fel a műsor végén egy strip-tease-bárban, Zöld Golyó, rue Pigalle.

Monsieur Louis elkísérte oda. Követtem, és az egyik közeli asztalnál ültem le. Lulu bement a művészbejárón, megjelent a színpadon, és, miután a számát befejezte, letelepedett a bárpultnál; a társnőivel együtt az a feladata, hogy fogyasztásra ösztökélje a vendégeket.

Monsieur Louis nem mozdult, nem telefonált, egyszer sem ment ki a teremből.

Valamivel három óra előtt Lulu odament hozzá, és néhány szót súgott a fülébe. Elkérte a kalapját, és egymás mögött vártunk a járdán. Lulu hamarosan megjelent. A place Saint-Georges egyik garniszállója felé mentek. A neve: Square hotel.

Kikérdeztem az éjszakai portást. Louise Pégasse néhány hónapja lakik a szállóban. Gyakran hoz magával férfit, ritkán ugyanazt. Másodszor vagy harmadszor történt, hogy monsieur Louis felment a szobájába. Egy kiskocsmából telefonálok, amelyet mindjárt bezárnak. Folytatom a megfigyelést.”

– Janvier! Hol van Janvier? Nem jött meg?

– A vécén van, felügyelő úr.

Janvier belépett.

– Küldj azonnal egy embert a Square hotel elé, place Saint-Georges, hogy felváltsa Lapointe-et, biztosan hullafáradt. Ha semmi újabb jelenteni valója nincs, menjen haza lefeküdni, és estefelé telefonáljon. Lehet, hogy akkor szükségem lesz rá.

Éppen, hogy odaért a jelentéstételre; ő volt az utolsó. Cinkos pillantásokat vetettek rá, mert az arckifejezése olyan volt, mint a nagy napjain, kissé konok, a pipája is harcra kész, erősen beszorítva a foga közé; előfordult már, hogy megrepesztette az ebonit szívókát.

– Elnézést kérek, igazgató úr.

Nem figyelt oda semmire, amit körülötte mondtak. Amikor őrá került a sor, csak ennyit dörmögött:

– Folytatom a nyomozást Manuel Palmari halála ügyében. Ha minden jól megy, remélem, egyúttal az ékszertolvajok szervezetét is lefülelem.

– Még mindig ez a régi elképzelése! Hány éve gyanakszik Palmarira?

– Hosszú évek óta, ez igaz.

Más jelentések is várták, Gastinne Renette-é és főként a törvényszéki orvosszakértőé. A három golyót, amelyek eltalálták Manuelt, és amelyek közül az egyik fennakadt a tolókocsi támlájában, valóban Palmari Smith-Wessonjából lőtték ki.

– Janvier! Gyere ide egy percre!

Utasításokat adott neki, hogy megszervezze az őrség leváltását a rue des Acacias-n.

Valamivel később kilépett azon az üvegajtón, amely a bűnügyi rendőrségről az Igazságügyi Palotába vezet. Két emeletet kellett felmennie, mielőtt megtalálta volna Ancelin bíró irodáját, már szinte a tető alatt.

Egyike volt azoknak a nem modernizált helyiségeknek, amelyeket az újonnan jöttek számára tartottak fenn, helyszűke miatt még a padion is akták halmozódtak, és egész nap égetni kellett a lámpát.

A tömzsi kis bíró megdörzsölte a kezét, ahogy meglátta Maigret-t.

– Most egy ideig nincs szükségem magára – mondta az írnoknak. – Üljön le, kedves felügyelő úr. Alig várom, hogy megtudjam, hol tart.

Maigret összefoglalta, mit csinált az előző napon, milyen jelentéseket kapott ma reggel.

– Azt reméli, hogy ez a széteső anyag végül valami egésszé áll össze?

– Mindenki, aki ebbe az ügy be bele van keveredve, fél. E percben mindegyik el van különítve a többitől, nem tudnak egymással érintkezni…

– Értem! Értem! Nagyon szellemes! Viszont nem egészen szabályszerű. Én nem járhatnék el így, de kezdem megérteni a taktikáját. És most mihez fog?

– Először benézek a rue La Fayette-be; egy ottani sörözőben meg kint, a járdán van minden reggel a gyémántpiac. Ismerek ott néhány gyémántkereskedőt. Sokszor volt módom megfordulni ezen a helyen. Azután elmegyek a Gélot dobozgyárba – hogy miért, úgyis kitalálja.

– Egyszóval, ha jól értem, a dolog így áll…

És a huncut szemű bíró kielemezte az ügy mechanizmusát, ami azt bizonyította, hogy az éjszaka egy részét az iratok tanulmányozásával töltötte.

– Gondolom, Palmarit tekinti a vállalkozás irányítójának. A montmartre-i mulatójában, hosszú évek alatt, megismerkedett azokkal a különböző korú bűnözőkkel, akik oda jártak. Az idősebb generáció lassan szétszóródott Franciaországban, de azért a kapcsolataik nem szakadtak meg.

Más szóval, Palmari egy megfelelő helyre leadott telefonnal meg tudta szerezni magának azt a két vagy három embert, akire egy ilyen vagy olyan akcióhoz szüksége volt. Így gondolja?

Maigret bólintott – mulattatta a bíró izgatottsága.

– A merénylet következtében el volt szigetelve a világtól, de őt ez sem akadályozta meg abban, hogy Aline Bauche közvetítésével tovább irányítsa a szervezetét. Megvásárolta azt a házat, amelyben együtt élt vele, és most azon gondolkozom, nem volt-e ezzel valami határozott célja.

– Ez, többek között, lehetővé tette számára, hogy felmondjon egyes lakóknak, ha üres lakásra volt szüksége.

– Barillard, például. Ha az ember rendőri felügyelet alatt áll, nagyon praktikus dolog egy cinkos ugyanazon az emeleten. Azt hiszi, Barillard át tud csiszolni egy drágakövet, hogy újra eladja?

– Eladni, azt igen. Csiszolni, azt nem, mert ez egyike a legkényesebb mesterségeknek. Barillard-nak az volt a dolga, hogy megjelölje, melyik ékszerész kirakatába érdemes betörni; az ő foglalkozása mellett ez könnyű munka volt.

Aline közvetítésével, aki rendszeresen kibújt a megfigyelésünk alól, és eljárt a Bussière szállóba…

– Ezért vették meg ezt a hotelt, ami egyébként még jó pénzbefektetés is volt.

– Jelentéktelen emberek jöttek fel vidékről egy vagy két napra. Aline vagy talán Barillard várta őket egy meghatározott helyen, hogy átvegyék tőlük az ékszereket.

A betörés végrehajtói rendszerint visszautaztak, anélkül hogy bármi bajuk történt volna, sőt, anélkül hogy tudták volna, kinek a számlájára dolgoztak, és ez a magyarázata annak, hogy ha egy-egy horogra került is közülük, nem tudtak mondani nekünk semmit.

– Egyszóval, egyvalaki még hiányzik.

– Úgy van. A gyémántcsiszoló.

– Sok szerencsét, Maigret. Megengedi, hogy így szólítsam? Ön meg szólítson Ancelinnek.

És a felügyelő mosolyogva válaszolt:

– Megpróbálom. Ha arra gondolok, milyen viszonyban voltam a vizsgálóbírókkal, mindenekelőtt egy bizonyos Coméliau nevű bíróval, félek, nem fog azonnal sikerülni. Addig is jó munkát, bíró úr. Rendszeresen fogom önt tájékoztatni.

Amikor Maigret a szobájából felhívta a dobozgyárat, Gélot fiát kapta telefonvégre.

– Dehogyis, Gélot úr. Semmi oka aggodalomra. Egyszerű ellenőrzésről van szó, amelynek semmi köze a cég hírnevéhez. Azt mondja nekem, hogy Fernand Barillard kitűnő ügynök, és én szívesen elhiszem önnek.

Csak azt szeretném tudni, tájékozódásul, hogy milyen ékszerészektől vett fel rendelést például az elmúlt két évben. Azt gondolom, az önök könyvelése játszva összeállítja nekem ezt a listát, dél felé érte megyek. Ne aggódjék. Számíthat a diszkréciómra.

A nyomozók szobájában hosszan nézegette az őt körülvevő arcokat, és mint rendesen, választása Janvier-re esett.

– Nincs semmi fontos dolgod?

– Nincs, főnök. Befejeztem egy jelentést, de az még ráér. Csak holmi irkafirka.

– Vedd a kalapod, és gyere velem.

Maigret ahhoz a generációhoz tartozott, amelynek férfitagjai gyakran irtóznak az autóvezetéstől. Ő maga a saját szórakozottságától tartott, attól a ködös révedezéstől, amely gyakran rájött nyomozás közben.

– A rue La Fayette és rue Cadet sarka.

A rendőrség egyik alapelve, hogy minden fontos lépésnél két embernek kell jelen lennie. Előző este, ha Lapointe nem lett volna vele az Aranyszög-ben, a felügyelő nem állíthatta volna rá monsieur Louis-ra, és bizonyára több napjába került volna, mielőtt a figyelme Barillard ténykedésére terelődik.

– Leparkolok, és jövök vissza.

Janvier éppúgy ismerte a drágakőpiacot, mint Maigret. A legtöbb párizsi viszont nem sejti – még azok sem, akik minden reggel végigmennek a rue La Fayette-ten –, hogy ezeknek a szerényen viselkedő férfiaknak, akik úgy vannak öltözve, mint a kishivatalnokok, és akik kis csoportokban csevegnek a járdán és a sörözők asztalai körül, egész vagyon van a zsebében, ritka drágakövekből.

Ezek a kövek kis zacskókban vándorolnak kézről kézre, anélkül hogy azonnal elismervényt adnának róluk.

Ebben a zárt világban, ahol mindenki mindenkit ismer, teljes a bizalom.

– Üdv, Bérenstein!

Maigret kezet szorított egy magas, sovány emberrel, aki éppen elfordult két társától, miután, akár egy közönséges levelet, egy zacskó gyémántot vágott zsebre.

– Üdv, felügyelő. Már megint kifosztottak egy ékszerüzletet?

– A múlt hét óta nem volt semmi.

– Még mindig nem találta meg azt az alakot? Legalább huszadszor beszéltem erről a kollégáimmal. Akárcsak én, ők is ismerik a párizsi gyémántköszörűsöket, mind. Ahogy mondtam magának, nincsenek sokan, és hajlandó vagyok kezességet vállalni értük. Egyetlenegy sem kockáztatná meg, hogy átcsiszoljon lopott vagy akár csak gyanús köveket. Ezeknek az embereknek van szimatuk, higgye el nekem! Iszik velem egy pohár sört?

– Szívesen. Mihelyt a nyomozóm átjön az utca másik oldaláról.

– Nicsak! Janvier. Erősítésnek jött, mi?

Leültek az asztalhoz; a széksorok között alkuszok vitatkoztak, állva. Egyik-másik időnként előhúzott a zsebéből egy órásnagyítót, hogy megvizsgáljon egy követ.

– A háború előtt Antwerpen és Amszterdam volt a csiszolás két fő központja. Különös, és ennek okait még nem sikerült felderítenem, a gyémántcsiszolók legnagyobb része a balti államokból származott, lett vagy észt, és ez még ma is így van.

Antwerpenben külföldi személyazonossági igazolványt kaptak, és amikor a németek előnyomulása idején elmenekültek, egy tömegben Royan felé, majd az Egyesült Államokba irányították őket.

Amikor a háború véget ért, az amerikaiak mindent megpróbáltak, hogy visszatartsák őket.

De csak mintegy tíz százalékukat tudták maradásra bírni, mert ezeknek az embereknek honvágyuk volt.

Mégis, néhányukat elcsábította Párizs. Megtalálja őket a Marais és a Saint-Antoine negyedben. Valamennyit ismerjük, valamiféle pedigréjük van, mert ez olyan mesterség, amely apáról fiúra száll, és megvannak a maga titkai.

Maigret szeme váratlanul kifejezéstelenné vált – mintha már nem figyelne oda.

– Várjon csak. Azt mondta…

Utólag szeget ütött a fejébe egy szó Bérenstein fejtegetéseiből.

– Mondtam valamit, ami megzavarta önt?

– Egy perc ! A németek előnyomulása… Az antwerpeni gyémántcsiszolók, akik… Az Egyesült Államok… Egyesek ott maradtak… És miért ne maradhatott volna egynéhány, a menekülés idején, akár Franciaországban is?

– Nincs kizárva. Minthogy szinte valamennyien izraeliták, minden esélyük megvolt rá, hogy koncentrációs táborokban vagy krematóriumokban végezzék.

– Hacsak nem…

A felügyelő hirtelen felkelt.

– Indulás, Janvier! Hol a kocsid? Üdv, Bérenstein. Elnézést kérek. Előbb is eszembe juthatott volna…

És Maigret olyan gyorsan, ahogy csak tudott, keresztültört a csoportok között, amelyek eltorlaszolták a járdát.

6 fejezet

Janvier egyenesen maga elé nézett, a szokottnál kissé erősebben szorítva meg a kis, fekete kocsi volánját; küzdött a kísértéssel, hogy rá ne tekintsen a mellette ülő Maigret arcára. Időnként már kinyitotta a száját, hogy feltegye a kérdést, amely a nyelve hegyén volt, de nagy önuralommal tovább hallgatott.

Hiába dolgozott együtt a felügyelővel, mióta belépett a bűnügyi rendőrségre, hiába vett részt mellette több száz nyomozásban, újra meg újra mély benyomást keltett benne az a jelenség, amelynek éppen most is szemtanúja volt.

Maigret tegnap derűs szenvedéllyel vetette bele magát az ügybe, elővarázsolva az embereket a homályból, megforgatva őket hatalmas mancsában, mint ahogy a macska teszi az egérrel, és azután visszarakva őket a helyükre. Nyomozókat küldött jobbra-balra, mintegy terv nélkül, azt gondolva, hogy majd csak kiderül belőle valami.

Most már nem játszott. Janvier mellett most egy egészen más férfi ült, egy emberi tömeg, amelyre már nem hatott semmi, egy szinte ijesztő monolit.

A déli órákban Párizs utcái, sugárutai olyanok voltak, mint valami tűzijáték, a júliusi melegben az ember mindenütt fényfoltokat látott; palatetők bukkantak elő belőlük és vörös cserepek, ablaküvegek, amelyek között egy-egy muskátli vöröse világított; az autók színes – kék, zöld, sárga – karosszériái ömlöttek elő belőlük, tülkölések, emberi hangok, fékcsikordulás, dudák, éles rendőri sípszó.

A fekete kocsi olyan volt ebben a szimfóniában, mint a csend és mozdulatlanság kis szigete, mint ahogy Maigret maga is úgy ült ott, mint valami érzéketlen szikla, és nyilvánvalóan semmit sem látott, semmit sem hallott maga körül, még azt sem vette észre, hogy megérkeztek a rue des Acacias-ba.

– Itt vagyunk, főnök.

Nehézkesen szállt ki a kocsiból, amely túl szűk lett számára, üres tekintettel nézte a jól ismert utcát, azután felemelte a fejét, olyan arckifejezéssel, mintha az egész házat, emeleteivel és lakóival együtt birtokba akarta volna venni.

Arra még hagyott magának időt, hogy kiürítse pipáját a járdára; a sarkához verte, újra megtömte és rágyújtott.

Janvier nem kérdezte meg, hogy vele menjen-e, nem szólt Janinhez sem, aki a házat őrizte, és azon gondolkozott, miért viselkedik a főnök úgy, mintha nem ismerné fel.

Maigret egyenesen a felvonóhoz sietett, a nyomozó pedig követte. A negyedik emelet gombja helyett a felügyelő az ötödik emeletit választotta, és nagy léptekkel a manzárdszobák felé sietett.

Balra fordulván a süketnéma ajtaja előtt állt meg, és tudva, hogy nem kap választ, megfordította az ajtó gombját. Az ajtó engedett. A flamand férfi szobája üres volt.

A felügyelő majdnem lerántotta a ruhásszekrény függönyét, és röviden számba vette azt a néhány, jobb-rosszabb állapotban levő ruhát.

Tekintete lefényképezte a szoba minden sarkát, azután lejjebb ment egy emelettel, habozott, újra belépett a felvonóba, és kiszállt a földszinten.

A házmesternő a fülkéjében ült, a jobb lábán cipő, papucs a másikon.

– Tud-e arról, hogy Claes kiment-e a házból ma reggel?

A feszültsége nagy hatással volt a házmesternőre.

– Nem. Még nem jött le.

– Maga nem ment ki a fülkéjéből?

– Még a lépcsőt sem söpörtem le. A szomszédasszony helyettesített, mert megint rám jött a fájdalom.

– Claes nem ment el az éjszaka?

– Nem ment ki senki. Csak a hazajövő lakókat engedtem be. Különben ott van a nyomozója a járdán, az meg tudja magának mondani.

Maigret erősen gondolkozott, keményen gondolkozott – Janvier legalábbis ezeket a kifejezéseket használta magában, ahogy a főnökére nézett.

– Mondja csak… Ha jól értettem, minden lakónak van egy kis zuga a padláson…

– Így van. És elvileg, ezen kívül, mindenki bérelhet magának egy cselédszobát.

– Nem ezt kérdeztem magától. És a pincék?

– A háború előtt csak két nagy pince volt, és az emberek megegyeztek, ki melyik sarokban tartja a szenét. A háború alatt, amikor a feketeszén olyan drága lett, mint a kaviár, viták támadtak, mindenki azt állította, hogy elhordják a tüzelőjét. Egyszóval, a tulajdonos abban az időben válaszfalakat állíttatott, ajtókkal és lakatokkal.

– Úgyhogy mindegyik lakónak megvan a maga pincéje?

– Meg.

– Claesnek is?

– Nem. Neki nincs, mert ő cselédszobában lakik.

– És Barillard-ék?

– Nekik van, természetesen.

– Magánál vannak a pincekulcsok?

– Nem. Éppen most mondtam magának, hogy lakattal vannak lezárva. Mindegyik lakónak megvan a magáé.

– Maga látja, ha valaki lemegy az alagsorba?

– Innen nem. A pincelépcső ott van hátul, szemben a cselédlépcsővel. Csak be kell lökni azt az ajtót, amelyikre nincs semmi felírva, és amelyik előtt nincs lábtörlő.

Maigret újra belépett a felvonóba, és egyenest Janvier szemébe nézett, de nem szólt semmit. Nem volt türelme becsöngetni Barillard-ék ajtaján – erősen megdöngette az öklével. Barillard-né nyitott ajtót, kretonruhában, rémült arccal.

– A férje?

– A dolgozószobájában van. Azt mondja, maga megakadályozza abban, hogy dolgozni menjen.

– Hívja ide.

Megjelent Barillard, még pizsamában és házikabátban. Megpróbált uralkodni magán, de rosszabbul nézett ki, és bizonytalanabbul viselkedett, mint előző nap.

– Vegye elő a pince kulcsát…

– De…

– Tegye, amit mondok magának.

Mindez valami valószínűtlen világban történt, álom volt vagy inkább gyötrő lidércnyomás. A kapcsolat az egyes emberek között már nem volt ugyanaz, mint egy perccel ezelőtt. Mintha mindenki sokkot kapott volna, és megváltozott a szavak értéke, de a mozdulatoké, a pillantásoké is.

– Menjen előttem.

Betuszkolta a felvonóba, és a földszinten szárazon ráparancsolt:

– Az alagsorba.

Barillard egyre bizonytalanabbá, Maigret egyre keményebbé vált.

– Ez az az ajtó?

– Igen.

Egyetlen égő világította meg nagyon gyengén a fehér falat, a valamikor számozott ajtókat, amelyeknek számai elmosódtak – trágár rajzok sejlettek a málló vakolaton.

– Hány kulcs nyitja ezt a lakatot?

– Csak egy kulcsom van.

– Kinél lehet még egy másik?”

– Honnan tudjam?

– Nem adta oda a kulcsot senkinek?

– Nem.

– Csak maga és a felesége használja ezt a pincét?

– Nem használtuk évek óta.

– Nyissa ki.

Az ügynök keze reszketett, és az öltözéke ebben a környezetben különösebbnek látszott, mint a lakásának polgári keretei között.

– Na mi van? Nyissa ki!

Az ajtószárny mintegy tizenöt centimétert elmozdult, azután megakadt.

– Valami akadályt érzek.

– Nyomja meg erősebben, ha kell, a vállával.

Janvier Maigret-t nézte, elképedve, mert hirtelen megértette, hogy a felügyelő előre látta – de vajon mióta? – az események mostani menetét.

– Enged egy kicsit.

Hirtelen egy lábat pillantottak meg, amely a levegőben lógott. Az ajtó, ahogy tovább fordult, egy másik lábat tett láthatóvá. Egy test függött az űrben, meztelen lábfeje mintegy ötven centiméterrel a vert föld felett.

Az öreg Claes volt az, ingben és egy öreg nadrágban.

– Tedd fel rá a bilincset, Janvier.

A nyomozó hol az akasztott emberre, hol meg Barillard-ra nézett. Amikor az ügynök meglátta a bilincset, tiltakozni kezdett.

– Egy percig várjon, legyen szíves!

De Maigret komor, áthatolhatatlan tekintettel nézett rá – Barillard megadta magát.

– Keresd meg Janint a járdán. Odakünn már nincs szükség rá.

Ahogy odafent tette, Maigret itt is alaposan szemügyre vette a szűk helyiség minden zugát, és az ember biztos lehetett benne, hogy minden egyes részlet örökre belerögződött az emlékezetébe. Egy zsákból különféle szerszámokat húzott elő, megtapogatta, majd álmodozva, szinte megsimogatta azt a súlyos, acélból készült asztalt, amely bele volt építve a padlóba.

– Itt maradsz, Janin, amíg megérkeznek azok az urak. Ne engedj be senkit. Még a kollégáidat sem. Ne nyúlj hozzá semmihez te sem. Megértetted?

– Megértettem, főnök.

– Indulás.

Ránézett Barillard-ra, akinek, mióta a háta mögött volt a keze, egészen megváltozott az alakja, és úgy mozgott, mint egy báb.

Nem vették igénybe a felvonót, a cselédlépcsőn mentek fel a negyedik emeletre, és nem találkoztak senkivel. Barillard-né a konyhában felsikoltott, ahogy meglátta a férjét bilinccsel a csuklóján.

– Maigret úr!

– Azonnal, asszonyom. Először néhány telefont kell elintéznem.

Nem foglalkozott tovább a többiekkel, hanem bement Barillard dolgozószobájába, ahol kihűlt csikkek szaga érződött, és feltárcsázta Ancelin bírót.

– Halló!… Igen, Maigret beszél. Én egy hülye alak vagyok, kedves bíró uram. És felelősnek érzem magam egy ember haláláért. Igen, még egy hulla. Hol? A rue des Acacias-n, természetesen. Mindjárt az elején rá kellett volna jönnöm. Összevissza keresgéltem, ahelyett, hogy az egyetlen fontos nyomot követtem volna. És a legsúlyosabb az egészben, hogy az a bizonyos harmadik tényező, ha szabad így kifejeznem magam, már évek óta nyugtalanított.

Elnézést kérek, hogy nem mondom el azonnal a részleteket. Egy akasztott ember van a pincében. Az orvos bizonyára azt fogja megállapítani, hogy nem önakasztás történt, hogy már halott volt, vagy legalábbis sebesült, amikor a nyakára tették a kötelet. Egy öreg ember.

Megkérhetném, irányítsa úgy a dolgot, hogy az ügyészség ne lásson neki túl gyorsan a munkának? Nagyon el vagyok foglalva a negyedik emeleten, és jobban szeretném, ha nem zavarnának, mielőtt eredményt érek el. Nem tudom, mennyi időt vesz igénybe. A viszontlátásra. Halló? Nem, ma nem ebédelünk a szimpatikus auvergne-i vendéglőben.

Valamivel később öreg bajtársával, Moersszel beszélt, aki a bűnügyi nyilvántartó szakembere volt.

– Nagyon gondos munkára van szükségem, és nem szeretném, ha itt közben összevissza mászkálnának. Felesleges, hogy az ügyészség és a bíró ott turkáljon a pincében. Meg fogsz lepődni, milyen tárgyakat találsz majd. Talán végig kell kopogtatni a falat és feltúrni a földet.

Sóhajtva felemelkedett Barillard karosszékéből, és keresztülment a szalonon; itt ült Barillard egy széken, szemben Janvier-vel, aki cigarettázott. Maigret kiment a konyhába, kinyitotta a hűtőszekrényt.

– Megengedi? – kérdezte Barillard-nétól.

– Mondja csak, felügyelő…

– Egy perc, kérem. Szomjan halok.

Mialatt Maigret kinyitott egy sörösüveget, az asszony egy poharat nyújtott oda neki rémülten és engedelmesen.

– Azt hiszi, hogy a férjem…

– Nem hiszek semmit. Jöjjön velem.

Az asszony riadtan követte őt a dolgozószobába, ahol Maigret természetes mozdulattal elfoglalta Barillard helyét.

– Üljön le. Helyezze magát kényelembe. Magát Claesnek hívják, ugye?

– Igen.

Az asszony habozott, elpirult.

– Kérem, felügyelő úr. Feltételezem, hogy ez fontos, ugye?

– Mostantól kezdve, asszonyom, minden fontos. Nem titkolom el maga elől, hogy minden szó számít.

– Valóban Claesnek hívnak. Ez a leánynevem, ez szerepel a személyazonossági igazolványomban.

– De?

– Nem tudom, ez-e az igazi nevem.

– Az az öreg ember, aki a manzárdszobában lakott, a rokona?

– Nem hiszem. Nem tudom. Olyan régen volt! Én még egészen kicsi voltam.

– Milyen időről beszél?

– Arról a bombázásról, Douai-ban, amikor menekültünk. Vonatok és megint csak vonatok, és az emberek leszálltak, hogy lehasaljanak a pályatest mellett. Asszonyok, akik véres csecsemőket vittek. Karszalagos férfiak, akik hordágyakkal rohangáltak jobbra-balra, és a vonat, amely megint elindult. Szóval, egy robbanás, olyan volt, mintha vége lett volna a világnak.

– Hány éves volt maga akkor?

– Talán négy. Talán valamivel több vagy valamivel kevesebb.

– Honnan származik ez a Claes név?

– Gondolom, a családomé. Úgy látszik, ezt mondogattam.

– És a keresztneve?

– Mina.

– Maga beszélt akkor franciául?

– Nem. Csak flamandul. És sohasem voltam azelőtt városban.

– Emlékszik a faluja nevére?

– Nem. De miért nem beszél a férjemről?

– Annak is megjön a maga ideje. Hol találkozott az öreggel?

– Nem tudom biztosan. Ami közvetlenül a bombázás előtt és után történt, összezavarodott az emlékezetemben. Úgy emlékszem, menteni valakivel, aki fogta a kezemet.

Maigret fölemelte a telefonkagylót, és a douai-i városházát kérte. Azonnal kapcsolták.

– A polgármester úr házon kívül van – jelentette a titkár.

Nagyon meglepődött, amikor Maigret megkérdezte tőle:

– Hány éves ön?

– Harminckettő.

– És a polgármester?

– Negyvenhárom.

– Ki volt a polgármester, amikor a németek 1940-ben bevonultak Douai-be?

– Meghalt?

– Nem. A kora ellenére még rendel, a Fő téren levő régi házában.

Három perc múlva Nobel doktor volt a vonal másik végén, és Barillard-né elképedve hallgatta a párbeszédet.

– Elnézést a zavarásért, doktor. Maigret felügyelő, a bűnügyi rendőrségtől. Nem az egyik pácienséről van szó, hanem egy régi történetről, amely talán megvilágít egy nemrég lezajlott drámát. Ugye, a douai pályaudvart bombázták egyszer, fényes nappal, 1940-ben, amikor több menekültvonat állt az állomáson, és a menekültek százával várakoztak ott?

Nobel nem felejtette el azt a légitámadást, amely életének legfontosabb eseménye volt.

– Ott voltam, felügyelő úr. A legszörnyűbb emlék, amit csak megőrizhet az ember. Minden nyugodt volt. A fogadószolgálat élelmiszert osztogatott a belga és francia menekülteknek, akiknek vonatai készen álltak, hogy elinduljanak dél felé.

A kisbabával utazó asszonyok az első osztályú váróteremben gyűltek össze; cuclisüvegeket kaptak, és tiszta pelenkákat. Körülbelül tíz ápolónő foglalkozott velük.

Elvileg senkinek sem volt joga, hogy leszálljon a vonatról, de a büfé nagyon vonzotta az embereket. Egyszóval, mindenütt voltak emberek.

És hirtelen, már abban a percben, hogy megszólaltak a szirénák, megremegett az állomásépület, az ablakok szilánkokra törtek, az emberek üvöltöttek, egyszerűen fel sem lehetett fogni, hogy mi történik.

Még ma sem tudom, hány hullámban támadtak a repülőgépek, hány sorozatot adtak le.

A látvány egyformán hajmeresztő volt kint és bent, az épület előtt és a síneken: összeroncsolt testek, karok, lábak, sebesültek, akik fel-alá rohangáltak, a mellüket vagy a hasukat fogva, tébolyult arckifejezéssel.

Én magam olyan szerencsés voltam, hogy nem sebesültem meg, és arra törekedtem, „hogy a várótermeket elsősegélynyújtó helyekké alakítsuk át. Nem volt elég betegszállító autónk, sem elég kórházi ágyunk ennyi sebesült számára.

Ott, helyben, az elképzelhető legrosszabb körülmények között hajtottam végre sürgős operációkat.

– Bizonyára nem emlékszik egy magas, sovány férfira, egy flamandra, akinek valószínűleg csupa nyílt seb volt az arca, és aki süketnéma maradt.

– Miért beszél nekem róla?

– Mert ez az ember érdekel engem.

– Éppen ellenkezőleg, az a helyzet, hogy nagyon is jól emlékszem rá, és gyakran eszembe is jutott.

Mint polgármester voltam ott, mint a helyi Vöröskereszt és a fogadóbizottság elnöke, végül mint orvos.

Mint polgármester arra törekedtem, hogy összegyűjtsem a családokat, megállapítsam a legsúlyosabb sebesültek és a halottak személyazonosságát, ami nem mindig volt könnyű.

Magunk között szólva, több olyan holttestet temettünk el, amelyet senki sem ismert fel, mindenekelőtt egy fél tucat öreget, akik valami aggok házából jöhettek. Később hiába kutattuk, honnan.

A nagy összevisszaságban, zűrzavarban egy kis csoport maradt meg emlékezetemben: egy egész család, egy meglett korú férfi, két asszony, gyermekek, három vagy négy – a bombák a szó szoros értelmében darabokra szaggatták őket.

E mellett a csoport mellett láttam azt a férfit, akinek a feje csak egy véres tömeg volt, és egy asztalon vitettem el, csodálkozva, hogy sem a szeme, sem a létfontosságú szervei nem sérültek meg.

Nem emlékszem már rá, hány helyen kellett összevarrnom a sebeit. Egy teljesen sértetlen kislány állt ott, néhány lépésnyire; úgy látszott, különösebb megrendülés nélkül figyeli, mit csinálok.

Megkérdeztem tőle, rokona-e az illető, az apja vagy a nagyapja, mire ő válaszolt valamit flamand nyelven, de én nem értettem.

Fél órával később, miközben egy másik sebesültet operáltam, megláttam azt a férfit; már felkelt, és a kijárat felé ment, a kislány a nyomában.

Elég meghökkentő látvány volt, még abban a nagy rendetlenségben is, ami a pályaudvaron uralkodott. Előzőleg hatalmas kötést tettem a sebesült fejére, úgy ment a tömegben, mintha nem is tudott volna róla, és úgy látszott, nem nagyon törődik a kislánnyal, aki mögötte tipeg.

Menjen utánuk, kiáltottam oda az egyik embernek, aki segített nekünk. Nincs olyan állapotban, hogy járkáljon, ápolásra van szüksége.

Ez körülbelül minden, amit mondhatok, felügyelő úr. Amikor újból volt időm gondolni arra az emberre, hiába érdeklődtem utána. A romok között látták ténferegni, a betegszállító kocsik mellett. Továbbra is áradt a mindenféle fajta jármű északról bútorokkal, családokkal, matracokkal, néha disznókkal és tehenekkel.

Az egyik kis cserkészem úgy emlékezett, látott egy magas, meglett korú, kissé hajlott férfit, aki egy katonai teherkocsira szállt fel egy kislánnyal: a katonák segítettek nekik felkapaszkodni.

A háború alatt és után, amikor rendet akartunk teremteni abban a zűrzavarban, bizony sok mindenre nem derült világosság. Mert a holland, flamand és pas-de-calais-i falvakban sok községházát leromboltak vagy kifosztottak, s az anyakönyvek elégtek.

Felügyelő úr azt hiszi, hogy most megtalálta ezt az embert?

– Szinte biztosra veszem.

– Mi lett belőle?

– Éppen most találták meg, felakasztva, és én e percben szemben ülök az akkori kislánnyal.

– Elmondja majd, mi történt?

– Mihelyt tisztán látok a dologban. Köszönöm, doktor úr.

Maigret megtörölte az arcát, kiverte a pipáját, újra megtömte, és gyöngéden így szólt Barillard-néhoz:

– És most mondja el nekem az élettörténetét.

Az asszony nagy, nyugtalan szemmel figyelte a felügyelőt, a körmét rágta, és összekuporodott egy karosszékben, mint egy kislány.

Ahelyett hogy válaszolt volna, szemrehányóan azt kérdezte:

– Miért bánik úgy Fernand-nal, mint egy gazemberrel, és miért rakott bilincset a kezére?

– Erről majd később beszélünk, jó? E percben azzal tehet a legtöbbet a férjéért, hogy őszintén felel a kérdéseimre.

Ekkor egy másik kérdés tolult a fiatalasszony ajkára, egy olyan kérdés, amelyet már valószínűleg nagyon régen, talán mindjárt kezdetben feltett magának:

– Jef őrült volt? Jef Claes?

– Úgy viselkedett, mint egy őrült?

– Nem tudom. Nem tudom a gyermekkoromat senki máséhoz hasonlítani, és őt sem bármelyik más férfihoz.

– Kezdje Douai-ban.

– Teherautók, menekülttáborok, vonatok, rendőrök, akik kérdezgették az öreg embert, mert én öregnek láttam, és minthogy semmit sem tudtak kiszedni belőle, engem kezdtek faggatni. Kik vagyunk? Melyik faluból jöttünk? Én nem tudtam.

Csak mentünk tovább, egyre tovább, és biztos vagyok benne, hogy egyszer láttam a Földközi tengert. Emlékeztem rá később, és feltételeztem, hogy egészen Perpignanig eljutottunk.

– Claes Spanyolországba akart menekülni? Hogy onnan az Egyesült Államokba menjen?

– Honnan tudhattam volna? Akkor már süket volt és néma is. Hogy engem megértsen, az ajkamat nézte, igen erősen, és nekem sokszor meg kellett ismételnem ugyanazt a kérdést.

– Miért maradtak együtt?

– Én ragaszkodtam hozzá. Gondolkoztam rajta azóta. Azt hiszem, mivel az enyéim mind meghaltak körülöttem, ráakaszkodtam az első férfira, aki talán hasonlított a nagyapámra.

– Hogy lehet az, hogy felvette a maga nevét, már amennyiben magát valóban Claesnek hívják.

– Később tudtam meg. Kis papírdarabokat hordott magával a zsebében, és néha felírt néhány flamand szót, mert még nem tudott franciául. Egyébként én sem. Hetek vagy hónapok múlva végre kikötöttünk Párizsban, és Jef kibérelt egy szobát meg egy konyhát valamelyik kerületben – soha többé nem találtam meg azt a lakást.

Nem volt szegény. Amikor pénzre volt szüksége, az inge alól egy-két aranyat vett elő – egy széles vászonövbe voltak belevarrva. A megtakarított pénze. Nagy kerülőket tettünk, hogy kiválasszuk a megfelelő ékszerüzletet vagy régiségkereskedőt, és Jef lopva besurrant, mert félt, hogy elfogják.

Azon a napon értettem meg, hogy miért fél, amikor a zsidóknak sárga csillagot kellett felvarrniuk a ruhájukra. Felírta a valódi nevét egy kis darab papírra, amit azután azonnal elégetett: Viktor Krulaknak hívták. Zsidó volt, lett származású, Antwerpenben született, ahol, csak úgy, mint az apja és a nagyapja, gyémántköszörüléssel foglalkozott.

– Maga járt iskolába?

– Igen. Az osztálytársaim kinevettek.

– Jef főzött magukra?

– Igen, remek bifszteket sütött, roston. Nem hordott csillagot. De mindig félt. A rendőrségen sokat nyaggatták, mert nem tudta bemutatni azokat a papírokat, amelyek alapján kiállíthatták volna a személyazonossági igazolványát.

Egyszer elküldték valamilyen menhelyre, mert bolondnak tartották, de másnap megszökött.

– Ragaszkodott magához?

– Azt hiszem, azért viselkedett úgy, mert nem akart elveszíteni. Sohasem volt nős. Nem voltak gyermekei. Meg vagyok róla győződve, azt hitte, hogy az Isten küldött engem őhozzá.

Kétszer is visszavittek bennünket a határra, de mindig visszajöttünk Párizsba; Claes keresett egy bútorozott szobát, kis konyhával, hol a Sacré-Coeur környékén, hol a Saint-Antoine negyedben…

– Nem dolgozott?

– Abban az időben nem.

– Mivel töltötte a napjait?

– Kóborolt, figyelte az embereket, megtanulta, hogy leolvassa az ajkukról, mit mondanak, hogy megértse a nyelvüket. Egy nap, a háború vége felé, hamis személyazonossági igazolvánnyal jött haza – négy évig fáradozott, amíg megszerezte.

Hivatalosan is Jef Claes lett, én meg az unokája.

Valamivel nagyobb lakásban éltünk már akkor, nem messze a Városházától, és különböző emberek jöttek hozzá, hogy munkát adjanak neki. Most már nem ismernem fel őket.

Iskolába jártam. Felnőtt lány lettem, és mint eladó, beléptem egy ékszerüzletbe a boulevard Beaumarchais-n.

– Az öreg Jef találta magának ezt a helyet?

– Igen. Fazonmunkát végzett különböző ékszerészeknek, javításokat, régi ékszerek felújítását.

– És maga így találkozott Barillard-ral?

– Egy évvel később. Mint ügynöknek csak három hónaponként kellett volna felkeresnie bennünket, de gyakrabban jött, és végül megvárt az üzlet bejáratánál. Szép volt, nagyon vidám, jókedvű. Szeretett élni. Ővele ittam meg életem első aperitifjét, a La Rochelle-i Négy Őrmesterben.

– Tudta ő, hogy maga a Jef unokája?

– Megmondtam neki. Elmeséltem az egész kalandunkat. El akart venni feleségül, és ezért persze megkért, hogy mutassam be, összeházasodtunk, és Jeffel együtt egy kis házba költöztünk, Fontenay-sous-Bois-ban.

– Sohasem látta ott Palmarit?

– A volt szomszédunkat? Nem tudnám megmondani, amióta itt lakunk, sohasem találkoztam vele. Fernand néha magával hozta a barátait, kedves emberek voltak, nagyon szerettek inni és nevetni…

– És az öreg?

– Idejének legnagyobb részét egy szerszámkamrában töltötte, a kert végében, ahol Fernand műhelyt rendezett be neki.

– Maga sohasem sejtett semmit?

– Mit kellett volna sejtenem?

– Mondja csak, madame Barillard, a férje fel szokott néha kelni éjszaka?

– Úgyszólván soha.

– Nem hagyja el a lakást?

– Minek?

– Szed maga valami orvosságot, mielőtt lefekszik?

– Verbénát, néha kamillát.

– Nem ébredt fel az elmúlt éjszaka?

– Nem.

– Legyen szíves, vezessen be a fürdőszobába.

A helyiség nem volt nagy, de a sárga csempével csinosnak és vidámnak hatott. A fürdőkád felett gyógyszeres-szekrény. Maigret kinyitotta, megnézett néhány fiolát, az egyiket nem tette vissza.

– Maga szedi ezeket a tablettákat?

– Azt sem tudom már, mi ez. Egy örökkévalóság óta itt vannak. Most már emlékszem! Fernand egy időben nem tudott aludni, és az egyik barátja ajánlotta neki ezt a gyógyszert.

Igen, de a címke egészen új volt.

– Mi történik itt, felügyelő úr?

– Az történik, hogy az elmúlt éjszaka, mint annyi más éjszakán, maga, anélkül hogy tudta volna, bevett egy bizonyos mennyiséget ebből a kábítószerből a rendes orvosságával, és nagyon mélyen aludt. A férje felment Jefért a padlásszobájába, azután lementek együtt a pincébe.

– A pincébe?

– Ahol egy műhely van berendezve. Fejbe vágta egy ólomcsővel vagy valami hasonló tárggyal, és azután felakasztotta a mennyezetre.

Az asszony felsikoltott, de nem ájult el, ellenkezőleg, befutott a szalonba, és metsző hangon ezt kiáltotta:

– Mondd, Fernand, ugye nem igaz? Nem igaz, hogy ezt tetted az öreg Jeffel?

Érdekes módon, most megint a régi flamand akcentussal beszélt.

Maigret nem hagyott nekik időt arra, hogy elérzékenyüljenek, bevezette Barillard-t a dolgozószobába, és jelt adott Janvier-nek, hogy ügyeljen a fiatalasszonyra. A két férfi előző este is itt volt, ugyanebben a szobában, de a helyek felcserélődtek. Ma a felügyelő trónolt az ügynök forgó karosszékében, ez pedig előtte állt, sokkal kevésbé harapósan, mint az előző találkozás alkalmával.

– Gyalázatos dolog! – morogta.

– Mi a gyalázatos, Barillard?

– Hogy az asszonyokba köt bele. Ha valamit kérdezni akar, miért nem tőlem kérdezi, mi?

– Magától semmit sem akarok kérdezni, mert már most is tudom, mi volna a válasz. Maga is sejtette tegnapi beszélgetésünk óta, mert szükségesnek találta, hogy véglegesen elhallgattassa azt az embert, aki a maguk szervezetének leggyengébb pontja volt.

Palmari után Viktor Krulak, vagyis Jef Claes. Szegény, zavart elméjű ember, aki bármit megtett volna, hogy megmaradhasson a kislány mellett, aki a végítélethez hasonló napon megfogta a kezét. Maga egy hitvány fráter, Barillard.

– Köszönöm.

– Látja, gazember és gazember között is van különbség. Van olyan, akinek nyugodtan megszorítom a kezét, mint amilyen például Palmari volt. Maga viszont, maga a legrosszabb fajtából való, olyan, akire nem tud ránézni az ember anélkül, hogy ütni vagy köpni ne támadna kedve.

És a felügyelő igazán alig tudott magán uralkodni.

– Csak rajta! Biztos vagyok benne, hogy az ügyvédem el lesz tőle ragadtatva.

– Néhány perc múlva beviszik az előzetesbe, és valószínűleg ma délután vagy éjszaka vagy holnap folytatjuk ezt a beszélgetést.

– Az ügyvédem jelenlétében.

– Van valaki, akinek még tartozom egy látogatással, és ez elég hosszúnak ígérkezik. Bizonyára kitalálja, kiről beszélek. Egyszóval, nagyrészt ettől a beszélgetéstől függ a, maga sorsa.

Mert most, hogy Palmarit elintézték, csak ketten maradnak a gúla tetején: Aline és maga.

Most már tudom, hogy az első adandó alkalommal el akartak utazni, persze úgy, hogy előtte titokban pénzzé teszik Manuel vagyonát.

Aline… Fernand… Aline… Fernand…

Amikor legközelebb szemben áll velem, már tudni fogom, nem azt, hogy kettőjük közül ki a bűnös, mert az egyik éppen olyan vétkes, mint a másik, hanem hogy ki az igazi kezdeményezője a kettős drámának. Értette?

Maigret kikiáltott a szomszéd szobába:

– Janvier! Vidd be, légy szíves, ezt az urat az előzetesbe! Joga van hozzá, hogy tisztességesen felöltözzék, de egy percre se vedd le róla a szemed. Van fegyvered?

– Van, főnök.

– Találsz majd lent egy embert – biztosan csak úgy nyüzsögnek ott a rendőrök –, aki majd veled megy. Viszontlátásra – mondta Maigret, és megállt Barillard-né mellett.

– Ne haragudjon rám, Mina, hogy ilyen bánatot okoztam magának, és azért sem, ami még vár magára.

– Fernand ölte meg?

– Attól tartok, igen.

– De miért?

– Előbb-utóbb úgyis meg kell szoknia ezt a gondolatot: mert a férje egy szemét fráter, maga szegény kis asszonyka. És mert talált, a szemben levő lakásban, egy nőstényt, aki ugyanilyen szemét.

Ezzel otthagyta az asszonyt, akinek könnyek peregtek le az arcán, majd néhány perc múlva megjelent a pincében, ahol fényszórók égtek a sárgás fényű villanykörte helyett. Mintha filmfelvétel készült volna.

Mindenki egyszerre beszélt. A fényképészek keményen dolgoztak. A kopasz fejű orvos egy kis csöndet kért, és Moers nem tudott odafurakodni a felügyelőhöz.

A kis bíró ott állt Maigret mellett; a felügyelő kihívta az utcára.

– Egy pohár sört, bíró úr?

– Nem utasítanám vissza, ha át tudnék jutni erre.

Furakodtak, ahogy tudtak. Az öreg Jef halála, akit pedig alig ismertek, sokkal nagyobb port vert fel, mint Manuelé, és a ház előtt akkora csoportosulás támadt, hogy két rendőr alig tudta visszaszorítani a tömeget. Riporterek üldözték a felügyelőt.

– Még semmi ma délelőtt, gyerekek. Három óra után, a Rakparton.

Magával vitte tömzsi kis társát az Auvergne-be, ahol már ebédeltek a törzsvendégek, és ahol kellemes hűvös volt.

– Két nagy korsó sört.

– Maga kiismeri magát ebben az ügyben, Maigret? – kérdezte a bíró, és az arcát törülgette. – Úgy látszik, egy egészen modern gyémántcsiszoló berendezést találtak ebben a pincében. Számított rá?

– Már húsz éve keresem.

– Komolyan beszél?

– Nagyon komolyan. A többi figurának mind ismertem a mozgását. Egészségére!

Lassan kiürítette poharát, letette a bádogpultra, és ezt mormolta:

– Még egyet!

Aztán, még mindig kemény arccal:

– Már tegnap rá kellett volna jönnöm. Miért is nem emlékeztem erre a douai-i históriára? Minden irányban szétküldtem az embereimet, kivéve az igazit, és amikor végre kinyílt a szemem, már késő volt.

Nézte a tulajdonost, ahogy a második korsó sört hozza. Súlyosan lélegzett, mint az az ember, aki nehezen uralkodik magán.

– Most mit fog csinálni? – kérdezte a bíró.

– Beküldtem Barillard-t az előzetesbe.

– Kihallgatta?

– Nem. Ahhoz még korán van. Előbb valaki mást kell kihallgatnom, most, rögtön.

A kirakaton keresztül a szemben levő házat nézte, főként egy ablakot a negyedik emeleten.

– Aline Bauche-t?

– Igen.

– A lakásában?

– Igen.

– Nem rendítené meg jobban a maga irodája?

– Nem rendíti azt meg semmi.

– Gondolja, hogy vallani fog?

Maigret vállat vont, habozott, rendeljen-e egy harmadik sört, úgy határozott, hogy nem, és kezet nyújtott a derék kis bírónak, aki csodálattal és némi nyugtalansággal nézett rá.

– Viszontlátásra. Rendszeresen fogom tájékoztatni.

– Talán megebédelek itt, és mihelyt végeztek ott szemben, visszamegyek a Palotába.

Nem merte hozzátenni: „Sok szerencsét!”

Maigret, hajlott vállával, átment az utca másik oldalára, és ismét felnézett a negyedik emeleti ablakra. Átengedték, és csak az egyik fényképésznek volt annyi lélekjelenléte, hogy felvételt készítsen a felügyelőről, amint elszántan nyomul előre.

7. fejezet

Amikor Maigret keményen megzörgette azt az ajtót, amely néhai Manuel Palmari lakásába vezetett, egyenetlen lépteket hallott belülről, és Janin engedte be, mint mindig, a rajtakapott ember arckifejezésével. Janin vékony dongájú, egyszerű ember volt, járás közben keresztbe rakta a bal lábát, és úgy oldalozott, mint azok a kutyák, amelyek állandóan veréstől félnek.

Attól tartott-e, hogy a felügyelő szemére veti, miért van zakó nélkül, kétes tisztaságú ingben, amelyet kigombolt sovány és szőrös mellén.

Maigret szinte rá se hederített.

– Senki sem használta a telefont?

– Én, főnök, hogy megmondjam a feleségemnek…

– Ebédeltél?

– Még nem.

– Hol van?

– A konyhában.

És Maigret továbbnyomult. A lakásban rendetlenség. Aline a konyhában cigarettázott, egy tányér előtt, amelyen sült tojás nem túl étvágygerjesztő maradványai látszottak. Ez az asszony egyáltalában nem hasonlított arra a takaros, friss Aline-re, aki már kora reggel gondosan kiöltözött, hogy bevásároljon a közeli boltokban.

Valószínűleg nem volt más rajta, mint az a kopott, kék hálóköntös, amelynek átizzadt selyme rátapadt a testére. Fekete haját nem fésülte meg, az arcán semmi festék. Nem fürdött meg, és átható szagot árasztott.

Maigret nem először állapította meg ezt a tényt. Nem egy olyan csínos és gondozott nőt ismert, mint Aline, akik férjük vagy szeretőjük halála után egyik napról a másikra egyedül maradva, így elhagyták magukat.

Ízlésük, magatartásuk egy csapásra megváltozott. Feltűnőbben öltözködtek, közönséges hangot használtak, újra azon a nyelven beszéltek, amelyet hosszú időn át elfeledni igyekeztek, mintha az eredeti természetük felülkerekedett volna bennük.

– Gyere.

Aline eléggé ismerte a felügyelőt ahhoz, hogy tudja, ezúttal komolyra fordult a dolog. Ennek ellenére nem sietett felállni, lassan elnyomta cigarettáját a zsíros tányéron, beletette a csomagot a hálóköntöse zsebébe, és a hűtőszekrény felé indult.

– Szomjas? – kérdezte rövid habozás után.

– Nem.

Nem erőltette a dolgot, fogott egy üveg konyakot, saját részére, és kivett egy poharat a szekrényből.

– Hová visz?

– Azt mondtam, gyere, konyakkal vagy anélkül.

Maigret átment vele a szalonon, minden gyengédség nélkül belökte Palmari szobájába, ahol a tolókocsi felidézte az öreg góré emlékét.

– Ülj le, feküdj le, vagy maradj állva – morogta a felügyelő; levette a zakóját, és egy pipát keresett a zsebében.

– Mi történt?

– Az történt, hogy vége. Eljött a leszámolás órája. Érted, mi?

Aline leült a sárga dívány szélére, keresztbe vetett lábbal, és a remegő kezével megpróbált rágyújtani egy cigarettára, amelyet az összecsücsörített ajka között tartott.

Egyáltalában nem törődött vele, hogy kilátszik a combja. Maigret sem törődött vele. Akár fel volt öltözve, akár nem, az az óra már elmúlt, amikor ez a nő egy férfit kísértésbe ejthetett.

A felügyelő tanúja volt, hogyan omlott össze Aline. Ismerte őt magabiztosnak, gyakran arrogánsnak, amikor éles hangon gúnyolódott vele, vagy olyan kifejezésekkel sértegette, amelyek beavatkozásra késztették Manuelt.

Ismerte természetes szépségében, amelyen még érzett egy kissé az utca, és ez csak annál pikánsabbá tette.

Ismerte könnyezve, mint szenvedő nőstényt, vagy mint valakit, aki olyan remekül megjátssza a kétségbeesést, hogy átejti vele a felügyelőt.

Mindebből csak egy üldözött állat maradt, önmagára utalva, amint remegve töpreng, milyen sors vár rá.

Maigret megtapogatta a tolókocsit, megforgatta minden irányban, végül beleült, olyan testtartásban, amilyenben oly gyakran látta Palmarit.

– Három évig élt itt, mint ennek a széknek a foglya.

Mintegy önmagának beszélt, keze a készülék kormányát kereste, jobbra-balra forgolódott vele.

– Csak te maradtál neki, hogy a világ többi részével érintkezzék.

Aline elfordította fejét, megzavarta a látvány, hogy egy Manuelhez hasonló termetű férfit lát annak székében. Maigret tovább beszélt, mintha nem is törődne az asszonnyal.

– Régi vágású gengszter volt, régimódi gengszter. És ezek az öregek másképp voltak bizalmatlanok, mint a mai fiatalok. Legfőként, sohasem engedték meg az asszonyoknak, hogy beleavatkozzanak az ügyeikbe, csak strichelhettek, az ő javukra. Manuel túl volt ezen a stádiumon. Ide figyelsz?

– Figyelek – dadogta Aline egy kislány hangján.

– Az igazság az, hogy az öreg krokodil végül is beléd szeretett, mint egy kisdiák, egy ilyen leányba, akit a rue Fontaine-en szedett fel, egy rossz hírű hotel cégtáblája alatt.

Annyi pénzt gyűjtött össze, hogy visszavonulhatott volna a Marne partjára vagy valahová délre.

A szegény hülye azt képzelte, hogy igazi hölgyet farag belőled. Úgy öltöztetett, mint egy nagypolgári nőt. Megtanított viselkedni. Arra nem volt szükség, hogy megtanítson számolni, mert ez a tudomány veled született.

Milyen gyengédnek mutattad magad! Papa itt, papa ott. Jól érzed magad, papa? Nem akarod, hogy kinyissam az ablakot, papa? Nem vagy szomjas, papa? Akarsz egy puszit a te kis feleségedtől?

Maigret hirtelen felállt, és ezt morogta:

– Te szajha!

Aline nem moccant, nem mozdult, tudta, Maigret képes pofon ütni haragjában, vagy akár ököllel az arcába vágni.

– Te vetted rá, hogy a nevedre írassa a házakat? És a bankszámlákat? Mindegy! Mialatt itt ült, bezárva a négy fal közé, te találkoztál a cinkosaival, átadtad nekik az utasításait, összegyűjtötted a gyémántokat. Még mindig nincs semmi mondanivalód?

A cigaretta kiesett Aline kezéből, és a papucsa hegyével eltaposta a szőnyegen.

– Mióta vagy a szeretője ennek a Fernandnak, ennek a gőgös bikának? Egy éve, három éve, néhány hónapja? A szálloda a rue de l’Etoile-on nagyon praktikus találkahely volt.

És egy nap valamelyiketek, az egyik kettőtök közül, Fernand vagy te, hirtelen türelmetlenné vált. Bár rokkant volt, Manuel egészséges maradt, és akár tíz vagy tizenöt évig is elélhetett volna még.

Volt elég elrejtett pénze ahhoz, hogy esetleg másutt kívánja befejezni az életét, valahol, ahol egy kertben sétáltatták volna, ahol a természetben érezhette volna magát.

Fernand volt-e vagy te, aki nem tudta elviselni ezt a gondolatot? Most rajtad a sor, beszélj, de gyorsan!

Súlyos lépteivel az egyik ablaktól a másikhoz ment, néha kinézett az utcára.

– Hallgatlak.

– Nincs mit mondanom.

– Te voltál?

– Semmi részem nincs benne.

És mintegy megerőltetve magát:

– Mit csinált Fernand-nal?

– Az előzetesben van, azon töri a fejét, mit mondjon, ha majd kihallgatom.

– Nem mondott semmit?

– Nem sokat számít, amit mond. Másként teszem fel a kérdést. Nem saját kezűleg ölted meg Manuelt, ez világos. Fernand hajtotta végre, mialatt te bevásároltál. Ami a második gyilkosságot illeti…

– Micsoda második gyilkosság?

– Igazán nem tudod, hogy még egy halott van a házban?

– Kicsoda?

– Ugyan, ugyan! Gondolkozz egy kicsit, hacsak nem komédiázol. Palmarit eltettétek az útból. De a rendőrség hirtelen belekeveri a gyilkosságba Barillard-t, akit soha senki nem gyanúsított.

Ahelyett hogy mindkettőtöket elvittünk volna a quai des Orfévres-re, és szembesítettünk volna benneteket, itt maradtatok a magatok vackában, te itt, a másik ott szemben, a feleségével, elzárva a világtól, elszigetelve egymástól.

És mi lesz ebből? Te, te csak úgy vonszolod magad az ágytól a karosszékig, a foteltől a konyháig, ahol csak harapsz valamit, mindegy, hogy mit, és annyira sem erőlteted meg magad, hogy megmosakodj.

Ő meg azon gondolkozik, valójában mit is tudunk. Főként az érdekli, ki tanúskodhatna ellene és márthatná be őt. Okkal vagy ok nélkül, de nem tart tőle, hogy te beszélni fogsz. Csakhogy van ott fenn, az egyik manzárdszobában egy cinkos, aki talán egy kicsit bolond, talán ravaszabb, mint amilyennek tetteti magát, és aki esetleg köpni fog.

– Az öreg Jef meghalt? – dadogta Aline.

– Nem számítottál rá, hogy ő lesz az első a listán?

Aline meredten nézett rá, megzavarodva, most már nem tudta, mibe kapaszkodjék.

– Hogyan?

– Felakasztva találták ma reggel Barillard pincéjében, abban a pincében, amit már jó ideje műhellyé alakítottak át, és ahol Jef Claes, pontosabban Viktor Krulak átcsiszolta a lopott gyémántokat.

Nem akasztotta fel magát. Érte mentek a szobájába. Lehívták a pincébe, ahol leütötték, mielőtt a nyakára tették a kötelet.

Lassan beszélt, és egyszer sem nézett Aline szemébe.

– Most már nem rablásról van szó, drágakövekről vagy szeretkezésről a Bussiére hotelben. Emberölésről van szó, vagy inkább két gyilkosságról, mindkettőt hidegvérrel, előre megfontolt szándékkal követték el. Legalább egy fej forog veszélyben.

Aline nem bírt tovább ülve maradni, felállt, és ő is fel-alá járkált, vigyázva, hogy ne kerüljön a felügyelő közelébe.

– Mit gondol? – ezt mormolta, Maigret legalábbis így hallotta.

– Hogy Fernand egy vadállat, és te lettél a nősténye. Hogy itt éltél hónapokig és évekig azzal az emberrel, akit papának szólítottál, és aki megbízott benned, és közben csak azt a percet vártad, amikor elmehetsz hemperegni azzal a gazemberrel.

Hogy bizonyára mindketten egyformán türelmetlenek voltatok. Mindegy, melyiktek tartotta kezében a fegyvert, amely Manuelt megölte.

– Nem én voltam.

– Ülj le ide!

A tolókocsira mutatott, és Aline megdermedt, a szeme kerekre tágult.

– Ülj le ide!

Maigret hirtelen megfogta a karját, és kényszerítette, oda üljön, ahová ő akarja.

– Ne mozdulj. Pontosan arra a helyre ültetlek, ahol Manuel töltötte a nap nagy részét. Itt! Ez az! Úgy, hogy a rádió volt az egyik keze ügyében, a képeslapok a másikban. Így volt?

– Igen.

– És hol volt az a revolver, amelyet Manuel állandóan magánál hordott?

– Nem tudom.

– Hazudsz, mert láttad, amint Palmari odateszi minden reggel, mert este magával vitte a hálószobába. Igaz?

– Talán.

– Nem talán, hogy a fene essen beléd! Ez az igazság! Elfelejted, hogy hússzor, harmincszor is eljöttem ide beszélgetni vele.

Aline ott ült mereven, színtelen arccal, abban a karosszékben, amelyben Manuel meghalt…

– Most pedig jól figyelj rám. Te elmentél bevásárolni, takarosan kiöltözve, homlokon csókoltad a papát, egy utolsó mosolyt küldtél feléje a szalon ajtajából.

Képzeld el, hogy a fegyver ebben az időpontban még a helyén van, a rádió mögött. Fernand bejön a kulcsával, mert kulcsa volt a lakáshoz, annak a segítségével ugyanis bármikor bejöhetett a főnökhöz, amikor erre szükség volt.

Nézd meg jól a bútorokat. El tudod képzelni Fernand-t, amint megkerüli a karosszéket, és becsúsztatja kezét a rádió mögé, hogy megfogja a revolvert, és egy golyót küldjön Manuel tarkójába?

Nem, nem, kicsikém. Palmari sem most lépett le a falvédőről, ő az első percben gyanút fogott volna.

Az igazság az, látod, hogy amikor megcsókoltad a papát, amikor rámosolyogtál, amikor a csinos, takaros fiatal nő határozott lépteivel kimentél a szobából, a kis fenekedet riszálva, a revolver a kézitáskádban volt.

Minden percre ki volt számítva. A lépcsőházban csak be kellett csúsztatnod Fernand kezébe – ő mintegy véletlenül kijött a saját lakásából.

Mialatt beszálltál a felvonóba, és elmentél bevásárolni, szép vörös húst venni és jó szagú, friss zöldséget, ő a lakásban maradt, hogy kivárja a megbeszélt időt.

Nem volt már szükség arra, hogy megkerülje az öreg karosszékét, és becsúsztassa kezét Manuel és a rádió közé.

Néhány szót váltottak, és azután egy hirtelen mozdulat. Tudom, mennyire gondot viselt Manuel a fegyvereire. A revolver jól meg volt olajozva, és biztos vagyok benne, hogy ennek az olajnak a nyomait meg lehet találni a kézitáskádban.

– Nem igaz! – kiáltott Aline, és rávetette magát Maigret-re, ököllel verte a vállát és az arcát. – Nem én öltem meg! Fernand volt. Ő csinált mindent! Ő találta ki az egészet!

A felügyelő nem fáradt azzal, hogy elhárítsa az ütéseket; csak kikiáltott:

– Janin! Légy szíves, vedd a gondjaidba!

– Rátegyem a bilincset?

– Csak amíg megnyugszik. Nicsak! Fektessük a díványra. Küldök neked valami ennivalót, és magam is megpróbálok még ebédelni. A viszontlátásra, fel kell majd öltöznie, vagy nekünk kell felöltöztetnünk, erőszakkal.

8. fejezet

– Először egy pohár sört, főnök. A kis vendéglőben még ott terjengett az ebéd szaga, de a papír asztalterítők már eltűntek, és csak egyetlen fogyasztó ült az egyik sarokban – újságot olvasott.

– A pincére felvihetne két-három szendvicset a negyedik emeletre, bal oldali lakás, a lépcsővel szemben, meg egy üveg vörös bort?

– És ön? ön már ebédelt? Befejezte a munkát? Ön is szendvicset akar? Cantali sonkával?

Maigret nyirkosnak érezte a bőrét a ruhája alatt, súlyos testét üresnek, a tagjait erőtlennek: egy kissé olyan volt, mint aki magas láz ellen küzdött, és most hirtelen leszállt a hőmérséklete.

Órák óta rohant, tudomást sem vett az ismerős környezetről, amely körülvette, és zavarba jött volna, ha megkérdik, milyen nap van. Meglepődve látta, hogy a falióra fél hármat mutat.

Miről feledkezett meg? Homályosan emlékezett rá, hogy elmulasztott valamilyen találkozást, de mit is? Ó, persze. A fiatal Gélot az avenue des Gobelins-en bizonyára elkészítette neki azoknak az ékszerészeknek a listáját, akikhez Fernand Barillard járt.

Ez már mind túlhaladott dolog. A listára később lesz szükség, és a felügyelő maga elé képzelte a kis bírót, amint az elkövetkező hetekben egyik tanút a másik után beidézi rendetlen irodájába, és lassan felduzzasztja a Palmari-ügy dossziéját.

A világ újra élni kezdett Maigret körül. Újra hallotta az utca zaját, észrevette, hogy süt a nap, és lassan, élvezettel ette a szendvicset:

– Jó ez a bor?

– Egyesek szerint kissé kemény, ez azért van, mert nem pancsoltak bele. Közvetlenül a sógoromtól kapom, és ő húsz hordónál többet nem fejt le évente.

Maigret megkóstolta a bort, amit Janinnak küldött, és amikor kilépett az auvergne-i vendéglőből, már nem látszott veszedelmes bikának.

– Mikor lesz megint nyugalom a házamban? – siránkozott a házmesternő, ahogy elment mellette.

– Hamarosan, hamarosan, kedves asszonyom.

– És a lakbéreket, azokat továbbra is annak a fiatalasszonynak kell fizetnem?

– Nem hiszem. Majd a vizsgálóbíró eldönti.

A felvonó felvitte a negyedik emeletre. Először a jobb oldali ajtón csöngetett; Barillard-né nyitotta ki, vörösre sírt szemmel – még mindig a reggeli virágos ruhájában volt.

– Azért jövök, hogy elbúcsúzzam magától, Mina. Elnézést kérek, hogy így szólítom, de nem tudom elfelejteni azt a kislányt, aki abban a douai-i pokolban beletette kis kezét egy vérző arcú férfi kezébe, az pedig csak ment előre, anélkül hogy tudta volna, hová. És maga éppúgy nem tudta, hogy hová vezeti.

– Felügyelő úr, igaz az, hogy a férjem… Nem merte kiejteni, hogy „gyilkos”.

Maigret bólintott.

– Maga még fiatal, Mina. Bátorság!

Barillard-né szája megduzzadt, lebiggyedő ajakkal csak ennyit tudott mondani:

– Hogy lehet az, hogy semmit sem vettem észre?

Hirtelen Maigret mellére borult, és a felügyelő hagyta, hadd sírja ki magát. Egy nap majd bizonyára talál egy újabb támaszt, egy másik kezet, amibe belekapaszkodhat.

– Megígérem, hogy eljövök, és meglátogatom. Vigyázzon magára. Az élet megy tovább.

Szemben Aline a dívány szélén ült.

– Indulás – jelentette be Maigret. – Fel akar öltözni, vagy jobban megfelel magának, ha úgy visszük el, amint van?

Aline úgy nézett rá, mint aki sokat gondolkozott, és valami döntésre jutott.

– Látni fogom?

– Igen.

– Ma?

– Igen.

– Beszélhetek majd vele?

– Igen.

– Amennyit akarok?

– Amennyit akar.

– Zuhanyozhatok?

– Azzal a feltétellel, hogy nyitva marad a fürdőszoba ajtaja.

Aline vállat vont. Igazán nem érdekelte, hogy nézik-e vagy sem. Majd egy óra hosszat foglalkozott a toalettjével, talán soha nem fordított rá annyi gondot, mint most.

Megmosta a haját, megszárította egy villamos szárítóval, és sokáig habozott, mielőtt a szigorú szabású, fekete szatén ruha mellett döntött.

Egész idő alatt kemény maradt a tekintete, határozott az arckifejezése.

– Janin! Menj le, és nézd meg, van-e ott saját kocsink.

– Megyek, főnök.

Maigret és a fiatalasszony rövid időre egyedül maradt a szalonban. Aline felhúzta a kesztyűjét. A nap széles nyalábokban áradt be a két, utcára nyíló ablakon.

– Vallja be, voltaképpen kedvelte Manuelt – suttogta Aline.

– Bizonyos értelemben, igen.

Rövid habozás után hozzátette, anélkül hogy Maigret-re nézett volna:

– Engem is, ugye?

A felügyelő megismételte:

– Bizonyos értelemben, igen.

Azután Maigret kinyitotta az ajtót, bezárta maguk mögött, és zsebre tette a kulcsot. A felvonón mentek le. Egy nyomozó ült egy fekete kocsi volánjánál. Janin, a járdán, nem tudta, mit tegyen.

– Menj haza, és aludj tíz órát egyhuzamban.

– Azt hiszi, hogy a feleségem és a gyerekeim majd hagynak aludni? De azért köszönöm, főnök!

Vacher ült a volánnál, és a felügyelő halk hangon néhány szót mondott neki. Azután beült Aline mellé, hátulra. Miután vagy száz métert megtettek, a fiatalasszony, aki kinézett az ablakon, Maigret felé fordult:

– Hová megyünk?

Ahelyett hogy a legrövidebb utat választották volna az Igazságügyi Palota felé, valójában az avenue de la Grandé Armée-n haladtak, és megkerülték a place de l’Etoile-t, hogy a Champs-Elysées-n térjenek vissza.

Aline tágra nyitott szemmel bámult kifelé, tudva, minden valószínűsége megvan annak, hogy soha többé nem lesz része ebben a látványban. És ha egy nap mégis, akkor már nagyon öreg lesz.

– Szándékosan csinálta?

Maigret felsóhajtott, de nem válaszolt. Húsz perc múlva Aline követte őt az irodájába, amelyet a felügyelő látható örömmel foglalt el újra.

– Janvier!

– Igen, főnök.

– Menj le, légy szíves, az előzetesbe, és hozd fel nekem Barillard-t. Üljön le, Aline.

Most már úgy kezelte, mintha semmi sem történt volna. Mintha már nem volna köze hozzá, mintha az egész ügy csak egy kis epizód lett volna az életében.

– Halló! Kapcsolja nekem Ancelin vizsgálóbírót. Halló!… Halló!… Ancelin bíró? Itt Maigret. A szobámban vagyok, igen. Egy fiatalasszony társaságában érkeztem, akit ön is ismer. Nem, de hamarosan sor kerül rá. Azon gondolkozom, nem volna-e kedve jelen lenni a szembesítésnél. Igen. Azonnal. Minden percben várom.

Habozott, vajon levesse-e a zakóját; nem vette le a bíró miatt, aki rövidesen itt lesz.

– Izgatott? – kérdezte Aline-tól.

– Mit gondol?

– Hogy vadállatok küzdelmének leszünk tanúi.

Az asszony szeme ragyogott.

– Ha fegyver volna magánál, nem sokat adnék Barillard életéért.

A kis bíró érkezett meg előbb, vidáman, kíváncsian nézte a feketébe öltözött fiatalasszonyt, aki csak az imént ült le.

– Foglalja el a helyemet, bíró úr.

– Nem szeretném…

– De kérem. Az én szerepem gyakorlatilag véget ért. Csak néhány ellenőrzés van hátra, tanúk kihallgatása, azoknak a jelentéseknek a megírása, amelyeket majd átadunk önnek. Egyheti irkafirka.

Léptek hallatszottak a folyosó felől, és Janvier kopogott az ajtón, majd betuszkolta a megbilincselt Fernand-t.

– Ami ezt a két embert illeti, most már ön rendelkezik velük.

– Vegyem le róla a bilincset, főnök?

– Nem gondolom, hogy okos dolog volna. Te pedig maradj itt. Megnézem van-e itt néhány erős ember.

Aline felpattant; úgy látszott, megérezte annak a férfinak a szagát, aki hosszú ideig a szeretője volt.

Nem a szeretője: a hímje. Mint ahogy ő a nősténye volt a másiknak.

Két állat nézett egymásra ebben a békés hivatali szobában, mintha csak egy arénában vagy dzsungelben találkoztak volna.

Mindkettejüknek remegett az ajka, megfeszült az orrcimpája, Fernand szinte sziszegett:

– Mit merészeltél…

Aline csípőből előrehajolva, izmait megfeszítve állt előtte, felemelte gyűlölködő arcát, és a szeme közé köpött.

Anélkül hogy letörülte volna az arcát, a férfi is lépett egyet, kezét fenyegetően előrenyújtotta, a kis bíró pedig, láthatólag kényelmetlenül izgett-mozgott Maigret karosszékében.

– Te vagy az, te szajha, aki…

– Gazember!… Csirkefogó!… Gyilkos!…

Aline-nak sikerült megkarmolnia Fernand arcát, de amaz a bilincsek ellenére, elkapta a karját, és kicsavarta, fölé hajolt, és a szeme tele volt gyűlölettel.

Maigret a maga és a nyomozók szobája között állva jelt adott, és két férfi rohant be a szobába, hogy szétválassza őket, mert már a földön hemperegtek.

Egy ideig még teljesen egymásba gabalyodva dulakodtak, azután talpra állították a vérző arcú Barillard-t, Aline-t pedig, akinek a csuklójára most már szintén feltették a bilincset, egy szék felé lökdösték.

– Azt hiszem, bíró úr, most már külön-külön is ki lehet majd hallgatni őket. Nem az lesz nehéz, hogy szóra bírjuk, hanem az, hogy elhallgattassuk őket.

Louis Ancelin bíró felállt, az ablakhoz húzta a felügyelőt, és feléje hajolva – még mindig az előbbi jelenet hatása alatt – ezt suttogta:

– Még sohasem tapasztaltam ilyen tomboló gyűlöletet, az állatiasságnak ilyen kitörését!

Maigret a válla felett odaszólt Janvier-nek:

– Bekasztlizhatod őket!

És ironikusan hozzátette:

– Külön-külön, természetesen.

Nem nézett utánuk, amikor elmentek – a békés szajnai táj felé fordult. Ismerős alakot keresett a folyóparton – a horgászt. Az „ő horgászának” nevezte évek óta, pedig bizonyára nem mindig ugyanazt látta. De hát csak az volt a fontos, hogy mindig legyen egy horgászó férfi a Saint-Michel híd mellett.

Vontatóhajó jött szembe az árral, négy uszályt húzva maga után, és meghajtotta a kéményét, hogy elférjen a kőhíd alatt.

– Mondja csak, Maigret, a maga véleménye szerint, a kettő közül melyik…

A felügyelő először kényelmesen rágyújtott a pipájára, és továbbra is kinézett az ablakon, miközben így válaszolt:

– Ön az, aki a bírói mesterséget űzi, ugye? Én, én nem tehetek mást, mint hogy embereket szállítok önnek, olyanokat, amilyenek.

– Nem volt valami szép látvány.

– Nem, nem volt valami szép látvány. Douai-ban sem.

Jegyzetek

[1] Spanyol étel, rizsből, húsból, halakból, rákokból és különböző zöldségfélékből áll.

Tartalom

- 1. fejezet
- 2. fejezet
- 3. fejezet
- 4. fejezet
- 5. fejezet
- 6 fejezet
- 7. fejezet
- 8. fejezet
- Jegyzetek