Tartalom

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- 19.

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.

- 24.

- 25.

- 26.

- 27.

- 28.

- 29.

- 30.

- 31.

- 32.

- 33.

- 34.

- 35.

- 36.

- 37.

- 38.

- 39.

- 40.

- 41.

- 42.

- 43.

- 44.

- 45.

- 46.

- 47.

- 48.

- 49.

- 50.

DEAN R. KOONTZ

AZ ÉJSZAKA TITKA

A mű eredeti címe:

What the Night Knows

2010

Fordította: Molnár Edit

ISBN 978-963-324-042-7

Gerdának, aki megismerkedésünk napjától kezdve a szívemben él

„…rettegésünk egy halál utáni

Valamitől – a nem ismert tartomány,

Melyből nem tér meg utazó…”

Shakespeare: Hamlet

(Arany János fordítása)

1.

Hogy melyik évben zajlottak le ezek az események, teljesen lényegtelen. Hogy hol, az sem fontos. Az idő az örökkévalóság, a hely a világmindenség.

Hat nap telt el a gyilkosságok óta, amikor a madarak egy délben sietve a fák lombja közé húzódtak, hogy menedéket keressenek az ágakon. Szárnyaik dárdaként szaggatták az eget – szinte azonnal eleredt az eső. A hosszú délután olyan homályos és fülledt volt, mint az atlantiszi alkony.

A kórház egy domb tetején állt, csak a körvonalai látszottak a szürke, nyirkos messzeségben. A szeptemberi fény mintha borotvaként vágta volna szét az eső szálait.

Egy huszonöt méter hosszú vérbükk fasor választotta el egymástól a bekötőút két sávját. A lombkorona az elhaladó kocsi fölé hajolt, és az összegyűlt esővíz kövér cseppjei a szélvédőn kopogtak.

Az ablaktörlő lassú, súlyos pufogása egy ütemre vert John Calvino szívével. Nem szólt a rádió, csak a motor, az ablaktörlő, az eső, a vizes aszfalton surrogó abroncs zaját és hajdanán élt nők halálsikolyát lehetett hallani.

John a főbejárat mellett parkolt le, az oszlopcsarnok alatt – a tilosban. A műszerfalra odabiggyesztette a kártyát, amelyen a Rendőrség felirat ékeskedett.

John gyilkossági nyomozó volt, de a saját kocsijával jött, nem a szolgálati autóval. Azzal, hogy szolgálaton kívül használta a kártyát, tulajdonképpen szabályt szegett. A lelkiismeretét azonban súlyosabb bűnök terhelték, mint a rendőrségi kiváltságok jogtalan használata.

A recepción egy vézna nő ült, haja rövid, fekete. Dohányfüst szaga lengte körül – ebéd helyett valószínűleg rágyújtott, hogy így próbáljon gátat szabni étvágyának. A szája olyan szigorú volt, mint egy iguánáé.

Miután rápillantott John igazolványára, és meghallgatta, mi járatban van a férfi, kísérőt kért a látogató mellé a belső telefonon. Vékony ujjai közé szorította a tollat, majd nyomtatott betűkkel bevéste John nevét és jelvényszámát a látogatókönyvbe. Az ujjbegye úgy fehérlett, akár a csiszolt márvány.

A nő, abban a reményben, hogy hallhat valami pletykát, Billy Lucasra terelte a szót.

John azonban inkább a közeli ablakhoz húzódott, s elhomályosult tekintettel bámult ki az esőbe.

Pár perc múlva egy jól megtermett beteghordó, aki a Coleman Hanes névre hallgatott, felkísérte a második – egyben legfelső – emeletre. Hanes teljesen kitöltötte a liftet: úgy festett, mint egy bika, amely egy szűk bokszban toporogva várja, hogy felnyissák az ajtót, és végre beroboghasson az arénába. Halványan fénylő mahagóni színű bőre éles kontrasztban állt hófehér egyenruhájával.

A két férfi a szokatlan időjárásról társalgott, az esőről, a nyárutót idéző, szinte téliesen hideg két hétről. Sem gyilkosságról, sem elmebajról nem esett szó.

Leginkább John beszélt. A beteghordó higgadtsága már-már a flegmaság határát súrolta.

A liftajtó kinyílt. A folyosón egy vörös arcú őr ült az asztalánál, és újságot olvasott.

– Van magánál fegyver? – kérdezte.

– Egy szolgálati pisztoly.

– Sajnos el kell kérnem.

John kivette a fegyvert a pisztolytáskából, és átadta az őrnek.

Az asztalon egy Crestron érintőképernyős kapcsolótábla állt. Az őr megnyomta az egyik ikont, mire a bal oldali ajtó elektromos zárja zizegve kinyílt.

Coleman Hanes egy hétköznapinak látszó kórházi folyosóra vezette át Johnt: szürke linóleumpadló, halványkék falak, fehér mennyezet és neonlámpák.

– Átviszik egy rendes kórterembe, vagy végig őrizetben marad? – tudakolta John.

– Én végig itt tartanám. De az orvosok döntenek.

Hanes derekán szolgálati öv fityegett, amelynek erszényei egy kis flakon paprikasprayt, egy sokkolót, egy műanyag karpereces bilincset meg egy rádió-adóvevőt rejtettek.

Az összes ajtó zárva volt. Mindegyiken nyomógombos zár és kör alakú kémlelőablak.

Hanes kiszúrta, milyen nyugtalan John.

– Dupla üvegezésű. A belső réteg golyóálló, a külső meg kétoldalú tükör. De Billy a vizsgálóban várja.

A hat négyzetméteres vizsgálót egy hatvan centi magas válaszfal osztotta ketté, tetején vastag, acélkeretes golyóálló üvegpanelek nyújtóztak a mennyezetig. A panelekben fejmagasságban két-két, téglalap alakú acélrostélyt helyeztek el, ez vezette át a hangot az egyik oldalról a másikra. A látogatók számára kijelölt rész volt a kisebb: hat méter hosszú, két és fél méter széles. Az üveg előtt két fotel állt, közöttük egy kis asztal. Hátrébb falábú székek sorakoztak, amelyek ülőrészén és támláján steppelt bőrhuzat feszült. A másik oldal berendezését egy fotel és egy hosszú kanapé alkotta, így a beteg kedve szerint ücsöröghetett vagy heverészhetett. Az ülőalkalmatosságok kárpitozottak voltak, a párnákon nem látszott varrásvonal, gomb vagy tűzésnyom. A látogatói oldalon felszerelt mennyezeti kamerák az egész helyiséget végig tudták pásztázni. Az őrt álló Coleman Hanes mindent látott, de semmit sem hallott. Mielőtt távozott volna, rámutatott a belső telefonra, amelyet az ajtó melletti falba építettek.

– Szóljon, ha végeztek.

John magára maradt. Megállt az egyik fotel mellett, és várt.

Az üveget valószínűleg tükröződésmentesítő réteggel vonták be, mert John csak egy elmosódott kísértetalakot látott visszaverődni a sima felületről. A szemközti helyiségben, ahol a betegek tartózkodhattak, két rácsos ablak nyílt a zuhogó esőre meg a rosszindulatú daganatként burjánzó fekete felhőkre.

Balra feltárult egy ajtó, és Billy Lucas jelent meg az üvegtábla túloldalán. Papucsot, szürke, gumis derekú tréningnadrágot és hosszú ujjú szürke pólót viselt. Arca olyan sima volt, mint a kiöntött tejszín, és legalább olyan nyíltnak, jámbornak tűnt, mint amilyen szép vonású volt. Sápadt bőrével és dús fekete hajával, a tiszta szürkébe öltözött fiú mintha egy Edward Steichen-fotográfiáról lépett volna le. Az egyetlen színfoltot – az egyetlen színt-az ablaknak azon az oldalán – az átható, tiszta, kéken izzó tekintete jelentette.

A begyógyszerezett Billy, aki sem izgatottnak, sem letargikusnak nem volt mondható, komótosan, egyenes háttal és valamiféle valóságon túli eleganciával vágott át a helyiségen. A tekintetét Johnra függesztette. Egyre csak őt figyelte, amióta belépett a helyiségbe. Most ott állt előtte, az üvegfal túloldalán.

– Maga nem pszichiáter – szólalt meg. Tiszta, megfontolt, dallamos hangja volt. Régebben kórusban énekelt. – Maga nyomozó, ugye?

– Calvino, a gyilkosságiaktól.

– Már mindent bevallottam.

– Igen, tudom.

– A bizonyítékok is arra utalnak, hogy én tettem.

– Igen, így van.

– Akkor mit akar tőlem?

– Magyarázatot.

Halvány félmosoly, a fiú vonásain enyhe derültség suhant át. Tizennégy éves volt, hidegvérrel kiirtotta a családját, elmondhatatlan kegyetlenségekre ragadtatta magát. Ez a bizonyos félmosoly mégis inkább tűnt sóvárgónak és ellágyultnak, mint önelégültnek vagy gonosznak. Mintha egy vidámparkban tett látogatás emlékeit idézné föl magában.

– Magyarázatot? – kérdezte Billy. – Úgy érti, arra kíváncsi, mi volt az indíték?

– Igen. Azt még nem árultad el, miért tetted.

– Pedig egyszerű.

– Miért?

– A pusztulásért – felelte a fiú.

2.

Hirtelen feltámadt a szél, és az esőcseppek, mint megannyi sörét csapódtak a rácsos ablakok páncélozott üvegtábláinak.

A hidegen csengő hang valahogy meglágyította a fiú kék pillantását, a szeme olyan fényesen csillogott, mint az őrláng.

– A pusztulásért – ismételte John. – Hogy érted?

Egy pillanatig úgy tűnt, Billy Lucas magyarázat után kutat, de végül csak megvonta a vállát.

– Nem akarsz beszélgetni? – kérdezte John.

– Hozott valamit?

– Mármint ajándékot? Nem. Semmit.

– Legközelebb hozzon.

– Mit szeretnél?

– Nem lehet éles, nem lehet kemény és nem lehet súlyos. Mondjuk, egy papír kötésű könyvet.

A fiú kitűnő tanuló volt. Miután bekerült a középiskolába, két osztályt végzett el egyszerre.

– Milyen könyvet? – tudakolta John.

– Mindegy. Bármit elolvasok, aztán gondolatban átfogalmazom, hogy megfeleljen az elképzeléseimnek. Az én verziómban minden szereplő meghal a történet végén.

Az idáig néma vihar most rátalált a hangjára. Billy mosolyogva nézett föl a mennyezetre, mintha a zivatar egyenesen hozzá beszélne. Hátravetette a fejét, lehunyta a szemét, és még az után sem mozdult, hogy a moraj elhalt.

– Előre eltervezted a gyilkosságokat, vagy hirtelen felindulásból tetted?

Billy úgy ingatta a fejét, mint egy vak muzsikus, akit teljesen magával ragad a zene.

– Jaj, Johnny, már nagyon régen eldöntöttem, hogy megölöm őket.

– Milyen régen?

– Régebben, mint képzelné, Johnny. Nagyon-nagyon régen.

– Ki volt az első?

– Mit számít, ha mind halottak?

– Nekem számít – mondta John Calvino.

Cikázó villámok borították fénybe az ablakokat, és reszketeg, kövér esőcseppek gurultak végig az üvegen. Hátramaradó érhálózatuk minden dörrenésre heves lüktetéssel válaszolt.

– Először az anyámmal végeztem. A tolószékében ült a konyhában, és éppen tejet vett ki a hűtőből. Amikor beledöftem a kést, elejtette a dobozt.

Billy már nem hintáztatta a fejét, de továbbra is a mennyezet felé fordította az arcát, és csukva tartotta a szemét. Az ajka szétnyílt. A mellkasához emelte a kezét, majd lassan végigsimította a törzsét. Csendes eksztázisban volt. Az ágyékánál elidőzött egy kicsit, majd ismét felfelé csúsztatta a tenyerét, s felhúzta a pólója alját.

– Apa a dolgozószobában ült, az íróasztalnál. Hátulról ütöttem rajta: kétszer fejbe csaptam, aztán belevágtam a kalapács hegyét. Átszakította a koponyát, és úgy beszorult, hogy sehogy sem bírtam kihúzni.

Billy kibújt a pólójából, és a földre ejtette a ruhadarabot. A szeme lehunyva maradt, a feje hátravetve. Keze bágyadtan vándorolt végig csupasz hasán, mellkasán, vállán és karján. Elragadtatva simogatta a bőrét, az egész testét.

– A nagyi fönt tévézett az emeleten. Kiesett a műfogsora, amikor pofán vágtam. Jót röhögtem rajta. Megvártam, amíg magához tér, és csak utána fojtottam meg a sállal.

Leejtette az állát, kinyitotta a szemét, és úgy tartotta maga elé hófehér kezét, mintha nem a jövőt, hanem a múltat akarná kiolvasni a tenyeréből.

– Aztán lementem a konyhába. Szomjas voltam. Ittam egy sört, és kihúztam a kést az anyámból.

John Calvino a fotel karfájára rogyott.

A fiú történetében nem volt semmi új, a nyomozóknak csak a gyilkosságok sorrendjét nem árulta el. Az orvos szakértő felállított ugyan egy lehetséges egymásutániságot a helyszínen talált bizonyítékok alapján, de John pontosan akarta tudni, hogy zajlottak az események.

Billy Lucas továbbra is a kezét vizsgálgatta.

– A nővérem, Celine, a szobájában volt, és valami trágya zenét hallgatott. Megdugtam, mielőtt kinyírtam. Ezt tudta?

– Igen.

A fiú összefonta a karját, és a bicepszét kezdte cirógatni. Találkozott a tekintetük.

– Pontosan kilencszer vágtam bele a kést, bár szerintem már a negyedik szúrásnál meghalt. De kicsit el akartam nyújtani az élvezetet.

A vihar teljes erővel tombolt, az eső hangosan dobolt a tetőn, és halk dörrenés rázta meg a levegőt. John érezte, amint a hanghullámok megrezegtetik a mikroszkopikus hallószőröket a belső fülében. Eltöprengett rajta, valóban a vihar okozta-e ezt a remegést.

A fiú átható kék szeme kihívóan és gunyorosan nézett rá.

– Miért mondtad, hogy „pontosan”?

– Azért, Johnny, mert nem nyolcszor szúrtam meg, nem tízszer szúrtam meg, hanem pontosan kilencszer.

Billy olyan közel húzódott az elválasztófalhoz, hogy az orra majdnem hozzáért az üveghez. A tekintete csordultig telt fenyegetéssel és gyűlölettel, ugyanakkor elhagyatott, mély kúthoz hasonlított, amelybe valamikor régen belefúlt valaki.

A nyomozó és a fiú hosszasan méregette egymást.

– Nem is szeretted őket? – törte meg a csendet John.

– Hogyan szerethettem volna őket, amikor idegenek voltak számomra?

– De hiszen egész életedben velük éltél.

– Magát jobban ismerem, mint őket.

Valami enyhe, szűnni nem akaró nyugtalanság késztette Johnt arra, hogy eljöjjön a kórházba. A találkozás azonban csak tovább mélyítette az érzelmeit.

Felemelkedett a fotel karfájáról.

– Csak nem akar máris menni? – kérdezte Billy.

– Van még valami mondanivalód?

A fiú az ajkát rágta. John várt egy darabig, de amikor rájött, hogy hiába, az ajtó felé indult.

– Várjon! Kérem! – szólt utána a fiú szokatlanul reszketeg hangon.

Amikor John hátrafordult, egy fájdalomtól eltorzult arcot és egy kétségbeesett, tágra nyílt szempárt látott.

– Segítsen! – kérlelte a fiú. – Csak magában bízhatok.

John az üvegfalhoz lépett.

– Még ha akarnám, akkor sem tudnék segíteni. Ahogy más sem.

– De maga tudja. Maga tudja.

– Mit tudok?

Billy egy pillanatig még úgy viselkedett, mint egy halálra rémült gyerek: zaklatottnak és bizonytalannak hatott. De aztán egyszerre diadalmas fény villant a szemében.

Keze lesiklott lapos hasán, majd eltűnt a szürke tréningnadrág alatt. Baljával leráncigálta magáról a nadrágot, jobbjával pedig az üvegpanel alsó rácsára irányította a vizeletsugarat.

Johnnak még azelőtt sikerült hátraugrania, hogy a bűzös folyadék átspriccelt volna az acélrácson. Életében nem találkozott ilyen penetráns szagú, sötét vizelettel – sárgásbarna színben játszott, mint valami rothadt gyümölcs leve.

Billy Lucas látta, hogy az áldozat szárazon megúszta a dolgot, ezért magasabbra célzott, és balról jobbra, jobbról balra végigcsurgatta a rácsot.

3.

Az első emelet személyzeti társalgójában egy sor automata, egy faliújság, néhány kék öntött műanyag szék és egy pár hússzínű műanyag asztal állt.

John Calvino és Coleman Hanes az egyik asztalnál ült, és papírpohárból kávét kortyolgatott. A nyomozó italában egy vaksi fehér szemgolyó lebegett: a mennyezeti lámpa tükörképe.

– A vizelet a gyógyszerektől ilyen büdös és sötét – magyarázta Hanes. – De Billy eddig még sosem csinált ilyet.

– Reméljük, a jövőben nem így próbálja majd kifejezni magát.

– A HIV-fertőzés miatt nem nagyon kockáztathatunk. Ha még egyszer ilyesmire vetemedik, leszíjazzuk és megkatéterezzük. Aztán majd meglátjuk, mit ér meg neki az a kis szabadság.

– Az ügyvédek nem fognak maguknak menni?

– De, biztosan. Amíg le nem hugyozza őket. Onnantól kezdve nem fognak az emberi jogokra hivatkozni.

John észrevett valamit a beteghordó tenyerén, ami korábban elkerülte a figyelmét: egy piros-kékfekete tetoválást, az Amerikai Tengerészgyalogság emblémáját, amely sast, földgolyót és vasmacskát ábrázolt.

– Nekik szolgál?

– Dupla műszak.

– Kemény lehet.

Hanes vállat vont.

– Az egész ország egy bolondokháza, csak egy kicsit nagyobb, mint ez itt.

– Maga szerint Billy Lucas bolondokházába való?

A beteghordó mosolya olyan vékony volt, mint a késpenge.

– Talán küldjük árvaházba?

– Én csak próbálom megérteni. A felnőtt börtönhöz túl fiatal, a javítóhoz túl veszélyes. Talán azért van itt, mert nem tudták hova tenni. Maga szerint őrült?

Hanes kiitta a kávéja maradékát, majd összegyűrte a poharat.

– Ha nem az, akkor mi?

– Én is ezt kérdezem.

– Azt hittem, tudja a választ. Mintha egy ki nem mondott „vagy” szócskát hallottam volna a kérdése végén.

– Nem céloztam semmire – nyugtatta meg John.

– Lehet, hogy nem örült, de közveszélyes. Talán más baja van, de nem százas, az biztos. – Hanes csont nélkül a papírkosárba hajította a gombóccá gyűrt poharat. – Azt hittem, lezárták az ügyet. Miért küldték ide?

John nem óhajtotta elárulni, hogy valójában senki sem bízta meg ezzel az esettel.

– Közölték a nevemet a fiúval?

Hanes lassan megcsóválta a fejét. A mozdulat egy célra forduló lövegtoronyra emlékeztette Johnt.

– Nem. Csak annyit mondtam neki, hogy jött hozzá valaki. Nekem is volt egy nővérem, John. Megerőszakolták, aztán megölték. Ne várja el, hogy sajnáljam a Billy-féléket.

– Mikor történt?

– Huszonkét éve. De mintha csak tegnap lett volna.

– Tudom – felelte John.

A beteghordó előhúzta a tárcáját az egyik zsebéből, és kikereste elhunyt nővére fotóját.

– Angela Denise.

– Nagyon szép lány volt. Hány éves a képen?

– Tizenhét. Nem sokkal később halt meg.

– Elítéltek valakit az ügyben?

– Valamelyik új börtönben ül, egy magánzárkában. Van saját tévéje. Ott mindnek saját tévéje van. A feleségük is bemehet hozzájuk. Ki tudja, mit kapnak még.

Hanes már eltette a tárcáját, de a nővére emlékétől sehogy sem tudott szabadulni. A történet hallatán John Calvino már inkább melankolikusnak találta a férfit, mintsem flegmának.

– Calvino nyomozóként mutatkoztam be Billynek, a keresztnevemet nem árultam el. A kölyök mégis Johnnynak szólított. Szándékosan.

– Karen Eisler, a recepciós látta az igazolványát, de nem szólhatott Lucasnak. Nincs telefon a szobájában.

– Létezik más magyarázat?

– Talán hazudtam az imént.

– Erre nem is fecsérlem az időt – bizonytalanodott el John. – Coleman, nem tudom, hogy fogalmazzak…

Hanes olyan rezzenéstelenül ült, mint egy szobor. Meg sem moccant. De minek is emelte volna föl a kezét, ha egy szemöldökfelvonás is megtette a magáét?

– Tudom, hogy csak négy napja szállították át ide – mondta John. – De nem vett észre rajta valami furcsát?

– Azonkívül, hogy megpróbálta lehugyozni magát?

– Na, nem mintha napi rendszerességgel történne velem ilyesmi, de én nem egészen erre gondoltam. Sejtem, hogy néha kitör belőle az agresszió. De én inkább valami olyasmire célzok, ami nem illik a képbe.

Hanes eltöprengett, majd így szólt:

– Néha magában beszél.

– Mint a legtöbb ember.

– Egyes szám harmadik személyben.

John előrehajolt.

– Meséljen!

– Hát olyan, mintha kérdéseket tenne föl magának. Például: „Szép napunk van, nemde, Billy?” Vagy: „Olyan jó meleg van, Billy. Ugye, milyen jó meleg van?” Főleg azt kérdezgeti magától, hogy jó-e a buli.

– A buli? Mit mond pontosan?

– ”Ez aztán a jó buli, Billy, mi? Jó a buli, Billy? Mivel fejeljük meg, Billy?”

John kávéja kihűlt, félretolta a poharat.

– És válaszol is a kérdésekre?

Coleman Hanes elgondolkodott.

– Szerintem nem.

– Nem ő játssza mindkét szerepet?

– Nem. Ő csak kérdéseket tesz fel. Költői kérdéseket. Nem vár választ rájuk. Így elmondva nem olyan félelmetes, mintha élőben hallaná.

John azon kapta magát, hogy idegesen forgatja az ujján a jegygyűrűjét.

– Azt mondta, szereti a könyveket – szólalt meg végül.

– Csak puha kötésűt kaphat. Amúgy a kórházban van egy szerény könyvtár.

– Miket szokott olvasni?

– Nem tudom.

– Olvas igaz bűnesetekről, megtörtént gyilkosságokról?

– Ilyen könyveket nem tartunk – rázta meg a fejét Hanes. – Nem vezetne jóra. Az olyan alakok, mint Billy túl izgalmasnak találnák az efféle sztorikat.

– Nem is kért ilyen témájú könyvet?

– Tőlem nem. Talán valamelyik kollégától.

John egy névjegykártyát húzott elő az igazolványtokjából, és az asztal túloldalára csúsztatta.

– Ezen megtalálja a munkahelyi számomat. A hátoldalra felírtam az otthonit meg a mobilt. Hívjon, ha van valami fejlemény.

– Mégis micsoda?

– Bármi, ami szokatlan. Bármi, amiről eszébe jutok. Az ördögbe is, nem tudom!

Hanes zsebre vágta a kártyát.

– Mióta nős?

– Decemberben lesz tizenöt éve. Miért?

– Amíg beszélgettünk, maga végig a gyűrűjét csavargatta, mintha meg akarna győződni róla, hogy még megvan. Mintha nem tudná, mihez kezdene nélküle.

– Azért ez nem teljesen igaz – felelte John, mert benne csak néhány perce tudatosult, hogy a jegygyűrűjével babrált.

– Dehogynem – kötötte az ebet a karóhoz a beteghordó.

– Jó nyomozó lenne magából.

Amikor felálltak, John úgy érezte, mintha mázsás súly nyomná a vállát. Colemannek is megvolt a maga keresztje. John szerette volna hinni, hogy ő is ugyanolyan méltósággal viseli a rá nehezedő terhet, mint a beteghordó.

4.

A motor engedelmeskedett, és halkan beindult, ám aztán hirtelen erős lökés rázta meg a Fordot. John Calvino riadtan nézett a visszapillantó tükörbe: azt hitte, valami hátulról a lökhárítónak ütközött. Egy jármű sem állt a kocsifelhajtón.

Továbbra is a kórház oszlopcsarnokának fedezékében maradt, nem állította le a motort, csak gyorsan kipattant, és hátrament. A hidegben fehér gázfelhő gomolygott a kipufogóból, de így is tisztán látta, hogy minden a legnagyobb rendben. Az anyósülés felőli oldalhoz lépett, de az is sértetlennek tűnt. Ekkor fél térdre ereszkedett, és benézett az autó alá. Semmi sem lógott le az alvázról, semmi sem szivárgott.

A koppanás túl hangos és túl erőteljes volt ahhoz, hogy figyelmen kívül lehessen hagyni.

John fölnyitotta a motorháztetőt, de a motortérben sem látszott semmiféle rendellenesség.

Talán a felesége, Nicolette tett valamit a csomagtartóba, és az dőlt el. Behajolt a kocsiba, leállította a motort, és kihúzta a slusszkulcsot. A csomagtartóban semmit sem talált.

Visszaült a kormány mögé, és újra indított. Ezúttal nem érzett sem lökést, sem rázkódást. Úgy tűnt, semmi gond.

Elhajtott a bordó bükkök csöpögő ágai alatt, kikanyarodott a kórház területéről, és majdnem két kilométert ment az országúton, mire talált egy olyan széles szakaszt, ahol kényelmesen le tudott húzódni az útpadkára. A motort nem állította le, csak az ablaktörlőt. A lehető legmesszebb húzta az ülést a kormánytól.

A környék kihalt volt, az út bal oldalán lapos szántóföldek húzódtak, a jobbon pedig lankás rétek. A lejtőkön sorakozó tölgyek szinte feketén izzottak a magasra nőtt napszítta fűben. Kicsit közelebb – az útpadka és a rét között – rozoga léckerítés kacskaringózott: csak idő kérdése volt, hogy teljesen elrothadjon, és végleg megadja magát az időjárás viszontagságainak. A süvítő szél mindenfelől esőcseppeket csapott az ablakhoz. Ahogy a vízfoltos üveg mögül nézte, a vidéki táj alaktalan álomképpé olvadt a szeme előtt.

John egy műbútorasztalos precizitásával végezte a munkáját. Először felvázolta az elméletet, akárcsak az asztalos az elkészítendő bútordarab tervrajzát. Úgy illesztette egymáshoz a tényeket, mint egy szekrény különféle elemeit. A bútorkészítéshez hasonlóan ugyanis a nyomozás is jó képzelőerőt és igényességet kíván. A kihallgatások után John rendszerint csöndes magányba vonult vissza, hogy még azon frissiben végiggondolja a hallottakat, és eldöntse, az új nyomok összeegyeztethetőek-e a régiekkel.

A laptopja az anyósülésen hevert. Felnyitotta. Pár napja letöltötte és elmentette azt a telefonhívást, amit Billy ejtett meg azon a bizonyos véres éjszakán. Most lejátszotta.

– Jöjjenek ki. Mind meghaltak.

– Kik haltak meg, uram?

– Az anyám, az apám, a nagyanyám és a nővérem.

– Ki beszél?

– Billy Lucas. Tizennégy éves vagyok.

– Mi a cím?

– Úgyis tudja. Megjelent a képernyőn, amikor fogadta a hívást.

– Megnézted, hogy tényleg halottak-e?

– Igen, minden kétséget kizáróan halottak.

– Végeztél elsősegély-tanfolyamot?

– Higgye már el, hogy halottak. Én öltem meg őket. És nem fogtam vissza magam.

– Te ölted meg őket? Fiam, ha ez valami vicc…

– Nem vicc. A vicc az volt, amikor rájuk rontottam. Jól megtréfáltam őket. Jöjjenek csak ki, és nézzék meg, mennyire. Szép látvány. Na, viszlát. A bejáratnál várom magukat.

Két jármű tűnt fel a távolban. A maszatos, párás ablaküvegen és az esőfüggönyön keresztül nézve alig lehetett beazonosítani őket – óceáni árkon átkelő tengeralattjárókra emlékeztettek.

Miközben John az elsuhanó kocsikat és a fényszóróik nyomán felizzó nedves aszfaltot meg az esőáztatta ablakon megcsillanó tükörképüket figyelte, az eddigieknél is torzabbnak, furcsábbnak látta a délutánt. Minden összezavarodott körülötte. Úgy érezte, hogy józan természete dacára a babonaság homályában tévelyeg. Tehetetlenül sodródott időben és térben. Az a régi eset olyan frissen élt az emlékezetében, mintha csak akkor történt volna.

Két és fél évtizeddel azelőtt és egy kontinensnyire Johntól négy embert gyilkoltak meg a saját otthonában. A Valdane családot. Mindössze ötszáz méterre laktak John szülőházától, aki jól ismerte őket. Egy iskolába járt Darcy Valdane-nel, és titokban szerelmes is volt belé. John akkor tizennégy éves volt.

Elizabeth Valdane-t, az anyát egy henteskéssel szúrták le a saját konyhájában, akárcsak Billy anyját, Sandra Lucast. Mindkét nő kerekes székhez volt kötve. Elizabeth férjét, Anthony Valdane-t brutálisan fejbe verték egy kalapáccsal. A gyilkos az áldozat szétzúzott koponyájában hagyta a szerszámot – csakúgy, mint Billy. Anthonyt a garázsban lepték meg, amint éppen a munkapad fölé görnyedt, míg Robert Lucast a dolgozószobájában verték agyon. Amikor a kalapács lesújtott,

Anthony éppen madáretetőt épített, Robert pedig egy átutalási megbízás formanyomtatványát töltötte ki. A madarak fedél nélkül maradtak, a pénzt sosem emelték le a számláról.

Elizabeth Valdane özvegy nővére, Victoria szintén a családdal élt. Ököllel arcon vágták, majd egy vörös selyemsállal megfojtották. A nemrég megözvegyült Ann Lucast, Billy nagyanyját leütötték, és a sálat, amely ugyancsak vörös volt, olyan erővel tekerték a nyakára, hogy mélyen a torkába vájódott. A két nőt nem azonos, de kísértetiesen hasonló szálak fűzték a családjukhoz.

A tizenöt éves Darcy Valdane-t megerőszakolták, majd ugyanazzal a henteskéssel szurkálták halálra, mint az anyját. Húsz évvel később a tizenhat éves Celine Lucason is erőszakot tettek – hogy aztán ugyanazzal a késsel mészárolják le, mint az anyját. Darcyra kilencszer sújtott le a penge. Celine-re is kilencszer sújtott le a penge.

Pontosan kilencszer vágtam bele a kést…

Miért mondtad, hogy „pontosan”?

Azért, Johnny, mert nem nyolcszor szúrtam meg, és nem tízszer szúrtam meg, hanem pontosan kilencszer.

A gyilkosságok mind a két esetben, ugyanabban a sorrendben követték egymást: anya, apa, özvegy nagynéni, illetve nagyanya, végül a nővér.

John Calvino laptopjának merevlemezén szerepelt egy „Akkor-Most” címet viselő dokumentum, amelyet a nyomozó pár nappal korábban hozott létre, hogy összegyűjtse a Valdane család és a Lucas család kiirtásának hasonlóságait. Szükségtelen volt megnyitnia, minden momentum beleivódott a memóriájába.

Egy terjedelmes és misztikus külsejű mezőgazdasági gépet szállító platós teherautó robogott el John mellett, sáros vizet fröcskölt a kocsijára. A munkagép rovarszerűnek, túlviláginak hatott a félhomályban, ami csak tovább erősítette az esős délután valószerűtlenségét.

Miközben a szél szünet nélkül hordta az esőcseppeket, az autóban rekedt John szemügyre vette a két gyilkos arcát, amelyek úgy fénylettek fel az emlékezetében, akár a telihold. Lucasékat a család egyik tagja tette el láb alól: a csinos, kék szemű Billy, az ártatlan képű kóristafiú, aki kitűnő tanuló volt. Valdane-éket, akiknek nem volt fiuk, egy erőszakos behatoló ölte meg, ám az ő külseje korántsem volt olyan megnyerő, mint Billy Lucasé. Ez a gyilkos három további családot is megtámadott a Valdane-gyilkosságot követő hónapokban. Az utolsó helyszínen agyonlőtték.

Hátramaradt naplójából – több száz kézzel írott oldal – kiderült, hogy már a Valdane-ügy előtt is többekkel végzett, de egyszerre csak egy áldozattal. Nem nevezte meg őket, és nem árulta el, hol követte el a bűncselekményeket. Mielőtt családirtásra adta a fejét, nem nagyon dicsekedett. De ekkor arra a következtetésre jutott, hogy a tettei csodálatra méltóak. A napló taglalta a gyilkos hajmeresztő gyerekkorát, majd zagyva filozófiai eszmefuttatásokba bocsátkozott a kisbetűs halál és a nagybetűs Halál közötti különbségről. Szerzője szentül hitte, hogy ő a Kaszás „halhatatlan megtestesülése”.

Alton Turner Blackwood néven anyakönyvezték, de később az Asmodeus álnevet vette fel. Állandóan úton volt: hol lopott autóval száguldozott, hol marhavagonban húzta meg magát, hol menetrendszerinti busszal utazott. Csavargó volt, az éppen rendelkezésére álló járművekben, elhagyatott épületekben, hajléktalanszállókon, szennyvízelvezetőkben, híd alatt, roncstelepi csotrogányok hátsó ülésén, nyitott fészerekben, templompincékben aludt, sőt, egyszer egy nyitott sírban töltötte az éjszakát, amelyet a másnap reggeli szertartáshoz ástak ki.

Két méter magas volt és olyan cingár, mint egy madárijesztő, ugyanakkor izmos. Hatalmas lapátkezének lapos ujjbegye egy varangy tapadókorongjára emlékeztetett. Robotszerű nagy, csontos csukló, orangután kar. A lapockája olyan vastag és torz volt, mintha denevérszárnyat erősítettek volna az inge alá.

Miután kivégezte a családokat, Alton Blackwood felhívta a 911-et. Nem a helyszínről, hanem egy nyilvános telefonfülkéből. Felfuvalkodottságában azt akarta, hogy azon frissiben találják meg a holttesteket, mielőtt a bomlás feltartóztathatatlan folyamata szétrombolja művét.

Blackwood már régóta halott volt, a négy ügyet lezárták. A bűncselekmények egy olyan kisvárosban történtek, ahol nem kínálkozott sok lehetőség a segélyhívások archiválására. A gyilkos három üzenete közül csak egy maradt meg, amelyben a második család, Sollenburgék meggyilkolását jelenti be. John egy napja kérte el a felvétel másolatát a Lucas-féle nyomozáshoz, és az MP3-as fájl meg is érkezett az e-mail postafiókjába. Letöltötte, majd lejátszotta.

Blackwood hangja alapesetben olyan volt, mintha kézi reszelővel csiszolnának egy sárgaréz tömböt, de a segélyhívásoknál fojtott hangon suttogott, mintha egy kígyó és patkány keresztezéséből született lény sziszegne a kagylóba – nyilván így akarta elkerülni, hogy beazonosítsák.

– Megöltem a Sollenburg családot. Menjenek a Brandywine Lane 866-ba.

– Ismételje meg! Kicsit hangosabban, kérem.

– A mester vagyok. Én öltem meg Valdane-éket is.

– Elnézést, de nem értettem jól.

– Nem tud annyit beszéltetni, hogy elkapjanak.

– Uram, legyen szíves, beszéljen hangosabban.

– Nézzék meg a művemet. Szép látvány.

Billy Lucas a következőket mondta a telefonba: „Jöjjenek csak ki, és nézzék meg, mennyire. Szép látvány.” A két eset, amelyet húsz év különbséggel követtek el, feltűnő egyezőségeket mutatott. Ezek alapján minden nyomozó arra a következtetésre jutott volna, hogy Billy Lucas olvasott Alton Turner Blackwood mészárlásairól, és le akarta róni tiszteletét a mester előtt. De Billy egy szóval sem említette Blackwoodot. Nem mondta, honnan vette az ötletet. Amikor az indítékról faggatták, a pusztulást emlegette.

A zivatarfelhők egymást kergették, és a villámok után néha dörgések morajlottak. Néhány kocsi és kamion úgy suhant végig az úton, mintha elragadta volna az ár. A közkórház egyórányira volt a várostól, ahol John lakott. Mivel volt ott még egy találkozója, előrehúzta a vezetőülést, bekapcsolta az ablaktörlőt, kiengedte a kéziféket, és sebességbe kapcsolta a Fordot.

Nem akart arra gondolni, ami szüntelenül az agyába tolakodott: sehogy sem tudta elhallgattatni azt a bizonyos belső hangot, amely azt suttogta, hogy a felesége és a gyerekei halálos veszélyben forognak. A családja és két másik család. John nem volt biztos benne, hogy meg tudja menteni őket.

5.

Marion Dunnaway két kanalat tartott a kezében, amelyekkel ki lapátolt egy adag tésztát az acél keverőtálból, gyors mozdulatokkal gombócot formált belőle, majd a sütőpapírra helyezte, ahol már nyolc golyó sorakozott egymás mellett.

– Ha lenne gyerekem vagy unokám, nem engedném egyedül az internet közelébe.

A konyha ragyogott a tisztaságtól. A vihar a sárga-fehér függöny mögött tombolt, de a textília egészen megszelídítette a kaotikus időjárást.

– Bármilyen agyament dologhoz könnyedén hozzá lehet jutni. Ha kiskorukban ilyesmivel találkoznak, az már el is ülteti bennük az őrület magját.

Újabb adag tésztát kanyarintott ki a tálból, a kanalak egymáshoz koccantak, és egy szempillantás múlva a tizedik sütemény is elfoglalta helyét a papíron.

A sebészasszisztensként dolgozó Marion harminchat évnyi szolgálat után szerelt le a hadseregtől. Az alacsony, tömzsi, keménykötésű asszonyról csak úgy sugárzott a rátermettség. Erős kezének köszönhetően minden feladatot gyorsan és hatékonyan végzett el.

– Tegyük fel, hogy egy tizenkét éves fiú olvassa ezt a szemetet. Egy ilyen fiatal gyerek elméje termékeny talaj, Calvino felügyelő.

– Valóban – helyeselt John az étkezőasztal mellől.

– Minden, amit elültetünk benne, szárba szökken, ezért is olyan fontos, hogy a káros szelek ne fújják tele gyommagvakkal.

A sűrű ősz hajkorona alatt Marion vonásai egy ötvenéves asszony arcát idézték, holott már a hatvannyolcadik évét taposta. Kedves mosolya volt, ami mellé John harsány kacagást képzelt, bár nem hitte, hogy valaha is hallani fogja.

A meleg kávésbögre köré kulcsolta a kezét, és megkérdezte:

– Ön szerint Billyvel is ez történt? Összeszedett valamit az internetről?

Az asszony, miután a tizenegyedik tésztagolyót is rányomta a sütőpapírra, némán kikanalazta az utolsó adag tésztát. Fölemelte a fejét, és a szomszéd házra pillantott. John látta, hogy a messzeségbe réved, és a kettővel odébb álló épület jelenik meg a lelki szemei előtt – a Lucas-rezidencia, a halál otthona.

– A fene se tudja! Szolid emberek voltak. Jó emberek. Billy mindig udvariasan viselkedett. Mintagyerek volt. Olyan figyelmes volt az anyjával a baleset után.

Kinyitotta a sütőt. Foltmintás fogókesztyűjével kiemelt egy tepsinyi aranybarna aprósüteményt, és a mosogató melletti vágódeszkára tette hűlni. A forró légáramlat csokoládé-, kókusz- és dióillattal töltötte meg a konyhát. De Johnnak, ahelyett, hogy összefutott volna a nyál a szájában, felkavarodott a gyomra.

– Tábori kórházakban, háborús térségekben szolgáltam – mondta Marion. – A harctéren láttuk el a sürgős eseteket. Ott mindennapos volt az erőszak, a halál.

A sütőbe csúsztatta a szépen elrendezett tésztalabdacsokat, becsukta az ajtót, és lehúzta a kesztyűt.

– Első pillantásra meg tudtam állapítani, ki éli túl és ki nem. Az arcukra volt írva a halál.

Egy kulcsot vett elő a hűtőszekrény melletti fiókból, és az asztalra tette.

– Billy arcán nem láttam a halált. Egyszer sem. Az internetes elméletem csak amolyan blabla, Calvino felügyelő. Egy öregasszony zsörtölődése, aki fél elismerni, hogy a gonoszságra néha nincs magyarázat.

Azzal a férfi kezébe nyomta a kulcsot, amely egy macskát formázó műanyag medálon lógott. A macska vörös volt, és vigyorgott. Billy szülei imádták a macskákat. Két ivartalanított, zöld szemű, huncut brit rövidszőrűjük volt: Cuki és Gombóc. Amikor kezdetét vette a vérengzés, a macskabejáraton át kimenekültek a kertbe. A szemközti szomszéd talált rájuk, reszketve vernyákoltak a hátsó tornác alatt.

John zsebre vágta a kulcsot, és felállt.

– Köszönöm a kávét, asszonyom.

– Bárcsak átmentem volna hozzájuk aznap.

– Nem az ön hibája – nyugtatta meg a férfi.

Johnnak még reggel jutott eszébe, hogy Lucasék talán adtak kulcsot valamelyik megbízható szomszédjuknak. Négy sikertelen hívást követően Marion Dunnawaytől végül igenlő választ kapott.

– Hadd küldjek egy kis süteményt a gyerekeinek – kérte az asszony. – Azok ott már kihűltek.

A férfi érezte, ha nemet mond, Marion halálosan megsértődik. A nő hat süteményt tett egy nejlonzacskóba, és az ajtóhoz kísérte Johnt.

– Arra gondoltam, valamikor meglátogatnám Billyt, ha egyáltalán fogadhat látogatókat. De mit mondhatnék neki?

– Semmit. Nem lehet mit mondani. Jobb, ha úgy őrzi meg az emlékezetében, amilyen régen volt. Nagyon megváltozott. Semmit sem tehetünk érte.

John a tornácon hagyta az esőkabátját. Most magára kanyarította, a fejére húzta a csuklyát, az autójához ment, és kelet felé indult. Két házzal arrébb leparkolt a kocsifelhajtón. Nagyjából még egy óráig lesz világos, mielőtt az eső végleg sötétre mossa a napot. A nedves ösvényen meredező szarvú, kövér csigák araszoltak felfelé, az egyik pázsitfoltról a másikra merészkedtek. John vigyázott, nehogy agyontapossa őket.

Mivel Sandra Lucas kerekes székben ült, a tornácon rámpa is volt a lépcső mellett. A férfi kibújt az esőkabátjából, lerázta, és a bal karjára terítette. Egyébként csak a foltos sárga párnákkal bélelt hintaszékre tehette volna. Miután Billy a nővérével is végzett és felhívta a 911-et, kijött a tornácra, és – csak úgy pőrén, tetőtől talpig véresen – beleült a hintaszékbe.

Az igazságszolgáltatás szerint egy kamasz, aki már betöltötte a tizennegyedik életévét, képes szántszándékkal bűncselekményt elkövetni. Sem a morális, sem az érzelmi zavar – ami nem egyenlő az elmebajjal – nem menti fel az elkövetőt a felelősség alól.

Amikor az első két rendőr a helyszínre ért, Billy felajánlotta nekik, hogy tíz dollárért megkaphatják a nővérét.

– Csak hagyjanak egy húszast az éjjeliszekrényen – mondta. – De nehogy rágyújtsanak utána. A házban tilos a dohányzás.

A bejárati ajtóról két napja vették le a rendőrségi pecsétet. Jóval azután, hogy a helyszínelők összeszedték a bizonyítékokat és levették az ujjlenyomatokat. Megállapítást nyert, hogy a bizonyítékok minden ponton alátámasztják Billy vallomását. A fiút beszállították a pszichiátriára, és vizsgálati fogságba helyezték a kórházban, amíg a beszámíthatatlanság vélelme hatvan nap alatt bizonyítást nem nyer vagy felülvizsgálatra nem kerül. A ház már nem számított bűnügyi helyszínnek.

Nem valószínű, hogy a bűnügyi osztályról jött ki valaki, hogy eltávolítsa a pecséteket. Mivel Lucasék mellett nem lakott senki, talán egy végrehajtó ügyvéd járt itt, hogy körülnézzen a házban.

John elővette a macskás kulcsot. Bement, becsukta az ajtót, megállt az előszobában, és feszülten hallgatózott a mészárszékké vált otthonban. Nem volt joga belépni az épületbe. A nyomozást még nem zárták le, mert meg kellett várniuk, hogy leteljen a hatvan nap, ami alatt Billyt megfigyelik, noha vizsgálat már nem folyt. Ráadásul eredetileg sem Johnt bízták meg az üggyel. Ha nem tud kulcsot szerezni a szomszédoktól, kénytelen lett volna illetéktelenül behatolni. És nem habozott volna megtenni.

Most, ahogy a bejárati ajtóban szobrozott, úgy érezte, lapul valaki a szobákban, de tévedett. Máskor is előfordult már. Miután elszállították a holttesteket és összegyűjtötték a bizonyítékokat, gyakran visszatért a gyilkosság helyszínére, hogy nyugodtan körülnézhessen, és ilyenkor sűrűn támadt az a nyomasztó érzése, hogy nincs egyedül. A gyanúja azonban eddig mindig megalapozatlannak bizonyult.

6.

A mennydörgés már elhalkult, és a zuhogó eső is enyhe szitálássá szelídült. Egyetlen nesz sem szűrődött be a házba. A megyei földhivatal ingatlan-nyilvántartása szerint a földszinten hat, az emeleten öt szoba volt. A homályos előcsarnokból nézve az épület ennél nagyobbnak hatott. A süket csönd olyan mély volt, amilyen csak a vastag kőzetrétegekbe vájt barlangok labirintusaiban lehet.

A bejárati ajtót nyolcosztatú üvegberakás díszítette, a csuromvizes felhők által közrefogott mumifikálódott nap már lenyugváshoz készülődött. John megvárta, amíg a szeme hozzászokik a félhomályhoz. Csak végszükség esetén akart villanyt gyújtani.

Az erőszak hátramaradt nyomai néha úgy felzaklatták, hogy nem tudta rendesen körüljárni a helyszínt. Ha két rivális banda tagjai nyírták ki egymást valami területvita miatt, a szeme se rebbent. De ha egy lemészárolt család ügyében kellett nyomoznia, teljesen kikészült. Nem hivatalos minőségében jött ide. Magántermészetű ügyben. Most nem háborgatták az árnyak. Minden nyugodt volt. Nem árt, ha egy gyilkossági nyomozó képes az együttérzésre. Bizonyos esetekben azonban a túlzott empátia csak lehangolja és elkedvetleníti az embert, ahelyett, hogy előrevinné. Annak ellenére, hogy időnként nehezére esett részvéttel közelíteni az áldozatok felé, nem tudta meghazudtolni önmagát. Nem azért lett nyomozó, mert élvezte a munkáját vagy kielégítőnek találta a juttatásokat. Kötelességtudatból és szükségből választotta ezt a pályát. Sem elméletileg, sem gyakorlatilag nem tehetett mást.

A szürkés derengés balra a nappaliba vezető átjáró lehetett. Fönt, a lépcsőpihenőnél elhelyezett ablak pont annyi fényt engedett be, hogy a korlát és a tartóoszlopok körvonalai kirajzolódjanak. John szeme előtt hirtelen felsejlett az alsó pillér. A férfi ráterítette az esőkabátját. Egy apró elemlámpát húzott elő sportzakója belső zsebéből, de nem kapcsolta be rögtön.

Nem a büntetőeljárás szempontjából fontos apró nyomokat kereste. A helyszínt már alaposan átkutatták, minden létező bizonyítékot összegyűjtöttek, beszennyeztek vagy tönkretettek. Ami után ő kutatott, sokkal illékonyabb, sokkal megfoghatatlanabb volt: a jelenleginél élesebb, tisztább, a meglepetés erejével ható benyomásokra várt, amelyek megerősítik vagy megcáfolják azt a gyanúját, hogy a Lucas család lemészárlását további három eset fogja követni.

Végigment a sötét folyosón, és a konyhába jutott, amelynek ajtaját tokostul eltávolították, hogy kerekes székkel is könnyen be lehessen menni. Az ablak előtt függöny lógott, amely tovább tompította a már így is komor fényt.

Amikor átlépte a küszöböt, savanyú szag csapta meg az orrát. A konyhapult mellett egy kerekes szék tűnt fel az elemlámpa fényében – ebben halt meg Billy anyja, amikor a fiú átvágta a torkát a késsel. A fény a hűtő elé siklott, és felfedte a bűz forrását. Egy liter kiloccsant tej, amelyet az anya vére márványosra festett. Sárgás-pirosas, penészfoltokkal pöttyözött alvadékká állt össze. A tócsa megcsillant a fényben – még nem száradt meg teljesen.

Billy vallomása szerint az anyja kiáltani próbált, de csak egy rekedtes, sípoló sóhajra futotta. Nem tudta a többi családtag segítségét kérni – és figyelmeztetni sem tudta őket. John szinte hallani vélte a hangokat, mintha azok beleivódtak volna a falakba. Csak a gondolataiban visszhangoztak, de olyan valóságosnak hatottak, mint a korábbi mennydörgés vagy a felesége üdvözlése, amikor majd hazaér.

Sandra Lucas közlekedési balesetben sérült meg. Nem elég, hogy emelt fővel viselte a megváltozott körülményeket, még arra is maradt ereje, hogy lelki támaszt nyújtson a sorstársainak. Lelkesítő beszédeket tartott a család fontosságáról, a házastársi összetartásról, és arról, hogy a méltóságteljes és bátor viselkedés a gyerekek számára is példaértékű lehet.

A saját vérébe fulladt.

A sütő digitális órájának neonzöld számjegyei eddig a pontos időt mutatták, amely helyén most – érthetetlen módon – nullák kezdek villogni. Talán áramkimaradás miatt. Mivel John nem kapcsolta föl a villanyt, nem is vehette észre az áramszünetet. A fel-felvillanó számokra meredt. Elgondolkodva bámulta őket.

Az orrfacsaró bűz mintha felerősödött volna. Miután hátat fordított a szagnak – de a múltnak nem –, átment a dolgozószobába. Itt verték agyon a pénzügyeit intéző Robert Lucast. Asztala a helyiség túlsó végében, az ablak előtt állt, hogy a munkájából felpillantó férfi kedvére gyönyörködhessen a kertben magasodó három nyírfában. Így pont az ajtónak háttal ült.

Az elemlámpa fényében a sötétség összezsugorodott, és hirtelen láthatóvá vált az asztalon szétterülő életkép: borítékok, számlák és bélyegek hevertek művészi összevisszaságban az itatóson. Az asztalt egyenetlen lakkréteggel vonták be, amely egykor élénkvörös lehetett, most feketés-lilás-rozsdabarna volt.

John Calvino nem tudta felidézni Robert halálsikolyát. Talán azért, mert a férfi már az első csapástól elvesztette az eszméletét, még azelőtt, hogy kinyithatta volna a száját.

A fényfolt most egy fröcskölt mintás tollkészleten állapodott meg, amelyet a fehérmárvány tartóra helyeztek, majd egy vérrel beterített ablakpárkányra és egy foltos függönyre vándorolt. A minta és a folt akár a John csontjaiból feltörő éles kiáltás, velőtrázó sikoly megtestesülése is lehetett volna. Nem az áldozat üvöltése volt, hanem az erkölcsi felháborodás hangtalan kifejeződése.

Ahogy John kifordult a folyosóra, parányi csengettyűk csilingelését vélte hallani, de a hideg, ezüstös hang azonnal el is halt. A férfi sóbálvánnyá dermedt. Az elemlámpa fénye meg sem rezdült a mahagónipadlón. A bejárati ajtót díszítő üvegberakások majdnem ugyanolyan sötétek voltak, mint az őket elválasztó fabordák. A nap már szinte teljesen lecsúszott a vihar torkán. John nem volt biztos benne, hogy a hang valóságos volt. Lehet, hogy az emlékezetéből, húsz évvel korábbról tört a felszínre.

Bement a nappaliba, hátha onnan ered a zaj. A duplaszárnyú ajtó – amelyet Sandra balesete után szereltek föl, hogy földszinti hálószobává alakítsák a helyiséget – tárva-nyitva állt. Az ágyneműt szépen eligazgatták. Érthető, hiszen Sandra lefekvés előtt halt meg. Csengettyűvel vagy anélkül, senki sem várakozott a szobában.

John a többi földszinti szobába már nem nyitott be. Egyikben sem történt gyilkosság. A lépcső nem nyikordult meg. A férfi egy percre megpihent a fordulóban, hogy összeszedje a bátorságát. A legrosszabb ugyanis az emeleten várta. A szülők gyorsan meghaltak, de a nagymama meg a lánytestvér odafent sokat szenvedett. John szinte hallotta a jajgatásukat.

A lépcsőforduló falán John Singer Sargent Szegfű, liliom, rózsa című képének nyomata még a hideg elemlámpafényben is vonzotta a tekintetet. Két tündéri, fehér ruhás kislány kínai lampionokat gyújtogat egy liliomlugas alatt, egy félhomályba burkolózott angolkertben. A tizenkilencedik század egyik legbájosabb festménye mindig mosolyt csalt John arcára, ha felbukkant valamelyik albumban. De most nem mosolygott. Ahogy elfordult a képtől, az a benyomása támadt, hogy az egyik kislányon vérpöttyök éktelenkednek. Amikor közelebb hajolt, látta, hogy a piros foltot a kínai lampion vetíti a lány arcára.

Felért az emeletre, és egyenesen a nagymama szobájába ment, amely a ház elülső részén, a halltól balra helyezkedett el. Az ajtó nyitva volt. A fény, amelynek színe kezdett a mosogatólé színére hasonlítani, nem tudott áthatolni a súlyos drapériákon. Az éjjeli lámpa és a légfrissítő együttese szegfűillatú barackszínű ragyogást árasztott. A balegyenest leszámítva, amellyel az unoka – legnagyobb gyönyörűségére – kiverte a nagyanyja protézisét, az Ann Lucas elleni támadás vértelen volt. A rettegett nyomok nem itt, hanem a lánytestvér szobájában lestek Johnra. Felkattintotta a villanyt, ám a szoba fele így is homályban maradt. A rendetlen ágynemű a padlóra lógott.

A fésülködőasztalon bekeretezett fényképek sorakoztak. Hat Billyt ábrázolta egyedül vagy a családtagjai körében. Nyílt arcán nyoma sem volt gonoszságnak, tekintetében nem tükröződött őrület. Celine, a nővére nagyon fotogén lány volt, és olyan ártatlanul tudott nézni, mintha semmit sem tudna a halálról, viszont annál többet az örökkévalóságról. Ahogy ott állt a tengerparton a fürdőruhájában, a bokáját nyaldosó hullámok között, egy harmatból és napfényből font nimfának tűnt. John nem mert ránézni.

A szőnyegen kacskaringózó ragasztószalag jelölte azt a helyet, ahol a nagymama holtteste feküdt. Billy azt vallotta, hogy az ágyban ütötte le az asszonyt, aki éppen tévét nézett, majd a földre húzta, és megvárta, amíg magához tér, csak azután fojtotta meg. A test körvonalát bámuló John arra számított, hogy a fulladásos halál kétségbeesett hangjai fogják megütni a fülét – de megint parányi ezüstcsengettyűk tiszta, jeges csilingelőse hangzott fel. Két-három másodperccel tovább tartott, mint az előbb, és a férfi rájött, hogy nem hallucinál. A hirtelen beálló törékeny csöndben kilépett a folyosóra, és felkapcsolta a mennyezeti lámpát. Az üveg félgömb pengeszerűen éles, kékes fénnyel töltötte meg a helyiséget.

Szemközt a lánytestvér szobájának ajtaja félig nyitva állt. Mögötte sötétség.

Már megint a csengettyűk. Két másodperc, három.

John zsebre vágta a kikapcsolt elemlámpát, és előhúzta a fegyverét a vállára csatolt pisztolytáskából.

7.

Éles helyzetben belépni egy ajtón – mindig ez a legnehezebb. John sietve benyomakodott a szobába, fél kézzel kitapogatta a villanykapcsolót, majd amikor a két éjjeli lámpa fénye felvillant, marokra fogta a pisztolyát. Balról jobbra fordult, a fegyver követte a mozgását. Nem nagyon figyelt a részletekre: a célpontra koncentrált meg az esetleges búvóhelyekre.

Az egyik szóba jöhető rejteknek a gardrób tűnt, amelynek két tükrös tolóajtaja volt. John, egyik kezében a pisztollyal, lassan becserkészte a saját képmását. A fegyvere fekete csövének tükörképe felé nyúlt, majd gyorsan félrerántotta az ajtót. Csak fogasokon lógó ruhákat, cipőket, dobozokkal telepakolt magas polcokat látott.

De még mindig szentül hitte, hogy a csilingelés valóságos volt.

Behúzta az ajtót, és tekintete a visszatükröződő szobára siklott, amelyet szinte teljes egészében a halálos ágy és a belőle áradó gonoszság uralt. A matrac mintha egy kegyetlen vallás oltára lett volna.

Celine az ágy szélén ült, a lábkörmét festette: egyik térdét felhúzta, lábfeje a matracon. Zenét hallgatott az iPodján, így nem hallhatta, hogy a nagyanyja szobájában dulakodás folyik. Mielőtt kivágta volna az ajtót, hogy lecsapjon, Billy letépte magáról a ruháit, és szanaszét szórta őket a folyosón. Meztelenül, kezében a késsel rontott be nővére szobájába. Feltüzelte, hogy sikerült megfojtania a nagyanyját egy szorosra húzott vörös selyemsállal. Rávetette magát a lányra, aki a hirtelen fájdalom, a döbbenet és a rémület hatására védekezni is elfelejtett.

Az ágy tükörképe undorral töltötte el John Calvinót. Szájon át vette a levegőt, hogy ne kelljen beszívnia a nedves – és még sokáig nedvesen maradó –, véráztatta matrac bűzét. A párás levegőbe fémes íz vegyült – bár az is lehet, hogy John csak képzelődött –, ami még zavaróbb volt, mint a szag. A férfi összeszorította a fogát, orrcimpája megremegett.

Visszadugta a fegyverét a pisztolytáskába, és a förtelmes ágy felé fordult, amely jóval borzalmasabbnak hatott, mint a tükörképe. Viszolygásába most düh és szánalom vegyült: a pillanat az emlékezetébe vésődött. És nemcsak a pillanat és a látvány, de az általa kiváltott nyers érzelmek is.

Most már hallotta is Celine-t, a félig-meddig léleklátó képzeletében élő Celine-t: torkaszakadtából üvölt fájdalmában és ijedtségében, hangosan zokog az őt ért gyalázat miatt, az életéért könyörög, Istenhez fohászkodik, de a szörnyeteg – aki nem más, mint a tulajdon testvérbátyja – nem könyörül rajta, nem irgalmaz neki, csak amikor végre, végre, az utolsó késszúrással véget vet a szenvedéseinek.

John egész testében reszketett, kezét tehetetlenül a fülére tapasztotta, hátat fordított az iszonytató ágynak, kirontott a szobából, a falnak vetette a hátát, és lecsúszott a földre. Két helyen volt egyszerre: ugyanezen a folyosón a gyilkosság estéjén és egy távoli város házának folyosóján húsz évvel korábban.

Mivel a szülei festők voltak, egész kis művészeti galéria élt az emlékezetében. Most egy Goya-kép jelent meg lelki szemei előtt: a hátborzongató és kétségbeejtő festmény, a Szaturnusz felfalja gyermekét című.

Egy darabig némán gubbasztott, várta, hogy a múlt kimosódjon a jelenből. A múlt és a jelen szörnyűségei helyrehozhatatlanok voltak, de a férfi reménykedett benne – görcsösen és értelmetlenül, ugyanakkor kitartóan –, hogy a jövő úgy alakul majd, hogy semmit se kelljen helyrehozni.

Bár legszívesebben lekapcsolta volna a villanyt Celine szobájában, és elhagyta volna a házat, végül csak összeszedte magát, és újból átlépte a küszöböt. Többé nem nézett a lány ágyára.

Az íróasztalon képes tinimagazinok hevertek, mellettük pedig, valószínűtlen kontrasztként, G. K. Chesterton Az örökkévaló ember című könyvének puha kötésű kiadása. A polcokon eklektikus összevisszaságban sorakoztak a Celine-nek kedves tárgyak. Húsz kerámiaegér, amelyek közül a legnagyobb sem volt öt centinél magasabb, kagylók, üveg papírnehezékek, egy hógömb, belsejében fura házikóval. És csengettyűk. Az egerek mögött, két fehér főkötőbe és tarka pamutruhába öltöztetett plüssnyúl között, három miniatűr kála hevert eredeti zöld dobozán. A virágkelyhek tökéletesen kidolgozottak voltak, de a sárga porzók helyén egy-egy parányi ezüst csengőnyelv lapult. Az ezüstszár, amelynek segítségével meg lehetett rázni a csengettyűket, fekete volt a rászáradt vértől és a folt alatti rozsdától. Ha a helyszínelők észrevették volna, biztosan zacskóba teszik és magukkal viszik.

John kihúzott egy papír zsebkendőt az asztalon álló dobozból. Négyrét hajtotta, és megfogta az ezüstszárat. Nem azért, hogy megóvja a bizonyítékot – ezzel már elkésett –, hanem hogy ne kelljen hozzáérnie a vérhez.

A zöld doboz fedelén, a kálák alatt ezüst felirat hirdette: Piper Galéria.

Ha megrázták a virágokat, a csengettyűk élesen, hidegen szóltak: amióta átlépte a ház küszöbét, John háromszor is hallotta a hangot.

Reszkető kézzel helyezte el a zsebkendőbe tekert kálákat a dobozban, majd az egészet a zakója zsebébe gyömöszölte.

Annak idején Alton Turner Blackwood is három ezüstcsengettyűt hordott magánál. Gyűszű nagyságúak voltak, és egy fürtben lógtak le a nyélről. Nem virágot formáztak, és nem voltak annyira szépen kidolgozottak, mint Celine kincse.

Blackwood pszichopata sorozatgyilkos volt, aki az összes bűncselekmény során gondosan felépített ceremónia szerint járt el, amelyben egy fura hiedelemrendszer elemei és obszesszív-kompulzív hajlamok keveredtek. Miután a kiszemelt család összes tagját kiirtotta, a gyilkosságok sorrendjében körbejárta az áldozatokat, és a hátukra fektette őket. Egy csepp ragasztóval pénzérméket erősített a szemükre: feketére festett negyeddollárosokat, mindig a sast ábrázoló oldalukkal fölfelé. A nyelvükre egy barna korongot tett, amely a labor szerint megszilárdult ürülék volt. A hullák kezét az ágyékukra fektette, és egy tyúktojást dugott a markukba. Hogy a tojás ne csúszhasson ki, egy zsinórral összekötözte a hüvelyk- és a kisujjat. A tojásokat már napokkal a gyilkosságok előtt előkészítette: két apró lyukat fúrt a héjukba, hogy kifújja őket. Ezután egy szorosan föltekert papírcetlit dugott a kiszárított, üreges héjba. A férfi áldozatokén ez állt csupa nagybetűvel: SERVUS, a nőkén pedig: SERVA. A latin „rabszolga” szó hímnemű és nőnemű alakja. Miután szépen feldíszítette a hullákat, megállt fölöttük, és megrázta a három csengettyűt.

Billy Lucas nem rendezte ilyen kompozícióba a négy holttestet, de miután meghaltak, lefektette őket. Nem végzett rituálét feketére festett negyeddollárosokkal, szárított ürülékkel és kifújt tojásokkal. De a csengettyűket megrázta.

A finom ezüstkálán nem látszott bevésés. Blackwood csengettyűin viszont ez volt olvasható: PUSZTULÁS.

John emlékezetében felvillant a kép: Billy szinte sóvárgó mosollyal áll az üvegfal túlsó oldalán.

Úgy érti, arra kíváncsi, mi volt az indíték?

Igen. Azt még nem árultad el, miért tetted.

Pedig egyszerű.

Miért?

A pusztulásért.

John lekapcsolta a villanyt Celine szobájában, és félig nyitva hagyta az ajtót. A folyosón megállt, feszülten hallgatózott. Sehol sem reccsent meg a parketta, sehol sem nyikorogtak a zsanérok. Egy árnyék sem mozdult.

A férfi Billy szobája felé indult.

8.

Az üggyel megbízott nyomozók – Tanner és Sharp – már átkutatták Billy szobáját, és nem sokkal kisebb felfordulást hagytak maguk után, mint egy betörő. A komód fiókjai félig nyitva voltak. Tanner vagy Sharp feltúrta a ruhákat, és egy kupacba dobálta mindet. Amikor a matrac és a rugózat között keresgéltek, a zsenília ágytakaró nem gyűrődött fel teljesen. Az éjjeliszekrényen digitális ébresztőóra állt. A konyhai órától eltérően ezen nem villogtak a számok.

John átvizsgálta az íróasztalt, a gardróbot, az éjjeliszekrényt, de majdnem biztos volt benne, hogy a kollégáinak semmi sem kerülte el a figyelmét. Gyilkos ámokfutása előtt Billy Lucas – a bizonyítékok alapján – teljesen hétköznapi dolgok iránt érdeklődött. Sportújságokat olvasott és videojátékokkal játszott, méghozzá nem kifejezetten erőszakosakkal. A könyvespolcokon több száz puha kötésű könyv sorakozott. John elolvasta a címeket. Sci-fi, fantasy, modern szépirodalom: a fiú ízlése szerteágazó volt, de a gyűjteményében egyetlen megtörtént bűneseteket feldolgozó könyv sem volt.

Az íróasztalon álló számítógép működött. Ilyen esetekben az a szokásos eljárás, hogy a merevlemez összes könyvtáráról és dokumentumáról másolatot készítenek, és ezeket viszik be további tanulmányozásra. Mivel Billy vallomást tett és kórházba került, egyetlen nyomozó sem foglalkozott a számítógéppel.

Mielőtt ábécésorrendbe rendezte volna a fájlokat, John átfutotta a könyvtárat: árulkodó kulcsszavakat keresett. Alig fél perc múlva rábukkant egy mappára, amelynek azt a címet adták, hogy Calvino-1. Rögtön ezután következett a Calvino-2. Az elsőben fotók voltak, amelyeket egy sorozat- és tömeggyilkosokkal foglalkozó weboldalról töltöttek le. John szüleit, Tom és Rachel Calvinót, illetve húgait, a tíz- és tizenkét éves Marnie-t és Giselle-t ábrázolták. A leírás Alton Turner Blackwood negyedik, egyben utolsó családirtásáról szólt. A gyilkosról nem mellékeltek fényképet. Állítólag egyet sem csináltak róla életében, az orvos szakértő által készített felvételeket pedig a bíróság lefoglalta a fiatal John személyiségi jogaira hivatkozva, és a döntést mind a mai napig nem vonták vissza. John fotója ugyanezen okból nem került fel az oldalra. Ráadásul a honlap csak az áldozatokkal foglalkozott. John volt az egyedüli túlélő.

A húgai nagyon aranyosak voltak a fényképeken. Sok évnek kellett eltelnie ahhoz, hogy John képes legyen megnézni a felvételeket. Amennyire tudta, megbosszulta a halálukat. De ha akkor régen másképp cselekedett volna, ha nem követi el azt a meggondolatlanságot, az egyik testvére – ha nem mind a kettő – még ma is élne. Bár szerette a húgait, nem bírta tovább szemlélni az arcukat. Bezárta a fájlt.

A ház levegője egyre nyomasztóbbá vált: az ablakon végigcsurgó eső, a párás levegő, a halálos csönd azzal a gyötrő érzéssel párosult, hogy valaki lesben áll a folyosón vagy valamelyik szobában, és várja, hogy végre Johnra vethesse magát.

Lehunyta a szemét, és gondolatban felidézte kedvenc festményét, Pieter Brueghel Vadászok a hóban című alkotását. A tizenhatodik századi belga város a téli félhomályban, amelyet csak a frissen hullott hó világít meg, egyszerre mozgalmas és nyugodt, komor és elbűvölő. John mindig lehiggadt, ha rágondolt – egészen mostanáig.

Johnny.

A fiú Johnnynak nevezte. Ismerte Alton Blackwood történetét, és tudta, hogy John terítette le a gyilkost. Látszólag ez is azt bizonyította, hogy Billy ámokfutásához a húsz éve történt Valdane- gyilkosság szolgáltatta a mintát.

Amikor a férfi megnyitotta a Calvino-2 nevű mappát, öt fényképet talált. Az egyiken ő volt. Egy két éve készült újságcikkből származott, amely arról számolt be, hogy társával, Lionel Timminsszel együtt érdemrendet kapott a bátorságáért. John kényszeredettnek tűnt a képen, tulajdonképpen nagyon kellemetlenül érezte magát. Azt, hogy kisfiúként életben maradt, miközben az egész családját kiirtották, semmi olyasmivel nem tudta felülmúlni, amiért érdemérem illette volna meg. Annak idején meg is próbálta megvétózni a felterjesztést, de Parker Moss, az első körzet parancsnoka – aki a gyilkossági, az eltűnt személyek és a rablási osztályt, továbbá több másik egységet is vezetett –, ragaszkodott hozzá, hogy megjelenjen az ünnepségen és átvegye a díjat. Az érdemérem ugyanis jó színben tüntette fel az osztályt a nyilvánosság előtt.

A második fényképen Nicolette volt. Nicky. A műkereskedéssel foglalkozó és Nicky legfőbb támogatójának számító Lannermill Galéria weboldaláról töltötték le. A nő sugárzóan szép volt.

John a nadrágjába törölte nyirkos tenyerét.

A mappa további fotóin fiát, a tizenhárom éves Zacharyt, és két lányát, a nyolcéves Minette-et – akit csak Minnie-nek becéztek – és a tizenegy éves Naomit látta viszont. Ezek a pillanatképek egy hónapja, Minnie nyolcadik születésnapján készültek. Az ünnepségen csak ő, Nicolette meg a három gyerek vett részt. John el sem tudta képzelni, hogyan kerültek ezek a fényképek Billy Lucas számítógépére. Az viszont rögtön világos volt számára, minek tekintse a mappákat: az emberölési szándék bizonyítékának, egy gyilkos naplójának, amelyben az áldozatok fényképei sorakoznak.

Billy mindannyiukkal végezni akart, ahogy annak idején Alton Blackwood is lemészárolta az egész Calvino családot – egy ember kivételével.

Miután John bezárta a fájlt, a legközelebbi ablakra tekintett, amelyen patakokban folyt le az esővíz az egyre tompuló fényben, és erről a válaszfalon végigcsurgó sötétsárga vizelet jutott az eszébe. Nyugtalansága hirtelen félelembe csapott át. A házban meleg volt, mégis vacogott. Egész testében reszketett. Sem emberileg, sem szakmailag nem érezte magát kevesebbnek azért, mert félt. A félelem hasznos, már amennyiben nem vezet tartós határozatlansághoz. A félelem kitisztítja és élesebbé teszi az elmét.

John újra végigpörgette a könyvtárat: további vezetéknevek után kutatott a mappák és dokumentumok címei között. Lehet, hogy Billy más családokat is kiszemelt magának. Bármi is volt a fiatalkorú bűnöző terve, most már nem volt jelentősége. A kórházban többlépcsős, megbízható biztonsági rendszer volt, szökésről szó sem lehetett. A pszichiátriai testület még évtizedekig nem fogja gyógyultnak nyilvánítani Billyt, ha egyáltalán szabadon engedi a fiút.

John azonban érezte, hogy a családja veszélyben van. A túlélési ösztön munkált benne, pattanásig feszült idegei megremegtek, már-már vibráltak.

Mivel egyetlen vezetéknevet sem talált a mappa- és dokumentumcímek között, bezárta a programot, és kikapcsolta a gépet.

Az íróasztal belsejéből egy John számára ismeretlen dal hangfoszlányai szűrődtek ki. Amikor kihúzta a fiókot, a dallam megismétlődött. Kézbe vette a mobiltelefont, amely valamikor Billy Lucasé lehetett. A kijelzőn nem jelent meg a hívó száma vagy neve. Megvárta a tizennegyedik csengetést. Amikor a készülék nem kapcsolt át hangpostára, úgy döntött, a telefonáló makacsságára való tekintettel fogadja a hívást.

– Halló!

Semmi válasz.

– Ki az?

A vonal nem szakadt meg. A néma csönd élt, de a hívó nem akart megszólalni. A megfélemlítésre építő játszmákban az a legokosabb, ha bátran szembeszállunk az ijesztgetővel. John kitartóan hallgatott, nem akart örömet szerezni a telefonbetyárnak. Fél perc elteltével az illető egyetlen szót suttogott bele a kagylóba. Mintha azt mondta volna:

– Servus.

John újabb fél percet várt, majd bontotta a vonalat, és visszatette a mobilt a fiókba.

Amikor az ajtóhoz ért, s a fali kapcsoló felé nyúlt, hogy eloltsa az éjjeli lámpákat, ritmusos zöld villódzás hívta fel a figyelmét arra, hogy a rádiós ébresztőóra, amely a bejövetelekor még a pontos időt mutatta, villogni kezdett: tizenkettő nulla nulla, tizenkettő nulla nulla, tizenkettő nulla nulla.

Amint kilépett az emeleti folyosóra, ahol még mindig égett a mennyezeti csillár, újabb telefoncsörgés hasított a levegőbe a ház hátsó feléből. John némi habozás után követte a hangot, és benyitott egy ajtón. Felkapcsolta a villanyt, és a szülők egykori hálószobájában találta magát, amely most egyfajta bútorraktár volt. A telefon megállás nélkül csörgött.

Johnnak fogalma sem volt, mibe csöppent. Úgy okoskodott azonban, hogy nem szabad engednie a zaklatónak, ezért lekapcsolta a villanyt, és becsukta az ajtót. Amikor a lépcsőhöz ért, leoltotta a mennyezeti lámpát – mire a sötétség kiterjesztette nagy fekete szárnyait. Az ablak mintha ott sem lett volna.

Kalapáló szívvel halászta elő az elemlámpáját a zakója zsebéből. A fény pászmákat vetített a falra, életre keltette a szőnyeg mintáját, és sötéten siklott lefelé a fényes mahagóni korláton. Ahogy elhaladt a Szegfű, liliom, rózsa című kép mellett, új és ijesztő felfedezést tett a szeme sarkából: a kínai lampionok túl erősen világítottak, narancssárga színük olyan fényesen izzott a vásznon, mintha a kislányok fehér ruhája lángra kapott volna. Nem mert odanézni.

A nappaliban, a dolgozószobában és a konyhában egyszerre visított föl a telefon. A csöngetések közötti szünet rövidebbnek, a hang pedig durvábbnak és sürgetőbbnek hatott, mint általában. Sietve felkapta az esőkabátját a korlátpillérről, arra sem vette a fáradságot, hogy belebújjon. Amikor feltépte a bejárati ajtót, a telefonok elnémultak.

John kilépett a tornácra, amely most már az éjszaka szorításában vergődött. Úgy rémlett, egy alak kuporog a balján álló párnázott hintaszékben, ott, ahol legutoljára a csupasz és csurom vér Billy Lucas várta a rendőröket. De amikor a hintaszékre irányította a zseblámpáját, látta, hogy az üres.

Kulcsra zárta az ajtót, magára kapta az esőkabátját. Előkereste a kocsikulcsot, és úgy rohant bele az esőbe, hogy még a csuklyáját is elfelejtette föltenni. Mintha jeges víz ömlött volna a fejére meg a kezére. Beszállt a kocsiba, és beindította a motort.

– Elkezdődött – dünnyögte maga elé.

A megállapítás a tudatalattijából szakadt fel, mert esze ágában sem volt megszólalni. Nem. Nem is megállapítás volt. Babonás jóslat. Semmi sem kezdődött el. Amitől fél, az nem fog bekövetkezni. Egyszerűen, mert nem következhet be. Lehetetlen.

Ahogy kitolatott az utcára, felizzottak a kerítéslécek, és árnyékok ugrottak félre az útból. Az ablaktörlő egész kis zuhatagot söpört le a szélvédőről. Mintha szennyes trágyalé hullott volna alá az égből.

John Calvino hazafelé indult a koromsötét éjszakában.

Alton Turner Blackwood naplójából:

A nevem Alton Turner Blackwood, és most elmesélem…

A déli toronyban faragott lépcsők és kőfalak kanyarogtak fölfelé négy emeleten át a kör alakú, négy méter átmérőjű szobáig. Négy pár színes, kilinccsel nyitható ferde üvegablak. Rácsos mennyezet. A nő az egyik gerendára kötötte fel magát.

A család a vasútépítésen tollasodott meg. Akkor még tisztességes úton. Az egész vagyont Terrence James Turner Blackwood – legközelebbi ismerőseinek, akiket nem tekintett a barátainak, csak Teejay – örökölte. Huszonegy éves volt, és olyan törtető, mint egy ganajtúró bogár. Magazinkiadással, némafilmek gyártásával, területfejlesztéssel és politikusok megkenésével erősítette meg a pozícióját.

Teejay csupán egyvalamit istenített. Nem a pénzt, hiszen a sivatag urát sem a homok érdekli. A szépséget.

Teejay 1924-ben, huszonnégy évesen kastélyt építtetett magának. Legalábbis annak nevezte, holott nem volt az. Csak egy óriási ház, amelyhez kastélyszerű szárnyakat csatoltak. Némelyik szoba merő véletlenségből egész szépre sikeredett. De az épület kívülről csak egy ronda kőhalom volt.

Teejay szerette a szépet, de nem tudta életre kelteni.

A hodály bizonyos értelemben Teejay ellentéte volt, akit szinte nőies szépséggel áldott meg az ég. Szépség iránti imádata részben önimádat volt. Belülről azonban pontosan olyan visszataszító volt, mint az otthona. Megkérgesedett lelkét nem díszítették drágakövek. Még maga Teejay sem tudta volna megmondani, miből állt ez a kéreg.

A hatalmas ház a Crown Hill nevet kapta, a domb után, amelyen állt. A kétszáznyolcvan holdas birtok az északi partvidéken húzódott, amely mindig is veszélyes területnek számított. Persze minden tengerpart veszélyes: a föld könnyen a vadul örvénylő vízbe omolhat.

Jillian Hathaway a némafilmek leghíresebb és legünnepeltebb színésznője volt. Két hangosfilmben is szerepelt. Ezek közül az egyik, az Ördögi kör, ma már klasszikusnak számít. 1926-ban állítólag feleségül ment Terrence Blackwoodhoz Acapulcóban, de a házasság hivatalosan sosem köttetett meg. Jillian beköltözött a kastélynak csúfolt házba. 1929-ben, huszonnyolc évesen visszavonult a filmezéstől. Még ugyanebben az évben adott életet első és egyetlen gyermekének, Marjorie-nek. Az egykori ünnepelt filmcsillag tizennégy évvel ezután felakasztotta magát. Még ekkor is gyönyörű volt. Talán halálában volt a legszebb.

A Blackwood család tovább gyarapodott. Pár évtizeddel később Anita Blackwood világra hozta Teejay dédunokáját. Terrence, a szépség avatott szakértője, azonnal intézetbe akarta dugni a gnóm újszülöttet. Az apa természetesen beleegyezett. De Anita hallani sem akart róla, hogy elhajítsák a fiát, mint egy darab szemetet. Idővel talán megbánta döntését. Az évek során – egészen korán megtanította a fiút olvasni – teljesen eltávolodott gyermekétől. Végül Crown Hillben hagyta, a kegyetlen öregemberre bízta a sorsát. Egyszerűen elment. Azt sem mondta, fapapucs. Azt beszélik, rettegett a fiútól, a saját fiától. Undorodott az arcától, a külsejétől. Amikor a torzszülött fiú kilencévesen egyedül maradt, a vendégházból – ahol korábban az anyjával lakott –, a déli torony kör alakú szobájába száműzték.

Ez a fiú még nem én voltam. De idővel én lettem belőle.

A fiú gyűlölte az öreg Teejayt. Több okból is. A verés volt az egyik. A másik a toronyszoba.

Télen villanyradiátorral fűtötték. Az óceáni éghajlaton a nyáréjszakák csak ritkán tikkasztóak. Némi ráfordítás után vécével és zuhanyfülkével bővíttették ki a helyiséget. Az ágy szerepét egy földre dobott matrac töltötte be. A fiú annyi párnát kapott, amennyit csak akart. A fotelt és az asztalt úgy építették be a szobába, mert kívülről nem tudták volna felcipelni a csigalépcsőn. A reggelit és az ebédet ételliften küldték fel. A belső telefonon keresztül a fiú azt kérhetett, amit csak akart. Éjszakára bármelyik könyvet kölcsönvehette a főszárnyban lévő hatalmas könyvtárból. Kényelmesen élt, de egyedül érezte magát. A toronyszoba mindentől és mindenkitől elszigetelte.

Esténként, amikor a többiek már nyugovóra tértek, és éppen nem volt vendég a házban, beengedték a főépületbe. A könyvtárszobában szolgálták föl neki a kései vacsorát. Eldobható tányérokból evett eldobható evőeszközökkel. Senki sem kerülhetett kapcsolatba azzal, amit ő egyszer megérintett, a szájába vett, holott a betegsége nem volt ragályos. A személyzetnek tilos volt szóba állnia vele, és ő sem szólhatott hozzájuk. Ha valamelyik szolga megszegte a szabályt, azonnal elbocsátották. Az öregember bőkezűen megfizette őket, nemcsak azért, hogy ne szóljanak a fiúhoz, hanem hogy másoknak se fecsegjék ki Crown Hill titkát. Ők pedig nem akarták elveszteni az állásukat. Ha a fiú beszélgetést kezdeményezett, beárulták. Ekkor jött a verés az öregember lakosztályában.

A fiú gyűlölte Teejayt. Reginát is gyűlölte, és Melissát is. Regina Anita nővére volt, a fiú nagynénje, az öregember unokája. Melissa pedig Regina lánya. Mind a ketten szépek voltak, nem olyan csúnyák, mint a fiú, ezért oda mehettek, ahova csak akartak, és akkor, amikor kedvük tartotta. Regina és Melissa cseveghetett a személyzettel, és a személyzet is szóba elegyedhetett velük. A fiú egyszer hallotta, hogyan gúnyolja ki Regina meg az egyik szobalány a háta mögött. Hogy nevettek!

Tizenkét éves volt, amikor egy este, a könyvtár labirintusának egyik eldugott sarkában egy magas polcon rábukkant Jillian Hathaway fekete-fehér képekből álló fotóalbumára. Az asszony több fényképen is káprázatos filmcsillagként pózolt, elegáns ruhákban és jelmezekben. Az utolsó felvételt valószínűleg a rendőrség készítette. A fiú azonban azt hitte, hogy az öreg Teejay, az akkor még fiatal férj. A fotón Jillian szárnyatlan angyalként lógott alá a toronyszoba gerendájáról. Mielőtt a sámlira lépett volna, hogy a hurokba dugja a nyakát, Jillian minden ruhájától megszabadult. A fiú akkor látott először pucér nőt. Nem szégyellte, hogy így megigézi közvetlen felmenőjének meztelensége. Az erkölcsi érzék hiánya lehetetlenné tette. A fiú csak egyvalamit szégyellt: a külsejét. Keserű tapasztalatok árán tanulta meg, hogy a torz külső a legnagyobb bűn a világon. Az volt a bűne, hogy élt. Noha a nő a nagyanyja volt, kéjes érzéseket keltett benne. A hófehér mellével, a kerek csípőjével, a karcsú lábával.

A fiú kivette a fényképet az albumból, az albumot visszatette a polcra, a képet pedig magával vitte a toronyszobába.

Gyakran álmodott a nőről, aki néha élettelenül lógott a madzagon, de közben beszélt. A fiú sajnos sosem tudta felidézni magában a szavait. Máskor Jillian úgy ereszkedett le a gerendáról, akár pók a selyemfonálon. Levette a nyakáról a kötelet, s úgy tartotta a feje fölött a hurkot, mint valami glóriát. Hogy aztán átbújtassa a fiú fején. Az álom időnként rémálommá vált: a nő meg akarta fojtani. Megesett, hogy a fiú nem tiltakozott, és megadóan tűrte, hogy a nő a sámlihoz vezesse. Bár sosem akasztották föl, ebből az álomból mindig pihenten ébredt.

Egy éjjel azonban minden megváltozott. Most először fordult elő, hogy meztelen volt álmában. A szintén csupasz Jillian Hathaway leereszkedett a gerendáról, ám ezúttal nem állt meg a fiú ágyánál. Nyakán a hurokkal bebújt a takaró alá, és a durva kötelet izgatóan a fiú testére tekerte. A nő melle a bőréhez nyomódott. Még sosem érzett ilyet. Remegve, csapzottan, kimerülten riadt föl.

Egy ideig azt hitte, ilyesmi csak álmában történhet meg vele egy halott nő társaságában. De végül rájött, hogy a halott nő képe is ugyanolyan hatást vált ki belőle, mint az álom.

Ez a fiú még nem én voltam. De idővel én lettem belőle.

9.

A család egy csinos és tágas háromszintes házban lakott. Ha az alagsori garázst is beleszámoljuk, négyszintesnek is nevezhetjük. Ezt egyetlen rendőrnyomozó sem engedhette volna meg magának. Az otthon Nicolette művészi karrierjének gyümölcse volt, amely már egy évtizede stabilan felfelé ívelt. A dupla telek elegendő helyet biztosított ahhoz, hogy felhúzzanak egy családi házat, mégis elkülönüljenek a szomszédoktól. A fehérre festett, fekete spalettás, fekete palatetős téglaépület György-korabelinek tűnt, de nem mindenben felelt meg a stílus követelményeinek.

John az alagsori garázsban parkolt le, Nicolette terepjárója és egy Chevrolet közé. A Chevrolet Walter és Imogene Nash-é volt – ők tartották rendben a házat és főztek a családra. Mivel a reggelek szentek és sérthetetlenek voltak a Calvino-rezidencián, Nash-ék délelőtt tizenegyre jártak dolgozni a hét öt napján, és este hétkor már el is mentek.

Az alagsor és a három szint között lift járt. John tudta, ha felvonóba száll, a gyerekek meghallják az érkezését, és eléfutnak. Négyszemközt akart beszélni Nickyvel. Hazafelé menet már felhívta a feleségét, és meglepődve hallotta, hogy még a műtermében van, túlórázik. A fő lakosztály és a műterem az egész harmadik szintet elfoglalta.

John a garázs sarkában akasztotta fel az esőkabátját, ahol néhány esernyő lógott a falifogasról. Most, hogy végre otthon volt, ahol az élet egyszerűnek tűnt, és a világ zűrzavara nem hatolt át a falakon, a Lucasék házában történtek inkább tűntek rossz álomnak, mint valóságos élménynek. Belenyúlt a zakója zsebébe. Nem volt biztos benne, hogy ott találja az ezüstcsengettyűket.

Ahogy kitapogatta a Piper Galéria dobozkáját, kétszer három kopogtatás hangzott fel a garázs túloldaláról, az autók mögül. Egy türelmetlen látogató begörbített ujjának éles, sürgető, hangos koppanása.

A neon világítótestek ellenére a helyiség itt-ott sötétségbe borult. De egyetlen árnyék sem mozdult meg vagy öltött testet.

A kopogás most közvetlenül John feje fölül hallatszott. A férfi döbbenten nézett föl a gipszkarton mennyezetre – aztán megnyugodott. A réz vízvezetéken keresztülhaladó levegőbuborékok lökték a csövet a födémnek.

John a fogason lógó esőkabát zsebébe nyúlt, és kivette belőle a nejlonzacskót, amibe Marion Dunnaway a hat süteményt csomagolta. Kinyitotta a belső ajtót, amely a hátsó lépcsőhöz vezetett. A zárnyelv automatikusan a helyére kattant mögötte.

Az ajtó a lépcső tetején Nicolette hatalmas műtermébe nyílt. A nő éppen egy festményen dolgozott. Háttal ült a bejáratnak, így nem vette észre, hogy a férje hazaért. A lányosan karcsú, drapp farmert és sárga pólót viselő Nicky, aki lófarokba kötötte sötétbarna haját és mezítláb ügyködött az állvány előtt, egy táncos kecsességével és bájával dolgozott. A helyiségben terpentin- és enyhe lenolajszag terjengett. Az apró asztalon Nicky jobbján egy bögre gőzölgött, feketetea és ribizli aromáját árasztotta. Mellette egy vázában két tucat úgynevezett fekete rózsa díszelgett. A virágok tulajdonképpen sötétvörösek voltak, sötétebbek, mint egy cinóbervörös pigment, amint visszaváltozik fekete higany-szulfiddá. A lélegzetelállító virágoknak semmiféle illatuk nem volt. Festés közben Nicky mindig olyan rózsákkal vette körül magát, amelyek színe a leginkább illett a hangulatához. Az alázatosság rózsáinak nevezte őket, mert ha túlságosan a fejébe szállt a dicsőség az állványán megszülető festmény láttán – márpedig a büszkeség könnyen hanyagsághoz vezet –, elég volt a tökéletes rózsafejekre pillantania, hogy rájöjjön, a művészete csak halvány utánzata az igazi mestermunkának.

Most egy szárnyas oltárképen dolgozott, amely három nagy függőleges panelből állt. Johnt Gustave Caillebotte Párizsi utca esőben című festményére emlékeztette, bár a képen nyoma sem volt Párizsnak vagy esőnek. Nicky Caillebotte remekéből merített ihletet, de saját stílusában festette meg a témát.

John szerette észrevétlenül megfigyelni a feleségét. Amikor Nicky ösztönösen viselkedett, a jellegzetes könnyedségéből és elegáns tartásából áradó tisztaság és romlatlanság földöntúli kecsességet és szépséget kölcsönzött neki. Ezúttal azonban John tévedett, amikor azt hitte, észrevétlen tudott maradni.

– Mit bámulsz ilyen meredten: a képet vagy a fenekemet? Vigyázz, mit válaszolsz! – intette Nicky.

– Jól mutatsz ebben a farmerban – felelte a férfi és a festményed is hasonlóképpen lebilincselő.

– Á! A diplomatikus Calvino nyomozó.

John előrébb lépett, és a felesége vállára tette a kezét. Amikor a nő hátrahajolt, a férfi csókot nyomott a nyakára, az álla finom vonalára, a szája szögletére.

– Kókuszos sütit ettél – állapította meg Nicky.

– Nem egészen – lengette meg a férfi az orra előtt a zacskót. – Ilyen jó a szaglásod?

– Farkaséhes vagyok. Tizenegy óta itt gürizek, még ebédelni sem volt időm. Ez a vacak – biccentett a szárnyas oltár felé – ki akar készíteni.

Nicky időnként a „vacak” vagy a „kacat” szóval illette a különleges kihívásokat jelentő képeket. Nem tudni, mi alapján választotta ki a megfelelő kifejezést.

– Ezt egy tündéri ápolónő sütötte a gyerekeknek. Biztosan megkínálnak majd belőle.

– Én nem vennék rá mérget. Nagy francok tudnak lenni. Újabban ápolónőkkel kavarsz?

– Idősebb, mint anyukád, és legalább olyan öntudatos. Tanú az egyik ügyben.

John kollégái rendszerint nem beszéltek a nyomozásaikról a feleségüknek, mert féltek, hogy a nők fontos információkat kotyognak el a kozmetikusnál vagy szomszédoláskor. John azonban bármit megoszthatott Nickyvel, mert biztos lehetett benne, hogy a felesége egy árva szót sem ad tovább abból, amit hall. Nicky kedves, közlékeny nő volt, de amikor a férje rendőri munkájáról volt szó, lakatot tett a szájára. John azonban ezúttal úgy döntött, okosabb, ha nem árul el részleteket a nem hivatalos nyomozásáról. Legalábbis egyelőre.

– Nem is sütit kérek, hanem bort – szólalt meg Nicky.

– Felbontok egy üveg cabernet-t, aztán kicsit felfrissítem magam vacsora előtt.

– Már csak pár ecsetvonás van hátra, elmosom a pemzlimet, és mára végeztem ezzel a vacakkal.

A másik ajtó a főlépcső tetejénél található előtérre nyílt. A műteremmel szemben volt a fő lakosztály, amely egy hálószobából – benne ébenfa berakásokkal díszített fehérmárvány kandalló –, egy nappaliból, két gardróbhelyiségből és egy tágas fürdőszobából állt. Egy kisebb bárpult is tartozott hozzá, beépített hűtőszekrénnyel és borhűtővel. John kibontott egy üveg cabernet sauvignont, és két pohárral együtt a fürdőszobába vitte a palackot. Szépen lerakosgatott mindent a két mosdókagyló közötti fekete gránitpultra, majd teletöltötte a poharakat.

Amikor megnézte magát a tükörben, az arca teljesen nyugodtnak tűnt.

A gardróbba lépett, és kivette a csengettyűs dobozt a zakója zsebéből. Az ékszeres fiókba tette a mandzsettagombjai, a nyakkendőtűi meg a másik karórája mellé. Lecsatolta a válláról a pisztolytáskáját, és a fegyverrel együtt egy magas polcra helyezte. Vállfára akasztotta a zakóját, az ingét pedig a szennyeskosárba hajította. Leült, kibújt átázott Rockport cipőjéből, és félretette, hogy később majd kifényesítse. A zoknija is nedves volt. Lehúzta, és tisztát vett föl helyette. Ezektől a hétköznapi mozdulatoktól lassan feledésbe merültek a nap különleges eseményei. John kezdte azt hinni, hogy idővel mindenre megtalálja majd a logikus magyarázatot, és az, ami korábban a sors furcsa fintorának tűnt, reggel már puszta véletlennek fog hatni.

A mosdóhoz lépett, hogy kezet és arcot mosson. A meleg frottírkesztyű úgy lazította el fájó nyakizmait, mint egy borogatás. Mire megtörölközött, Nicky is befutott: fogta a borospoharat, és letelepedett a márvány fürdőkád szélére. Fehér tornacipőt viselt, amelynek orrára alig pár hete festette föl Minette kedvéért, hogy BAL és JOBB, de pont fordítva, mint kellett volna.

John is kézbe vette a borospoharát, és háttal a pultnak támaszkodott.

– Walterék még itt vannak? – kérdezte.

– Preston rosszul lett ma reggel, és megint kórházba kellett vinni. Csak kettőre értek ide.

A házaspár harminchat éves fia, Preston a szüleivel lakott. Kétszer járta meg a rehabot, de még mindig nagy előszeretettel öblítette le tequilával az illegálisan szerzett gyógyszereket.

– Mondtam nekik, hogy nyugodtan vegyenek ki szabadnapot – folytatta Nicky –, de tudod, milyenek.

– Túlságosan is lelkiismeretesek.

– Nem sok ilyen ember futkos manapság a világban – mosolygott Nicky. – Szóltam nekik, hogy később érsz haza, de ragaszkodtak hozzá, hogy ők szolgálják fel a vacsorát.

– Minette már evett?

– Csak apuval hajlandó. Nem lehet a lelkére beszélni. Mind éjjeli baglyok vagyunk, de ő a legelvetemültebb közülünk.

– Jó ez a bor.

– Isteni – emelte a szájához a poharat Nicky.

A jogosítványában az állt, hogy kék a szeme, de valójában lila volt. Néha olyan tiszta és mély árnyalatot öltött, mint a felhőtlen alkonyi égbolt. Most félárnyékban megbújó íriszszirmokra emlékeztetett.

– Aggódom Preston miatt – szólalt meg Nicky.

– Én ugyan nem. Az a pöcs csak saját magával törődik. Kit érdekel, mi lesz vele? Engem csak az idegesít, hogy halálra gyötri a szüleit.

– Úgy értem, Walterék olyan rendes emberek, imádják a fiukat. Tisztességgel felnevelték, mindent megadtak neki, mégis ez lett belőle. Sosem lehet tudni.

– Zach, Naomi és Minnie miatt nem kell aggódnod. Jó gyerekek.

– Igen, jó gyerekek – helyeselt Nicolette. – De Preston is az volt. Sosem lehet tudni. Csak reménykedhetünk.

John Billy Lucasra, az éltanuló könyvmolyra gondolt. Aztán meg a véres tej tócsára. A feladatlan csekkek vértől csillogó kötegére. A megfojtott nagymamára, a lánytestvér bíborba borult ágyára.

– Minden rendben lesz. Klassz gyerekek. Jut eszembe – váltott témát a férfi –, történt ma valami, amiről beugrott Minnie szülinapi bulija. Átküldted a családnak a képeket?

– Hát persze. Mondtam is.

– Kiment a fejemből. Másnak is küldtél belőlük?

– Csak Stephanie-nak. Minnie tisztára úgy néz ki rajtuk, mint ő kiskorában.

A harminckét éves Stephanie Nicky húga volt, és szakácsként dolgozott egy neves bostoni étteremben.

– Szerinted Stephanie vagy a családod tovább- küldte őket valakinek?

Nicky vállat vont.

– Miért? – kérdezte értetlenül. – Valami rosszat csináltam?

John nem akarta megijeszteni a feleségét. Még nem. Először logikus magyarázatot kellett találnia az aggodalmára.

– Összefutottam valakivel, és az illető megjegyezte, milyen édes Minnie abban a nyuszijelmezben. Valaki átküldte neki a képeket. Nem tudni, ki.

– Hát, tényleg tündéri azokkal a tapsifülekkel. Tudod, hogy egyesek mindent továbbküldenek, ami megtetszik nekik. Ki tudja, hány weboldalra került fel az a fotó. Cuki-babák.com, nyuszifül. com…

– Őrült-pedofilok.com.

Nicky felállt.

– Le sem tudnád tagadni, hogy zsaru vagy.

– Igazad van. Csak az a baj, hogy sosem tudni, mikor jön rám a roham.

Nicky a férje poharához koccintotta a sajátját.

– Nem lehet mindig agyalni.

– Tudod, milyen vagyok. Nehezen eresztek le.

– Menjünk vacsorázni. Utána majd segítek leereszteni.

Nicky úgy tartotta maga előtt a borospoharát, mintha az utat akarná megvilágítani. A férfi fogta a sajátját meg az üveget, és a felesége után indult. Hálát adott a sorsnak, hogy egy ilyen nővel hozta össze. És – ha lehet – most még inkább biztos volt abban, hogy a szálak előbb-utóbb kibogozódnak, a feszültség alábbhagy, az idegek megnyugszanak. Már csak azért kellett imádkozni, hogy ez a pillanat akkor jöjjön el, amikor az ember már öreg és fáradt és elege van az egészből. Ám a Végzet, sajnos, nagyon ritkán hajlandó ekkora kegyben részesíteni valakit.

10.

Vacsora előtt John kiment Walter és Imogene Nash-hez a konyhába. Na, nem azért, hogy Preston újabb ballépésének ismeretében együttérzéséről biztosítsa őket. A házaspár túlságosan öntudatos és büszke volt ahhoz, hogy az áldozat szerepében tetszelegjen, és túlzottan tapintatos, hogy bárkit is a problémáival terheljen.

Walter huszonnégy évet húzott le a haditengerészetnél mint szakács – bár hajózni nem sokat hajózott, túlnyomórészt a bázison tartózkodott –, Imogene pedig fogászként dolgozott. Amikor Walter elunta, hogy óriási kondérokban főzze az ételt, Imogene meg belefáradt, hogy mások szájában turkáljon, nyugdíjba vonultak. Ötvenéves fejjel beültek az iskolapadba, hogy kitanulják az ingatlankezelés rejtelmeit.

A dúsgazdagok lakta kaliforniai Montecitóban, egy tizenkét holdas telken egy tizenkétezer négyzetméteres főépületet, egy ezerötszáz négyzetméteres vendégházat, két istállót, két uszodát és egy hatalmas rózsakertet bíztak a gondjaikra. Szépen gyarapodott a vagyonuk, húszfős személyzet dolgozott a kezük alá, mígnem az akkor harmincéves Preston hirtelen berobbant az életükbe. A fejébe vette, hogy újból felveszi a kapcsolatot a szüleivel, és valamiféle bánatpénzt csikar ki belőlük. Bérautójával belehajtott a kapuslakba, és félig ledöntötte az épületet. Kis híja volt, hogy nem gázolta halálra a biztonsági őrt. Majd melegebb éghajlatra küldte a tulajdonost, aki még azelőtt kirángatta a kocsiból, hogy az kigyulladt volna.

A Prestonnal kiegészült Nash házaspár elhagyta Kaliforniát, és visszatért a gyökereihez. Abban reménykedtek, hogy egyéves rehabilitációval talán sikerül tartósan józanná és önellátóvá varázsolniuk fiukat. Ám Preston ehelyett nagy duzzogva leköltözött az alagsorba, ahol folytonos kábulatában videojátékokkal meg szexújságok nézegetésével ütötte el az időt. Hetekig, sőt, néha hónapokig élt olyan elvonultságban, mint az operaház fantomja – míg egy erősebbre sikeredett vegyi koktél hatására súlyos rohamot nem kapott, és magából kikelve üvöltötte, hogy gonosz bohócok másznak ki a vécécsészéből.

Preston még csöndes időszakaiban is komoly terhet jelentett a szüleinek. Arra várni, mikor omlik össze megint, majdnem olyan megterhelő volt, mint maga a rettegett esemény.

Az ingatlankezelők rendszerint a rájuk bízott ingatlanban laknak, de egyetlen munkaadó sem volt hajlandó helyet biztosítani a Nash házaspár sápadt, borostás alagsori albérlőjének. Ezért hát a nagyobb ingatlanok ügyeivel és személyzetével való foglalatoskodás helyett, meg kellett elégedniük azzal, hogy a Calvino családnál takarítanak és főznek. Ez így ment már négy éve. Bár túlképzettek voltak a pozícióhoz, sosem mutatták. Szorgalmasan és jókedvűen dolgoztak, talán mert a munka elterelte a figyelmüket a gondjaikról.

Amikor John belépett a konyhába, Walter éppen salátát készített a pultnál. A százhetven centiméter magas, fitt, szálfaegyenes férfi akár zsokénak is elmehetett volna, ha picit alacsonyabb és öt kilóval könnyebb. Kicsi, erős kezét és jól irányzott mozdulatait látva nem volt nehéz elképzelni, hogy térdének alig érezhető szorításával vagy a kantár enyhe megrántásával is meg tudna zabolázni egy féltonnás lovat.

– Igazán szükségtelen felszolgálniuk a vacsorát. Nincsenek vendégek – mondta John. – Hosszú napjuk volt.

– Önnek is hosszú napja volt, Mr. Calvino – felelte Walter. – És nincs jobb ellenszer álmatlanságra, mint egy kis túlóra.

– Eszükbe ne jusson itt maradni a vacsora végéig! Az ördögi trió majd besegít nekünk. Már az év vége felé járunk, és még húsz edényt sem törtek el. Nem akarjuk elvenni tőlük a lehetőséget, hogy megdöntsék a rekordjukat.

John nagyot szippantott, és mélyen beszívta a hagyma, a fokhagyma, a borókabogyó meg a párolt marha illatát.

– Csak nem carbonata?

Imogene letette a fakanalat, és félrebillentette a fedőt a fazékon.

– Ön vérbeli kopó, Mr. Calvino – mondta. – Nem csoda, hogy olyan sok ügyet old meg.

Fiatalkorában Imogene igazi szépség lehetett. A vonásai még mindig bájosak voltak, a bőre pedig olyan tiszta, akár a hajnali égbolt. Alacsony termete ellenére sem testileg, sem lelkileg nem lehetett törékenynek nevezni – és ez valószínűleg mindig is így volt. Lerítt róla, hogy Atlasz terhét is magára venné, ha az óriás térde véletlenül megrogyna.

– De hol marad a polenta? – aggodalmaskodott John.

– Ilyen pörköltillatban hogyan is tudná kiszagolni? Pedig azt is főztünk. Polenta nélkül nincs carbonata.

Egy újabb mély szippantás után John így szólt:

– Piselli alle noci.

Ez egy vajban párolt borsóból és répából álló, diószemekkel díszített olasz étel neve volt.

– Jobb orra van, mint neked, Wally – fordult Imogene a férjéhez.

– Hát persze – bólintott Walter, miközben parmezánt reszelt a salátára. – A seregben kicsit megkopott a szaglásom. Erről jut eszembe, uram, nehogy kinyissák a mosókonyha ajtaját! Nagyon büdös van odabent. Csak tíz perce fedeztem fel. Majd reggel elintézem.

– Mi a baj? – tudakolta John.

– Nem tudom. Arra tippelek, hogy egy beteg rágcsáló valahogyan bejutott a szárítógép kivezető csövébe, és a szűrő belső oldalán érte utol a végzet.

– Wally – szólt rá Imogene rosszallóan –, az úr most készül vacsorázni.

– Elnézést, Mr. Calvino.

– Semmi baj. Semmi sem tántoríthat el a carbonatától.

– Azért fura, hogy ilyen hirtelen lett büdös – jegyezte meg Walter. – Az egyik percben még minden rendben, a következőben meg felfordul az ember gyomra.

11.

John az asztalfőn ült, Nicolette a jobbján, Minnie a balján, egy párnán. Naomi a kistestvére mellett foglalt helyet, Zacharyvel szemben. Először fordult elő, hogy családjának látványa nem melegséggel, hanem jeges félelemmel töltötte el John szívét, és ideges összerándulásra késztette a gyomrát. Az ebédlő kellemetlen fényárban úszott – bár a világítás ugyanolyan volt, mint mindig és az ablakok mintha önként tárultak volna fel az ellenséges szándékú leskelődőknek. A férfi tányérja mellé felsorakoztatott rozsdamentes acél evőeszközök olyan baljóslatúan csillogtak, akár az orvosi műszerek. A borospohár azzal fenyegetett, hogy bármelyik pillanatban éles szilánkokra törik.

Ez a furcsa nyugtalanság azonban csak addig terelte el John figyelmét, amíg rá nem jött, honnan ered az aggodalma. Így együtt a család öt célpontot jelentett, vagyis ki volt téve a gyors megsemmisülés veszélyének. Bár nem volt megdönthetetlen bizonyítéka arra, hogy az ellenség háborút indított ellene, úgy érezte magát, mint egy csatarendbe állított katona.

Hirtelen elszégyellte magát, amiért ilyen gyanakvó. De ami még ennél is fontosabb: ráeszmélt, ha nem képes megfékezni az indulatait, azok könnyen elhomályosíthatják az ítélőképességét. Ha hagyja, hogy a képzelete tréfát űzzön vele, kaput nyit az igazi gonosznak. Ráadásul, ha túl gyakran festi a falra az ördögöt, az már jön is feltartóztathatatlanul.

John ezzel átadta magát a családi élet örömeinek, és a gyerekei hamar ki is zökkentették borús hangulatából.

Az előételnél az aktuális példakép, a csodálatos, a lélegzetelállító, a senkihez sem fogható Louisa May Alcott, a Kisasszonyok halhatatlan szerzője volt a fő téma. Naomi aznap délután fejezte be a könyvet. Most Louise May Alcott és Jo – a történetben szereplő fiatal írónő – akart lenni egy személyben, de alapjában véve persze önmaga szeretett volna maradni. Úgy akarta egyesíteni magában Alcott és Jo tulajdonságait, hogy közben a saját stílusában alkot és éli az életét.

Naomi arra született, hogy felnőttként a Pán Péter felújított változatának címszerepében debütáljon a Broadwayn. Egyszerre volt vásott kölyök, aki folyton elképesztő kalandokra szomjazik, és pihegő hercegkisasszony, aki mindenben csak a románcot és a varázslatot látja. A legkülönfélébb dolgok érdekelték egyformán. Hogyan kell úgy eldobni a labdát, hogy lefelé csavarodjon, és hogyan lehet a leghatásosabban elrendezni a rózsákat. Ugyanúgy hitt a valóságban meg a tündérek világában. Hol futva, hol tánclépésekben közlekedett, és ha szomorú volt, inkább énekelt, mintsem duzzogott. Minden őrületbe óriási lelkesedéssel vetette bele magát, és menetrendszerűen újabb kedvteléseket talált.

Miután Walter leszedte a salátástányérokat, Zachary így szólt:

– A Kisasszonyok dögunalom. Miért nem vámpíros könyveket olvasol, mint a többi dinka kiscsaj? Akkor legalább lenne miről beszélgetnünk vacsora közben.

– Az élőholtak nem tudnak lázba hozni – felelte Naomi. – Ha elég idős leszek ahhoz, hogy barátom legyen, tutira nem olyat fogok választani, aki kiszívja a véremet. Milyen büdös lenne a szája, és milyen rondák lennének a fogai! Azok a lányok, akik vámpírokról álmodoznak, igazából arra vágynak, hogy feladhassák a szabadságukat, és legyen valakijük, aki megmondja nekik, mit csináljanak, így nem kell gondolkodniuk. Na meg halhatatlanokká válnak. Micsoda perverz ötlet! En nem akarok élőhalott örökifjú lenni, inkább olyan leszek, mint Louisa May Alcott.

– Miért van három neve? – kérdezte Minnie.

– Itt mindenkinek három neve van – szólt közbe Naomi. – A tied Minette Eugenia Calvino.

– De senki sem hív így. Ti meg állandóan azt hajtogatjátok: Louisa May Alcott, Louisa May Alcott. Butaság!

– A híres merénylőknek is három nevük volt – mondta Zach. – Mark David Chapman meg Lee Harvey Oswald. Van még egypár, de most nem jut több az eszembe.

– Hála az égnek – felelte az anyja. – Nagyon megijednék, ha kiderülne, hogy a tizenhárom éves fiam a háromnevű merénylőket isteníti.

– Zach a tengerészgyalogságba van belezúgva – kotyogott közbe Naomi. – Nyolcvanhat könyve van a témáról.

– Csak harmincegy – méltatlankodott Zach –, és nem vagyok belezúgva. Egyszerűen érdekel a hadtörténet. És szerintem nem vagyok egyedül vele.

– Nyugi! – felelte Naomi. – Nem azt mondtam, hogy a tengerészgyalogság olyan, mint a homoszexualitás. Egyébként szerintem Laura Leigh Highsmith még a tengerészgyalogságnál is jobban érdekel.

– Megint egy háromnevű – jegyezte meg Minnie.

– Ki az a Laura Leigh Highsmith? – kérdezte John.

– Csak egy lány a rajzóráról.

A gyerekek félig-meddig magántanulók voltak. Naomi csak a zeneóra és zenekari próba idejére hagyta el a házat. Zach hetente kétszer részt vett egy fiatal tehetségeknek szervezett képzőművészeti csoportfoglalkozáson. Jelenleg azt tanulták, hogyan kell ceruzarajzot készíteni az emberi fejről.

– És ez a Laura Leigh Highsmith lerajzolt már? – csipkelődött Naomi.

– Érdekes lány, ennyi az egész – felelte Zach. – Nehéz kiigazodni rajta. Amúgy nem nagy szám.

– Feleségül akarod venni? – tudakolta Minnie.

– Dehogyis! Miért vennék feleségül egy senkit?

– Mi van az arcoddal? – kérdezte Minnie.

– Hát, az biztos, hogy nem a napon égett le. Zach elpirult! – évődött Naomi.

– Nem pirultam el – jelentette ki Zach.

– Akkor kiütés – állapította meg Minnie. – Anyu, kiütéses az arca!

– Kérek engedélyt távozni – mondta Zach.

– Kérés megtagadva – felelte John. – Csak egy salátát ettél.

– Elment az étvágyam.

– Biztos a kiütés miatt – szólt közbe Minnie. – Lehet, hogy ragadós.

– Ragályos – helyesbített Naomi.

– Kérek engedélyt távozni – mondta Minnie.

– Miért akarsz távozni? – kérdezte John.

– Nem szeretném elkapni a kiütést.

– Zach legalább tízezer portrét rajzolt Laura Leigh Highsmith-ről – közölte Naomi.

Zachary örökölte anyja tehetségét – és az apja grimaszait.

– Turkáltál a rajzaim között?

– Úristen, ez nem olyan, mintha a naplódat olvastam volna el! Szeretem nézegetni a képeidet. Nagyon ügyes vagy. Nekem botkezem van. Bár ha jól tudnék rajzolni, én biztosan váltogatnám a témákat, és nem csinálnék kismillió portrét Laura Leigh Highsmith-ről.

– Te mindig eltúlzod a dolgokat – mondta Zach. – Először tízezer, most kismillió.

– Hát, száz biztos megvan.

– A száz azért nem egyenlő a kismillióval.

– Száz portrét rajzoltál egy lányról, és nekem nem is szóltál róla? – kérdezte Nicolette.

– Ez a kiütés egyre csúnyább – jegyezte meg Minnie.

Második fogásnak Minnie-n kívül mindenki carbonatát evett polentával és zöldségkörettel. Walter húsgombócos spagettit szolgált fel a kislánynak, aki kulináris szempontból ugyanolyan finnyás volt, mint a többi nyolcéves.

A beszélgetés az olasz történelemre terelődött, talán mert Naomi – helyesen vagy tévesen – azt találta mondani, hogy a spagettit nem az olaszok, hanem a kínaiak találták fel. Erre Minnie megkérdezte, ki találta fel a húsgombócot. Válaszként John – hogy gátat vessen itáliai örökségük további gyalázásának – egy színes történettel rukkolt elő, amely egyértelműen Rómát jelölte meg a húsgombócok származási helyének. Megbeszélték, hogy Michelangelo (akiben Minnie egy újabb háromnevű egyént vélt felfedezni: Michael Ann Gello) hanyatt fekve festette a mennyezeti freskókat, és hogy a Leonardo da Vinci által szerkesztett léghajó akár repülni is tudott volna, ha létezik megfelelő technika a megépítéséhez. Mivel a tengerészgyalogság nem harcolt Olaszország partjainál az első világháborúban, a másodikban pedig inkább a Csendes-óceán térségében folytak tengeri csatározások, Zachary Franciaországra – azon belül is a Belleau Wood-i csatára – terelte a szót, amely talán a legnagyobb dicsőséget hozta az alakulatnak. Naomi a tengerészgyalogság himnuszát dúdolta, Minnie pedig meglepően halkan utánozta a géppuskaropogást, aláfestésül a bátyja háborús történeteihez.

Desszertnek csokis-túrós citromtortát ettek. Minnie ezt nem akarta vaníliafagyira cserélni.

A család elmosogatott, eltörölgetett, és töréskár nélkül elpakolta az edényeket. A meggondolatlan Naomi ugyan piruettezni kezdett egy halom tiszta kistányérral, de szerencsére nem történt katasztrófa.

Ha korábban esznek, társasozás, kvízjáték vagy meseolvasás következett volna. De mostanra már elérkezett a lefekvés ideje. Miután mindenki mindenkit megpuszilt, és jó éjszakát, szép álmokat kívánt, John hirtelen azon kapta magát, hogy a földszint felé veszi az irányt. Meg akart győződni róla, hogy minden ajtó rendesen be van-e zárva.

Ahogy kinézett az ablakon az utcára, a járda mintha fortyogott volna a lámpafényben. Egészen megfeledkezett az esőről, pedig az még mindig megállás nélkül szakadt a szélcsendes éjszakában, épp csak a pirotechnikai elemek maradtak el. A sötét udvaron csupán a fák cikornyás körvonalait lehetett kivenni. A tornác kecses köríve, amely egy meghosszabbított templomi oszlopcsarnokot idézett, zsúfolásig telt árnyakkal, de egyik sem mozdult meg vagy villantotta a férfira a tekintetét.

12.

Zach az íróasztalánál ült a vázlatfüzete fölött. A rajzait nézegette, és azon töprengett, nem viselkedik-e túl lányosan az utóbbi időben. Az átváltozás nem úgy zajlott, mint a filmeken, amikor csórikám az éjszaka közepén egyedül vág neki egy isten háta mögötti erdőnek, ahol csak az agyatlanok mernének sétafikálni. Aztán megcsípi valami förtelmes állat, aminek hatására a következő teliholdnál farkasemberré változik, és többé rá se bír nézni a zöldségre meg a gabonára. Ha Zach tényleg lányosan viselkedett, a változás nem volt kifejezetten szembetűnő, inkább lassú és csöndes – a fiú nem rángatózott, nem vicsorgott és nem ugatta vonítva a holdat.

A szobája egyáltalán nem tűnt lányosnak, a tengerészgyalogság ereklyéivel volt tele. A falakat modern tengerészek képei borították: kék egyenruhás, fehér kesztyűs alakok. Mellettük egy repülés közben megörökített F-18 Hornet, egy csúcsszuper V-22 Osprey függőleges fel- és leszállásra képes repülőgép, az Iwo Jimán felállított legendás zászló. A legmegdöbbentőbb darab Tom Lovell hátborzongató, mégis felvillanyozó festménye volt, amelyen az első világháborús tengerészgyalogosok közelről támadják a német csapatokat Belleau Woodnál: ideggáz, gázálarcok, véres bajonettek, sérült arcok.

Zach úgy gondolta, szívesen beállna tengerészgyalogosnak, ha fölvennék. Az se baj, ha végleg lánnyá változik, mert manapság már lányok is jelentkezhetnek.

Apja szülei rajztanárok voltak, anyja pedig nagymenőnek számított a kegyetlen művészvilág bizonyos köreiben. Zach két oldalról is örökölte a művészi tehetséget, és tudta, ezt ki kell használnia, a kérdés csupán az volt, hogyan. Nem akarta rajztanításra adni a fejét, de arra sem vágyott, hogy levágja a fülét, és szendvicset készítsen belőle. Egy rajztanár nem hagy nyomot a világban. Az embernek nem sok lehetősége adódik rá, hogy a jó ügy érdekében mindent felforgasson maga körül. Zach tudta, fütyülne rá, mit gondolnak róla a hülye sznobok. Az anyja volt az egyetlen normális ember a hozzájuk járó idióta művészek között. Zach nem volt olyan jó természetű, mint az anyja, nem bírta az okostojásokat, és nem tudott elnézéssel közelíteni feléjük. Ha neki ilyen barátai lennének, lehajítaná őket egy felüljáróról, és vigyorogva hallgatná, ahogy szétloccsan a koponyájuk a betonon.

Tengerészgyalogos lesz. És ha éppen nincs bevetés, fotográfusokat megszégyenítő hitelességgel örökítheti meg az eseményeket a maguk valójában. Ez a fajta munka hozta lázba.

A vele egykorú srácok a sportolókért meg a popsztárokért rajongtak. Ezek manapság nagyjából annyit érnek, mint a szteroidok meg a playbackelés. Megjátsszák magukat. Vetítenek. A világ megváltozott. Minden csupa műanyag. De ez nem mindig volt így.

Zach úgy fújta az ismert tengerészgyalogosok neveit, mint más a popsztárokéit. Alex Raymond őrnagy, akit a Flash Gordon képregények tettek híressé. Harry Jackson őrvezető, aki remek munkát végzett a tarawai csatában. Tom Lovell, John Thomason, Mike Leahy, aki Vietnamban harcolt. Zach már majdnem két éve tengerészgyalogosnak készült. Sokáig el sem gondolkodott rajta, miért pont ehhez a hivatáshoz vonzódik. Mostanában viszont kezdte megérteni. Nem akart csak a pénzért robotolni. Olyan csapathoz akart tartozni, ahol az emberek törődnek egymással, akár meg is halnak egymásért. Ahol magas elvárásokat támasztanak, ahol tisztelik a hagyományt, a becsületet, az igazságot. A családjára is ez volt a jellemző – a saját ritmusuk szerint éltek, a saját elképzeléseiket követték, nem nagyon foglalkoztak a változó divattal. Tisztelték egymást, de néha azért csipkelődtek is. Zach nem akart eltérni ettől a mintától, mert szinte függővé vált tőle. A családja rászoktatta, hogy határozott céllal, ugyanakkor derűsen éljen. A fiú úgy akarta berendezni felnőtt életét, hogy az a Calvino család mindennapjaira hasonlítson.

A testvérei is hozzájárultak ahhoz, hogy tengerészgyalogos akarjon lenni. Naomi hiperaktív volt, de okos. Könnyelmű, de tehetséges, idegesítő, de vicces. Amikor beszélt, az ember úgy érezte, hogy egy folyton repdeső-csivitelő madárrajba keveredett, rengeteg vörösbegyű kékmadár meg kanári közé. Naomival olyan volt az élet, mintha egy óriási bukdácsoló hordón mászna keresztül az ember a vidámparkban. Amikor aztán átér a túloldalra és visszanyeri az egyensúlyát, rájön, hogy néha sokkal jobb a hordó belsejében lenni, mint örökre az unalmas körhintán ragadni, amely csigalassúsággal vánszorog körbe-körbe a butácska verklizenére.

Ami pedig Minnie-t illeti… Nos, Minnie az Minnie. Pár éve, amikor Minnie-t titokzatos betegség támadta meg, amit senki nem tudott diagnosztizálni, és látszólag soha nem akart elmúlni, holott csak egy hétig tartott, Zach nem tudott sem aludni, sem rajzolni, sem gondolkodni. Bár ő maga nem kapta el a kórt, kétszer is hányt, mintegy szolidaritásból, de mélyen hallgatott a dologról.

Naomira és Minnie-re még sok nehézség vár, mert ezeket senki sem kerülheti el. Zach nem védheti meg őket a vírusoktól meg a száguldozó teherautóktól. De a világban rengeteg gazember és őrült diktátor futkos. Ha Zach beáll tengerészgyalogosnak, egyszerre oltalmazhatja a hazáját, az otthonát, a testvéreit és az egész életüket.

Örök hűség.

Zach nagyon remélte, hogy nem változik át lánnyá, mert báty akart lenni, nem nővér. Miközben átlapozta a Laura Leigh-ről készült friss rajzokat, a neméről töprengett. Bár a lány borzasztóan csinos volt, és Zach többször rajzolta le emlékezetből, mint Michelangelo Istent, Jézust, az összes szenteket és angyalokat együttvéve, nem érzett vágyat a modellje iránt. Na jó, időnként felfedezni vélt valami kis rezdülést odabent, sőt, néha odáig fajultak a dolgok, hogy figyelemelterelésül jégkockákat ropogtatott, amíg bele nem sajdult a foga. De a Laura Leigh iránti érdeklődése kilencvenöt százalékban nem szexuális természetű volt. Alapjában véve testvéri szeretettel viszonyult hozzá, ám ez a szeretet néha jobban elmélyült. Laura Leigh olyan törékeny, finom, karcsú, pici és sebezhető volt, hogy Zach komolyan aggódott miatta. Ezt egyébként igen furcsának találta, hiszen a lány – filigrán alkata ellenére – nem angolkóros törpe volt, hanem átlagos termetű tizenhárom éves kamasz. Ennek dacára Zach védelmezni akarta, boldoggá akarta tenni, azt akarta, hogy mások is olyannak lássák, amilyennek ő: nemcsak szépnek, hanem egyben tiszteletreméltónak, értékesnek, kedvesnek és melegszívűnek. Zach meg sem tudta nevezni, minek. Olyan gyengéd és szenvedélyes érzelmek fűzték hozzá, amilyenek nem jellemzőek egy férfias fiúra. Néha már a puszta látványától is elakadt a lélegzete. Időnként, amikor emlékezetből rajzolta meg a portréját, úgy elszorult a torka, hogy nyelni sem bírt. Ha pedig végre sikerült nyelnie egyet, olyan hangot hallatott, mint egy disznó, ami egészben nyel le egy almát. Csak a lányokat – vagy a lánnyá változó fiúkat – tudják így elragadni az érzelmeik.

Lapozott egyet, s az íróasztalán álló döntött rajzállványra fektette a füzetet. Elővette a ceruzáit a fiókból. Úgy döntött, hogy ezúttal Laura Leigh Highsmith orrát fogja lerajzolni. A lány orra örökös kihívást jelentett, olyan tökéletes volt.

Kifaragta, majd sorba rakta a ceruzáit, és már éppen a papírhoz érintette volna a grafithegyet, amikor hirtelen arra lett figyelmes, hogy valami megmozdul a háttérben. Hátrafordult a széken, és látta, hogy a gardrób ajtaja lassan kinyílik.

Bár ilyesmire még nem volt példa, fel sem merült benne, hogy veszély leselkedne rá. Élénk képzelőerővel rendelkezett, de ettől még nem hitt a mumusokban – sem a zombikban, sem a vámpírokban, sem a vérfarkasokban, de még csak a símaszkos láncfűrészes gyilkosokban sem.

A valóságban a gyilkosokat két csoportra lehet osztani. Az egyikbe tartoznak a hibbant vallási fanatikusok, akik repülőgéppel jönnek be az ablakon, vagy nukleáris fegyvereket akarnak szerezni, hogy mindenkit letöröljenek a föld színéről. Velük nem lehet mit kezdeni. Az átlagember szempontjából olyanok, mint a földrengés vagy a tornádó: a tengerészgyalogságra kell bízni őket, egyébként pedig fölösleges aggódni miattuk. De ott vannak a hétköznapi bűnözők is, akiket az irigység, a mohóság, a kéjvágy vagy a drogfüggőség hajt. Ők látszólag semmiben sem különböznek a többi törvénytisztelő állampolgártól, így mire az ember rájön, hogy valami nem stimmel velük, már a halántékához is nyomták a pisztolycsövet, hogy a pénztárcáját vagy a zsákmányt követeljék.

Zach kizártnak tartotta, hogy egy al-Kaida- tag vagy egy közönséges rabló rejtőzött volna el a gardróbjában. Amikor az ajtó teljesen kitárult, a fiú felállt, és odament, hogy megnézze, mi történt. A gardrób inkább mély volt, mint széles: a ruhákat a két hosszanti fal mentén helyezték el az akasztókon meg a polcokon. Bent égett a lámpa, bár Zach világosan emlékezett, hogy korábban lekapcsolta. A helyiség hátsó felében egy karikafogantyú lógott le a mennyezetbe épített csapóajtóról, amely az első és a második emeletet elválasztó köztes térbe vezetett. Amikor a csapóajtó kinyílt, láthatóvá vált a belső felére erősített létra. Amennyiben a csapóajtó nyitva marad, huzat támad, amely elég erős ahhoz, hogy kinyissa az ajtót, ha éppen nem tolták rá a reteszt. A szorosan szigetelő csapóajtó azonban zárva volt, így huzatról szó sem lehetett.

Azt a vidéket, ahol a Calvino család élt, ritkán sújtották földrengések, de ez alatt a város alatt is legalább egy inaktív törésvonal húzódott, mint a bolygó szinte minden pontján. Noha Zach elég valószínűtlennek tartotta, hogy megmozdult volna a föld, nem lehetett teljesen kizárni a lehetőséget – annak dacára sem, hogy a fiú semmi erre utaló jelet nem érzékelt. Talán süllyed a ház, gondolta magában. Nem ritka jelenség. Elképzelhető, hogy a süllyedés hatására a gardrób ajtaja elmozdult függőleges helyzetéből. Vagyis, ha nem volt bereteszelve, akár a saját súlyától is kinyílhatott.

Más magyarázat nem kínálkozott. Ügy lezárva. Zach lekapcsolta a villanyt, és kilépett a gardróbhelyiségből.

Az ajtó belső felére egész alakos tükröt szereltek. Zach szalutált a tükörképének, és arra a napra gondolt, amikor ünnepélyes keretek között magára öltheti kék egyenruháját, az oldalára erősített hüvelyben pedig egy Mameluke tiszti kard fog himbálózni.

Miután becsukta az ajtót, a tükör már csak a gardrób sötét belsejét mutatta. A fiú hallotta, hogy a retesz határozottan a helyére kattan. Ekkor fogta el az a nyugtalanító érzés, hogy valami nem volt rendjén a tisztelgő tükörképével. Talán a kar- vagy a testtartása volt hanyag? Tizenegy éves korában rendszeresen gyakorolta mindkettőt, tizenkét évesen már kevesebbet, mostanában pedig egyáltalán nem foglalkozott vele. Ha az embert hosszú évek választják el attól, hogy igazi tengerészgyalogos legyen, az ilyen szokások kifejezetten gyerekesnek hatnak.

Zach visszaült az íróasztalhoz, az üres papírlap elé, és kézbe vette a ceruzáját. Megpróbálta felidézni magában Laura Leigh Highsmith egyedülállóan tökéletes orrát, és az ihletre várt, amely pontosabban megmutatja neki, mitől is olyan tökéletes ez a bizonyos orr. Tudomása szerint az istennő orrában nem nőttek szőrszálak. Nyomát sem látta borostának vagy akár csak egy aprócska pihének a porcelán simaságú orrcimpák határolta ovális lyukak mélyén. Természetesen nem ment oda a lányhoz, hogy belenézzen az orrlyukába, vagyis nem lehetett egészen biztos benne, hogy a feltételezése helytálló.

– Hülye! – csattant fel.

Laura Leigh is csak ember, persze, hogy szőrös az orra. Ha nem lenne az, már rég meghalt volna. Lehet, hogy olyan szőrös az orra, mint egy gorilla hónalja. A szőrzet vagy annak hiánya nincs összefüggésben azzal, miért nem lehet visszaadni e remekbe szabott szaglószerv szépségét.

Zach, aki reménykedett benne, hogy előbb-utóbb megjön az ihlet, megragadta a buta ceruzáját meg a buta vázlatfüzetét. Lassan rajzolt, és közben természetesen Laura Leigh-re gondolt, de időről időre felsejlett előtte a gyanús tükörkép is, és bár a retesz a helyén volt, a fiú szinte várta, mikor nyílik ki megint a gardrób ajtaja.

13.

Naomi szobájában is volt egy gardrób. Kicsit nagyobb, mint Zach-é. Az ajtó belső felén egész alakos tükör függött: egy igazi ferde élű tükör, amely olyan tiszta képet adott, hogy a lány már-már elhitte, megfelelő csillagállás esetén az üveglap átjáróvá változik, amelyen keresztül a varázslatok földjére jut, ahol mesés kalandok várnak rá, és megtalálhatja élete értelmét.

Az itteni világ, amelyben már tizenegy éve élt, szintén varázslatos volt, ha az ember elég mélyre látó ahhoz, hogy felfedezze az általa kínált csodákat. A mélyre látó volt Naomi legújabb kedvenc szava. Arra a rejtélyes képességre utal, amikor az ember meglátja a sötétség mélyén megbújó értelmet. Manapság sajnos borzasztóan kevés mélyre látó ember futkos a világban, a sötétség óceánja viszont nagyon is valóságos.

Egy szó, mint száz, ez a világ is varázslatos volt, de korántsem annyira, hogy tökéletesen eleget tegyen Naomi kívánalmainak. A lány varázslókra, repülő lovakra, beszélő kutyákra, éjfélkor felragyogó szivárványokra vágyott, meg egy csomó olyan dologra, amit el sem tudott képzelni: olyan dolgokra, amiktől eláll a szava és megdobban a szíve – persze nem rossz értelemben, hanem ámulatában és örömében. Ha valaha is alkalma lesz átlépni a tükrön vagy egy ajtón, amely egy hatalmas tölgyfa törzsén tárul fel, nem fog habozni. De persze Minnie-t, Zach-et és a szüleit is magával kell vinnie, márpedig ők nem lesznek olyan lelkesek, vagyis valószínűleg el kell kábítania őket. Először nagyon mérgesek lennének, de aztán nem győznének hálálkodni.

Naomi félresöpörte a mélyre látás meg a varázslatok földjének gondolatait, és azon kezdett töprengeni, hogyan juthat egy tizenegy éves lány sokkolóhoz. Közben kalapokat próbálgatott a tükör előtt, és addig grimaszolt, amíg meg nem találta az egyes fejfedők stílusához illő arckifejezést. Ez egy színészek által is alkalmazott gyakorlat volt, és bár Naomi nem nagyon bízott benne, hogy valaha is színésznő válik belőle, természetesen nem zárta ki a lehetőséget, már amennyiben a következő pár évben nem sikerül rátalálnia arra a bizonyos varázsajtóra.

Mialatt Naomi a tükör előtt mórikálta magát, Minnie legózott. Ördögien bánt a kis kockákkal: bármit meg tudott építeni, amit csak elképzelt magának, bár legtöbbször bizarr, a való életben soha nem látott építményeket rakott össze. Némelyikük olyan absztraktra sikeredett, hogy minden pillanatban összeomlással fenyegetett, a végén mégis egyben maradt.

Naomi és Minette közös szobában lakott, mert egy olyan világban, ahol szó szerint nyüzsögnek az őrült, vérszomjas fenevadak, Minette túl kicsi és védtelen volt ahhoz, hogy egyedül aludjon, holott apu minden lefekvéskor bekapcsolta a riasztót az ágya mellett. De Minnie félős volt, és nem tudott egyedül megmaradni. A félelmei persze mondvacsináltnak tűntek, de hát még gyerek volt.

Egy karima nélküli sisak formájú kalap, amelyet egyik oldalon madártollak díszítettek, titokzatos és veszedelmes pillantásra inspirálta Naomit. Úgy festett, mint egy nő, aki a bőröndje bélésébe varrva próbálja kicsempészni az országból a lopott gyémántokat a Párizsból Isztambulba tartó vonaton. A nyitott tetejű, pöttyös fátyollal ékesített kék szalmakalapban meg úgy nézett ki, mintha egy elegáns, okos nő lenne, aki nem tűri, ha packáznak vele. Előkapja a 32-esét a retiküljéből, keresztüllövi a támadóját, aztán átlép a holttestén, és kever magának egy isteni martinit.

Naomi turkálókból szedte össze kalapgyűjteménye darabjait. Az anyja szeretett turkálóba járni, bár csak nagy ritkán vett magának valamit. Akkor is legfeljebb egy-egy alkalmi ruhát, amit aztán soha nem viselt. Azt vallotta, hogy az újrahasznosított estélyik „vállfára aggatott remények és álmok, életekből kiragadott pillanatok, amelyek elbűvölőek, érdekesek, ugyanakkor borzasztóan szomorúak is egyben”. Naomi sehogy sem tudta összeegyeztetni az elbűvölőséget a borzasztó szomorúsággal, de nem nagyon foglalkozott a dologgal, mert apránként tekintélyes használtkalap-gyűjteményre tett szert.

Amikor az a furcsaság történt, éppen egy piros, keskeny karimájú, szalaggal és masnival ékesített szalmakalap volt a fején. Naomi úgy gondolta, ehhez a kalaphoz komikus, esetleg kissé mesterkélt arckifejezés illik, de sehogy sem találta a figurát. Mivel teljes figyelmével a fejfedőre meg a mimikájára összpontosított, a háta mögött elosonó alak csak egy gyors, sötét villanásnak hatott. Minnie a játszóasztalnál ült, a ház többi lakója pedig a világért sem lépett volna be kopogás nélkül. Kopogás nem volt, ennek ellenére valaki mégiscsak elhaladt Naomi háta mögött, de mire a lány hátrafordult, köddé vált.

A nyitott gardrób. Ott sem látott senkit.

Naomi csodálkozva fordult a tükör felé. Attól tartott, hogy valami baj van a szemével: talán egy szörnyű és gyógyíthatatlan betegség támadta meg, aminek hatására tizenhárom évesen elveszíti a látását. Tragikus figura lesz, vak muzsikus, aki rendíthetetlen szorgalommal folytatja zenei tanulmányait, amíg bravúros előadó nem válik belőle, annak a határozott eltökéltségnek köszönhetően, amit egyetlen öröme, a zene iránt tanúsít. Nemzetközi szenzáció lesz: csak úgy özönlenek majd az emberek a világ minden tájáról, hogy élőben hallhassák a vak szűz kristálytiszta játékát, aki olyan átéléssel adja elő a melankolikusabb részeket, hogy még a gengszterek is elpityergik magukat, és aki mellől sohasem hiányozhat hű társa, egy hófehér német juhász vakvezető kutya. Naomi fuvolázott, de sehogy sem tudta elképzelni, hogy egy egész sportcsarnoknyi ember legyen kíváncsi egy vak fuvolista játékára, ezért arra gondolt, talán át kellene nyergelnie a zongorára. Igen, lelki szemeivel már látta is, amint ott ül a zongora előtt, és színpadiasan rázza a fejét, egészen megrészegül a muzsikától, amely olyan tragikus és gyönyörű, hogy izzik a levegő a nézőtéren. Még a kutya is áhítattal bámul fel gazdájára, akinek ujja valóságos táncot jár a billentyűkön.

A titokzatos alak ismét felbukkant a háta mögött: a homályos folt ezúttal balról jobbra suhant el. Naomi elakadó lélegzettel perdült a gardrób felé. A betolakodó csak arra mehetett, de színét sem lehetett látni.

Minnie felállt a játszóasztaltól.

– Mi a baj? – nézett föl Naomira.

– Láttam valakit. Egy alakot. A tükörben.

– Saját magadat.

– Saját magamon kívül, természetesen. Valaki elment a hátam mögött.

– De hát senki sincs itt.

– Lehet. Valószínűleg nincs. De akkor is… Valami nem stimmel. Láttam a tükörben, esküszöm!

Nagyon gyors volt. Szerintem még most is itt van a szobában.

– Ne próbálj becsapni, Naomi! Ijesztgetni akarsz?

Minnie az anyja fekete haját és az apja zöld szemét örökölte. Ez a smaragdzöld szempár pedig, akárcsak apué, olyan fagyosan tudott csillogni, mint a hangszigetelt vallatószoba lámpája egy börtön mélyén, ahol levágják az ember egyik ujját, valahányszor hazugságon kapják. Naomi tudta, hogy sem apu, sem Minnie nem vágná le az ujját, de amikor így összeszűkült a szemük, eszébe sem jutott elferdíteni az igazságot.

– Ijesztgetni akarsz? – ismételte Minnie.

– Nem, nem. Nem volt félelmetes. Annyira. Na jó, egy picit. Inkább fura. Már láttam magam vak zongoristaként.

– Te vagy fura – jelentette ki Minnie.

– Egy alakot láttam a tükörben – kötötte az ebet a karóhoz Naomi.

– Biztos? Esküdj meg Willard sírjára!

Willard, a család kutyája két éve pusztult el. Elvesztése nagy megpróbáltatást jelentett a számukra, amin egyikük sem tudta teljesen túltenni magát. Még mindig fájt, ha rágondoltak. A legjobb, legaranyosabb, legnemesebb lelkű kutya volt az egész világon, és ha valaki megesküdött a sírjára, de hazudott, bizton számíthatott rá, hogy a pokol tüzén fog elégni, és nem lesz más eledele, csak pókok meg kukacok meg kelbimbó.

– Willard sírjára esküszöm – mondta Naomi.

Minnie kíváncsian pillantott a tükörbe.

– Hogy nézett ki?

– Nem is tudom. Nem láttam semmit, csak egy elsuhanó foltot. Sokkal gyorsabban mozgott, mint egy ember. Úgy, mint egy állat, de nem állat volt.

Minnie tekintete lesiklott a nővére tükörképéről, hogy szemügyre vegye a mögöttük elterülő szobát. Naomi követte a húga pillantását.

– Fiú volt vagy lány? – akarta tudni Minnie.

– Milyen fiú? Milyen lány?

– Nem tudom – vonta meg a vállát Minnie.

A valami megint feltűnt a tükörben. Naomi ezúttal felkészülten várta, így jobban meg tudta figyelni. Bár nem sok mindent lehetett látni, csak egy elillanó sziluettet meg a hullámzó sötétséget. Sitty-sutty!

– A macska bajsza! – kiáltott fel Naomi. A nagyanyja szokta ezt mondani félelmében meg dühében.

– Hü! – ámult el Minnie.

Mintha valaminek az árnyékát látták volna. Naomi felnézett a mennyezeti lámpára, hátha egy éjjeli lepke csapkod a metszett üveg félgömb körül, de lepkének nyoma sem volt. Amikor újból a tükör felé fordult, a fantom megint felbukkant.

– Szerintem egy éjjeli lepke van a szobában, az repked összevissza a lámpa előtt. Gyere, segíts megkeresni!

– Nem éjjeli lepke – felelte Minnie ünnepélyesen. – És az az izé nem a szobában van, hanem a tükörben.

Minnie csak nyolcéves volt, és a nyolcévesek nagyon különösek tudnak lenni, mert az agyuk még nem tölti ki teljesen a koponyaüregüket, ami tudományosan is alátámasztott tény. Így gondolkodás nélkül kimondanak vagy megtesznek bármit, amivel egy pillanat alatt zavarba ejtik az embert, jóllehet, ez a kijelentés inkább abszurd volt, mint kínos.

– Bolondgombát ettél? Hogy jutott volna be a lepke a tükörbe?

– Nem is lepke – mondta Minnie. – Ne nézz rá!

– Hogyhogy nem lepke? Mintha egy lepkeszárny árnyékát láttam volna. Huss! Igen, világosan láttam, hogy ez egy éjjeli lepke.

– Ne nézz rá! – makacskodott Minnie. Bement a gardróbba, és összeszedett pár ruhadarabot. – Válaszd ki, mit akarsz fölvenni holnap, és tegyél mindent az asztalodra.

– Miért? Mit csinálsz?

– Siess!

Bár Minnie gyáva nyúl volt, akinek még nem egészen nőtt be a feje lágya, Naomi hirtelen úgy érezte, érdemes megfogadnia a tanácsát. Belépett a gardróbba, és gyorsan összeállította a másnapi szerelését.

– Ne nézz a tükörbe! – figyelmeztette Minnie.

– Akkor nézek bele, amikor akarok – válaszolta Naomi, mert ő volt az idősebb, és nem engedhette, hogy ez a kis pisis, aki csak az ujjával tudja feltekerni a villára a spagettit, utasítgassa. De nem nézett a tükör felé.

Miután kikészítették a ruháikat az asztalra, Minnie a gardróbhoz cipelte a játszóasztal melletti széket. Becsukta az ajtót, majd hátrabillentette a széket, és a támlájával kiékelte a nyitógombot.

– Még el kell pakolnom ezeket a kalapokat – mondta Naomi.

– Majd máskor elpakolod.

– De valamikor csak be kell mennünk a gardróbba.

– Majd ha kitaláltuk, mi legyen a tükörrel – felelte Minnie.

– Miért, mit akarsz csinálni vele?

– Még nem tudom.

– Én nem bírom ki tükör nélkül.

– Ezt a tükröt felejtsd el – jelentette ki Minnie.

14.

A második emeleti lakosztályban Nicky – ígérete szerint – segített Johnnak leereszteni, és a férfi is viszonozta a szívességet. Szeretkezésük nem a gyönyör hajszolásáról szólt, hanem könnyed és kellemes, szeretetteljes és gyengéd utazásra hasonlított, amelyet nem a vágy, sokkal inkább az odaadás fűtött. A véghajrában hosszú édes szakasz vezetett a célig, ahol aztán lehullt a zászló, és mindent elborított a kéj.

Nicolette előtt John képtelen volt a szexuális kapcsolatra, legalábbis hosszú távon. Miután Alton Blackwood, a gyilkos és erőszaktevő kiirtotta a családját, a szex és az erőszak szorosan összekapcsolódott a fiatal John tudatában. Ettől kezdve szentül hitte, hogy a vágyat a kegyetlenség táplálja, és az összeolvadásra, valamint a feszültség levezetésére való legenyhébb törekvés is a pusztító hajlam rejtett megnyilvánulása. Blackwood szexuális kielégülése volt a bevezető a gyilkosságokhoz, és John évekig úgy érezte, eksztázisával meggyalázza anyja és húgai emlékét, kielégülése révén egy szintre süllyed a gyilkossal. Az eufória pillanataiban kivétel nélkül családja megszégyenülése és haláltusája jutott az eszébe, és nagyjából annyi örömöt talált benne, mintha leszúrta vagy agyonlőtte volna magát.

Ha nem ismeri meg Nicolette-et, John valószínűleg még nyomozói kinevezése előtt szerzetesi csuhára cseréli rendőregyenruháját. Nicky megérttette vele, hogy a vágy csak akkor bűnös, ha a lélek is bűnös, míg a szeretetből okozott öröm a testre és a lélekre is felemelő hatással van, így a nemi aktus alapjában véve igazi kegy.

A délutáni eseményeket követően John arra számított, hogy álmatlanul és nyugtalanul fog hánykolódni az ágyban, de most, ahogy itt feküdt a kellemes fészekmelegben, fogta felesége kezét, és hallgatta, hogyan mélyül el a szuszogása, hamarosan ő is elaludt.

Álmában a városi hullaházban járt, ahol már rengetegszer megfordult a munkája során, ám ezúttal a folyosók és a helyiségek kékesen derengtek, és – legalábbis látszólag – John volt az egyetlen élő ember a csempével kirakott, légkondicionált katakombában. Az irodákban, az irattárakban és a folyosókon síri csönd honolt, és a férfi hangtalanul lépdelt, mintha légüres térben mozogna. Egy helyiségbe jutott, ahol a falak mentén csillogó felületű acélrekeszek sorakoztak egymás mellett. A hullatároló hűtőfiókokban a frissen elhalálozottak várták az azonosítást és a boncolást. John úgy érezte, hazaért, ez az otthona, és ha az egyik jéghideg, üres fiók hirtelen kinyílna, nem tudna ellenállni a késztetésnek, hogy bemásszon, és megvárja, amíg a Halál csókja az utolsó csepp levegőt is kiszívja a tüdejéből. Csak egyetlen hang törte meg a csöndet: szívének vad kalapálása.

Kifelé indult, s kénytelen volt döbbenten megállapítani, hogy az ajtó eltűnt. Megpördült a tengelye körül, de egyetlen kijáratot sem tudott felfedezni. A helyiség közepén azonban kiszúrt valamit, ami korábban nem volt ott: egy rézsútosan megdöntött boncolóasztalt, amely mellett különféle szívócsövek és edények hevertek. Az asztalon egy letakart hulla feküdt, egy tetem, ami nem törődött bele a sorsába. A fehér lepel alól egy roppant kéz nyúlt ki, és hosszú lapátszerű ujja, a tizenkilencedik századi gépek fogaskerekeit idéző csontos csuklója azonnal elárulta a személyazonosságát. Alton Turner Blackwood lerántotta magáról a lepedőt, és a földre hajította. Felült, és leszállt az asztalról. Teljes életnagyságban kihúzta magát, felderengett sovány, csontos, mégis izmos teste, az ing takarásából előbukkant torz, denevérszárnyra hajazó, enyhén rovarszerű lapockája, amely mintha egy bogár kitinváza lett volna. John szíve hangosabban kezdett verni. Inkább hangosabban, mint szaporán, akárcsak egy kőzúzó gép, amely szépen, egyenletesen porrá őrli a bátorságát.

Blackwood ugyanazt a ruhát viselte, amit azon az estén, amikor betört Calvinóékhoz: fekete acélbetétes bakancsot – amely a hegymászók bakancsához hasonlított, csak a szögek hiányoztak a talpáról –, négyzsebes khakiszínű nadrágot és inget. A végzetes sebeknek nyoma sem volt, a férfi pontosan úgy festett, ahogyan John először látta.

Az arca nem torzult el annyira, hogy ijesztő legyen, de csúnyasága a legtöbb emberben együttérzés nélküli szánalmat ébresztett. A sajnálat azonban hamar kellemetlen feszengésbe csapott át, mert az emberek még csak véletlenül sem akarták megsérteni Blackwoodot azzal, hogy túl feltűnően bámulják, vagy valami félreérthető megjegyzést tesznek rá. Az ez után feltámadó undor pedig arra késztette a szemlélőt, hogy rossz szájízzel elforduljon. A berzenkedés inkább volt ösztönös, mint szándékos.

Blackwood koponyájára zsíros fekete hajtincsek tapadtak, a szemöldöke bozontos volt, az álla viszont frissen borotvált. Rózsaszínes foltokkal tarkított sápadt bőre olyan sima volt, mint a babapopsi, mégis egészségtelennek és – mivel hiányoztak róla a pórusok – természetellenesnek hatott. Hosszú arca valamilyen meghatározhatatlan oknál fogva teljesen aránytalannak tetszett. Tömbszerű homloka alatt mélyen ülő szempár lapult, orra bárdszerű, füle megnyúlt, egy szatír kecskeszerű hallószervére emlékeztetett. Állkapcsa lapos és kemény, mint egy vésőfej. Pengeszerű felső és húsos alsó ajka után éles, szögletes áll következett, amelyet tulajdonosa olyan dölyfösen szegett föl, mint Mussolini. Félő volt, hogy bármelyik pillanatban kettéhasíthatja vele az embert. Szeme olyan fekete volt, hogy a pupilla és az írisz egybeolvadt. Néha úgy tűnt, mintha csak a szeme fehérje világítana, és a feketeség nem szín, hanem folytonossági hiány, egyszerű lyuk lenne, amely az agy hideg és fénytelen poklába vezet.

Blackwood tett három lépést John felé, aki hátrálni kezdett, amíg a fiókoknak nem ütközött. A gyilkos sárga fogú mosolya, farkasszerű vigyora harapással fenyegetett. Mely, reszelős hangja a leghétköznapibb szavaknak is obszcén jelleget kölcsönzött.

– A feleséged édes, a gyerekeid még édesebbek. És én édességet akarok!

A helyiségben körös-körül kinyíltak a fiókok, és csoportosan sorjáztak elő belőlük a halottak, hogy Alton Blackwood segítségére siessenek, aki úgy nyúlt John arca felé, mintha le akarná tépni.

John felriadt, és kipattant az ágyból. Csuromvíz volt, és úgy kalapált a szíve, hogy az egész teste beleremegett. Biztosra vette, hogy valaki betört a házba. A biztonsági panelon két jelzőfény világított – egy sárga meg egy piros. Az előbbi azt adta tudtul, hogy a rendszer működik, az utóbbi pedig azt, hogy a riasztóberendezés be van kapcsolva, a belső mozgásérzékelők viszont nem. Senki sem léphetett volna be a házba anélkül, hogy a riasztó ne kezdett volna visítani.

John a hirtelen támadt riadalmát a rémálom utóhatásának tulajdonította. A rádiós ébresztőóra derengő fényében jól látta Nicky körvonalait a paplan alatt. A nő nem mozdult. Nem ébredt fel. A szomszédos fürdőszoba ajtajánál egy éjszakai lámpa fénye vetült a padlóra, és a szőnyeg enyhén szanaszét álló gyapjúszálai kis árnyfoltokat vetettek a megvilágított fára.

John meztelenül aludt el. Most megkereste a pizsamaalsóját az ágy mellett, és felhúzta. A hálószoba egy rövid folyósóra nyílt, amit két gardróbhelyiség szegélyezett. John halkan becsukta maga mögött az ajtót, és felkattintotta a fali villanykapcsolót. Fényre volt szüksége. Leült a fésülködőasztalhoz, és várta, hogy a neon lassan elhomályosítsa az Alton Turner Blackwood duplacsöves tekintetéről őrzött emlékeit.

Amikor a tükörbe pillantott, az aggódó arcú férfi mellett ott látta húsz évvel ezelőtti önmagát is: a fiút, aki körül összedőlt a világ, amit talán sosem épít újra, ha tizennyolc évesen nem ismeri meg Nickyt. Az a fiú sosem nőtt fel, nem serdült igazi férfivá, mint a többiek, akik fokozatosan lépnek túl a kamaszkoron, mert a rémület pillanatában már egy kész férfi ugrott elő belőle. A fiú pedig magára maradt, és tizennégy éves korában megállt az érzelmi fejlődésben. De bizonyos tekintetben továbbra is külön lényként létezett a felnőtt John Calvinóban, aki úgy érezte, hogy énjének ez a része az okozója gyerekes félelmeinek. Miatta vél kísérteties hasonlóságokat felfedezni a Valdane- és a Lucas-gyilkosság, két bűneset között, amit húsz év különbséggel követtek el. Ezt nem lehet rendőraggyal vagy hideg logikával megmagyarázni. A benne élő fiú, akire ugyanolyan borzongatóan hatottak a természetfölötti jelenségek, mint bármelyik tizennégy évesre, makacsul hitte, hogy a magyarázat meghaladja az értelmet.

Egy gyilkossági nyomozó nem végezheti jól a munkáját, ha teret ad az efféle hiedelmeknek. A logikán, a következtetéseken alapuló érvelésen és az emberi gonoszsággal kapcsolatos ismeretein kívül Johnnak nem volt szüksége más eszközökre.

A rémálom, amelyből az imént felriadt, nem egy felnőtt férfi rémálma volt. A kamaszok álmai ilyen képregényszerűek. A kamaszokban a hormonális változások ugyanis legalább olyan biztosan gerjesztenek halálfélelmet, mint lányok iránti érdeklődést.

John és Nicky mobilja a gránitpulton hevert, a dupla töltőn. Hirtelen megszólalt a férfi telefonja. Néha riasztották az éjszaka közepén egy-egy gyilkosság helyszínére, de a hívások rendszerint a négyvonalas vezetékes telefon harmadik vonalára futottak be. Ez John titkos otthoni száma volt. A mobiltelefon nem is volt bekapcsolva. A kijelzőn nem jelent meg a hívó száma.

– Halló!

Azonnal felismerte Billy Lucas mézesmázos kóristafiú hangját.

– Ki kellett dobnia a cipőjét?

John első gondolata az volt, hogy a fiú megszökött a kórházból, de csak a második gondolatának adott hangot.

– Honnan szerezted meg ezt a számot?

– Ha legközelebb találkozunk, már nem lesz közöttünk üvegfal. Nézni fogom, hogyan haldokolsz, és az arcodba hugyozok.

Ha beszélgetésbe elegyednek, az Billy malmára hajtja a vizet, és a fiú úgysem válaszolna a kérdésekre. John nem felelt.

– Olyan puhán simult a nyelvemhez! Finom volt – folytatta Billy. – Még most is a számban érzem azt az édes-sós ízt.

John a fekete rombuszmintával díszített krémszínű márványpadlóra szegezte a tekintetét.

– A bájos húgocskád, Giselle. Olyan aranyos kis melle volt!

John lehunyta a szemét, összeszorította a fogát, és nagyot nyelt, hátha így ádámcsutkája abbahagyja a remegést. Aztán némán hallgatta a gyilkos hallgatását, a kárörvendő csöndet, majd kisvártatva rájött, hogy a vonal túlsó végén már nincs senki.

Benyomta a *69-et, hogy visszahívja a telefonálót, de nem járt sikerrel.

15.

A lányok ágya közötti széles éjjeliszekrényen két olvasólámpa állt. Minnie alacsonyabb fényerőre csavarta a sajátját, és úgy állította be, hogy a kúp alakú ernyő a mennyezetre vetítse a halvány fényt. A gyáva nyúl Minnie többek között attól rettegett a legjobban – és ezzel még Naomi angyali türelmét is sikerült próbára tennie –, hogy egy denevér gabalyodik bele a hajába, szétrágja a koponyáját, és gyogyóssá teszi, ezért aztán egész hátralévő életét elmegyógyintézetben kell majd töltenie, ahol sosem szolgálnak fel desszertet az étkezések után. Most azonban Minnie nem a denevérek miatt aggódott, habár denevérriasztó állásba helyezte a lámpát. A két lány a feltornyozott párnáknak vetette a hátát, így jól láthatták a gardróbot meg az ajtót eltorlaszoló széket.

Bár a Calvino szülők sok mindent elvártak a csemetéiktől, az azonos időben való lefekvés nem tartozott ezek közé. A gyerekek addig maradtak fönt, ameddig csak akartak, de tévézni, videojátékkal játszani nem volt szabad. És másnap reggel pontban hétkor lezuhanyozva, felöltözve a reggelizőasztalnál kellett ülniük szüleik oldalán, és a háromnegyed nyolckor kezdődő tanórákon rendesen oda kellett figyelniük. Ám szombaton – minden csodálatos szombaton – a lányok addig alhattak, ameddig jólesett, a reggelivel sem nyaggatták őket. Persze ha a tükrön átsuhanó árnyék tényleg olyan ellenséges, ahogy azt Minnie gondolja, talán meg sem érik a szombatot, és ebben az esetben a reggeli is kétesélyessé válik.

– Ne szóljunk anyuéknak? – kérdezte Naomi. – Hogy valami beköltözött a tükrünkbe.

– Szólj csak nekik nyugodtan. Biztosan jól fogod érezni magad a diliházban.

– Ha a saját szemükkel látják, hinni fognak nekünk.

– Nem fogják látni – jelentette ki Minnie.

– Hogyhogy?

– Az az izé el fog bújni előlük.

– Egy regényben talán így lenne, de ez itt a valóság. Mit csináljunk?

– Pont azon gondolkodom – válaszolta Minnie.

– Macska bajsza! Miért is hittem, hogy egy nyolcéves meg tudja mondani, mit csináljunk?

A szék, amivel a gardrób ajtónyitó gombját kiékelték, kevésbé volt masszív, mint Naomi szerette volna.

– Te is hallottad? Mintha valaki elfordította volna a gombot.

– Te sem hallottad – mondta Minnie. – Sem most, sem az előző kilenc alkalommal.

– Nem én rettegek attól, hogy egy csapat denevér elhurcol Erdélybe.

Na, én biztos nem mondtam ilyet.

Hirtelen rémisztő sejtelem fészkelte be magát Naomi agyába. Felült az ágyon.

Van egy rés az ajtó alatt – nyögte.

Melyik ajtó alatt? – suttogta Minnie.

– Na, melyik ajtó alatt?! – csattant fel Naomi. – A gardrób ajtaja alatt, természetesen. Mi van, ha az a valami kijön a tükörből, és átbújik a résen?

– Nem tud kijönni a tükörből, csak ha megkéred rá.

– Ezt meg honnan szeded? Még csak harmadikos vagy. Én már rég túl vagyok a harmadikon. Dögunalom volt, három hónap alatt végeztem el, de egyik órán sem esett szó tükörben bujkáló árnyakról.

Minnie nem felelt.

– Nem tudom, honnan tudom, de tudom. Arra vár, hogy valamelyikünk kapcsolatba lépjen vele – mondta aztán kis idő múlva.

– Hát, arra aztán várhat – hanyatlott vissza Naomi a párnáira.

– Többféleképpen is kapcsolatba léphetsz ám vele.

– Például?

– Például ha túl sokáig nézed.

– Ezt most találtad ki!

– Ha beszélsz hozzá, vagy ha felteszel neki egy kérdést.

– Eszemben sincs.

– Remélem is.

A szoba hidegebb volt, mint általában, ezért Naomi az álláig húzta a takarót.

– De mi költözik be egy tükörbe?

– Egy ember – mondta Minnie olyan ünnepélyesen, hogy Naomi megborzongott. – Egy férfi.

– Férfi? Miért nem nő?

– Szerinted nő?

Naomi már azon volt, hogy a fejére húzza a paplant.

– Nem. Szerintem is férfi.

– Biztos, hogy az – jelentette ki Minnie.

– És mégis kicsoda?

– Fogalmam sincs. De nehogy megkérdezd tőle, Naomi! Azzal kapcsolatba lépnél vele.

A két lány a gondolataiba merült.

Naomi óvatosan elfordította a tekintetét a szekrényajtóról. Az utcai lámpa fényétől megvilágított ablaküvegen esőkukacok araszoltak lefelé. A gyepen magasodó karmazsintölgy hatalmasnak látszott, fényes zöld levelei itt-ott úgy csillogtak, mintha vékony jégréteg borítaná őket.

– Tudod, mi jutott eszembe? – szólalt meg végül Naomi.

– Fogadjunk, hogy valami agyament dolog!

– Nem lehet, hogy ez a férfi egy herceg? Mert ha herceg, akkor a tükör átjáró egy varázslatos birodalomba, az izgalmas kalandok földjére.

– Nem – mondta Minnie.

– Ennyi? Nem? Semmi indoklás?

– Semmi.

De ha ez az ember a tükör mögött lakik, akkor a túloldalon is kell lennie valaminek. Egy csodálatos világnak. Ez azért nem olyan elképzelhetetlen. Mint a mesében: hősies küzdelem, elképesztő kalandok, édes romantika. Lehet, hogy az a sorsom, hogy ezután ott éljek.

– Ezt meg se hallottam! – kiáltott fel Minnie.

– Ne merj még egyszer így rám förmedni! – vágott vissza Naomi. – Nem tudhatod, mi a sorsom. Lehet, hogy egyszer majd én leszek ott a királynő.

– Senki sem él odaát – válaszolta Minnie komolyan. – Mindenki halott.

16.

John sötétkék köntöst viselt a pizsamanadrágja fölött. Megállt a földszinti dolgozószobában kialakított galéria előtt. Összesen harmincöt fotó sorakozott egymás mellett: némelyik akkor készült, amikor a gyerekek hazajöttek a kórházból, de akadtak itt születésnapi felvételek is. A kiállítás nemsokára birtokba fogja venni a másik falat is. A lányok időnként bejöttek, felidézték a kedvenc születésnapok emlékét, és egymás kiskori képein élcelődtek. Zach már nem lelkesedett annyira a csecsemőkori meg az iskolai fényképekért, mivel azok nem voltak összeegyeztethetőek a tengerészgyalogosnak készülő kemény fiatalember imázsával.

John még Nickynek sem árulta el, hogy alig várja, hogy a lányai nővé serdüljenek, mert szentül hitte, hogy a melegszívű teremtések nagyon jó hatással lesznek a környezetükre. A férfi tudta, hogy még nagy meglepetésekben lehet része, de elhatározta, akkor is büszke lesz Naomira és Minnie-re. Azzal is tisztában volt, hogy Zach bármit képes lesz elérni az életben – és végül jobb ember lesz, mint az apja.

A dolgozószoba két ablaka közül az egyik a kockakövekkel kirakott teraszra és a hosszú hátsó kertre nézett, amely most tökéletes sötétségbe burkolózott. Az épület egy zsákutcában állt, amely félszigetszerűen helyezkedett el két összefutó hasadék között. Ahhoz képest, hogy városi ház, csendes és elhagyatott. A hátsó kerítésen túl meredek lejtő ereszkedett alá egy sűrű erdőig. A hasadék másik oldalán a környékbeli otthonok fényei elmosódottan, halványan pislákoltak át az esőfüggönyön. A dolgozószoba ablaka és a távoli fények között a semmi terpeszkedett: nem látszott a terasz, a pázsit, a futórózsákkal körbefont lugas, a nagy himalájai cédrus elegánsan lehajló ága. Noha azt nem lehetett mondani, hogy az isten háta mögött laktak, a környék eléggé kihalt volt ahhoz, hogy egy forró vágytól fűtött és jeges elhatározástól hajtott erőszaktevő gyilkos behatoljon ide, végrehajtsa tettét, majd kámforrá váljon – anélkül, hogy a szomszédok bármit észrevennének.

A kinti sötétben domborult Willard sírja. A városi rendeletek előírták, hogy az állatokat csak úgy lehet a lakótelkeken eltemetni, ha előtte elhamvasztották őket. A család szeretett golden retrieverének hamvait tartalmazó urnát fekete gránittábla alá hantolták el a rózsalugas közelében. A lányokat annyira megrázta ez a veszteség, hogy nem akartak még egyszer ilyet átélni. De talán elérkezett az idő, hogy új kutyát fogadjanak be. Nem golden retrievert, amely mindenkivel barátságos, hanem olyan fajtát, amelyikről tudni lehet, hogy elszántan védi a családját. Talán egy németjuhászt.

John leült az íróasztalához, és bekapcsolta a számítógépét. Egy percig gondolkozott, majd tárcsázta a kórház számát. Egy géphang különféle lehetőségeket ajánlott fel, bár a recepció és az irodák reggel nyolcig zárva voltak. A férfi beütötte a pszichiátria biztonsági szolgálatának számát. Egy férfihang szólt bele a kagylóba a második csengetés után. John maga elé képzelte a második emeleti kopár biztonsági szobát, ahová az előző délután Coleman Hanes bevezette. Bemutatkozott, megtudta, hogy Dennis Mummersszel beszél, majd megkérdezte, nem szökött-e meg véletlenül Billy Lucas.

– Honnan veszi ezt? – hüledezett Mummers. – Még soha senki nem szökött meg innen, és egyévi fizetésembe le merném fogadni, hogy soha nem is fog.

– Gondolom nincs nála telefon.

– Természetesen nincs.

– Ha az ügyvédje hívja, mi a szokásos eljárás?

– Megbilincseljük, és átvisszük a szigorúan őrzött konferenciaterembe. Ott van egy telefon, amit nem kell hívás közben fogni. Mivel a beszélgetés bizalmas, a helyiség hangszigetelt. De egy ablakon keresztül meg lehet figyelni a delikvenst, például, hogy nem szerel-e ki valami éles alkatrészt a telefonból, ami akár fegyverként is használható.

– Alig több mint tíz perce hívott – mondta John. – Az otthoni irodám vonalán. Valahogy mégis szert tehetett egy telefonra.

Mummers egy pillanatig hallgatott, majd azt kérdezte:

– Mi a száma?

John megadta.

– Át kell kutatnunk a szobáját – közölte Mummers. – Visszahívhatom fél óra múlva?

– Itt leszek.

Amíg Dennis Mummers hívására várt, John átnézett pár kormányzati weboldalt. Átrágta magát néhány nyilvános tájékoztatón, de olyan korlátozott hozzáférésű információkat is talált, amelyeket csak a rendőrségi jelszavával láthatott.

Muszáj volt meggyőződnie róla, hogy Coleman Hanes tényleg az-e, akinek mondja magát. John csak a beteghordónak adta meg azt a titkos telefonszámot, amin Billy Lucas az imént kereste. El sem tudta képzelni, hogy máshogy szerezhette volna meg a gyilkos. John perceken belül kiderítette, hogy a Hanes jobb tenyerére tetovált embléma nem egy csalás kelléke. A beteghordó tényleg a tengerészgyalogságnál szolgált, és parádés eredményeket ért el. Több kitüntetést is kapott, és ünnepélyes körülmények között szerelt le. Hanesnek sem az állami, sem az államközi nyilvántartás szerint nem volt priusza. Még közlekedési kihágást sem követett el. A katonai múlt és a büntetlen előélet önmagában még nem volt garancia arra, hogy nem játszik össze Billy Lucasszal, de az ötlet elég valószínűtlennek tűnt.

Amikor Dennis Mummers visszahívta, azt mondta:

– Billynek nincs telefonja. Biztos, hogy ő volt?

– Száz közül felismerem a hangját.

– Tényleg nagyon jellegzetes – ismerte el Mummers. – Hányszor beszélt vele, mielőtt meglátogatta a kórházban?

John megpróbált kitérni a válasz elől.

– Olyasmit említett, amiről csak ő tudhat, mert a kihallgatásával kapcsolatos.

– Megfenyegette?

John tudta, ha igennel válaszolna, jelentést kellene írnia az esetről, és azonnal kiderülne, hogy hivatalosan nem is foglalkozhatna a Lucas-üggyel.

– Nem – hazudta. – Nem fenyegetett meg. Mit szólt, amikor átkutatták a szobáját?

– Nem szólt semmit. De nincs valami jól, össze van zuhanva. Csak kummog magában, senkivel sem hajlandó kommunikálni.

– Elképzelhető, hogy a személyzet egy tagja megengedte neki, hogy telefonáljon?

– A körülményekre való tekintettel – válaszolta Dennis Mummers – ez azonnali elbocsátást vonna maga után. Ezt senki sem kockáztatná meg.

– Az évek során megtanultam, Mummers hadnagy, hogy egyesek bármit képesek kockára tenni, akár a legjelentéktelenebb ok miatt is. De azért köszönöm a segítségét.

John kiment a konyhába, de csak a tűzhely fölötti szagelszívó lámpáját kapcsolta fel. A házaspár barátai zömmel a bort szerették, de azon kevesek kedvéért, akik valami erősebbre vágytak, berendeztek egy kis bárszekrényt is. John most már biztos volt benne, hogy csak külső segítséggel tud elaludni, így töltött magának egy dupla whiskyt. Nem is Billy Lucas fenyegetése aggasztotta, hanem a fiatal gyilkos utolsó szavai. Legjobb tudomása szerint nem árulta el a rendőrségnek, mit mondott a szüleit és húgait lemészároló Alton Turner Blackwood a halála előtt. Azon a régi éjszakán a gyász és a rémület John torkára forrasztotta a szót, Blackwood meg minden igyekezetével azon volt, hogy összezavarja.

Az utolsó előtti dolog, amit Blackwood azon a régi éjszakán mondott, szóról szóra megegyezett azzal, amit Billy suttogott bele a telefonba alig egy órával korábban: A bájos húgocskád, Giselle. Olyan aranyos kis melle volt!

17.

Zach azt álmodta, hogy felébred a sötét hálószobában, és egy borostyánsárga fénycsíkot lát a gardrób ajtaja alatt. Álmában ott feküdt és bámulta a fényt, miközben megpróbált visszaemlékezni, eloltotta-e a világítást odabent, mielőtt aludni ment. Végül arra jutott, hogy igen. Felgyújtotta az olvasólámpát, ami a szoba nagy részét árnyékban hagyta. Felkelt az ágyból, és lassan elindult a gardrób felé. Pont úgy viselkedett, mint egy tipikus fafej egy agyhalottakról szóló horrorfilmben, amelynek a végén mindenki kipurcan, mert mindenki gyógyíthatatlanul hülye. Amikor az ajtógombra tette a kezét, a gardróbban elaludt a fény. Biztosra vette, hogy valami szörnyűség kapcsolgatja odabent a villanyt, vagyis óriási sügérség lenne fegyver nélkül benyitni. Ennek ellenére elfordította a gombot, önkéntelenül, mintha nem ő irányítaná a mozdulatait, mintha egy olyan filmbe csöppent volna, amelyben egy ostoba faszi kéztranszplantáción esett át, és a keze önálló életre kelt.

Ekkor kezdett rájönni, hogy álmodik – mert születésétől fogva ezt a kezet használta, és ez a kéz mindig csak azt tette, amit ő akart. Váratlanul egy másik álomkép bukkant fel az előző helyén: bár nem tárta ki az ajtót, mégis nyitva állt, ő meg ott egyensúlyozott a vaksötét helyiség küszöbén. A nyílásból óriási kezek nyúltak ki, és megragadták, az egyik a torkát, a másik az arcát markolta, összenyomta az orrát, betapasztotta a száját, se sikoltani, se lélegezni nem tudott. Zach kétségbeesetten próbált kiszabadulni: elkapta az arcára tapadó kezet. A csukló olyan erőteljes volt, mint egy ló lábszára, a kézfejen kemény csontbütyökök ütköztek ki, az inak vastagok voltak. Merőkanálnál is nagyobb, hideg, zsíros ujjbegy nyomódott a szemébe, és nem kapott levegőt, nem kapott levegőt… Mikor végre mégis levegőhöz jutott, felriadt az ágyában, és a rémálom úgy tört szét, mint egy összeroppantott kagylóhéj.

Zach szíve hangosan kalapált. Bár az álombeli rettegés hamar enyhülni kezdett, a fiú látta, hogy álma a való világban is lejátszódott. Az igazi szoba valódi sötétjében egy borostyánsárga fénycsík futott végig az ajtó és a padló között.

Korábban, amikor az ajtó magától kicsapódott, Zach elintézte annyival, hogy a ház megsüllyedt, és az ajtó a gravitáció hatására mozdult ki a síkjából. Amikor egy hirtelen támadt sejtelem hatására úgy érezte, hogy valami nincs rendben a tükörképével, nem igazán foglalkozott a dologgal. Nem lépett vissza, hogy még egy pillantást vessen rá, mert tudni vélte, hogy kik a valódi gazemberek a világon, és semmi szükségét nem érezte, hogy mindenféle mumusok elvonják a figyelmét az igazi gonosz miatti aggodalomról.

Az imént látott álom hatására komoly változások mentek végbe a fiúban. Hirtelen olyanfajta félelmet ismert meg, amilyet korábban soha nem érzett, vagy amilyet olyan régen nem tapasztalt, hogy elhalványult az emlékezetében, ahogy a gyermekkor élményei szállnak tova a felidézhetetlenségbe.

A legtöbb rémálom nem annyira megpróbáltatás, mint inkább szórakozás: egy-egy ritka menet az elme szellemvasútján. Az ember egymás után halad el a kis kocsiban a furcsa képek mellett, míg az egyik szörny végül valódinak bizonyul, és megkezdődik a valószerűtlen hajsza. Az ember felriad a nagy ijedségre, és ha képes visszaemlékezni, a részletek többnyire nevetségesnek hatnak, mosolyt csalnak az arcára – csak egy agyatlan kísértetsztori volt, nem félelmetesebb, mint azok a béna szörnyek, amelyeket a kisgyerekeknek szánt rajzfilmekben mutogatnak.

Ez a rohadt álom viszont olyan igazinak tűnt, mint a szoba, amiben Zach éppen felébredt: a támadó zsíros kezének hideg keménysége a fiú arcán, az összepasszírozott orrlyukaiba hasító fájdalom, a fuldoklás rémülete. Szeme sajgása még most is azt sugallta, hogy a merőkanálnyi ujj valódi volt, és kinyomta volna a szemét, ha nagy vergődésében fel nem ébred.

Zach felkattintotta az olvasólámpát, és kiugrott az ágyból, de nem azért, hogy a gardróbhoz trappoljon, ahogy a hülye Zach tette álmában. A sarokban, az íróasztal mellett állt egy Mameluke kard másolata, azt húzta ki fényezett, nikkelezett hüvelyéből. Egy modern Mameluke kard nem több egyszerű dísznél, menő rangjelző tárgynál, amit a tisztek csak a különféle ceremóniákon viselnek. Ez azonban rozsdamentes acélból készült, gravírozott lapja, aranyozott szurony tüskéje és gombja volt. Persze mint minden szertartási kardnak, az éle ennek is tompa volt, fegyvernek teljességgel alkalmatlan. A hegye szintén nem volt valami éles, de ellentétben a pengével, azért okozhatott sérülést.

Zach megállt a gardrób mellett, a bal kezével kitárta az ajtót, a jobbal pedig felemelte a kardot. Semmiféle támadó nem ugrott ki a szobába, hogy közelebbről is megismerje a fegyver hegyét.

A gardróbban nem rejtőzött senki, ám a helyiség azért tartogatott némi meglepetést. A tetőajtó nyitva volt, az összecsukható létra ki volt hajtva. Az első és a második emelet közötti alagút hívogatóan várt a fiúra.

Zach elbizonytalanodva toporgott a létra előtt. Felkukucskált, feszülten fülelt. De csak az első és a második emeletet fűtő két gázkazán lángjának duruzsolását hallotta, a tompa susogó hangot. Ilyennek hat a vízesés dübörgése nagy távolságból.

Az alagút tulajdonképpen félemelet volt, egy másfél méter magas szervizfolyosó, így az ember akár előrehajolva állhatott is benne. Itt helyezték el a két kazánt és a párologtatókat, a többméteres hajlékony csőrendszer innen futott szét minden irányba. Ezen a titokzatos részen bújtak meg a réz vízvezeték, a vas és PVC csatornacsövek, és csak az ördög tudja, mi minden még. A helyiség távolabbi oldalán munkalámpák füzéreit lehetett felgyújtani, ezeket a vízvezeték- és villanyszerelők használták, ha fel kellett jönniük valamit megjavítani, vagy elvégezni a rendszeres karbantartást.

Alig több mint egy hónapja egy bogárszemű és cincérbajszú rovarirtó kapaszkodott fel a szervizfolyosóba, hogy kártevők után kutasson. Patkányok helyett mókusokat talált, az állatok a betört szellőzőablakon juthattak be. De aligha egy csapat ártatlan mókus nyitotta ki a csapóajtót és eresztette le a létrát, amíg Zach aludt.

Zach nem félt attól, hogy átkutassa a fenti helyiséget, de nagy ostobaság lett volna, ha az éjszaka közepén fegyvertelenül, egy szál menő, ám nehézkes, tompa élű karddal megy fel. Szüksége volt egy jó zseblámpára, mert a csupasz villanykörték, amelyek mellett a szerelők dolgoztak, nem űzték ki a homályt minden sarokból. Másnap délután, ha kész van a leckével és megebédelt, még mindig felmászhat, hogy egy kicsit körülszimatoljon. Lehet, hogy szól az apjának. Együtt is átvizsgálhatják a folyosót.

Zach bal kézzel felemelte a létra alját. Csak a legalsó részt kellett visszahajtania a négy, csuklóval összeillesztett szakasz közül, mert egy okos szerkezet automatikusan felhúzta az egészet a csapóajtóhoz, majd azt is egy puffanással a helyére rántotta. A fiú megvárta, amíg a csapóajtó zsinórján lógó karika abbahagyja a himbálózást, aztán elálldogált még a gardróbban egy-két percig. Senki sem próbálta visszaengedni a létrát.

A külső ajtókat még nappal is zárva tartották. Apa azt mondta, a gonosztevők nem olyanok, mint a vámpírok, nem rejtőznek el a nap elől, hanem éjjel-nappal rosszban sántikálnak, vagyis nem szabad megkönnyíteni a dolgukat. Senki sem osonhatott be és mászhatott fel az emeletközbe, hogy elrejtőzzön. Valószínűbb, hogy az okot a ház süllyedésében kell keresni. A gardróbajtót is ez ferdítette el. A szerkezet apró elmozdulása miatt a létra súlya és a gravitáció erősebbnek bizonyult a rugóknál, ezért nyílt ki a csapóajtó és ereszkedett le a létra magától. Biztosan így történt. Minden más magyarázat csak beszari ágybavizelőknek való buta dajkamese.

Mielőtt eloltotta volna a gardróblámpát, Zach megnézte magát az egész alakos tükörben. Rövidnadrágban és pólóban szokott aludni. Nem volt egy izomkolosszus, de véznának sem lehetett nevezni. Most mégis kisebbnek látta magát, mint ahogy emlékezett. A combja vékonynak tűnt. Rózsaszín térdek, sápadt lábfejek. A kard túl nagy volt a kezében, ahogy minden tizenhárom éves kezében az lett volna. Nem keltett kacagtatóan szánalmas benyomást, de távol állt a toborzó plakáton pózoló srácoktól.

Miután lekapcsolta a gardrób világítását, kitámasztotta egy székkel a becsukott ajtót. Aztán kicsit zavarba jött ettől. A kardot az ágyára tette, majd becsusszant a takaró alá. Csak a feje és a jobb karja maradt kint. Kezét a kard markolatán nyugtatta.

Eltöprengett, mi legyen az olvasólámpával, és végül arra jutott, hogy csak egy puhapöcs, egy gizda hagyná égve. Nem félt a sötétben. Nix, zéró, nada. Magától a sötéttől nincs mit félni. Miután lekapcsolta a lámpát, a homályt csak a lefüggönyzött ablakok halványszürke négyszöge és a rádiós óra fénye törte meg. Zach egyre biztosabb lett benne, hogy valami hibádzott a tükörképén. Elhatározta, hogy reggelig virrasztani fog, és még hajnal előtt rájön, mi aggasztja, de kis idő múltán a kimerültség lavinája maga alá temette. Ahogy magával sodorta az álom, látta a képmását: sápadt lábfej, rózsaszín térd, pipaszár láb. Ez a valóság, bármilyen kiábrándító is. Aztán ráeszmélt, hogy a tükörkép szeme nem szürkéskék, mint a valóságban, hanem fekete, akár a korom.

18.

John mezítláb, kék köntösben, whiskyt szopogatva járkált a konyhában, ahol csak a szagelszívó lámpájának fénye derengett, és a nap eseményein tűnődött. Előbb-utóbb meg kell osztania gyanúját Nickyvel. De tekintettel arra, micsoda bizarr és fantasztikus feltételezésről kell meggyőznie, csak akkor akart előrukkolni vele, ha betonbiztosnak látszik. Olyan közel álltak egymáshoz, amennyire férj és feleség csak állhat. Tisztelték egymást, teljesen megbíztak egymásban, de John mégsem hozakodhatott elő csak úgy azzal, hogy láthatatlan űrlények élnek a tetőtérben, és főleg nem várhatta el, hogy a nő ezt azonnal el is higgye.

Az utóbbi nap történéseit nem feltétlenül lehet a húsz évvel ezelőtti gyilkosságok okozta mély érzelmi trauma pszichés következményeiként beállítani. Egy emberölési nyomozásban vagy a bíróság előtt egy ilyen tanúvallomást jó esetben mendemondának, rosszabb esetben megtévesztésnek minősítenének.

A halk csilingelés, ami John fülét Lucasék házában megütötte, lehetett hallucináció. Igen, megtalálta a fehér kálacsengettyűket Celine szobájában, de nem volt senki, aki megrázhatta volna őket. Amikor Billy íróasztalánál ült, azt hitte, hogy a vérengző fiú mobiljának csörgését hallja, és mintha egy erőtlen hang azt mondta volna: Servus. De nincs egyetlen tanú sem, aki megerősíthetné ezeket az állításokat, így akár képzelődésnek is hihetik az egészet.

John tudta, hogy Billy iménti hívása nem a képzelete szüleménye. Úgy vélte, a telefontársaság igazolhatja, hogy volt bejövő hívás a kérdéses időpontban. De Billy Lucas szemmel láthatólag nem rendelkezett természetfölötti képességekkel, így semmi sem támaszthatta alá a Johnt kínzó balsejtelmet, hogy Alton Turner Blackwood szelleme, kísértete, akármije visszatért a világba, és azon van, hogy folytassa a brutális gyilkosságsorozatot, amit húsz évvel ezelőtt kezdett.

Azok a furcsa dolgok, amiket tapasztalt, csak a perifériás látóterébe kerültek bele, vagy jelentéktelenek voltak. Amikor Lucasék házában elhaladt John Singer Sargent Szegfű, liliom, rózsa című műalkotásának reprodukciója mellett, észrevette – vagy csak azt hitte –, hogy az egyik kislány ruháját a festményen vérfoltok tarkítják. Utána úgy látta, hogy felgyújtották. El kellett ismernie, hogy feldúltságában bármit beleképzelhetett a képbe. Az meg, hogy Lucasék konyhájában és Billy szobájában hirtelen villogni kezdtek a digitális órák, nem jelentette cáfolhatatlan bizonyítékát egy időn kívüli lény jelenlétének. A világon semmit sem bizonyított.

Nicolette tudta, mi történt John családjával. Ahogy azt is, hogy a férfi ugyanazon az irtózatos éjszakán megölte a gyilkost. John az eset minden részletébe beavatta a feleségét, hogy az megérthesse annak az embernek a lelkivilágát – a szenvedését, a bűntudatát, a csendes paranoiáját, az állandó rettegését –, akihez férjhez akart menni. Csak egyetlen dolgot hallgatott el. Ám ha úgy dönt, elmondja neki, miért félti a családja életét, most ezt is fel kell fednie.

A gyerekek úgy tudták, hogy John árva. Amikor megkérdezték tőle, miért maradt egyedül, tulajdonképpen nem hazudott. Azt sugalmazta, hogy csecsemőkorában elhagyták, semmit sem tud az övéiről és egy egyházi fiúárvaházban nőtt fel. Gyanította, hogy mind a három gyerek érzi, valami elhallgatott tragédia húzódik a háttérben. Csak Naomi hozta fel hébe-hóba a témát, mert – természetéből adódóan – úgy vélte, hogy az árvák élete csupa édes mélabú, ugyanakkor nagy kaland is egyben. Ha pedig az apja múltja tele van a szó klasszikus értelmében vett romantikával, akkor neki az összes izgalmas részletet meg kell ismernie.

John úgy tervezte, ha Minette betölti a tizennyolcat, mindhárom gyereknek el fogja mondani az igazat, de egyelőre semmi értelmét nem látta, hogy egy ilyen félelmetes és nyugtalanító történettel terhelje őket. Ő aztán jól tudta, milyen állandó rettegés árnyékában átélni a kamaszkort. Azt akarta, hogy a gyerekei fejében ne gyökerezzen meg ez az irtózat – sőt, most már szívből remélte, hogy nem is fog.

Miután megitta a whiskyt, kiöblítette és a mosogatóba tette a poharat, majd átment a szomszédos társalgóba. Itt ebédelt, írta össze a bevásárlólistát és tervezte meg a ház körüli munkákat Walter és Imogene Nash. John leült a diófa szekreterhez, amelyen a házaspár spirálos notesze feküdt. Felcsapta ott, ahol egy iratkapocs fogta össze a szeptemberi feljegyzéseket tartalmazó dupla oldalt.

A sorozatgyilkosok – különösképpen a mániás rituáléfüggők, akik gondosan választják ki áldozataikat, mint amilyen Blackwood is volt – bármikor ölhetnek, ha alkalom adódik rá, de komolyabb bűncselekményeiket rendszeres időközönként hajtják végre. Ez a rendszeresség gyakran a holdfázisokkal van összefüggésben, de senki nem tudja, miért, még maguk a szociopaták sem. Alton Turner Blackwoodot nem kifejezetten a holdnaptár irányította, de nem is maradt el nagyon tőle. A harminchármas számnak különös jelentőséget tulajdonított: a gyilkosságokat harminchárom naponként követte el.

Billy Lucas szeptember másodikán irtotta ki a családját. A notesz segítségével John kiszámította, hogy a következő mészárlás valószínűleg október ötödikén lesz, néhány óra híján huszonhét nap múlva. A harmadik család november hetedikén fog meghalni. És ha babonás feltételezései megállják a helyüket, a negyedik család – ő, Nicky és a gyerekek – kivégzése december tizedikén várható. Alig volt meglepve, amikor rádöbbent, hogy ez Zach tizennegyedik születésnapjának éjjelére esik. John tizennégy éves volt, amikor Blackwood végzett a családjával. Az egyezés megerősítette rettegésének jogosságát.

Miután becsukta a noteszt, felhívta a gyilkossági osztály személyzeti irodáját, és üzenetet hagyott, hogy kivesz még egy nap betegszabadságot. Aztán társát, Lionel Timminst tárcsázta, és egy hasonló hangüzenetet hagyott a mobilján.

A mosókonyha a nappali távolabbi végéből nyílt. John azon vette észre magát, hogy csukott ajtaja mágnesként vonzza a tekintetét. Emlékezett, hogy Walter Nash azt állította, nagyon büdös van odabent. Talán egy patkány mászott be a szárító kifolyócsövén, és megdöglött a gépben. De nem biztos.

Azért fura, hogy ilyen hirtelen lett büdös. Az egyik percben még minden rendben, a következőben meg felfordul az ember gyomra.

Amilyen állapotban John Calvino jelenleg volt, úgy érezte, egy mérges pók szövi hálóját valahol a közelben, csak éppen nem látja. Napjának részletei ugyanis egy bonyolult mintázatú pókháló szálainak tűntek. Semmit sem tekinthetett jelentéktelennek, az események – nyilvánvalóan vagy észrevétlenül – rendszert alkottak. John tudta, a körben futó és a sugár irányú szálak hamarosan remegni kezdenek, amikor e baljóslatú mestermű alkotója a középpont, a kelepcébe ejtett zsákmány felé indul.

Minél tovább nézte a mosókonyha ajtaját, az annál erősebben vonzotta. Mintha valami láthatatlan erő húzta volna a helyiség felé.

A nem feltétlenül természetfölötti, inkább csak furcsa és megmagyarázhatatlan események könnyen elszakíthatják az épen maradt szálakat, amelyek a rendőri nyomozásnál elengedhetetlen logika kikötőtornyához láncolták őt, és a babona úgy sodorja majd magával, ahogy a léghajót emeli fel a héliummal töltött ballon. A rendőri hivatást, a gyilkossági nyomozást választotta szakmájául, hogy életfogytig vezekeljen azért, mert egyedül ő maradt életben a családtagjai közül. Félelmetes kopónak bizonyult, mert alig néhány bizonyítékfoszlányból is könnyedén összerakta a bűncselekmény teljes szőnyegének mintázatát. Nem tudta, mi lenne az önbizalmával, ha valaha is cserbenhagyná a józan esze.

Vonakodva, mintha a padló egy magasan kifeszített zsineg volna, ő pedig egy gyakorlatlan kötéltáncos, aki biztos benne, hogy lezuhan, felállt a diófa szekreter mellől. A mosókonyha felé lépdelt, kinyitotta az ajtót, és átlépte a küszöböt.

Odabent Billy Lucas vizelete bűzlött áporodottan, erősen és áthatóan. Összetéveszthetetlenül undorító volt. Coleman Hanes, a beteghordó azt mondta, a gyógyszerek miatt van. John lelki szemei előtt megjelent a védőüvegen lecsorgó, gusztustalan sötét folyadéksugár képe.

A kerámiakövezet tisztának látszott. Sehol egy vizelettócsa, de még egy csepp szennyeződés sem. John lélegzetvisszafojtva lesett be a mosógépbe meg a szárítóba. Nem látott koszt. Sorban kinyitogatta a szekrényajtókat, a polcok szárazak voltak. Felnézett a négylapos mennyezeti szellőzőre, ahonnan meleg levegő áramlott befelé. A szögletes lapátokról nem csöpögött sötét folyadék. De a bűz forrása amúgy sem lehetett a fűtőrendszerben, mert akkor a büdös nem egy helyiségre korlátozódott volna. Sehol nem látszott vizelet, csak a kénes szaga érződött.

Kihátrált a mosókonyhából, és becsukta az ajtót. Lekapcsolta a lámpát a nappaliban, és visszament a konyhába, ahol nagyokat szippantott a hűvös levegőből. A mosogatónál szappant nyomott a tenyerébe, és jó alaposan kezet mosott. Bár nem nyúlt semmihez, ami fertőtlenítést indokolt volna, olyan forró vízben öblítette le a kezét, amilyen forrót csak el bírt viselni, olyan sokáig tartotta ott, ameddig csak tudta.

A mosókonyhában terjengő bűz kijózanította. Az idegei megint pattanásig feszültek. Elméjének mély tavában sötét sejtelmek tömege suttogta, hogy nemcsak azért kell lehiggadnia, hogy aludni tudjon, hanem azért is, hogy képes legyen megóvni a családját.

Lekapcsolta a szagelszívóba épített lámpát, és teljes sötétségben az üvegajtóhoz ment, amely a kövezett teraszra és a hátsó udvarba vezetett. Feltekerte a redőzött napellenzőt, amely meghittséget kölcsönzött a helyiségnek, és az erdős hasadék túloldalán húzódó távoli vidék pislákoló fényeit figyelte. A fenyegetés nem a hasadékban várta. Bár az éjszaka elvakította, jól tudta, hogy a veszély nem a láthatatlan pázsit túlsó felén, nem a himalájai cédrus tövében vagy hegyes ágai között, nem a faágak ölelésében megbúvó fakunyhóban leselkedik. Az ellenség nem Willard sírjától, és nem is a rózsalugasból tartotta szemmel a házat.

John visszaemlékezett az erőteljes és megmagyarázhatatlan lökésre, ami megremegtette a Fordját, amikor a kórház főbejáratának oszlopcsarnokában parkolt. Akkor történt, amikor beindította a motort. Órákkal később három-három koppanás hallatszott az árnyékból, majd a gipszkarton mennyezet felől a háza alatti garázsban, miután felakasztotta az esőkabátját. A zajt akkor a réz vízcsöveken áthaladó légbuborékoknak tudta be. Most egy megérzés, amely olyan valódi volt, mint a velő a csontjaiban, azt súgta John Calvinónak, hogy sokkal inkább egy láthatatlan látogató kopogtatott, aki akkor járt először a házban. Ilyen hangot hallathatnak a vakok, amikor új területet fedeznek fel fehér botjukkal.

Az ellenség nem az éjszakában leselkedett. Az ellenség már benn volt a házban.

Jóllehet, elmebetegnek tartották volna, ha ezt hangosan is kimondja, John tudta, hogy magával hozott valamit, amikor hazajött.

Alton Turner Blackwood naplójából:

A fiú egy fényképet rejtegetett a magas kőtorony kör alakú szobájában. Egy szép, halott mozisztárt ábrázolt egy szál semmiben. Nagyon vigyázott rá. Ez volt az egyetlen kincse.

Borzasztóan neheztelt az öreg Teejay Blackwoodra. De az anyjára, Anitára is, aki magára hagyta ebben a zárt Crown Hill-i világban. Meg az anyja nővérére, Reginára és a lányára, Melissára, aki éjjel-nappal szabadon járhatott-kelhetett a birtokon, aki soha nem szólt hozzá, aki gúnyt űzött belőle a szolgálókkal, és kinevette a háta mögött. Neheztelése azonban csak hosszú idő múltán érett haraggá. Egy darabig csöndben emésztette magát a sérelmek és a megaláztatások miatt, mert a veréstől való félelem megfékezte dühét. Ráadásul rettegett, hogy még attól a kevéske szabadságától is megfosztják. Nemegyszer megfenyegették, hogy bezárják a pincébe, az ezüstmolyok és a pókok birodalmába. Attól is félt, mi lehet Crown Hill kétszáznyolcvan holdján túl. Az öregember gyakran riogatta azzal, hogy a kinti világban szörnynek neveznék, vadásznának rá és megölnék. Gyerekkorában, amikor az anyja még törődött vele, az asszony is óvta attól, hogy a birtokon kívüli életről ábrándozzon.

– Ha elmész innen, nemcsak a saját életedet teszed tönkre, hanem az enyémet is.

A holló tanította meg a szabadságra.

Egy júniusi alkonyon a fiú kitárta a toronyszoba négy ablakát, hogy kereszthuzatot csináljon. A beömlő narancsszínű fényben egy holló szállt le izgatottan a nyugati ablak párkányára. A madár éles, koromfekete szemével végigmustrálta a durva vonású, félszeg fiút, aki a karosszékben kuporgott egy könyvvel. Ide-oda forgatta a fejét, mindent felmért, aztán átrepült a szobán, és a keleti ablakon át felsuhant a bíbor égre.

A fiú meg volt győződve róla, hogy szárnyas látogatója több mint egy egyszerű madár. Elsősorban holló, ám ugyanakkor szellem, előjel, hírnök is. Három szem szőlőt vett ki a gyümölcsöstálból, majd fogta a kést, és mindegyiket kettévágta, hogy szabadon illatozzon. A darabokat felsorakoztatta a nyugati ablak párkányán. Arra gondolt, ha a madár tényleg nem egy egyszerű madár, vissza fog térni ezért az ínycsiklandó falatért. Amint a narancsszínű fény vörösbe hanyatlott, a holló leszállt az ablakpárkányra.

A fiú nézte, ahogy eszik, a madár meg nézte, ahogy nézi. Amikor ismét átrepült a szobán, hogy a keleti ablakon át távozzon, a fiú úgy érezte, szavak nélküli párbeszédet folytattak, és bensőséges viszonyba kerültek. De hogy ez mit jelent, nem tudta.

Másnap alkonyatkor a holló újra megjelent, és megint elfogadta a szőlőt. A következő sötétedéskor felnegyedelt epret csemegézett. A harmadik este, két órával az eper után visszatért. Először jött sötétedést követően. A fiú a lámpa fényében mereven bámulta az ablakpárkányon trónoló merész hollót. A holló visszanézett rá, és egy idő után a fiú megérezte, a lény azért jött, hogy felkínáljon neki valamit. De mit? Egy félórát várt tűnődve, és akkor már tudta. A madár azért jött, hogy neki ajándékozza az éjszakát.

Mielőtt átrepült volna a szobán, a fiú már felállt, és öles léptekkel elindult a keleti ablak felé. Egy pillanattal azután, hogy a madár kivitorlázott a nyitott ablakszárnyon, a fiú megragadta a keretet, és annyira kihajolt, hogy kis híján kiesett. Miközben a holló lesiklott a toronyból, a hold nedvesen megcsillant fényes fekete szárnyain, evező- és farktollain. Olyan volt, mintha tintával írta volna bele a fiú jövőjét a szélbe.

A fiú a tölgy faajtóhoz sietett, feltépte, és leszáguldott a csigalépcsőn. Lépteinek ütemes hangja, akár egy sárkányszív dobogása, kapkodó lélegzete visszaverődött a kacskaringós kőfalról, mint a tűz heve.

Napközben sokáig aludt, és késő éjszaka élt, amikor könnyebb volt elkerülni azokat, akik megtagadták tőle a társaságukat. Soha nem merészkedett ki a házból. De most eljött az idő, a holló elhozta az ajándékát, az éjszakát, és ezzel együtt minden lehetőséget, amit csak a sötétség rejt.

A kétszáznyolcvan holdat szántók és sűrű erdők szabdalták. Völgyek és dombok, sziklaképződmények és barlangok, két patak és egy tó. A fiú nem tehette ki a lábát a birtokról, ám egy olyan bekerített világ várta, amely megérett a felfedezésre. Az igazak álmát alvó családtagjai és a szolgák sosem jönnek rá, milyen messzire csatangolt el, és mit csinált. Bármit megtehet, miközben a többiek azt hiszik, hogy a házban kószál, vagy a toronyszobában kucorog, ha egyáltalán gondolnak rá.

Mindig is suta, nehézkes volt. Teste egy bütykös ízületekből és durva csontokból összetákolt esetlen gépezet, járása egy imádkozó sáskáé. De ezen az éjszakán, miközben a felszabadító holló nyomában átvágott a pázsiton, furcsa kecsességet fedezett fel otromba testén. Bár a filmeken a nagy kaszás nem más, mint egy köpenybe és csuklyába öltöztetett meztelen csontváz – mint Jillian Hathaway híres Ördögi körében –, a lelkeket elrabló szellem olyan könnyedén mozog, siklik, csúszik, mintha vékony vérrétegen korcsolyázna. A holló a fiú fölött körözött, szárny tollaival megkarcolta a kövér holdat, a fiú pedig könnyedén siklott, csúszott, korcsolyázott, keresztül a pázsiton a rétek, az erdők felé.

Ez a fiú még nem én voltam. Egy dolgot még meg kellett tanulnia, és egy dolgot még meg kellett tennie. Csak ezután lett azzá az emberré, aki most vagyok.

19.

Az eső némileg csendesedett az éjszaka folyamán, hajnalra pedig el is állt. Mire John lekanyarodott az autópályáról arra a bükkfák szegélyezte bekötőútra, amelyik a kórházhoz vezetett, a felhőtakaró elvékonyodott. Annyira azonban nem foszlott szét, hogy látni lehessen a kék eget.

Az épület erődszerűnek hatott a dombtetőn, korláttal ellátott teteje bástyára emlékeztetett. Az ablakai némileg szélesebbek voltak egy lőrésnél, de nem sokkal. Inkább nyújtott védelmet a külvilág épelméjűségével szemben, mintsem hogy zavart vagy akár őrült pácienseit lett volna hivatott megakadályozni abban, hogy pusztítást vigyenek végbe a falakon kívül.

John ismét az oszlopcsarnokban parkolt le, és kitette a Rendőrség feliratú kártyát a műszerfalra.

Néhány órával ezelőtt Dennis Mummers, aki éjszaka volt szolgálatban a második emeleti biztonsági pultnál, valami olyat mondott Billy Lucasról a telefonban, ami szükségessé tette ezt az újabb látogatást. Amikor John arról érdeklődött, hogyan reagált a fiú a szobája átkutatására, az őr válasza elsőre nem tűnt lényegesnek. De később már igen. A fiú nem szólt semmit. Valami történt vele. Valahogy szétesett. Megrettent, visszahúzódott, senkihez sem szól egy szót sem.

A cigaretta- és mentolos szájvízszagot árasztó Karen Eisler beírta Johnt a vendégkönyvbe. Mivel a nyomozó alig húsz perce beszélt Coleman Hanesszel, nem kellett értesíteni az ügyeletes beteghordót. Már várta.

– Szeretném, ha mégis inkább a vizsgálóban találkozna vele, mint tegnap – mondta a liftben.

– Ha teljesen magába roskadt, a golyóálló üvegfal csak megnehezíti a munkámat.

– Senkit sem hagyhatok vele egyedül a szobájában, mind az ő, mind a látogató biztonsága érdekében.

– Semmi gond. Maradjon nyugodtan bent.

– A látogatás idejére lekötözzük. Nem hiszem, hogy az állapota indokolttá teszi, de ez a szabály.

A biztonsági előtérben John leadta a szolgálati pisztolyát.

– Tegnap este óta nem eszik. Ma reggel már inni sem akart. Ha ez így megy tovább, kénytelenek leszünk mesterségesen táplálni. Az pedig ronda dolog – mondta Hanes, miközben végigsétáltak a második emeleti folyosón.

– Nincs más választásuk.

– Akkor is szörnyen ronda.

Billy szobájának berendezését – halványkék fal, fehér mennyezet és mozaikpadló – egy kárpitozott szék és egy egy négyzetméteres öntött műanyag asztal alkotta, amely elég magas volt ahhoz, hogy a fiú ehessen is rajta. A szék kárpitjának nem volt se rojtja, se szegélye. A falból egy betonpad állt ki, ez töltötte be az ágy szerepét. Vastag habszivacs matraccal tették kényelmesebbé.

Billy az ágyon feküdt, fejét két párnán nyugtatta. Nem reagált, amikor beléptek. Tényleg lekötözték. Egy nejlonhálót húztak rá, amely teljesen beburkolta a törzsét, keresztbe tett karját pedig a melléhez szorította. A felsőtestét fogva tartó hálót a két bokája között egy szíjhoz erősítették.

John egy pillanatra megállt Billy fölött, és abban reménykedett, hogy nem azt fogja látni, amire számít. De nem tévedett. A látvány olyan hatással volt rá, hogy elgyengült a lába, és le kellett ülnie az ágy szélére.

Coleman Hanes becsukta az ajtót, és hátat fordított.

A fiú egykor izzó tekintete megtört, kék szeme elvesztette a ragyogását. Olyan volt, mint egy olcsó baba üvegszeme, hiányzott belőle az érzelem, a dac és az arrogancia. A mennyezetre bámult, de lehet, hogy nem is látta a szobát. Noha időről időre pislantott egyet, a szemgolyója egy tapodtat sem mozdult. Merev tekintete egy gondolataiba merült vakéhoz hasonlított. Az arca most is sima volt, de tejfehér bőre alig egy nap alatt sápadtságba dermedt. Szürkés árnyékok húzódtak a szeme körül, a mára kialudt lángból csak némi hamu maradt. A haja enyhén nedvesnek látszott, talán az izzadságtól, fakó homloka pedig zsírosnak tűnt.

– Billy! – szólította meg John. – Emlékszel rám, Billy?

Szeme sem rebbent. Nem a mennyezetet nézte, hanem valami mást, más helyen volt, más időben.

– Tegnap… A te hangod volt, Billy, de nem a te szavaid.

Billy szája enyhén szétnyílt, mintha éppen kilehelné a lelkét. Birkatürelemmel várt, akár egy halott a temetkezési vállalkozóra, aki majd összevarrja tátott száját.

– Nem a te szavaid voltak, és nem a te gyűlöleted.

Meg se moccant a szoros háló alatt, teste olyan petyhüdt volt, mint egy holté a hullamerevség beállta előtt.

– Csak egy fiú voltál, amikor besétált. Most megint csak egy fiú vagy. Látod? Értem én. Tudom én.

Billy hallgatása és nyugalma nem egyszerű közömbösséget jelentett, hanem kétségbeesés szülte halálos apátiát, lemondást minden érzésről és minden reményről.

– Te voltál a kesztyű, ő volt a kéz. Már nem tud mire használni.

Milyen különös érzés volt kimondani ezeket a dolgokat. Szinte furcsább, mint hinni bennük.

– Szeretném tudni, miért te, és miért nem valaki más. Mit tett sebezhetővé?

Ha a fiú szellemének csak egyetlen fényes töredéke megmaradt volna tébolyult elméje sötét romjai között, ha egy nap újra élni és beszélni akarna, talán akkor sem tudná, miért és hogyan lett a pusztítás eszköze. Hogyan került a szolgálatába annak a valaminek – na jó, mondjuk ki, annak a gonosz kísértetnek –, aki valaha Alton Turner Blackwood volt.

– Miért pont te? – tűnődött el John, miközben arra a december tizedikei napra gondolt, amikor talán majd az egész világ ellen kell megvédenie a családját. Bárki a rettenetes kéz kesztyűjévé válhat.

– Miért pont te? Miért nem én?

A legnagyobb félelme nem az volt, hogy valami túlvilági lényt vitt haza magával előző este. Attól rettegett, hogy már egy egyszerű hiba vagy gyengeség is elég, hogy az ajtó kitáruljon, és a kísértet bemasírozzon rajta.

– Most biztosan össze vagy törve – mondta Billynek. – Szándékosan felőrölt. Egy jó fiú millió darabban.

John egyik kezét Billy homlokára tette, hogy megnézze, lázas-e. De a sápadt bőr – noha vékony verejtékréteg fedte – hidegnek érződött.

– Ha úgy érzed, tudsz és akarsz beszélni, szólj, hogy hívjanak föl – kérte John, ámbátor nem sok reményt fűzött a dologhoz. – Eljövök. Azonnal eljövök.

Látta a saját tükörképét a fiú élettelen kék szemében: átlátszóan derengett az íriszen, mintha egy olyan emberé lenne, akinek két szelleme van, vagyis kettős kísértetjárásra képes.

Kisimította Billy haját a homlokából.

– Isten irgalmazzon neked! Isten irgalmazzon nekem! – suttogta.

Miután becsukta a szoba ajtaját, Coleman Hanes döbbenten azt kérdezte:

– Mi a fene volt ez?

John kérdéssel felelt a kérdésre, miközben a biztonsági előszoba felé mentek.

– Mióta ilyen?

– Tegnap késő délután óta. Mi volt ez a duma a kesztyűről meg a kézről?

– Rögtön ilyen lett, amikor elmentem? Vagy egy órával később? Esetleg kettővel? – szívóskodott a nyomozó.

– Nem sokkal utána. Mi volt ez, mit akart tőle?

– De mennyivel utána? Öt, tíz, húsz perc múlva?

John megkocogtatta az előszoba bejáratának ablakát.

– Szerintem rögtön – válaszolta Hanes. – De nem tudom percre pontosan megmondani. Elárulja végre, miért jött ide?

– Folyamatban lévő nyomozásokról nem beszélhetek – válaszolta John, amikor az őr beengedte őket az előtérbe.

– Ez egy lezárt ügy.

– Technikailag még nincs lezárva.

Hanes általában barátságos arca elkomorult. De a férfi igyekezett úrrá lenni indulatain és barátságosan beszélni.

– Kilencszer szúrta meg a nővérét.

John elvette a pisztolyát az őrtől és eltette.

– Ha magához tér és beszélni akar velem, hívjon!

Hanes fenyegetően kihúzta magát.

– Nem mehet ki innen. Soha többé.

– Nem erről van szó – mondta John, miközben megnyomta a lift hívógombját.

– Pedig nagyon úgy hangzott.

A liftajtó kinyílt, és John belépett a fülkébe.

– Egyedül is kitalálok.

– Ez szabályellenes – mondta a nagydarab ember, aki szorosan a nyomában maradt, és a falhoz szorította. – Le kell kísérnem.

Rövid hallgatás után, az első emelet és a földszint között John azt mondta:

– A fiam tengerészgyalogos akar lenni. Tud valami tanácsot adni neki?

– Emlékszik a képre? – kérdezte Hanes.

– A húga képére? Igen, emlékszem.

– De a nevére már nem.

– Mindegyikük nevére emlékszem. Angela Denise.

De még John jó emlékezőtehetsége és szavai sem tudták elaltatni a beteghordó gyanakvását.

– Huszonkét év, és a húgom még mindig halott. A srácnak meg, aki ezt tette, van egy rajongója, aki blogot ír róla. Követői vannak – mondta az előcsarnokban, ahogy elmentek a recepciós pult előtt.

– Billy Lucasnak soha nem lesznek követői.

– De bizony lesznek. Mindnek vannak. Az összes mocskos állatnak.

Hanesnek igaza volt.

– Csak annyit mondhatok, hogy nem erről van szó. Nem vagyok Billy védelmezője. Soha nem szabadul ezek közül a falak közül, és attól sem, amit kénytelen volt megtenni.

A még mindig felajzott Hanes kiment John után a bejárati ajtón, és – talán véletlenül – meglökte a nyomozót, miközben az a kocsikulcsot próbálta kihalászni a sportzakója zsebéből. A kulcs megcsörrent a járdán. Hanes felkapta, és az öklébe zárta. Szeme összeszűkült zord barna arcán.

– Amit kénytelen volt megtenni? Furcsa szófordulat.

Találkozott a pillantásuk. A nyomozó megvonta a vállát.

– Nem értem, miért beszélt úgy vele – jegyezte meg Hanes.

– Miért, hogyan beszéltem?

– Szomorúan. Nem. Nem is szomorúan. Szinte gyengéden.

John mereven bámulta az öklöt, amely fogva tartotta a kulcsát. Egy olyan ember ökle volt, aki járt már háborúban, és bizonyára ölt is, önvédelemből. Aztán pillantása a saját kezére siklott, amellyel húsz éve leterítette Alton Turner Blackwoodot, és amellyel rendőri szolgálata során megsebesített két embert, másik kettőt pedig megölt.

– Volt egy nagyszerű művész, Caravaggio – mondta. – 1610-ben halt meg, alig harminckilenc évesen. A maga idejében talán ő volt a világ legnagyobb festője.

– Mi közöm nekem ehhez?

– Mi köze hozzám, mi közöm magához? Caravaggio bohém életet élt, tizenegyszer állították bíróság elé. Meggyilkolt egy embert, amiért menekülnie kellett. Mindezt annak dacára, hogy mélyen vallásos volt. Egymás után festette a mesterműveket, többek között keresztény témákról.

– Képmutató – felelte az beteghordó.

– Nem. Tisztában volt a hibáival, és gyűlölte magát, csak alaposan megcincálta az élet. Talán éppen emiatt utasította el Michelangelo klasszikus idealizmusát, amit a többi festő még követett. Olyan realizmussal ábrázolta az emberi testet és az emberi viszonyokat, ahogy előtte senki sem merte. Az alakok a vallásos festményein nem légiesek és idealizáltak, hanem emberiek, a szenvedésük leplezetlen.

– Mire akar kilyukadni? – kérdezte Hanes türelmetlenül.

– Kellene a kocsikulcsom. Azt magyarázom, miért kellene visszaadnia. Caravaggio egyik festménye a Szent Péter keresztre feszítése. Pétert öregedő, testes, meggyötört arcú férfiként ábrázolja. Már odaszögezték a keresztre, amit éppen három ember állít fel. A kép sötét és fenyegető és erőszakos. Péter arckifejezése plasztikus, ellenállhatatlan, nem lehet elszakadni tőle. Olyan ember, mint maga vagy én. Először egyedül kell megnézni ezt a képet, amikor senki sem figyel. Tanulmányozza, szánjon rá egy órát, és Caravaggio megmutatja, milyen szörnyetegek vagyunk, és milyen dicsőségesek lehetünk. A kétségbeesésből a reménybe emeli az embert, majd visszaejti a mélybe. Ha az ember hagyja, könnyekre fakasztja.

– Vagy nem – felelte Hanes.

– Vagy nem. De az is lehet, hogy igen. És ez a lényeg. Én csodálom Caravaggio tehetségét és kemény igyekezetét. Csodálom a hitet, amely szerint élni próbált, noha gyakran kudarcot vallott. Ha abban az időben éltem volna, Európa egyik végétől a másikig üldöztem volna, egészen addig, amíg el nem kapom, és fel nem lógattatom. Száz mestermű sem kárpótol egyetlen ártatlan ember meggyilkolásáért.

Hanes fürkészően nézte John arcát, majd némi gondolkodás után visszaadta a kulcsot. John megkerülte az autót, hogy a vezetőüléshez menjen.

– Szóval a fia tengerészgyalogos akar lenni – szólt utána Hanes. – Mondja meg neki, hogy élete legjobb döntése lesz. És soha egy pillanatra sem fogja megbánni, legfeljebb ha nyugállományba vonul. És még valami.

John megállt a nyitott kocsiajtónál.

– Egyszer majd szeretném megtudni, mi volt ez az előbb.

– Ha karácsonykor még itt leszek, jöjjön el hozzánk vacsorára.

– Megegyeztünk. Hogy írják azt, hogy Caravaggio?

John lebetűzte a nevet, aztán beült a kocsiba és elhajtott.

A két sáv között sorakozó vérbükkök telt rézvörös árnyalatban pompáztak. Ám karácsonyra a fák csupaszok lesznek. John egy parkra gondolt, ahol a vérbükkök rézvörös levelei káprázatos látványt nyújtottak a korai hó függönye mögött. Willard akkor még élt, és vadul kergetőzött a gyerekekkel a hófödte talajon. A rézvörös retriever a rézvörös fák között.

Ismét felmerült benne, hogy talán be kellene szerezni egy németjuhászt vagy valami más őrzővédő kutyát. De aztán rájött, hogy egy állat ugyanolyan könnyen válhat olyan kesztyűvé, amelyben Alton Turner Blackwood keze rejtőzik, mint egy ember.

A kevés alvástól kimerült John azon merengett, milyen állapotban lesz december tizedikén, Zach születésnapján, amikor egy halott ember jön el hozzájuk látogatóba.

20.

Nicolette délelőttje kellemesen telt, a rémálom csak fél egykor kezdődött.

A reggel szent és sérthetetlen volt ebben a házban. Minden nap a reggelivel kezdődött, mielőtt John munkába indult volna. Nicky elkészítette a harapnivalót, és mind az öt Calvino ott ült az asztalnál. Ebben a korai órában nem szoktak telefonálni. A napirend megszegését csak ritkán büntették. Háromnegyed nyolckor Nicky felvitte a gyerekeket az emeleti könyvtárszobába, ahol ebédig átnézte velük a leckét. A gyerekek egyfolytában csacsogtak, és nemcsak a tanulásban jeleskedtek, hanem a viccelődésben, a kötekedésben és a pimaszkodásban is. Inkább az utóbbi hárommal voltak elfoglalva, Nicky meglepetésére azonban a tanulást sem hanyagolták el teljesen.

Ezen a reggelen azonban az asztal körüli beszélgetés nem volt olyan felszabadult, mint máskor. Valahogy nyomottnak hatott, és a gyerekek is bágyadtabbnak tűntek tanulás közben. A szűkszavúság egyáltalán nem volt jellemző rájuk. Nicky ezt annak tulajdonította, hogy előző este későn vacsoráztak, és ezért a szokásosnál később kerültek ágyba.

Délben Walter és Imogene megkérdezte, mit akarnak ebédelni. Mivel ez volt az egyetlen étkezés, amely nem számított családi eseménynek, Nicky felvonult a második emeleti műtermébe kezében a tányérral meg egy üveg jegesteával. Cézár salátát evett csirkemellel. Nem akart úgy viselkedni, mint egy kotlós. Fontosnak tartotta, hogy a gyerekek néha felnőtt felügyelete nélkül legyenek együtt. Persze egyedüllétre is szükségük volt. Ha másért nem, hát azért, hogy kiderüljön, egészséges fiatalok lesznek-e, akik erőt tudnak meríteni a magányból, vagy olyan lurkók, akik szétverik a berendezést, ha magukra hagyják őket. Azt nem bánta, ha a gyerekek akaszkodtak rá. Megengedte nekik, hogy ott sertepertéljenek a műteremben, amíg fest, és megállás nélkül locsogjanak. Minden percét élvezte. Ezen a napon azonban Zach a szobájába vitte az ebédjét, és a lányok is visszavonultak.

Sem házon kívüli zeneóra, sem rajzóra nem volt délután, csak Leonyid Szinyavszkit, a matektanárt várták kettőre. A férfi mindig fekete öltönyt, fehér inget és fekete nyakkendőt viselt. Vad Einstein-frizurájával, dús szemöldökével, krumpliorrával és méretes pocakjával úgy festett, mint egy kivénhedt cirkuszi bohóc, aki megkomolyodni igyekszik. Kedves ember volt, a matematikát bűvésztrükkökkel fűszerezte. A srácok imádták, ami kapóra is jött, mert Nieolette-nek történelemből, irodalomból és művészettörténetből ugyan biztos volt a tudása, ám a matematika annyi nyomot hagyott rajta, mint Sámsonon a borbély.

A műteremben letette a teát az asztalra, amelyen a rózsái álltak, és leült egy zsámolyra, hogy megegye a salátáját. Közben az oltárt tanulmányozta, amely gyanúja, reménye és hite szerint már félig kész volt. Pocsékul nézett ki, amiben nem is volt semmi rendkívüli, hiszen minden készülő festmény ramatyul néz ki, amikor Nicolette visszatér hozzá. Aztán minél tovább méreget egy látszólag csapnivaló vásznat, annál jobbnak tűnik, és idővel már egyáltalán nem is látszik olyan rémesnek. Ha viszont továbbra is annak érzi, akkor az a fajta, amelyben benne van a szépség lehetősége, csak éppen eggyel magasabb fokozatra kell kapcsolnia akadozó tehetségét, hogy megtalálja az arany középutat a keserű önbizalomhiány meg a veszélyes önteltség között.

John volt az egyik alak a festményen. A férfi gyakran megjelent Nicky képein. Nem ismerte volna fel magát első látásra – talán másodikra sem –, mert a festett arc különbözött az övétől. Nicolette elképzelése szerint a férjének ilyen vonásai lettek volna, ha a kamaszkorát nem zúzza szét a rettegés meg az erőszak, ha még élne a családja. Sokféle arccal lefestette Johnt az évek során, mert rajta kívül nem ismert olyan embert, aki a jóság és a nagyság ennyi lehetőségét hordozta volna magában.

A reggelinél John is szófukar volt, akárcsak a gyerekek. Egy-egy nyomozás néha annyira megviselte vagy felzaklatta, hogy a saját kis világába zárkózott, mert kizárólag a gyilkos által hátrahagyott kirakós játék szétszórt darabkái foglalkoztatták. Jelenleg egy középiskolai tanárnak, Edward Hartmannak az ügyében nyomozott, akit a tóparti kunyhójában vertek agyon. A nyomok a tanár diákjaihoz vezettek, de nem konkrétan valamelyikükhöz. John szülei tanárok voltak – és őket is megölték –, ezért Nicky gyanította, a férje megint egy kicsit kiborul, amíg a logika meg az ösztönök el nem vezetik a gyanúsítotthoz és a perdöntő bizonyítékhoz. John azonban furamód már vagy egy hete nem említette a meggyilkolt tanárt, pedig általában a nyomozás során meg szokta osztani vele az ötleteit. Ha Nicky nem tudta volna, milyen elkötelezetten végzi a férje a munkáját, azt gondolhatta volna, hogy a Hartman-ügy zsákutcába jutott.

Miután megette a salátát, kilépett a műteremből, átvágott a második emeleti lépcsőfordulón, és bement a hálószobából nyíló fürdőbe. Egy hónapja megműtötték, egy tályogos fogat távolítottak el a szájából, amelynek gyökere erősen beleszorult az állkapcsába. Bár eddig is naponta kétszer mosott fogat, a rossz tapasztalatok szinte rögeszméssé tették a szájhigiénia terén. Most már minden étkezés után fogat mosott. Kitapogatta a nyelvével a kioperált fog helyén támadt rést. Ha begyógyul, pótfogat kap, ami majd kitölti a lyukat.

Mivel a viharfelhők kezdtek felszakadozni, a magas toronyablakokon keresztül elég fény szüremlett be a helyiségbe, és Nicky nem gyújtotta fel a lámpát. Engedett egy pohár hideg vizet és félretette. Miközben ide-oda huzigálta a fogselymet a szájában, a mosdó fölé hajolt, és lehunyta a szemét. Két perc múlva, amikor végzett, felpillantott, és salátafoszlányokat meg apró csirkedarabkákat látott a kagylóban. Rendesnek érezte magát. Egy korty vizet vett a szájába, kiöblítette a szájüregét, majd kiköpte a vizet. Letette a poharat, felemelte a fejét, hogy a tükörképére vicsorítson, hátha talál még valahol ételmaradékot. Ekkor egy embert pillantott meg közvetlenül a háta mögött.

Felkiáltott, és hátrapördült. Senki sem volt a fürdőszobában. A toronyablak homályos fényénél az alak nem tűnt valódinak. Magas volt, csapott vállú, furcsa, mint egy madárijesztő. De nem szökhetett ki a fürdőszobából az alatt a fél pillanat alatt, amíg Nicky megfordult.

Az asszony mélyen beszívta a levegőt, majd ideges nevetés kíséretében kifújta. Mulattatta, hogy így megijedt a semmitől. Amikor újra a tükör felé pillantott, senkit sem látott a háta mögött, de egy sötét alak, egy árnyékba húzódott arc látszott a tükörben Nicky képmásának a helyén. Egy durva hang valami olyasmit mondott, hogy: Csókolj meg! Jeges fuvallat csapta meg Nickyt, a tükör ezer szilánkra robbant szét, és az asszony körül elsötétült a világ.

21.

A lányok gardróbjának ajtaján hat csavar tartotta az egész alakos tükröt. Minette térden állva, egy csavarhúzóval tekerte ki őket, a két alsó sarokban lévővel kezdte. Naomi már túljutott az előző éjszakai félelmein, amik csak abból adódtak, hogy csökött agyú húga őt is megfertőzte a rettegitisz nevű betegséggel. Ez az egyik veszélye annak, ha az ember egy rendkívül éretlen kistestvérrel osztozik a szobán. Ám amikor azt az apu-zöld pillantását rászegezi az emberre, olyan benyomást kelt, mintha ő lenne az egyetlen harmadikos a világon, aki mindent tud. Persze legfeljebb annyit tudott, amennyi egy teáskanálba is belefér. Tipikus nyolcéves butus, olyan édes, amilyen csak egy kishúg lehet, de tragikusan naiv és szánalmasan egyszerű. A nappali fényben Naomi most már biztos volt abban, amit mindig – még a Minnie szította tömegpánik hatása alatt – is sejtett: semmiféle baljóslatú lény nem suhant keresztül a tükrön. Úgy volt, ahogy mondta: egy lepke árnyéka vetült a szobára, egy lepkéé, amely letanyázott valamelyik sarokban, és most alszik.

Miközben a húga a csavarokkal ügyködött, Naomi belenézett a tükörbe, de semmi félelmetest, semmi szokatlant nem látott. Elégedetten állapította meg, hogy egész csinos. Sőt, talán nem is csak „egész csinos”, bár sokkal sikkesebb frizurát kell majd csináltatnia, ha el akar bűvölni egy herceget. A hercegeknek ugyanis minden vonatkozásban kifinomult az ízlésük, és az ő választottja is biztosan nagyon szigorú lesz, ha szíve hölgyének hajviseletét kell megítélnie.

– Ha mindenáron óvintézkedéseket kell tennünk, amit én egyébként nem hiszek, miért nem takarjuk le egyszerűen a tükröt? – kérdezte Naomi. – Óriási munka leszedni. Elég, ha letakarjuk, és már nem is látjuk a tükörembert, aki valószínűleg nem is létezik, és ő sem lát minket. Ez nem elég?

– Nem – válaszolta Minnie.

– Mit tudsz te erről? Kutyafülét sem! Én ismerem a varázstükröket. Tizenhatezer történetet olvastam már róluk, te meg egyet sem.

– Egyet felolvastál nekem – emlékeztette Minnie. – Jó nagy hülyeség volt.

– Nem volt hülyeség – felelte Naomi. – Irodalom volt. Még csak másodikos voltál, nem értetted. Túl bonyolult volt egy másodikosnak.

– Nagy-nagy-nagy okádék – erősködött Minnie, miközben félretette az első csavart. – Akkor el is döntöttem, hogy nem akarok még egy ilyen mesét hallani.

– Ráteríthetnénk egy takarót erre a bigyóra.

– Aztán meg állandóan emelgetnéd, hogy benézz mögé.

– Nem igaz! – szakadt ki Naomiból. – Nekem van önuralmam! Fegyelmezett vagyok.

– Állandóan emelgetni fogod, és egyszer majd ott lesz a tükörember, te meg elkezdesz nyafogni, hogy biztosan egy herceg, aztán beszív a tükörbe, és örökre a halottakkal kell majd élned.

Naomi hosszú, szenvedő sóhajt hallatott. Minette kihúzta a második csavart is, majd felállt, és nekilátott a következő párnak.

– Mit fog szólni anyu meg apu, ha meglátják, hogy hiányzik a tükör? – tudakolta Naomi. – Mit fogunk nekik mondani?

– Még gondolkodom rajta – válaszolta Minnie, miközben kivette a harmadik csavart. – Egyébként az is lehet, hogy sose tudják meg, hogy leszedtük.

– Már hogy ne tudnák meg? Van szemük.

– Ki takarítja a szobánkat? – tette föl a kérdést Minnie.

– Hogyhogy ki takarítja a szobánkat? Mi takarítjuk a szobánkat. Mert meg kell tanulnunk, mi az a felelősségteljesség. Ami engem illet, én már mindent tudok a témáról, úgyhogy igazán takaríthatná valaki más a szobámat, de persze úgysem lesz belőle semmi.

Minnie a másik három mellé helyezte a negyedik csavart.

– Ki pakolja el a kimosott és kivasalt ruhánkat? Ki ágyaz be minden nap?

– Mi. De mire akarsz kilyukadni? Á, arra, hogy ha csukva tartjuk a gardróbajtót, egy évszázadba is beletelik, mire rájönnek, hogy a tükör eltűnt.

– Vagy legalábbis hónapokba – felelte Minnie, miközben a tükör elé ráncigálta a zsámolyt. – Ha kiveszem a következő csavart, leesik. Tartsd erősen!

Azzal fellépett a zsámolyra, Naomi meg megfogta a tükröt.

– Mit csinálunk vele, ha levettük? – kérdezte.

– Átvisszük a tárolóba, ahol anyuék azt a sok limlomot tartják, és betesszük valamelyik vacak mögé, hogy senkinek se szúrjon szemet.

– Egy csomó munkát megspórolnánk, ha a tükrös oldalával lefelé beraknánk az ágyad alá.

– Nem akarom, hogy az ágyam alatt legyen – felelte Minnie. – És azt sem akarom, hogy te az ágyam alatt legyél, mert bemásznál, hogy beszélgess azzal az emberrel, ő meg kijönne. És akkor nekünk annyi. Még egy csavar maradt. Két kézzel fogod?

– Igen, igen. Siess!

– Vigyázz, nehogy leessen és eltörjön! Ha eltörik, lehet, hogy ki tud jönni.

A hatodik csavar is kilazult, Naomi erősen tartotta a tükröt. Minnie félrehúzta a zsámolyt, és a két lány leengedte a hosszú üvegtáblát a szőnyegre. Miközben Minnie becsukta a gardróbajtót, Naomi a földön fekvő a tükör fölé hajolt. Kíváncsi volt, hogy fest az arca ilyen szokatlan szögből. Ám a tükör fodrozódni kezdett, ahogy a víz vet hullámokat, ha kavicsot dobnak bele. Koncentrikus körök jelentek meg az ezüstös felszínen.

– A mindenségit! – kiáltott fel Naomi. Ezt szokta mondani a nagymamája, ha a „macska bajsza” nem elég nyomatékos. – Minnie, ezt nézd meg!

Minnie lepillantott a tükörre, és három-négy-öt új fodrot látott meg több koncentrikus kört, mintha az üveg egy medence lenne, és eső hullana bele.

– Ez így nem lesz jó – mondta, és a játékasztalhoz szaladt, ahol az ebédre kapott szendvicse várta a tányéron egy fürt édes zöld szőlő társaságában.

– Nem mehetsz el csak úgy enni! – méltatlankodott Naomi. – Nagyon furcsa dolgok történnek itt.

Minnie visszament a tükörhöz a fürt szőlővel. Leszakított egy szőlőszemet, a tükör fölé tartotta, habozott, majd ráejtette. A pufók zöld bogyó úgy pottyant bele a tükörbe, mintha egy tó felszíne alá süllyedne, és eltűnt.

22.

Zach meghúzta a gardrób plafonjáról csüngő zsinórt, mire a csapóajtó kinyílt, a létra pedig a lába elé ereszkedett. Az előző éjszaka óta végiggondolta a lehetőségeket, és arra jutott, hogy a rejtély magyarázata teljes egészében fizikai jellegű, ahogy először is gondolta. A süllyedő ház kissé elmozdította a zárat, amely most időről időre kinyílik, a létra pedig a saját súlyánál fogva, spontán csapódik le.

Fölösleges megkérnie az apját, hogy segítsen átkutatni az első és a második emelet közötti szervizfolyosót, mert senki sincs abban a hülye résben. Az előző éjszaka az idegei pattanásig feszültek egy kiborító álom miatt, amelyben egy roppant kéz le akarta tépni az arcát, a merőkanál méretű ujjbegy pedig ki akarta nyomni a szemét. Kissé csalódott magában, amiért egy ilyen gügye álom felizgatta. Az évek során többször is álmodott olyat, hogy madárként repül, siklik a város és minden felett, de soha nem ugrott le a tetőről, hogy kipróbálja, könnyebb-e a levegőnél, és nem is fog, mert az álom csak álom. Most sem azért fogja átvizsgálni a szervizfolyosót, mert egy rosszfiú rejtőzik ott, fondorkodva és szuszogva, mint valami önjelölt Frankenstein-teremtmény. Inkább az elv miatt, hogy bebizonyítsa magának, nem egy nyúlszívű puhány. Zseblámpájával meg a böhöm nagy csontnyelű húsvillával indulásra kész volt.

Miután kapott egy szendvicset meg egy kis gyümölcsöt Mrs. Nash-től, felhozta az ebédjét a szobájába. Megvárta, amíg Nash-ék bevonultak a nappaliba ebédelni, és csak ezután ment vissza a konyhába, hogy elcsenjen egy kést. Rossz fiókot nyitott ki: azt, amelyikben húsvillák, nyársak és tálalóedények voltak, ám ekkor meghallotta Mrs. Nash hangját.

– Semmi baj, mindjárt behozom, drágám.

Így hát Zach megragadott egy nagy villát, becsukta a fiókot, és lelépett, mielőtt az asszony megláthatta volna. Ez a vacak nem kés volt ugyan, de tíz-tizenkét centis, borzasztóan hegyes ágai voltak. Noha egy tengerész nem használt volna ilyet egy csatában, azért nem volt éppen szánalmas fegyver.

Zach a foga közé szorította a villát, mint egy hülye kalóz, aki azt lesi, melyik pulykát trancsírozza fel vacsorára, a baljával felkapta a zseblámpát, és felmászott a létrán. Amikor felért, leült a nyílás peremére, és felkapcsolta a folyosón végigkanyargó munkalámpákat. A helyiségben rendes padló volt – forgácslap laminált műanyagfelülettel –, vagyis fenéken, térden és guggolva is lehetett közlekedni. A mennyezet másfél méter magas volt, Zach pedig százhatvanöt centi – de minden esélye megvolt rá, hogy eléri a száznyolcvanat, mint az apja –, úgyhogy csak előregörnyedve tudott lépegetni.

A munkalámpák füzérein kívül zsalus szellőzőnyílások voltak a falban, hogy ne penészedhessen be a folyosó – na, meg hogy a mókusok ne juthassanak be a házba, ha kedvük szottyan látogatást tenni itt. A zsaluk nem engedtek be sok fényt, inkább csak pászmákat. A zseblámpa azonban ott is eloszlatta a sötétséget, ahová a többi lámpa fénye nem ért el. Ahogy imbolygott a fényköre, az árnyékok táncolni, remegni, forogni kezdtek a látómező szélén. Ettől olyan érzése támadt az embernek, mintha valami titokban végigosonna a tárgyak peremén.

A folyosón több gépezetet, vezetéket, csövet, szelepet és csatornát lehetett látni, mint egy űrhajó gépházában. Igazi labirintus volt, tele halkan zümmögő szerkezetekkel és kattogó relékkel, a kazánokban gáz süvített. A por, a forró gázlángok meg az irtószer, amit a cincérbajszú rovarirtó szórt a sarkokba, furcsa szagegyveleget alkotott.

Zach az egyik kezében a zseblámpát, a másikban a villát szorongatta, és már valahol az útvesztő közepén járhatott, amikor a munkalámpák hunyorogni kezdtek, majd kialudtak. A fiú hallotta, amint a csapóajtó jellegzetes puffanással becsukódik. Előző éjszaka, amikor annyira kiborult, gondolatban számba vette, mi minden történhet vele, ha feljön ide kutatni, de ez a verzió nem szerepelt a lehetőségek között.

Zseblámpája fénye egyre halványabb lett, aztán teljesen eltűnt.

Zach nem volt olyan fafej, hogy azt higgye, két fényforrás egyidejű kialvása csak a véletlen műve lehet. Nagy a baj, ebben biztos volt, márpedig nagy baj esetén higgadtnak és összeszedettnek kell lenni. Nem azok élték túl az őrületes guadalcanali, Iwo Jima-i, vagy Belleau Wood-i csata szörnyűségeit, akik segítségért kiáltozva rohangáltak fel-alá.

Oké, lehet, hogy a szervizfolyosó egy labirintus, de minden útvesztőnek van kijárata, és Zach majdnem biztos volt benne, hol van a csapóajtóhoz képest. A szellőzőablakokból nem szűrődött be elég fény, de halvány derengésük körben a falak mentén valamelyest jelezte az irányokat. A kazánok és a párásítók apró piros, zöld, sárga, kék LED-jei szintén segíthetnek a tájékozódásban.

Zach legnagyobb gondja az volt, hogy valószínűleg nem egyedül van a folyosón. Ez jobban aggasztotta, mint a sötétség és a biztonságba visszavezető út tekervényessége. A gravitáció lenyithat egy kissé félrecsúszott, nem teljesen kiegyensúlyozott csapóajtót, de egymillió év alatt sem képes felhúzni és becsukni. És a gravitációnak nincsen ujja, amivel lekapcsolhatná a munkalámpákat. Ha egy habzó szájú elmebeteg elhatározta, hogy titokban a folyosón fog élni, csendesebben, mint a mókusok, az nem lehet egy jóindulatú bolond.

Zach továbbra is erősen markolta a bal kezével a zseblámpát, mert úgy gondolta, az is csak fegyver – egy furkó, amivel meg tudja ütni az ellenfelét, ha már beleszúrta a villát. Az ütközet hevében az ember néha kifogy a munícióból, a bajonett eltörik, és akkor alkalmi fegyverrel kell tovább küzdenie. Persze neki nem volt töltött pisztolya vagy bajonettje, így már a kezdetek kezdetén is kénytelen alkalmi fegyvert használni, de az elv ettől még érvényes.

Egy pillanatig mozdulatlanul várt, hogy az ellenség felfedje magát. Csak a kazánok és a többi berendezés halk háttérzaja hallatszott. Ahogy feszülten fülelt, a sok kattogás, pattogás, surrogás egyre inkább valamiféle rovar-összeesküvésnek hatott. Mintha egy elátkozott hangyabolyban lett volna. Azzal nyugtatgatta magát, hogy fölösleges rögtön rémeket látni, talán valami poéngyáros szórakozik vele. Naomitől kitelik, hogy megpróbálja ráhozni a hideglelést. Felkapaszkodott utána, hogy eloltsa a lámpákat, aztán lemászott, és felhajtotta a létrát. A két testvér közötti verseny, amely arról szólt, ki tud a másikból hülyét csinálni, hol fellángolt, hol elcsendesedett. Mostanában megint tombolt, de a csínyek általában ártatlanok voltak. Ez azonban egyáltalán nem tűnt annak. Inkább rémisztőnek. Egyébként mégsem igen lehetett Naomi a tettes, mert aligha bírta volna tíz másodpercnél tovább türtőztetni magát, miután becsukta a csapóajtót. Ott állna lent a gardróbban, és szétröhögné az agyát a maga bunkó módján, úgy, hogy ide is felhallatszana.

A tétlenség vesztes stratégiának bizonyult. Lehet, hogy ez az alagútbeli fazon egy tökéletesen programozott lopakodógép, aki behatóan ismeri a hangtalan mozgás ősi ázsiai fortélyait. Mondjuk, egy nindzsa bérgyilkos vagy valami hasonló. Lehet, hogy közben egyre közelebb surran tanácstalan célpontjához, csak éppen olyan némán, ahogy a gyermekláncfű pihéi sodródnak a szélben.

Zach sokat tudott a katonai stratégiáról. Ismerte a taktikákat, amelyek híres csaták megnyeréséhez vezettek. Most azonban úgy festett, hogy ezeket nehéz, sőt, talán egyenesen lehetetlen egy olyan összecsapásban alkalmazni, amikor ketten néznek egymással farkasszemet egy szervizfolyosón.

Csalódottan állapította meg, hogy a szíve egyre erősebben és szaporábban ver. Ahogy teltek a másodpercek, mind nehezebben tudta megőrizni a hidegvérét, és feszülten hallgatózott. Meggyőződése lett, hogy valaki hátulról, majd elölről, aztán balról, vagy mégis inkább jobbról közeledik felé. Ha egy helyben marad, lényegében már meg is halt. Hullajelölt, aki csak arra vár, hogy megtörténjen az elkerülhetetlen.

A zseblámpát és a kétágú villát maga elé tartotta, hétrét görnyedt – hogy elkerülje a mennyezethez erősített vezetékeket és csöveket –, megfordult, és apró léptekkel elindult arrafelé, amerről jött. Valami súrolta a feje búbját, de tudta, hogy nem élőlénnyel van dolga. Aztán nekiütközött az egyik kazán kapcsolótáblájának, amely olyan tompán kondult meg, mint a színpadi előadások műmennydörgése. A zseblámpa nekiütődött egy faoszlopnak. A padló recsegett a lába alatt. A villa acélágai egy fémfelülethez koccantak. Minél inkább igyekezett csendes maradni, annál lármásabb lett.

Zach szíve majd kiugrott. Ez volt a legnagyobb zaj, amit keltett, legalábbis a saját véleménye szerint, bár a légzése sem volt túl csendes. Gyakorlatilag fújtatott. Minél kétségbeesettebben igyekezett kimenekülni a sötétből, annál megalázóbbnak érezte gyengécske önuralmát, és erősen küzdött, nehogy teljesen pánikba essen.

Vakon tapogatta ki az utat két tárgy között, ösztönösen jobbra fordult, és egy olyan koromfekete mellékágba jutott, ahol még egy LED-jelzőfény sem törte meg a homályt, a hűvös levegő pedig vagy tíz fokot zuhant, talán tizenötöt is, és Zach-et kirázta a hideg. Vagy nem is annyira a hideg dermesztette meg, hanem a hirtelen támadt sejtelem, hogy valaki négykézláb áll előtte, vagyis hogy szemtől szembe került ismeretlen ellenfelével. Bár senkit sem látott ebben a feketeségben, egy ködös, nagy és erős alak képe derengett föl előtte, aki egy fikarcnyit sem fél tőle.

Nem! Térj észhez! Csigavér! Csak a képzeleted játszik veled. Semmi sincs előtted, csak a sűrű sötétség, amit könnyen bizonyíthatsz is, csak szúrj bele a villáddal. A két hosszú ág belemélyedt valamibe, egy óriási hústoronyba. Senki sem kiáltott, senki sem nyögött fel a fájdalomtól, és Zach bőszen reménykedett, hogy valami élettelen tárgyat döfött át. A reményt azonban rögtön eloszlatta egy kéz, ami síkos és hideg volt, mint egy döglött hal. Az ujjak szorosan a csuklója köré fonódtak. Ugyanaz a lapátkéz, amelyik le akarta tépni az arcát álmában. Zach nem tudta kiszabadítani magát. Érezte, ahogy a férfi megragadja a villát, és kihúzza a testéből. Zach elkeseredetten kapaszkodott a nyélbe.

Ha elveszti a fegyverét, leszúrják vele – könyörtelenül leszúrják, kinyomják a szemét, széttépik. Az arcától néhány centiméternyire egy könyörtelen, halk rekedtes hang azt súgta felé: Ismerlek, fiú, már ismerlek.

Egy hang sem jött ki Zach torkán, hiába akart segítségért kiáltani. Néma üvöltése kőként zuhant torkának kútjába, eltorlaszolta légutait, így se belélegezni, se kilélegezni nem tudott.

Meglepetésére az óriás eltaszította magától. A fiú továbbra is szorosan markolta a villát, miközben a hátára esett. A fagy felengedett. A munkalámpák felgyulladtak, ahogy Zach zseblámpája is. Az árnyak a távoli sarkokba menekültek.

A fiú zihálva ült fel. Egyedül volt a fényben. Élt és egyedül volt. A villát védekezően maga elé nyújtotta. A fegyver feje elhajlott, és két hosszú foga úgy össze volt gubancolva, mint két szalag.

23.

A második zöld szőlőszem is kihullott Minnie ujjai közül, és hangtalanul átpottyant a tükör felszínén. Koncentrikus körök indultak ki a becsapódás helyétől, de a szőlőszem nem emelkedett a felszínre, ahogy a vízben tette volna.

– Jesszus! – kiáltott fel Naomi ijedten, de egyben felvillanyozva. – Minnie, ezt meg kell mutatnunk anyunak és apunak. Látniuk kell, hogy van valami a tükörben. Ez a világ legnagyobb híre, ez állat! Ugye, hogy nem is akkora hülyeség? Hűha! Most a saját szemeddel láthatod!

Naomi már indult is az ajtó felé, de Minnie rászólt:

– Várj!

Úgy beszélt, mintha nem is nyolcéves lenne, hanem sokkal idősebb. Naomi visszament a tükörhöz, és megállt fölötte.

– Miért?

– Majd meglátjuk.

A szőlőszemek keltette apró hullámok mellett folyamatosan fodrozódó köröcskék jelentek, ahogy a tó felszínén lyukat ütő esőcseppek. A fantomeső hirtelen csillapodni kezdett, majd elállt. Az ezüstös felület kisimult.

Minnie egy harmadik szemet is leszakított a fürtről. A hüvelyk- és mutatóujja közé vette, és vacillált. Amikor Naomi türelmetlenül fészkelődni kezdett, leejtette. A gyümölcs nekiütődött a tükörnek, visszapattant, nem vert semmiféle hullámot, csak végiggurult a kemény felületen, majd a keretnek ütközött, és megállt.

– Mi történt? – tudakolta Naomi.

– Semmi.

– De miért nem történt semmi, hová tűnt a varázslat?

– Azt mondtad, mutassuk meg anyunak és apunak, de ő nem akarta, hogy lássák.

– Mi nem akarta?

– Az az izé a tükörben, ami szinte bármi lehet, kivéve a te drágalátos mesebeli hercegedet.

Naomi úgy döntött, ezúttal megtorlás nélkül hagyja a drágalátos jelzőt.

– Miért nem akarja, hogy lássák?

Minnie hátrébb lépett, és megrázta a fejét.

– Mert a csoda nem csoda, hanem valami más, mégpedig valami nagyon-nagyon rossz dolog. Ha anyuék meglátják, elveszik tőlünk a tükröt, a tükör pedig nem akar elmenni tőlünk.

– Velünk akar maradni? Miért?

– Talán meg akar enni minket – felelte Minnie.

– Ez olyan kisbabás butaság. A tükrök nem esznek embert.

– A szőlőt megette.

– Nem ette meg. Csak belepottyantak a szemek.

– Belepottyantak, ő pedig megette – erősködött Minnie.

– Nem minden varázslat fekete mágia, Hókuszpók kisasszony. A legtöbb varázslat lényege a csoda és a kaland, az új perspektívák és a repülés.

– Ez nem varázslat – kötötte az ebet a karóhoz Minnie. – Fura dolog, de valódi.

Naomi lehajolt, és a tükörről visszapattant szőlőszem után nyúlt.

– Ne nyúlj a tükörhöz! – óvta Minnie. – Csak a szőlőt foghatod meg. Jobb, ha rám hallgatsz, Naomi.

Naomi fogta a szőlőszemet, bekapta, aztán megütögette a tükröt.

– Ne légy hülye! – figyelmeztette Minnie.

Miután megrágta és lenyelte a szőlőt, Naomi újra kopogott a tükrön az ujja hegyével, hogy bebizonyítsa, benne nincs meg az a „gyáva nyúl” gén, amelyik a húgát ilyen babonássá tette. Ő tiszta elmével és egészséges kíváncsisággal képes vizsgálgatni egy effajta tudományos jelenséget.

– Az agyamra mész – mondta Minnie.

Naomi elvigyorodott, és harmadszor is megkopogtatta a tükröt, most kicsit hosszabban: kipp- kopp, kipp-kopp, kipp-kopp.

Lehet, hogy egy cápa úszkál ott bent, szőlőt akar enni, aztán a végén leharapja az ujjamat.

– Rosszabb, mint a cápa – jelentette ki Minnie. – Ha leharapja a fejedet, mit mondok anyunak meg apunak?

Naomi kocogtatás helyett most az egész jobb tenyerét rányomta a fényes felületre, és ott is tartotta. A keze hirtelen jéghideg lett, és a tükör vagy az a valami a tükör belsejében szaggatott, kegyetlenségtől csöpögő, éles, gyűlölettel teli hangon így szólt:

– Ismerlek, buta kis kurva.

A szavak szó szerint átdöfték Naomit: egy sor forró tű záporozott ki a tükörből, és a szúró érzés sebesen végighaladt a lány karján át a vállába, fel egészen a nyakáig, hogy aztán a fejbőrébe is belenyilalljon. Naomi felkiáltott, elrántotta a kezét, és hátraesett a padlóra.

Minnie odamászott hozzá.

– A kezed, a kezed!

Leszakadt ujjakra, cafatokban lógó húsra, kiálló csontokra számított, de Naomi egészben volt: se vér, se égés, még egy tűszúrásnyi pötty sem volt a tenyerén. Az eset azonban nemcsak fizikailag, hanem érzelmileg is megrázta. Még soha nem tapasztalt ilyen forrongó gyűlöletet és dühöt. Szerette a világot, és a világ is szerette őt. Számára a harag csak pillanatnyi volt, átmeneti bosszankodás, jelentéktelen zaklatottság, ami a kitörése után hamarosan el is párolgott. Mielőtt a hang ilyen dühvel és megvetéssel beszélt róla, Naomi nem is igazán gondolta, hogy létezhet valaki, aki ilyen hevesen vágyik arra, hogy megalázhassa, meggyötörhesse vagy megölhesse. Nem kellett beleképzelnie ezeket a gonosz vágyakat az ismeretlen hangjába, mert a belőle áradó rosszindulat mindent nyilvánvalóvá tett.

A testvérek összeölelkeztek a földön, és próbálták megnyugtatni egymást, hogy mindketten jól vannak, egészségesek és elszántak. Naomiban csak fokozatosan tudatosult, hogy húga nem hallotta a hangot. A férfi csak hozzá beszélt, méghozzá érintés útján, és ez a bensőséges kommunikációs forma csak még rosszabbá, még hátborzongatóbbá, még fenyegetőbbé tette az egészet.

Minnie nem kételkedett benne, hogy a hang valódi volt, és pontosan azt mondta Naominak, amiről beszámolt. Naomi a maga részéről nem kérdőjelezte meg többé, hogy a tükör inkább valami pokolszerűség kapuja, mint a Narniába vezető ajtó, és most már ő is minél előbb el akarta távolítani a szobából. A két lány a rohanó hétköznapokban úgy különbözött egymástól, mint a tűz és a víz, de ha bajba vagy komoly válságba kerültek, a végsőkig kitartottak egymás mellett.

Naomi megint szólni akart a szülőknek, de Minnie azt mondta:

– Azt fogják hinni, hogy megint túlliheged a dolgokat. És különben is, jó okom van rá, hogy nem beszélek kísértetekről és hasonlókról.

Naomi először majdnem megsértődött, de Minnie mondatának második fele sokkal izgalmasabb volt, mint a duzzogás.

– És mégis milyen okod van rá?

– Tüzes vassal sem szeded ki belőlem. Ezt most komolyan mondom.

A tükörnek sima fa hátlapja volt, ezért a lányok abban maradtak, hogy inkább a szőnyegen csúsztatják, mint hogy felemeljék. Részben azért, mert nehéz, részben pedig azért, mert így a cipőjük orrával is tolhatják, vagyis nem kell hozzányúlniuk. Amikor azonban a raktárszobához érnek, fel kell majd emelniük, hogy besuvaszthassák egy kupac lom mögé, ahol senki sem veszi észre. Volt egy-egy pár fehér kesztyűjük, amelyet különleges alkalmakkor, például húsvéti templom látogatáskor húztak fel. Felvették, mielőtt folytatták volna a munkát, nehogy véletlenül puszta kézzel érjenek a tükörhöz.

Apu dolgozott, anyu a műtermében volt, Mr. és Mrs. Nash éppen az ebédjüket fejezték be, vagy a konyhát takarították. Csak Zach léphet ki a szobájából és kaphatja rajta őket, amint átrugdossák a tükröt a hallon, de Naomi biztos volt benne, hogy Zach-et meg tudják etetni valami füllentéssel. Az nem olyan, mint az égbekiáltó hazugság, ami miatt a pokolban köt ki az ember. Csupán egy apró kis valótlanság, a hazugságok light kólája, ami nem terheli meg komoly bűnnel az ember lelkét. Márpedig muszáj lesz megvezetniük Zach-et, mert a fiú soha nem fogja bevenni, hogy a szőlő beleesett a tükörbe, vagy hogy az a valami megfenyegette Naomit. Zach a kézzelfogható dolgokban hitt. Időnként, amikor Naomit különösen lebilincselte valami mesés új ötlet vagy lehetőség, és ellenállhatatlan vágyat érzett rá, hogy részletekbe menően felvázolja azt az egész családnak, Zach csak ennyit mondott:

– Maradjunk reálisak, Naomi, álljunk két lábbal a földön.

Minnie kinyitotta az ajtót, és végigpillantott a folyosón. Miután megállapította, hogy üres, egyesült erővel kicsúsztatták a tükröt a szobájukból.

Csak a lábukat használták, szaporán rugdalták a ház keleti oldala felé. A mennyezet mozgó tükörképe kicsit elszédítette Naomit.

– Ne nézz oda! – szólt rá Minnie.

De Naomi nem tudta megállni, hogy oda ne nézzen. Ismerlek, buta kis kurva. Minél tovább gondolkodott a hallottakon, annál jobban aggasztotta, amit tett. Azzal, hogy rányomta a kezét a tükörre, és nem hallgatott Minnie-re, ő maga ösztökélte a tükörembert, hogy jöjjön át ebbe a világba, vagyis most már bármikor előmászhat az ezüstös üveg mögül. Naomi roppant okos lánynak hitte magát, de ez a cselekedete nem sok bölcsességről tanúskodott.

A két vendégszoba közül a kisebbiket használták raktárnak. A helyiség szinte teljesen tele volt dobozokkal és kisebb bútorokkal, amelyek között átjárókon lehetett közlekedni. Az előző otthonukból rájuk maradt kisasztalok, székek, szekrények és lámpák már nem illettek ennek a háznak a stílusához. Anya viszont nem akart túladni rajtuk, mert csupa olyan dologról volt szó, amit szeretett és amihez érzelmek fűzték.

A tükröt az oldalára állították. Naomi húzta, Minnie tolta. Kezükön a kesztyű, amit a húsvétvasárnapi misére szoktak felvenni. Elcsúsztatták ezt a „nem is olyan varázslatos világba vezető ajtót” a többi lom mellett, majd a leghátsó dobozsor mögé rejtették.

Miután teljesítették a küldetést, visszamentek a szobájukba, ahol megvizsgálták a kesztyűket, hogy biztosak lehessenek benne, nem piszkolódtak-e be, majd eltették őket.

Szinyavszki tanár úr alig több mint egy óra múlva érkezik, hogy matematikával kínozza őket.

– Nem vagyok olyan idegállapotban, hogy matekozzam – jelentette ki Naomi. – Hullafáradt vagyok, az idegeskedés minden energiámat felemésztette. Mindjárt elájulok, semmi erőm a matekhoz.

– Edd meg a szendvicsedet – mutatott Minnie a Naomi asztalán heverő tányérra. – Attól majd jobban leszel.

Nyitva hagyták a gardrób ajtaját. A tükör hiánya új problémát vetett fel Naomi számára.

– Nem fogom tudni, hogy nézek ki. Nem fogom tudni, jó-e a ruhám, nem látszom-e kövérnek benne, jól fésülködtem-e meg. Nem fogom észrevenni, ha piszkos az arcom, és nyilvánosan leégetem magam.

– De így – vetette ellen Minnie – napi három órát nyersz, amit bármivel eltölthetsz.

– Nagyon vicces! Falrengető! Jól van, röhögd csak betegre magad, szedj össze egy jó kis sérvet. De a tükör akkor is elengedhetetlen kelléke a civilizált életnek.

Minnie abbahagyta a kuncogást.

– A fürdőszobában, a hallban, sőt, a nappaliban is van tükör. Egy csomó.

Naomi éppen azon volt, hogy kifejtse, a többi tükör miért nem felel meg neki, ám ekkor egy újabb aggasztó gondolat ötlött fel benne.

– Honnan tudjuk, hogy a tükörember nincs benne a többi tükörben?

– Nem tudjuk – válaszolta Minnie, és látszott rajta, hogy a felvetés nem új a számára.

– Nem – rázta meg a fejét Naomi nyomatékosan. – Nem minden tükör elvarázsolt átjáró. A csodák azért csodák, mert ritkák. Ha a csoda olyan gyakori lenne, nem is lehetne csodának nevezni. Ha minden tükör átjáró volna valami fantasztikus helyre, akkor zűrzavar, káosz és felfordulás lenne úrrá a világon! Az ég tele lenne repülő lovakkal, és trollok szaladgálnának az utcákon.

– Igazad van – mondta Minnie. – Csak ez az egy tükör olyan.

– Tényleg így gondolod?

– Igen. És az már nincs itt, úgyhogy ma éjszaka nyugodtan alhatunk. Edd meg a szendvicsedet!

– Ideadod az uborkádat?

– Nem, neked is van.

– Bárcsak kettőt kértem volna!

– Már ettél egy szemet a szőlőmből, és a tükör is evett kettőt – jegyezte meg Minnie. – Senki nem kapja meg az uborkámat.

– Akkor tartsd meg. Úgysem kellene a nyamvadt uborkád.

– De kellene, bizony! – kiáltotta Minnie, azzal bekapta, és nagy ropogtatva, ajkát cuppogtatva megette.

24.

Miután a kórházból visszatért a városba, John leparkolt egy üzlet előtt a Negyedik sugárúton. A bejárat fölötti tábla ezüst felirata megegyezett annak a zöld doboznak a feliratával, amelyben a kálacsengettyűk voltak: Piper Galéria. A két régimódi téglaépületben mindenféle szakboltok kínálták portékájukat. Az útpadka mellett álló autók hengerűrtartalma magasabb jövedelmű vevőkörre utalt.

Az utcát hikorifák szegélyezték, szürke törzsükről pattogzott a kéreg. Sötétzöld leveleik néhány héten belül mélysárgák lesznek, és amikor lehullanak, a járda olyan lesz, mintha arannyal lenne kikövezve.

Három ügyfél nézelődött az üzletben, két negyvenes nő divatos nadrágkosztümben meg egy fiatalember, akinek az arcán mintha folyton álmodozó mosoly játszadozott volna. John egy ajándékboltra számított, és nem sokat tévedett – bár nem tudta volna pontosan meghatározni az üzlet profilját. Az áruválaszték összefüggéstelen zagyvaságnak tűnt, a férfi mégis azt gyanította, hogy nem véletlen, mi van a polcokon. Úgy tűnt, a törzsvásárlók tisztában vannak ezzel, John azonban annál megfoghatatlanabbnak tartotta a dolgot, minél tovább nézelődött.

Az árucikkek kiváló minőségűek voltak. Ízléses kristályállatok: medvék, elefántok, lovak, összetekeredett kígyók, gyíkok, teknősök. A macskák mennyisége meghaladta a többi emlősét. Bagolyból is sok volt. Kecskék, rókák, farkasok. Egy másik asztalon fehér és festett kristályalakzatok voltak: obeliszkek, piramisok, gömbök, nyolcszögek.

Egy pompás kőzetekkel megrakott asztal mögött aranyozott és ezüstcsengettyűk sorakoztak – aprók és finoman kidolgozottak. Mindnek virágformája volt, és nemcsak kálát ábrázoltak, hanem tulipánt, gyűszűvirágot, fuksziát, nárciszt is. Volt, amelyik csak egyetlen csengőből állt, volt, amelyik háromból, a gyűszűvirág kecsesen ívelt szárán pedig hét bókolt.

Árultak még szappant, gyertyát, olajakat, többféle illatban. A fal menti polcokon több ezer kis zöld edény, tele szárított fűszerekkel. Angyalgyökér, nyílgyökér, réti kömény, bazsalikom, borágó. Görvélyfű és lázgyökér. Majoránna és mandragóra. Rozmaring, zsálya, mirhafű. Néhány edényben porrá őrölt füvek: bojtorján, kúszó boglárka, füzike, csalán, pásztortáska és bogáncs. Másoknak furcsa neve volt: ginszeng, Jalapa-gyökér.

Ahogy John kezdte egyre jobban kiismerni magát a boltban, észrevette, hogy a két nadrágkosztümös nő figyeli. Arra voltak kíváncsiak, melyik árucikk keltette fel az érdeklődését. Lopva nézték, időnként valamit odamormoltak vagy odasúgtak egymásnak, és nem vették észre, a férfi kiszúrta őket.

Johnt nem nagyon szokták megkörnyékezni a nők. Ráadásul nem volt meg benne az a tekintélyt parancsoló kisugárzás és az a gyanakvással teli légkör sem, ami sok zsarut felismerhetővé tesz a kollégák számára. Ezt olykor az egyszerű polgárok is érzékelik, ha másként nem, hát tudat alatt. Hétköznapi külseje előnyt jelentett, különösen, ha megfigyelést kellett végeznie.

Amikor felpillantott az állatfigurás ezüst ékszerekkel rogyásig rakott pultról, látta, hogy a fiatalember, aki állandó félmosolyával egy delfinre emlékeztetett, mereven nézi a polcok közül. John arra gondolt, a Piper Galéria is egyike lehet azoknak a boltoknak, amelyek egyfajta közösségi érzést próbálnak kialakítani a törzsvevők között. Néhány különlegességekkel kereskedő boltosnak megvolt a maga trükkje arra, hogy vásárlói egy nagy család tagjának érezzék magukat. Ha ez így van, a három kuncsaft bizonyára megérezte, hogy idegen a boltban, és a bennfenteseket mulattatták a kívülálló reakciói.

Miután körbejárta a helyiséget, odament a pénztárhoz, amely hátul, a bejárattal szemben bújt meg.

Az eladónő egy zsámolyon ült. Egy vékony verseskötetet olvasott, és még befejezett egy versszakot, mielőtt letette a könyvet és rámosolygott.

– Segíthetek?

Vonzó, szeplős barna nő volt, ötven körül járhatott, és nem volt kisminkelve. Fényes haját, amely leengedve nagyjából a derekáig érhetett, lófarokba kötötte. A nyakában lógó rövid láncon egy ezüstgömböt körbeölelő ezüstgyűrű fityegett.

A rendőrigazolvány általában kicsal valamit az emberekből, és John kedvére olvashatott a jelekből. Ez alkalommal azonban semmit sem tudott meg, mert a nő olyan közömbös pillantást vetett a jelvényre, mintha az egy könyvtári olvasókártya lett volna.

– Beszélhetnék Mr. vagy Mrs. Piperrel? Vagy a Piper keresztnév?

A nő mosolya ugyanolyan üde és életteli volt, mint a kinézete. De John önelégültséget, halvány rátartiságot fedezett fel benne, diszkrét megvetést, amelyben több a sajnálat, mint az ellenszenv. Vagy talán csak paranoid hangulata ruházta fel a nő mosolyát olyasmivel, ami nem is volt benne. Tudta, ahhoz, hogy sikeres nyomozó legyen, soha nem szabad elfelejtenie, hogy amit érzékel, az nem feltétlenül egyezik azzal, amit lát. A megfigyelő mindig része a színhelynek, amit megfigyel. Csak a tökéletes lencse nem torzít, márpedig tökéletes ember nincs.

– A Piper – mondta az eladónő – az esetünkben nem személynév, hanem fantázianév. Annalena Waters vagyok. Enyém az üzlet.

John előhúzta a kabátzsebéből a kálacsengettyűk dobozát. Korábban letisztította a vért az ezüstszárról, de az fakó maradt.

– Látom, hogy ez teljesen hétköznapi cikk a boltjában. Sokat ad el belőle?

– Csak néhányat vittek el eddig, de a többi virágból még annyit sem. Tizenhét különböző fajta van, és a kála a legdrágább.

– Ha eladott volna az utóbbi időben egy ilyen csengettyűkészletet, emlékezne a vevőre?

– A Lucas családról van szó? – kérdezte Annalena Waters.

– Akkor felismeri ezt a készletet? A csengettyűk a lány szobájában voltak. Szerintem a fiú végig magával hurcolta.

A nő arca szokatlanul szigorú volt, és idősebbnek tűnt a rajta tükröződő feszültségtől.

– Milyen furcsa. Vajon miért?

– Nem beszélhetek az ügyről. De emlékszik rá, hogy eladta a fiúnak ezeket a csengettyűket?

– Nem neki. Sandynek. Az anyjának.

John azt hitte, a fiú vette a csengettyűket, Blackwood szellemének a sugallatára. Ez közvetve bizonyította volna az ügy természetfölötti aspektusát. Most már csak egyszerű csengettyűkről volt szó.

Annalena folytatta:

– Sandy azóta a vevőm, hogy a baleset után kerekes székbe kényszerült. Olyan kedves nő volt. Még rágondolni is szörnyű, mi történt a családjával.

– Meg volt lepve, hogy Billy képes lehetett ilyesmire?

– Még mindig nem vagyok biztos benne, hogy ő tette.

– Beismerte.

– De hát olyan kedves és komoly fiú volt. Nem volt benne semmi erőszak, semmi harag. Sokszor elkísérte az anyját. Olyan figyelmes volt vele, olyan gondos. Imádta.

– Mikor vette a hölgy ezeket? Mostanában?

– Jaj, nem. Talán két-három hónapja.

John visszatette a csengettyűket a dobozba.

– És miért vette őket?

Először is, mert szépek. A művész jó munkát végez. És olyan kedves hangjuk van! Néhányan tündércsengettyűnek hívják, mi pedig emlékeztető csengettyűnek. Arra emlékeztetnek, hogy a természet szép és barátságos, hogy az élet szebb lesz, mi meg egészségesebbek, ha harmóniában élünk vele.

– A szárított füvek meg a gyógynövények homeopátiás szerek?

– Nem kifejezetten homeopátiásak – válaszolta Annalena. – Az alternatív gyógyászat minden formájához passzolnak.

– Szóval a bolt termékei alternatív gyógyászati szerek?

– Inkább természetgyógyászatiak – magyarázta a nő. – Töltsd meg a házadat, az életedet a természet szépségével, aromáival, látványával és hangjaival, és akkor minden tekintetben jól érzed majd magad. Vagy ez túl ezoterikus önnek, nyomozó?

– Én nyitott gondolkodású ember vagyok, Ms. Waters. Nagyon is nyitott.

Őszinte válasza ellenére, mintha ismét némi arroganciát, sajnálatba hajló megvetést fedezett volna fel az eladó mosolyában.

Amikor kinyitotta kocsijának ajtaját és visszanézett az üzletre, a széles kirakaton keresztül látta, amint a két nő és az álmatag mosolyú fiatalember a pénztár köré gyűlik, de nem úgy, mint akik sorba állnak, hanem mint akik Annalena Watersszel konzultálnak.

Az esőfelhők nagyjából szétfoszlottak. A nap beragyogta az égboltot, de a hikorifák alatt árnyékok gyülekeztek, és a délután sötétebbnek tűnt, mint amilyen valójában volt.

25.

A mélységes sötétségben, amelyből Nicolette magához tért, világosabb foltok kavarogtak. Egy kút mélyén hevert. Messze fent látszott a fény, de idelent árnyék uralkodott, és ő hideg kőágyon feküdt. Ahogy kezdett felocsúdni a kábulatból, rájött, hogy a fény a mennyezet alatti ablakokból jön, holott a délutáni lenyugvó nap már eltűnt. Eszébe jutott, hogy a fürdőszobai tükör szétrobbant. Az összetört üveg cserepeitől tartva csak óvatosan mert megmozdulni: azt várta, hogy szilánkeső hullik majd róla a mészkőlapokból álló padlóra. Nem hallott üvegcsörömpölést, és amikor az arcához nyúlt, sem sérülést, sem vért nem érzett. Ahogy felállt, nem recsegett törmelék a lába alatt. Látta, hogy a tükör sértetlen.

A sokkoló emlék az elmosódott alakról, a tükörképe helyén feltűnő idegen és homályos arcról most ugyanúgy megfagyasztotta a vért az ereiben, mint a széthulló tükörből kirobbanó jeges levegő. A viaszos fogselyem, amellyel a fogát tisztította, ott volt a fekete gránitpulton. Mellette ott állt a pohár, amellyel szájat öblített. Az ijesztő alak épp olyan valóságosnak tűnt, mint ezek a mindennapi tárgyak.

Felkapcsolta a villanyt. A tükör tiszta mélységeiben egyedül saját magát látta. Amikor megnézte a karóráját, tudatosult benne, hogy több mint egy óráig hevert a padlón. Ha ilyen sokáig volt eszméletlen, valószínűleg komoly ütés érhette a fejét, még az is lehet, hogy agyrázkódása van. Mindenesetre nem érezte úgy, hogy bármi baja lenne – nem szédült, nem látott homályosan, nem volt hányingere –, és amikor az ujjával végigtapogatta a koponyáját, nem talált érzékeny pontot.

Miközben továbbra is azon morfondírozott, mi történhetett, elöblítette a poharat, majd papírtörlővel megtörölgette. Visszatette a fiókba, ahonnan korábban elővette. Amikor a papírtörlőket és a fogselyem darabot a kis szemetesbe dobta, nyelvével megtalálta azt a lyukat, amely az egy hónappal korábban kihúzott bal alsó őrlőfoga helyén tátongott. Azonnal eszébe jutott, mi magyarázhatja meg a tükörben megjelenő férfit és a szétrobbanó üveget.

A száj műtét több óráig tartott, mivel a letört fog összenőtt gyökereinek minden kis darabkáját egyenként ki kellett bányászni az állkapocscsontból. Fogorvosa, Dr. Westlake Vicodint írt fel az operációt követő erős és hosszan tartó fájdalmak csillapítására. Nicky csak kétszer vett be belőle, mert komoly mellékhatást tapasztalt: ijesztő hallucinációkkal reagált a gyógyszerre. Azok a látomások mások voltak ugyan, mint a tükörben feltűnő szellem, de az érzés hasonlított. Nicky ugyan huszonhat napja nem vett be Vicodint, de valamiképpen mégis az orvosságot okolta a történtekért. Fel kell hívnia Dr. Westlake-et, hogy megkérdezze, előfordulhat-e késleltetett hallucináció ilyen hosszú idő után. Az asszony tudta, hogy néhány gyógyszer – legalábbis nyomokban – hetekkel a beszedést követően is a szervezetben marad. Ez a lehetőség nyugtalanította.

A könyvtárban Zach, Naomi és Minnie külön asztalnál ült. Leonyid Szinyavszki fel-alá járkált közöttük. Bár különböző szintű feladatokat adott nekik, mégis sikerült azt az érzést keltenie bennük, hogy egyenlő tudású tanulókból álló osztály tagjai.

Zachary számára a matematika sport volt, a problémák pedig játszmák, amelyeket meg kellett nyerni. Emellett a jó matematikai képességek döntő fontosságúak, ha az ember mesterlövész lesz majd a tengerészgyalogságnál, és ezernyolcszáz méterről akarja célba venni a rosszfiúkat. Úgy gondolta, még ha nem is bizonyul alkalmasnak a mesterlövész-kiképzésre, vagy esetleg másképp dönt, a katonai stratégia akkor is intellektuális kihívást jelent a számára, és a magasabb matematika ismerete az ember foglalkozásától függetlenül mindig szuperhasznos.

Szerette Szinyavszki professzort: gumiarcát, karikatúra-szerűen torzonborz fehér haját és bizarr szemöldökét, amely olyan volt, mintha két hatalmas, szőrös hernyó izegne-mozogna a szeme felett. Eltúlzott gesztusai arra szolgáltak, hogy teljes mértékben érthetővé tegyék magyarázatait. Megfoghatatlan képessége révén el tudta érni, hogy tanítványai akkor is okosnak érezzék magukat, amikor éppen semmit sem értettek. De Zach most nem tudott a geometriára koncentrálni. Annyira várta a tanítás végét, hogy a két óra húsznak tűnt.

Csak a félemeleten lezajlott küzdelemre tudott gondolni. A villa elgörbült szárára, megcsavarodott ágaira. A halk, reszelős hangú suttogásra: Ismerlek, fiú, már ismerlek.

Vagy megtörtént az eset, vagy nem.

Ha megtörtént, valami borzasztó természetfölötti lény lapul azon a folyosón. Nincs élő ember, aki nem vérzik, ha megszúrják. Nincs élő ember, aki úgy tudja összesodorni egy nagy, régi húsvilla rozsdamentes acélból készült ágait, mintha azok fűszálak lennének. Ha viszont nem történt meg, akkor Zach nyilvánvalóan megbolondult.

A fiú nem hitte, hogy teljesen őrült lenne. Nem szokott alufóliából készült sapkát viselni, hogy megakadályozza a telepatikus képességekkel rendelkező földönkívülieket abban, hogy olvassanak a gondolataiban. Nem szokott élő bogarakat enni – sőt, döglötteket sem, ha már itt tartunk. És nem hitte, hogy Isten szólt hozzá mondván, öljön meg mindenkit, akit kék zokniban lát. Legrosszabb esetben hallucinációkról, önkívületben töltött pillanatokról vagy valami ilyesmiről lehet szó, amire valószínűleg az a magyarázat, hogy a testében felborult a kémiai egyensúly. Ha ez így van, akkor valójában távolról sem őrült, csupán egy egészségügyi problémától szenvedő áldozat, aki senkire sem jelent veszélyt – kivéve talán saját magát.

A tönkretett villa azonban rácáfolt erre a képzelődős teóriára. Persze csak akkor, ha a villát nem hallucinálta, mint minden mást. A természetfölötti magyarázat elfogadása viszont azt jelentené, hogy tudomásul veszi, hogy vannak olyan dolgok, amelyekkel nem tud szembeszállni, mindegy, milyen erős, okos, bátor, és egyébként milyen jól képzett az önvédelem művészetében. Zach nem szívesen ismert volna be ilyesmit. Ha azonban a mentális zavart fogadja el indoklásként, egy hasonló, még inkább lesújtó tényt is be kellene ismernie: nevezetesen, hogy bármilyen okos, bátor és jó szándékú is, mindig marad esély arra, hogy nem tud olyan emberré válni, amilyenné szeretne, mert elméje és teste cserbenhagyja.

Akár afelé hajlik, hogy a folyosót valami természetfölötti lény szállta meg, akár elfogadja, hogy agyilag nem teljesen tiszta, előbb-utóbb meg kell beszélnie a dolgot a szüleivel, ami tuti biztos majdnem olyan halálosan megalázó lesz, mint az a beszélgetés, amelyet nagyjából egy éve folytatott az apjával a szexről.

Zach úgy döntött, mielőtt leülne az őseivel és felfedné, hogy tulajdonképpen egy babonás idióta vagy egy habzó szájú elmebeteg, azért még egyszer végiggondolja, mi történt. Talán talál egy harmadik magyarázatot, amely nyilván a helyes magyarázat lesz, és így megspórolhat magának néhány kellemetlen percet.

Hogy magára vonja a figyelmet, Szinyavszki professzor kis piros golyót húzott elő Minnie bal füle mögül, amit a gyerekek szeme láttára három zöld golyóvá varázsolt. Majd addig bűvészkedett, amíg mind a három sárga nem lett, de úgy, hogy senki nem vette észre, mikor történt az átváltozás.

Zachary számára ez a fajta szemfényvesztés már nem ment csodaszámba. Világa nem sokkal korábban átalakult, és a valóságba most már olyan dolgok is belefértek, amelyek egykor lehetetlennek tűntek.

Naomi nem hitte, hogy bárki képes megérteni a matematikát. Aki ezt állítja, az csak úgy tesz, mintha világos lenne számára, holott valójában pontosan ugyanolyan zavarban van, mint ő. A matematika hatalmas átverés, amiben mindenki részt vesz. Mindenki úgy tesz, mintha elhinné, de csak azért, hogy túl legyen a szörnyűséges órákon, a gyűlöletes házi feladattal való szenvedésen, és élhesse tovább az életét. A nap minden reggel felkel, tehát a nap valóságos, az életadó levegő minden lélegzetvételnél beáramlik a tüdőbe, tehát a légkör is valóságos. De ha az ember valamilyen probléma – legyen az bármilyen jelentéktelen – megoldására próbálja használni a matematikát, az esetek felében abszolút kudarcot vall. Ez pedig azt jelenti, hogy a matematika nem lehet olyan valóságos, mint a nap és a légkör. A matematika egyszerűen időpocsékolás.

Sőt, nemcsak időpocsékolás, hanem borzasztóan unalmas is. Ezért Naomi úgy tett, mintha értené a kedves Szinyavszki professzor gagyogását, mi több, megjátszotta, hogy tényleg figyel a drága emberre. Naominak az esetek többségében sikerült lóvá tennie a tanárt, ami arra utalt, hogy színésznőként fényes karriert futhat be a jövőben. Miközben könnyedén megtévesztette a zseniális oroszt, aki azt hitte, hogy issza a szavait, Naomi valójában a raktárszobába rejtett varázstükörre gondolt, és azon agyalt, biztos, hogy jó ötlet volt-e ilyen sietve eltávolítani a hálószobájukból.

Ismerlek, buta kis kurva.

Emlékeiben felelevenedett a hátborzongató hang, olyan tisztán, mintha CD-ről hallgatná. Hozzá, egyedül hozzá beszélt, és még mindig félelemmel töltötte el. De már rájött, hogy ostobaság volt a tükrön túli hatalmas mesebirodalom természetét egy olyan, összesen négy szóból álló mondat alapján megítélnie, amelyet egy valószínűleg gonosz és mindenképpen otromba fickó mondott. A tükör innenső oldalán is sok faragatlan és rossz ember él, de ettől még nem mindenki az. Ha a tükrön túl valóban egy mesebeli királyság – egy igazi mesebeli királyság, nem csak egy másik Disney World – terül el, abban mindenféle emberek laknak. Jók is, rosszak is. Valószínűleg egy gonosz varázsló hangját hallotta, aki talán a királyság jó és nemes hercegének esküdt ellensége. Ha ez így van, akkor a varázsló csak azért szólt hozzá, hogy elijessze, elüldözze a herceg közeléből, aki csak rá vár. Így akarta elriasztani Naomit attól, hogy dicsőséges sorsát betölthesse.

Amióta az eszét tudta, arról álmodozott, hogy talál majd egy ajtót, ami egy varázslatos világba vezet. És most, hogy végre felfedezett egy ilyen átjárót, hagyta, hogy egy csökött agyú nyolcéves liba lebeszélje arról a kalandról, amelyre született. Résen kell lenni a kistestvérekkel. Bár úgy viselkednek, mint az óriáscsecsemők, olyan meggyőzőek tudnak lenni, hogy gyorsabban megfertőznek a „gyáva nyúl” vírusaikkal, mintsem rájönnél, hogy fertőzőek.

Naomi elhatározta, hogy ma este – miután Minnie elaludt és nem terjeszti tovább a pánikvírust – visszamegy a raktárszobába, és jobban megvizsgálja a tükröt. Nem próbál bemenni vagy belenyúlni. Meg sem érinti. De tartozik azzal saját magának és a jövőjének, hogy megnézze, nem tud-e kapcsolatba lépni a herceggel, aki lehet, hogy csak őrá vár a tükrön túli világban. A varázsló – vagy mi – lényegében üzent neki a tükrön keresztül és ő megértette az üzenetet. Lehet, hogy ha felvenné a kapcsolatot az öreggel, ha belenézne a tükörbe, és azt mondaná, hogy a herceggel, a birodalom törvényes uralkodójával szeretne beszélni, a herceg fogadná a közeledését, és egy csodálatos élet venné kezdetét.

Minnie látta, hogy Naomi forgat valamit a fejében. Érezte, hogy Zach aggódik valami miatt.

Tudta, hogy nagy baj közeleg. Azt kívánta, bárcsak a jó öreg Willard, a világ legjobb kutyája még életben lenne.

26.

Lucasék háza sötétebb volt, mint amilyennek lennie kellett volna. Mintha a gyilkosság bűne úgy összesűrűsítette volna a levegőt, hogy a napfény csak pár centiméterre tudna behatolni az ablaküvegen.

John szobáról szobára járt, és felgyújtott minden villanyt, amelynek megtalálta a kapcsolóját. Nem bírt volna újra sötétben végigmenni az árnyékba borult házon.

A kerekes székhez kötött Sandra számára átalakított nappali a múltkor még nem érdekelte, hiszen ott senkit sem öltek meg. Most viszont átfésülte: olyan tárgyakat keresett, amelyeket a Piper Galériában vásárolhattak. Talált is egy párat. Sandra éjjeliszekrényén egy kristálymacska állt. Az állat körül félkörben három zöld gyertya helyezkedett el – olyan fajta, amilyet Annalena árult. John az éjjeliszekrény fiókjában egy tucat, különféle gyógynövénykapszulákkal teli üvegcsére bukkant. Mellettük tömjén füstölőpálcák, valamint egy porcelántartó meg egy doboz gyufa.

A férfi észrevette, hogy egy sötét tárgy sarka kandikál ki Sandra két párnája közül. Egy piros fehérnemű-illatosító zacskó és egy illatosított ruha volt az. John arra számított, hogy a zacskónak kellemes illata lesz, de a szag gyenge volt és nem is különösebben jó. A férfi nem tudta eldönteni, mire hasonlít, és minél többször emelte az orrához a tasakot, annál erőteljesebben rándult össze a gyomra a hányingertől.

A kandallót könyvespolcok vették körül, mellettük lapos képernyős tévé. A polcokon könyvek helyett különböző fajtájú kristálymacskák, kristálygömbök és -obeliszkek sorakoztak. Egy asztalkán geóda állt, kemény, fekete palástja tele vörös kristálytüskékkel. A boltban káprázatosan csillogott volna, de itt úgy nézett ki, mint egy kitátott pofa több száz véres foggal. Ami a Negyedik sugárúti üzletben szikrázott, az ebben a házban komoran sötétlett. Ami ott vidám volt, az itt lehangolóvá vált. A kandallón üvegpoharakba állított vastag gyertyák meredeztek, amelyek legtöbbje zöld volt, de néhány kék és egy fekete is akadt mutatóba.

John továbbment. A földszinti konyhában is talált olyan tárgyakat, amelyek a Piper Galériából származtak. Egy polcon egzotikus szárított gyógynövényeket tartalmazó üvegek voltak két sor magasan. Az ebédlőasztal közepén egy vörösfenyőből készült állványra helyezett kristálygömböt pillantott meg, körötte három, félig leégett gyertya.

A dolgozószobában, ahol Robert Lucast kalapáccsal agyonütötték, sem gyertyák, sem kristálydíszek nem voltak – semmi, ami az üzletből kerülhetett volna ide. Odafönt a nagymama szobája is mentes volt Annalena áruitól.

John félt visszamenni Celine szobájába, mert szinte hallotta az ágyat vérként átitató sikolyokat, de meg kellett győződnie arról, nincs-e a szobában valami, ami a Piper Galériából származik. Előző látogatása során ezek a tárgyak könnyen elkerülhették a figyelmét, mivel nem tudta, hogy jelentőségük lehet.

Mivel semmit sem talált, tovább erősödött az a meggyőződése, hogy a kálákat Billy hagyta ott, miután megcsengette őket nővére holtteste felett. Celine volt a negyedik, utolsó áldozata.

Billy szobájában, a polcon, az olcsó kötésű könyvek között két kristálygyík – egy zöld és egy átlátszó –, valamint egy kék obeliszk állt. Éjjeliszekrényén egy vulkáni kőből készült geóda volt, benne bíborszínű ametiszt kristályok. Az asztalán lévő üvegtartóban két darab, nagyjából hét centiméter átmérőjű illatos, kék gyertya. Első alkalommal ezek a tárgyak nem tűntek fontosnak, most viszont nyugtalanították Johnt. Látszólag csak a rokkant anya, Sandra és a fia – aki valószínűleg imádta őt – hitt Annalenának a természetgyógyászatról vallott elméletében, amely szerint az ilyen terápiák elősegítik, hogy az ember „mindenféle szempontból sikeres legyen”.

Ez lényeges részlet volt, noha John nem értette, miért. Érezte, hogy ezek a tárgyak nem vitték közelebb Lucasékat a természethez – éppen ellenkezőleg: inkább valamilyen rejtélyes oknál fogva veszélybe sodorták őket. Ha rájönne, mi a nyitja a dolognak, jobban fel tudná mérni a Nickyt és a gyerekeket fenyegető rémséget, és több reménye lenne arra, hogy megvédje őket. Legalábbis ezt súgták a megérzései, és a megérzései még sosem csapták be.

Miközben másodszor is átkutatta a házat, végig azt várta, hogy megszólal a kálacsengő ezüstös hangja. Ám a hang nem csendült fel, talán mert az a lény, amely előző nap a férfira akaszkodott a kórházban, már nem benne lakozott, hanem otthon várt rá.

Amint John ismét a fiú íróasztalfiókja fölé hajolt, egy legkevésbé sem túlvilági hang szólalt meg a háta mögött:

– Illetéktelen behatolás, Calvino?

27.

Ken Sharp és társa, Sam Tanner vizsgálódott a Lucas-gyilkosság ügyében. A gyilkossági osztály nyomozói közül ők óvták a legféltékenyebben azt, ami az övék volt. Amikor Sharp belépett Billy szobájába, nem is meglepődöttnek, inkább megbántottnak látszott. A férfi borotválta a fejét, hogy elrejtse előrehaladott kopaszságát. A szeme mélyen ült, az orra sólyomszerű volt, az arca pedig hamar kivörösödött a türelmetlenségtől vagy a haragtól. A megfélemlítő mogorva kifejezés sokkal jobban állt neki, mint a barátságos mosoly.

– Mi a fenét csinál itt? – kérdezte.

– Kaptam kulcsot a szomszédtól.

– Ez arra válasz, hogyanjutott be. De én azt szeretném tudni, miért.

Húsz éve a rendőrség és a bíróság megvédte Johnt a riporterektől, akik akkoriban egy kicsivel felelősségteljesebbek és kevésbé tolakodóak voltak, mint azok az agresszíven szenzációhajhász újságírók, akik mostanában üzemeltetik a médiacirkuszt. Hogy John okolható Blackwood haláláért, inkább csak megállapítás volt, mint kimondott vád, és fiatalkorúsága biztosította számára a titoktartást. Miközben veszteségét próbálta feldolgozni, hagyták, hogy gyászába és bűntudatába burkolózzon. Árvasága fallá vált, amely elválasztotta jövőjét attól a rettenetes éjszakától. Amikor jelentkezett a rendőrakadémiára, a háttérvizsgálat csak tizenhét éves koráig nyúlt vissza a múltba, amikor elhagyta a Szent Kristóf Árvaházat, ahol mind tanulmányi előmenetele, mind fegyelme példás volt.

Ha valaki ismerné a teljes élettörténetét, azt mondaná, hogy az átélt megpróbáltatások miatt pszichikailag nem alkalmas arra, hogy gyilkossági nyomozó legyen. Az, hogy pont a rendőri hivatást választotta, vajon nem azt jelzi, hogy rögeszmésen a veszteségére koncentrál? Nem azért üldözi a gyilkosokat, mert így próbál szimbolikusan bosszút állni a családja lemészárlásáért? És ha így van, vajon biztos, hogy minden gyanúsítottat az ártatlanság vélelmével fog kezelni, vagy hajlamos lesz visszaélni törvény biztosította hatalmával?

Ha felfedné annak a régi éjszakának az eseményeit, nemcsak az ő, hanem a felesége és a gyerekei élete is fenekestül felfordulna. Kétségbe vonnák, vajon képes-e nyomozóként dolgozni, és a vallomás gyökeresebben változtatná meg az életét, mint hinné, méghozzá megjósolhatatlan módon. Ráadásul a gyilkossági osztály munkatársai közül Ken Sharpról volt legkevésbé feltételezhető, hogy diszkréten kezelné John vallomását.

Sharp leült az íróasztal szélére. Érzései sokkal kevésbé voltak közömbösek, mint ahogy azt a testtartása sugallta.

– Most hallottam, hogy kétszer is meglátogatta a kórházban azt a mészárost. Azt állította a kórházi személyzetnek, hogy a magáé az ügy – mondta.

Ez keményebb ütés volt John szavahihetősége szempontjából, mint az, hogy rajtakapták, amint átkutatja Billy íróasztalát.

– Nem. Nem mondtam, hogy én vagyok az ügy felelőse. De azt beismerem, hogy úgy viselkedtem, mintha az lennék.

– Igen? És mi a francért tette, John?

John tudta, előbb-utóbb el kell mondania valakinek, hogy kísérteties hasonlóságok fedezhetők fel a Valdane család két évtizeddel korábbi kiirtása és Lucasék mostani meggyilkolása között. Erkölcsi kötelessége felhívni a figyelmet arra, hogy valaki az Alton Turner Blackwood által elkövetett bűncselekményeket másolja, félkontinensnyi távolságra attól a helytől, ahol azok hajdanán megestek. De fogalma sem volt, hogyan tálaljon ki anélkül, hogy az ügy természetfölötti vonatkozását megemlítené. Mert ha ezt kimondaná, rögtön felfüggesztenék, és pszichiáterhez küldenék.

Sharp arca kivörösödött.

– A kórházban a beteghordó az mondta, lehet, hogy maga ártatlannak tartja Billyt. Mert hogy tulajdonképpen ő is áldozat.

– Nem. Ez nem igaz. Tudom, hogy ő tette. De ez nem ilyen egyszerű.

– Haver, ez baromira egyszerű. Meztelenül találtuk a verandán, vérben úszva. Azt mondta, az egész családot ő ölte meg. Az ujjlenyomatai ott voltak minden gyilkos eszközön, a labor megtalálta a spermáját a nővérében. Ez az ügy teljességgel nyilvánvaló.

John úgy érezte, sem az idő, sem a hallgatóság nem alkalmas arra, hogy a múltról beszéljen, de valamennyire mégis be kellett avatnia Sharpot a feltételezéseibe. Becsukta a fiókot, amelyet átvizsgált, bekapcsolta Billy számítógépét, és így szólt:

– Okom van azt gyanítani, hogy a gyilkos, azaz a fiú a sajátján kívül más családokat is ki akart irtani.

– Ha ez igaz, nagyot fog szólni. De mi lenne az ok?

– Először is szeretném, ha megértené, miért avatkoztam bele engedély nélkül a maga ügyébe. A fiú többek között az én családommal is végezni akart.

John nem pillantott fel a monitorról, hogy lássa Sharp reakcióját, de hallotta a férfi hangjából kicsendülő meglepetést és a hitetlenséget.

– A maga családját? Honnan ismeri a srác a maga családját? Semmit sem mondott arról, hogy egy zsaru családját akarná megtámadni.

– Ezen a számítógépen van egy mappa – folytatta John –, amelyben fényképek vannak a feleségemről és a gyerekeimről. Az első képek egy gyilkos fényképalbumából.

A számítógépen két olyan mappa is volt, amely a nevét viselte: a Calvino-1 és a Calvino-2. John tudta, hogy az első le fogja rántani a leplet a múltjáról, akár akarja, akár nem. Arra viszont nem látott módot, hogy csak a másodikat mutassa meg Ken Sharpnak, és az elsőt ne.

– Először is, miért jött ide? – kérdezte Sharp. – Honnan tudta, hogy ez a cucc ott van a srác számítógépén, és magának meg kell keresnie?

John végiggörgette a gyökérkönyvtár ábécésorrendben lévő fájljait és mappáit – de nem talált Calvino című alkönyvtárai. Visszament a lista elejére, és újra elindult lefelé: A, B, C, egészen a D-ig.

– Nincs itt. Tegnap este még itt volt, a nevem volt a címe, de most nem találom.

John maga is hallotta a hangján, hogy az őszinteség mennyire őszintétlen kibúvónak hangzik.

– A gyilkos fényképalbuma a maga családjáról eltűnt? De hova lett?

– Törölték. Valaki valószínűleg letörölte a könyvtárat.

– Kicsoda? Arra mérget vehet, hogy Billy nem jött vissza letörölni.

– Nem tudom, kicsoda. – John nem mondhatta, hogy szellem van a gépben, szó szerint. – De valaki megtette.

Sharp felkelt az íróasztal széléről. Vonásai sötétek voltak, de arcszíne a frissen szeletelt sonkáéhoz hasonló rózsaszín árnyalatot öltött.

– Adja ide a kulcsot, amit a szomszédtól kapott!

Ahelyett, hogy teljesítette volna a kérést, John kilépett a könyvtárból, kikapcsolta a számítógépet és azt mondta:

– A merevlemez tartalmának másolata megvan a bizonyítékok között. Keresse meg a két mappát: Calvino-1 és Calvino-2.

– John, az Isten szerelmére, amit csinált, az törvénysértés. Én magam sem lehetnék itt, most, hogy a nyomozás lezárult. Nem tudom, miért, de úgy látszik, maga beleszeretett ebbe az ügybe. De ez az én ügyem, az enyém és Samé. Kérem azokat a kulcsokat!

John úgy lengette meg a kulcskarikát, mintha hipnotizálni akarná Sharpot, majd átadta neki.

– Nézze meg a merevlemez tartalmának másolatát. Keresse meg azokat a mappákat. Tegye meg, rendben? Más családok is veszélyben vannak, Ken. Nem csak az enyém.

– Egyrészt – felelte Sharp, miközben zsebre tette a kulcsot –, még soha senki nem szökött meg a kórház kiemelt biztonságú emeletéről.

– Mindig van egy első alkalom.

– Másrészt, Billy Lucas halott.

A hír jobban mellbe vágta Johnt, mint gondolta volna. Visszaemlékezett az összetört fiúra, ahogyan ma reggel látta: a karját háló kötötte gúzsba, tekintete belerévült a gyászba és a kétségbeesésbe.

– Meghalt? Mikor? – kérdezte.

– Nem egészen egy órája. Coleman Hanes telefonált. Akkor hallottam magáról is.

– Hogy tudta megölni magát?

– Sehogy. Nem öngyilkosság volt. Boncolás lesz. Pillanatnyilag úgy tűnik, hogy stroke-ot kapott.

A múlt súlyos teher volt John Calvino lelkén. Most még elviselhetetlenebb lett. Már nem súly volt, hanem hurok, ami érdesen súrolta a nyakát.

– Mi van magával, John? Nem ugyanúgy játszunk, de egy csapatban vagyunk, és én mindig azt hittem, hogy maga rendes srác.

– Sajnálom, Ken. Nem kellett volna így a tyúkszemére taposnom. Furcsa helyzetben vagyok. Talán később elmondom, de most el kell gondolkodnom néhány dolgon.

John átvágott a házon, amelyben a gyilkosságokat elkövették. Sharp követte.

A lépcső alján John egy pillanatra megállt a Szegfű, liliom, rózsa című kép előtt. A két fehér ruhás kislány boldognak látszott a kínai lámpásokkal feldíszített kertben. Úgy tűnt, örülnek, biztonságban érzik magukat, és fogalmuk sincs arról, hogy a Gonosz szabadon portyázik a világban.

Alton Turner Blackwood naplójából:

A fiú és a világ soha nem jöttek ki egymással, de az éjszakával eggyé váltak. A fiú behatolt az éj erdőibe és mezőibe, az éj pedig behatolt a fiúba.

Az után az első felvillanyozó kirándulás után, amely percekkel hajnal előtt ért véget, a fiú kis zseblámpát hordott magával, hogy legyen mihez nyúlnia, ha valahova nem ér el a holdfénye, ha az éjszaka holdtalan, vagy a holdsarló még túl kicsi ahhoz, hogy bevilágítsa az áthatolhatatlan sötétséget. A zseblámpát soha nem használta úgy, hogy a házból látni lehessen.

A következő néhány év során éjjeli látása természetellenesen jó lett. Minél több időt töltött a kinti világban szürkület és hajnal között, annál jobban látott akkor is, ha az ég felhős volt és a csillagok nem tündököltek. Egyre kevesebbszer kapcsolta fel a zseblámpát, és az éjszakába vetett bizalma elnyerte jutalmát, ahogy az egyre jobban, egyre nagylelkűbben megnyílt előtte.

Egyszer egy mély tó partján térdelt, s hallgatta, ahogyan a halak elkapják a víz felszínén szaladgáló rovarokat. Miközben azt latolgatta, vajon elég gyors lenne-e ahhoz, hogy megragadjon egy halat, és kirántsa a partra, megpillantotta homályos tükörképét a koromsötét vízben. A szeme nem fekete volt, mint amilyen az emberi szem lett volna az éj leple alatt. Nem. Nagyon halvány, sárgás, állatias ragyogás vibrált benne. A szeme beitta a hold gyenge derengését, a csillagok távoli hunyorgását, és felerősítette azokat, hogy segítsék a látását.

Bármilyen messze is ment, bármilyen későig bolyongott is, a holló vele maradt. Néha látta, ahogy a madár feltűnik a hold tányérja előtt, vagy ahogy bizonytalan árnyéka átsuhan a csillagokkal pettyezett égbolton, áthullámzik a tájon. És ha egy ideig nem is látta a madarat, a hangját mindig hallotta. A szárnycsapásokat, a falevelek kavargását, ahogyan a madár ágról ágra rebbent a komor erdőben. Halk, zengő torokhangját, bariton károgását és tisztán csengő kiáltását. A holló társa, őrangyala, bizalmas barátja volt egyben. Megismertette vele az éjszakát, és a fiú kezdte megérteni, mi mindent tud az éj.

A táj éppúgy fogadta be, mint a sötétség. A mezők, az erdők, a folyók, a tavak, minden völgy, minden domb és minden szikla. Sétálhatott bármilyen szarvascsapáson, törhetett bármilyen ösvényt, áthatolhatott bármilyen bozóton, amikor a hajnal eljött, ruháján nem volt sem tüske, sem bogáncs, bőrét nem csípte meg sem a csalán, sem a szömörce. Soha nem bántotta semmilyen rovar, és nem marta meg kígyó. Olyan csendben mászott fel a laza, agyagos talajú, meredek kaptatókon, mintha füves mezőn sétálna. Nem akadt fönn a kúszóindákon, nem esett bele tüskebokorba. Sohasem tévedt el. Úgy barangolt az éjjeli vidéken, mintha kecskelábú, kecskefülű, szarvat viselő isten lett volna – a vadak ura.

Az idő múlásával havonta három vagy négy éjjelen is ölt. Főleg vadnyulakat. Ezek szürkület előtt jelentek meg: előbújtak vackukból, kiugrabugráltak a mezőre, hogy lágy füvet és ízletes növényeket rágcsáljanak. A fiú ott gubbasztott, és várta őket. Néha már azelőtt megérezte pézsmaszagukat, hogy megérkeztek volna. Az ő szaga addigra már ismerős volt minden futó, ugró, csúszó vagy mászó állatnak. Képes volt tökéletesen mozdulatlanul ülni egy sziklán vagy egy farönkön, olyan hosszan, hogy a nyulak nem féltek tőle jobban, mint a sziklától vagy a farönktől, amire letelepedett. Amikor közelebb jöttek, elkapta és megfojtotta őket, kitörte a nyakukat, vagy beléjük döfte a kését. Nem azért végezte ki a nyulakat, hogy megegye őket, vagy hogy a bundájukat megszerezze. Először azért ölt, hogy kinyilvánítsa hatalmát a vidék és annak minden élőlénye fölött. Később azért ölt állatot, mert még nem mert embert ölni. Bár tudta, eljön majd a nap, amikor minden melegvérű teremtés zsákmány lesz a számára.

Amikor nagyobb, erősebb és gyorsabb lett, jobban elsajátította a bűvölés és delejezés hatalmát. Szarvasok jöttek hozzá keskeny ösvényeken, olyan helyeken, ahol az út a meredek sziklák és a fák falanxai között összeszűkül. Szemük fényesebben ragyogott, mint az övé – és megadták magukat jól megélezett, ádázul lesújtó, könyörtelen baltájának.

A halál ünnepét követő reggeleken, a hajnal közeledtével, a fiú levetkőzött, megmosakodott a tóban, és a ruháit is kimosta. A víz fölé nyúló kőpárkányra terítette őket száradni, majd újra felöltözött a tiszta ruhába, amit alkonyatkor, az erdőbe menet viselt.

Már négy esztendeje élt a holló jegyében. Tizenhat éves volt, amikor egy holdfényes éjszakán, a gyilkos munka után megpihent a mező közepén álló időrágta, trónszerű sziklán. A frissen kiontott vér erős illata egy ragadozót csalogatott oda: a puma a magas fűből tört elő a tisztásra, és éhesen rámeredt. Észak-Amerika minden fenevadja közül – leszámítva a jegesmedvét, amely könyörtelen gyilkológép sarkvidéki birodalmában – a grizzly és a puma a legveszedelmesebb.

Az önbizalommal teli fiú félelem nélkül nézett a nagymacska szemébe. Esze ágában sem volt elmenekülni. Érezte, hogy a holló a feje fölött kering az éjszakában. Farkasszemet nézett a bestiával, mire az meghátrált, és eltűnt a magas fűben, ahonnan előjött. Ekkor már tudta, hogy akár kecskelábú istene ennek a vidéknek, akár nem, az bizonyos, hogy ő a nagybetűs Halál. A macska rájött erre, bár nem viselt kámzsás köpenyt, és nem volt nála kasza sem.

A holló jegyében töltött négy év egyik tanulsága az volt, hogy az ember megismerheti azokat a láthatatlan dolgokat, azokat a mohó, sötét szándékú, ősi és mérhetetlenül hatalmas erőket, amelyek szinte álmodva bolyonganak a világban, ha átadja magát a vadonnak és az éjszakának. Ezek az erők halhatatlanok, és ezért sohasem türelmetlenek, hanem elégedetten várnak arra, hogy az elővigyázatlanok az útjukba tévedjenek. A fiú gyanította, hogy a városokban is léteznek ilyen erők – mindenütt, ahol ember élnek –, de itt a vadon csendességében jelenlétük nyilvánvalóbb volt az olyanok számára, akinek volt szíve arra, hogy észrevegye őket. Éppúgy nem félt ezektől a láthatatlan, de hatalmas lényektől, mint a pumától. Valójában olyanok voltak, amilyenné ő is szeretett volna válni: ennek a világnak az igazi királyai, zsarnokok és csábítók, a forrongó föld rejtett uralkodói, egy titkos rend papjai. Minden más ragadozó olyan hozzájuk képest, mint egy egyszerű házimacska a pumával összehasonlítva. Ha a fiú nem lehet egy közülük, megelégszik annyival, hogy egyikük szolgája, s az általa táplált erőszak és káosz hírnöke legyen.

A pumával történt találkozást követően néhány hétig nem ölt meg semmit. Amint újra elkezdett duzzadni benne a vágy, mélyre temette magában.

Még egy dolgot meg kellett tanulnia, még egy dolgot meg kellett tennie: el kellett dobnia az ifjúkor köpenyét, és saját magammá kellett válnia.

28.

Aznap este, sötétedés és vacsora után, de még jóval éjfél előtt, Naomi olyan türelmetlenül fészkelődött a takarója alatt, hogy attól félt, felébreszti a másik ágyban alvó húgát. Biztos akart lenni abban, hogy Minnie már mélyen alszik, mielőtt kilopódzik, hogy megnézze a tükröt – és a herceget! – a raktárszobában, de úgy érezte, ha még egy percet várnia kell, szó szerint felrobban. Általában a türelem mintaképe volt, ami nem csoda, hiszen volt egy kis vakarcs húga, aki egész nap a nyakán lógott. De egyszer a szenteknél is elszakad a cérna, ráadásul Naomi nem is törekedett arra, hogy szent legyen. De azért szörnyeteg sem volt. Hétköznapi mércével mérve elég jó gyereknek számított, és nem tartott attól, hogy évszázadokat – vagy egy hónapnál többet – kell majd a purgatóriumban töltenie, feltéve, hogy egyáltalán meghal.

A kedves, de az óráját befejezni képtelen Szinyavszki professzorral való délutáni matekozás óta Naomi egyfolytában azon agyalt, hogyan lépjen kapcsolatba a tükörvilág lakóival. Talán az lenne a legokosabb, ha nem várná meg, amíg valami megjelenik a tükörben vagy megszólítja – ahogy azt eddig tette –, hanem beszélne a herceggel, a kezét nyújtaná felé, és elmondaná neki, mindent megtesz, hogy a herceg megmenthesse királyságát a sötét erőktől, amelyek az ilyen királyságokat le szokták igázni. Ha nem így cselekszik, akkor lehetőséget ad a sötét erőknek, hogy azok olyan kizárólagosan használják a tükröt, mint egy természetfölötti BlackBerryt. Úgy érezte, rendkívüli intelligenciáról tett tanúbizonyságot, amikor rájött, hogy nem maradhat passzív a tükörrel szemben, és agresszívabbnak kell lennie.

Végül felhajtotta a takaróját, kikecmergett az ágyból, és csendesen előkaparta a párnája alá rejtett zseblámpát, amely az elmúlt egy órában jó sok kényelmetlenséget okozott. Nem kapcsolta fel, és nem húzott köntöst a pizsamájára, mert félt, hogy Féleszű Kisasszony – aki, úgy tűnt, időnként egy hiperérzékeny kutya éles észlelőképességével rendelkezik – a legkisebb suhogásra is felriad álmából, és lihegve utánajön, hogy mindent tönkretegyen.

Naomi bámulatos óvatossággal, hiba nélkül jutott el a csaknem teljesen fénytelen szobában az ajtóig.

Kinyitotta, és mezítláb kilépett a hallba. Ügyelt rá, hogy a zár a lehető legfinomabban kattanjon vissza a helyére. Felkapcsolta a zseblámpát, és a helyiség keleti végébe lopakodott. Sajnálta, hogy nem visel olyan köpenyt, mint a Viktória-korabeli regények hősnői, mert semmi sem olyan romantikus, mint egy köpeny, amely szépen hullámzik az éjszakába elsiető, titkos küldetésben járó lány mögött.

A raktárszobában felkapcsolta a mennyezeti világítást, és azt kívánta, bárcsak gyertyatartót fogna a kezében, amelyen egy tucat gyertya világít és vet titokzatos árnyékokat a falakra. Három lépés után észrevette, hogy a tükör már nem a lomok mögött rejtőzik, valaki kihúzta a szoba közepére, és nekitámasztotta egy dobozhalomnak. Tett még két lépést, és látta, hogy a tükör nem ver vissza semmit, hanem fekete, mintha egy nyitott ajtó lenne, amelyen túl holdtalan és csillagtalan éjszaka sötétlik, méghozzá egy olyan országban, amelyet valami kimondhatatlanul szörnyű dolog tart elnyomás alatt.

Naomi hosszasan bámulta a koromfekete lyukat, aztán észrevette, hogy egy papírdarab hever a földön, a tükör előtt. A lap olyan bársonyos és vastag volt, hogy akár pergamen is lehetett volna. A lány első pillantásra tudta, hogy csakis a tükörből származhat, abból a valaha boldog királyságból, amely most valami elképzelhetetlen dolog embertelen rabigájában szenved. Kétségtelen, hogy az üzenet eget rengető fontossággal bír – Naomi legalábbis így gondolta, egészen addig, amíg le nem hajolt, hogy felvegye a cetlit, és fel nem ismerte Minnie írását, akinek gyöngybetűi egyáltalán nem hasonlítottak egy átlagos nyolcéves gyerekes irkafirkájára. A lapon ez állt: Drága Naomi! Én festettem feketére a tükröt. Menj vissza az ágyba. Vége van. Szerető húgod: Minette.

Az első dolog, amire Naomi gondolt, az volt, hogy egy vödör jeges vízzel fogja felébreszteni szerető hugicáját, de aztán visszafogta magát. Mivel korán érő típus volt, és napról napra egyre higgadtabb, egyre érettebb lett, ráeszmélt, hogy azzal, ha bevallja, hogy megtalálta Hüvelyk Panna üzenetét, nyíltan beismeri, hogy sajnos semmi önuralma sincs, ezért rohant oda az éjszaka közepén a tükörhöz. Nagyon jól el tudta képzelni Minnie önelégültséget leplező közönyös arckifejezését. Ezért aztán ott helyben megfogadta, a becsületére és az életére, hogy nem adja meg Törpilla kisasszonynak azt az örömöt, hogy megtudja, a nővére megtalálta az üzenetet.

Visszatette a bársonyos papírt a földre, pontosan arra a helyre, ahol emlékei szerint találta, és csendesen kijött a raktárszobából. Végiglopódzott a hallon, és büszke volt magára, amiért ilyen ravaszul járt el.

Anélkül, hogy bekapcsolta volna a zseblámpát, belépett a szobába, visszamászott az ágyába, és mosolyogva feküdt a sötétben. Ám egyszer csak szörnyű kétség kezdte mardosni – és a bizonytalanság egyre inkább úrrá lett rajta –, hogy vajon tényleg Minnie van-e a másik ágyban.

Naomi távollétében valami történhetett szegény kis Minnie-vel, és most ez a valami, ami Minnie helyén, a drága gyermek ágyában fekszik, türelmesen várja, hogy a túlélő nővér elaludjon, aztán őt is felfalja az utolsó morzsáig. Naomi nem mert birka módjára a sötétben heverni, és alázatosan várni, hogy élve bekebelezzék, de az ágya mellett lévő lámpát sem merte felkapcsolni, mert meg volt győződve róla, hogy a szörny, abban a pillanatban, amikor rájön, hogy lelepleződött, azonnal eltünteti őt feneketlen bendőjében. Úgy vélte, az az egyetlen lehetséges megoldás, ha ébren marad, és imádkozik, hogy a napsütés minél hamarabb űzze el valami mély odúba az éjszakának ezt a teremtményét.

Fél órával később elaludt, reggel pedig arra ébredt, hogy nem ették meg. Az új nap nem bizonyult annyira eseménydúsnak, mint az előző, és ez így is maradt a következő egy hónapban. A reszelős hangú lény (Ismerlek, buta kis kurva.) sem a fürdőszobai tükörben, sem az előszobai tükörben, sem másutt nem jelent meg többé. És a szőlőszemek sem pottyantak keresztül a látszólag szilárd tárgyak felületén.

Ahogy teltek-múltak az eseménytelen napok, Naomi arra gondolt, az utolsó esélyét is elszalasztotta arra, hogy nagy felfedezéseket tegyen egy fantasztikus másik univerzumban. Kárpótlásul azonban ott voltak neki a csodálatos történetek, a fuvolája, az iskolai zenekar, a különleges családja, a káprázatos őszi levelek ebben a pompás, félig varázslatos világban, valamint a képzelete. A napok múlásával a közelmúlt félelmetes történései egyre kevésbé tűntek riasztónak, és Naomi lassanként rájött, hogy tulajdonképpen sokkal bátrabban, hősiesebben és rámenősebben viselkedett, mint akkor gondolta. Már nem aggódott, hogy elszalasztotta élete egyetlen lehetőségét a dicsőség elérésére, és tudta, lesz még olyan alkalom, amikor megcsillogtathatja – és meg is fogja csillogtatni – páratlan kalandvágyát.

Minnie tudta, hogy Naomi megtalálta az üzenetet. A lap egyik sarka szamárfüles volt. Ráadásul nővére úgy megszorította a vastag papírt, hogy ujja néhány helyen meggyűrte. Minnie teljesen egyedül visszahúzta a befestett tükröt a dobozok mögé. Ezt megúsztuk – gondolta. Összehajtotta a lapot, és eltette emlékbe.

Teltek-múltak a napok, de semmi szokatlan nem történt. Még több idő telt el, és még mindig semmi. De a kísértetjárás nem ért véget örökre. A család valójában a hurrikán szemében élt. A nyugalom csak látszólagos volt: a vihar még mindig ott kavargott körülöttük.

Minnie-nek volt némi veleszületett érzéke ezekhez a dolgokhoz. Úgy tűnt, kiválóan működik a hatodik érzéke, de erről a kis titkáról sohasem beszélt. A tükrös eset óta időnként úgy érezte, valami testetlen dolog les rá, aminek nincs szeme, mégis lát. Arra jutott, egy szellem lehet, de valami azt súgta, hogy ez nem közönséges szellem, vagyis nem csak szellem. Ezért eleinte a figyelőnek nevezte magában.

A figyelő tekintete néha majdnem olyan volt, mint egy érintés, amely végigsimítja a nyakát, a karját, az arcát és az állát. Ez az érzés rendszerint – de nem mindig – akkor tört rá, amikor egyedül volt. Ezért vigyázott, hogy ne maradjon magára, kivéve, ha WC-re megy vagy zuhanyzik.

A szem nélkül figyelő lény nem csak a házban ólálkodott. Kint is fel-felbukkant, néhány félreeső helyen. Egyik nap Minnie éppen a hatalmas öreg cédrus ágai közé épített kunyhóba kapaszkodott fel a létrán a hátsó kertben. Hirtelen belényilallt, hogy a figyelő fent várja. Nem hitte, hogy egy testetlen dolog képes lenne bántani, de nem akart egyedül maradni vele a magasban, ahonnan csak a létrán menekülhet. Leeshet és kitörheti a nyakát. És a lény talán pont ezt akarja.

A lugast befutották az indák, a levelek között árnyékok bujkáltak, és az év utolsó bimbóinak rózsaillata lengett. Minnie megérezte, amint a figyelő belépett a lugasba. Noha nem fújt a szél, a rózsák megremegtek, mintha a lugas rácsára tekeredett tüskés kacsok megpróbáltak volna kiszabadulni, és Minnie felé nyúlni. Odabent a lugasban, miközben a rózsák reszkettek és lehullatták szirmaikat, a kislány érezte, hogy a figyelő elhalad mellette, sőt, kissé meg is érinti, és ebből a rövid kontaktusból a lány megtudta, hogy a lény Pusztulásnak nevezi magát. Különös névnek tűnt, de Minnie biztos volt benne, hogy nem téved. A lény neve Pusztulás.

Mióta csak az eszét tudta, érezte a láthatatlan erők jelenlétét – ellentétben a többi emberrel. Néha meg is pillantotta őket. Szellemek. Halottak. Nem mindig ott lézengtek, ahol az ember gondolná. Nem a temetők környékén kísértenek. A sarki üzletben például, ahová anyu be szokott ugrani, két ilyen szellem is tanyázott. Minnie mindkettejüket érezte, s az egyiküket látta is: egy embert, akinek a fél arca hiányzott. Régen valami rossz történhetett abban a boltban. Minnie általában az autóban maradt, amíg az anyja vásárolt.

Amikor kicsi volt, ezek a bolyongó lelkek megijesztették, de később megtanulta, hogy ha nem törődik velük, békén hagyják. Ha azonban az ember túl sokáig bámulja vagy megszólítja őket, azt felhívásnak veszik. Jobb rájuk se rántani, mert akkor hónapok is eltelhetnek úgy, hogy egyet sem lát.

Évek óta Pusztulás volt az első lény, aki félelmet keltett a lányban. Ez a lény valahogy más volt, mint a többi. Minnie általában egyedül volt, amikor megérezte a jelenlétét, de néha mindannyiukat figyelte vacsora vagy játék közben. Ez volt a legrosszabb. Annak dacára, hogy Minnie érezte a láthatatlanokat, azt már nem tudta, mit akarnak, mit gondolnak, mit éreznek, ha egyáltalán gondolnak vagy éreznek valamit. Amikor azonban Pusztulás mindannyiukat figyelte, Minnie pontosan tudta, mit érez. Gyűlöletet. Gyűlöletet és haragot.

Jóllehet, Pusztulás újfajta szellem vagy kísértetszerűség volt a kislány számára, mégiscsak szellem volt, és Minnie tudta, a szellemek nem tudják bántani őt vagy a szeretteit. Ha nem törődik vele, ha nem szól hozzá, el fog menni.

Aznap, amikor az emeletközben találkozott valamivel, amitől majdnem a nadrágjába csinált (Ismerlek, fiú, már ismerlek), Zach Szinyavszki professzor matematikaórája után visszament a szobájába. Azzal kellett szembesülnie, hogy az az ostoba húsvilla, amelyet az íróasztala legalsó fiókjának aljába rejtett, újra tökéletes állapotban van. Csiribí-csiribá! A nyél ismét egyenes volt, az összecsavarodott ágak megint peckesen álltak, a fényezett acélon nyoma sem látszott sérülésnek.

Ez arra utalt, hogy a történések két lehetséges magyarázata közül – természetfölötti jelenség vagy érzéki csalódás – az utóbbi valószínűbb. Zach bolond. Megbolondult. Eszelős, félcédulás, dilis, ütődött, nincs ki a négy kereke. Talán a saját érdekében be kellene vonulnia a sárga házba, és felvenni egy olyan hátrakötős, hosszú ujjú kényszerzubbonyt. Ott elszórakoztathatná magát a hülye, értelmetlen gondolatokkal, amik az üres fejében visszhangoznak.

Vagy mégsem?

Már az a puszta tény, hogy képes fontolóra venni az ötletet, miszerint esetleg megtébolyodott, kizárja az elmebajt. A dühöngő őrültek soha nem tűnődnek azon, hogy eszementek-e, hanem meg vannak győződve arról, hogy a többi hatmilliárd ember a zizi, ők pedig az épelméjűség mintaképei.

A sértetlen villa nem győzte meg Zach-et arról, hogy az emeletközben történtek érzéki csalódások voltak, inkább tettekre sarkallta, megerősítette elszántságát, hogy kiderítse, mi folyik a házban. Látta, hogy a bolondját akarják járatni vele. De nem olyan ostoba, hogy hagyja magát az orránál fogva vezetni! Nem naiv idióta, aki készségesen megeszi a tehénlepényt, mert valaki azt mondja, hogy csokitorta.

Miután a fiú tisztázta magában, hogy nem zavarodott meg, egyetlen magyarázat maradt: természetfölötti jelenséggel áll szemben. Ha egy természetfölötti erő képes volt összecsavarni a húsvillát, nem kell zseninek lenni, hogy az ember rájöjjön, ugyanez a természetfölötti erő vissza is tudja csinálni, amit tett. Bármilyen más teória szerint találni kellene egy emberi gonosztevőt, valami bohócot – aki, ki tudja, miért – kicserélte az összeroncsolt villát egy ugyanolyan, de sértetlen evőeszközre.

Zach egy hetet adott magának a gondolkodásra, és várta a további fejleményeket. De hiába tervezett el mindent, nem történt semmi sem. A csapóajtó nem nyílt ki magától, és a létra sem ereszkedett le. Bár gyávának érezte magát, minden este kitámasztotta a gardrób ajtaját egy székkel, de a gomb soha nem reccsent meg, és a villany sem kapcsolódott fel odabent.

A szülei voltak a parancsnokok, ő pedig egy egyszerű közlegény. Egy közlegény pedig nem állhat a parancsnokok elé egy olyan vad sztorival, hogy kísértet tanyázik az emeletközben, csak ha megkötözve hurcolja eléjük a szellemet.

Zach még egy hetet adott magának. Aztán még egyet.

Kezdett arra gondolni, hogy talán ennyi volt az egész. Valami hülye szellem átjött a túlvilágról, eljátszadozott egy kicsit a villanykapcsolóval meg a padlásra vezető létrával, megcsavart egy húsvillát, amit később rendbe hozott, végül elunta magát, és továbbállt, hogy másokat bosszantson. Ez a forgatókönyv még erőltetettebb volt, mint a szokásos agyhalott horrorfilmek, amelyekben a hülyék mindent elkövetnek, hogy megölessék magukat. De nem történt semmi, és Zach részéről ez így rendben is volt. Tengerészgyalogos akart lenni, nem szellemirtó.

Hiába volt Nicolette érzékeny a Vicodinra, Dr. Westlake erősen kételkedett abban, hogy a gyógyszer az utolsó adag bevétele után három és fél héttel még okozhatna problémát. De tanulmányozni akarta a kérdést, és azt ígérte, másnap jelentkezik.

Nicky nem szólt Johnnak a hallucinációkról, mert nem akarta ezzel idegesíteni.

Másnap Dr. Westlake határozottan kizárta annak lehetőségét, hogy Nicky legutóbbi élményei összefüggésben lehetnének a Vicodinnal. Javasolta azonban, hogy elővigyázatosságból csináltassanak egy teljes vérképet.

Nicky soha nem idegeskedett semmi miatt. Hálátlanságnak tűnt számára, hogy olyan dolgokon tépelődjön, amik esetleg majd megtörténhetnek. Az élete csodálatos volt, család és szerelem vette körül, festményeit elismeréssel fogadták, és jó áron vásárolták meg. Úgy gondolta, az a minimum, hogy cserébe boldognak érzi magát, és áldja a szerencséjét. Még a nehezebb időszakokban is mindig jókedvű és bizakodó volt. Az élet egyszerűen túl rövid ahhoz, hogy aggódásra fecséreljük. Amikor Minnie beteg lett, és a betegség diagnosztizálása nehezen ment, Nicolette imádkozott, de egy pillanatig sem gondolt semmilyen más lehetőségre, csak arra, hogy Minnie teljesen fel fog épülni.

Ugyanakkor nem volt elvakult optimista. Tudta, hogy a legjobb emberekkel is történnek szörnyű dolgok, olyan emberekkel, akik sokkal jobbak, mint amilyen ő valaha is lehet. Még az olyan jó és ártatlan emberekkel is, mint Minette. De azzal is tisztában volt, hogy a képzelet ereje alakíthat a valóságon. A vásznon minden nap valóságossá tette mindazokat a jeleneteket, amelyek csak az elméjében léteztek, ezért félig-meddig logikusnak tűnt azt gondolnia, hogy a képzelet közvetlenül, a művész beavatkozása nélkül is befolyásolja a valóságot, és hogy amitől nagyon félünk, könnyen testet ölthet. Meg volt győződve róla, hogy nem szabad aggódni, figyelembe véve az aggódás lehetséges következményeit.

Lelkesen visszatért a festéshez, és azon a héten, amikor a vérvizsgálat eredményére várt, befejezte a szárnyas oltárt. A festmény jól sikerült, a legjobb műveivel vetekedett, a laboreredmények pedig azt mutatták, hogy jó egészségnek örvend.

Újabb képbe kezdett. Eltelt a második hét, majd a harmadik is, de az asszony nem tapasztalt több hallucinációt. A munkájával elégedett Nicky egyre biztosabb volt abban, hogy bármit mond is Dr. Westlake, a fürdőszobai hátborzongató élmény a Vicodin miatt történt, amikor az orvosság utoljára indított rohamot a szervezete ellen, és többé nem kell tartania hasonlótól.

Bár érezte, hogy John újabban állandóan feszült, volt már ilyen máskor is. Úgy vélte, ha a férje végre elkapja a tanár gyilkosát és lezárja az ügyet, a rá nehezedő nyomás is enyhülni fog.

Múlt a szeptember, közeledett az október. A csodálatos őszt semmi sem csúfította el, csak Nicky éjszakáiba költözött be egy visszatérő álom. Majdnem minden éjjel felriadt. Noha nem tudott visszaemlékezni sem a szereplőkre, sem a történésekre, megesküdött volna, hogy mindig ugyanazt az álmot látja. Mivel sohasem ébredt rémülten, és minden nehézség nélkül vissza tudott aludni, nem hitte, hogy rémálomról lenne szó, de a képsorok néha olyan tisztátalan érzést hagytak benne, hogy fel kellett kelnie megmosni az arcát és a kezét.

Volt egy bizonytalan emléke, hogy az álomban valaki vágyának tárgya volt, valaki nagyon akarta őt – valaki, akit viszont ő egyáltalán nem akart. Bárki is kívánta, sóvárgásának ereje és kitartása, valamint az elszánt ellenállás következtében Nicky mindig kimerülten ébredt, talán ezért nem is okozott gondot soha a visszaalvás.

Miután odaadta Sharpnak Lucasék kulcsát és hazaért, John megtudta Walter Nash-től, hogy a bűz a mosókonyhában amilyen hirtelen jött, olyan hirtelen el is tűnt.

– Úgy fest, nem kell szétszednem a szárítót – mondta Walter. – Bármi okozta is a bűzt, nem egy bomló patkány volt. Egyelőre fogalmam sincs, mi, de majd gondolkodom rajta.

Vacsora közben Nicky és a gyerekek lehangoltak voltak, de John úgy gondolta, az ő kedélyállapota hat rájuk nyomasztóan. Billy Lucas meghalt, és meghalt vele a remény is, hogy egy napon válaszol majd a további kérdésekre. Ráadásul Johnt rajtakapták Lucasék házában, és nem tudott épkézláb magyarázatot adni, miért van ott. Mindennek tetejébe, még annak az aggodalmának is hangot adott, hogy a családja gyilkosság célpontja lehet, ami viszont irracionális félelemnek tűnhetett Ken Sharp szemében. Nem tudta, hogy a nap eseményei mennyire segítik vagy gátolják abban, hogy megvédje Nickyt és a gyerekeket, de az világos volt számára, hogy a mozgástere lecsökkent.

Másnap reggel újra munkába ment, és elővette Edward Hartman középiskolai tanár ügyét, akit tóparti otthonában agyonvertek. Társa, Lionel Timmins John kétnapos betegszabadsága alatt is folytatta a nyomozást. Lionel tájékoztatta a fejleményekről, mialatt egy használaton kívüli kihallgatószobában kávéztak.

Timmins fekete volt, tizennégy évvel idősebb, pár centivel alacsonyabb és húsz kilóval nehezebb Johnnál. Felsőteste olyan széles volt, hogy néhány kollégája Kétajtós Szekrénynek hívta. Valaha nős volt, de munkája iránti rögeszmés elkötelezettsége miatt már azelőtt elvált, hogy a házasságból gyerekek születhettek volna. Idős édesanyjával és annak két vénlány húgával élt. Ámbátor nagyon szerette mindhármukat, egészséges életösztönnel megáldott ember soha nem merte volna Lionelt anyuci pici fiának nevezni.

John és Lionel számtalan dologban különbözött egymástól, valamiben azonban jobban hasonlítottak, mint bármelyik másik páros az osztályon: a gyilkossági nyomozás nem annyira munka volt számukra, hanem inkább szent küldetés. Tizenhat évesen Lionelt meggyanúsították azzal, hogy egy betörés során brutálisan meggyilkolt egy Andrea Solano nevű nőt. Az ügyészség felnőttként állította bíróság elé, az esküdtszék elítélte, a bíró pedig életfogytiglani börtönbüntetést szabott ki rá. Miközben a börtönben volt, szeretett édesapja meghalt. Miután Lionel hat évet leült egy kiemelt biztonságú cellában, letartóztatták az igazi betörőt és gyilkost egy másik ügy vádlottjaként. A lakásában olyan bizonyítékokat találtak, amelyek egyértelműen igazolták, hogy ő követte el a Solano-gyilkosságot, és végül be is ismerte a tettét. Enélkül a szerencsés fordulat nélkül Lionel a börtönben rohadt volna meg. Elengedték, törölték a priuszát, és rendőr lett, méghozzá olyan nyomozó, aki két célt tartott szem előtt: először is, hogy rács mögé – vagy adott esetben siralomházba – juttassa a gyilkosokat, másodszor pedig, hogy száz százalékig meggyőződjön arról, hogy egy ügyben sem varrnak gyilkosságot egy ártatlan ember nyakába.

A két nyomozó jó viszonyban volt, de nem voltak kebelbarátok – főleg azért, mert kevesebb időt töltöttek együtt, mint a többi páros. Csapatként dolgoztak, de nem ültek tandemen. Mindketten családszerető emberek voltak, imádtak otthon lenni – az otthont egyébként többre is becsülték a nagyvilágnál –, de a munkában magányos farkasnak számítottak: mindkettejüknek megvolt a maga egyéni nyomozási stílusa, és mindkettejüket zavarta volna, ha alkalmazkodniuk kell valakihez, amelyre az egy kocsiban dolgozó partnerek rákényszerülnek. Felosztották a feladatokat, így kétszer annyit végeztek el, mintha egy fogatba lettek volna fogva. Támogatták egymást, amikor a feladat megkívánta, és a nap végén mindig összevetették az eredményeiket. A legjobb statisztikával büszkélkedhettek a gyilkossági osztályon.

A Hartman-ügy más körülmények között biztosan felcsigázta volna Johnt: az áldozat tanár volt, mint a szülei. De most nem volt képes úgy koncentrálni, ahogyan kellett volna. Gondolatait elvonta a Lucas-gyilkosság és az október ötödike miatti félelme. Ekkorra várta a következő mészárlást, már ha helytálló az a feltételezése, hogy az Alton Turner Blackwood által elkövetett rémtettek ismétlődnek meg. A Hartman-nyomozásban John pályafutása legrosszabb teljesítményét nyújtotta.

Hat nappal azután, hogy újra dolgozni kezdett, a főnök, Nelson Burchard behívatta az irodájába. Ken Sharp jelentéséből értesült arról, hogy John látogatásokat tett a kórházban, és illetéktelenül behatolt a Lucas-házba, ahol Sharp nyakon csípte. Burchard főnökként úgy viselkedett, mintha az osztályon dolgozók bölcs, öreg nagybácsija lett volna. Ritkán emelte fel a hangját. Ha fegyelmezésre került sor, felváltva tetszelgett a gondoskodó pótapa, a megértő kolléga és a terapeuta szerepében. Testes volt, de alkata tökéletesen megfelelt a rendőrség fizikai állapotra vonatkozó előírásainak, haja fehér, arca pedig a vígjátékok csillogó szemű, télapószerű idős férfijait idézte.

Hogy viselkedését megindokolja, Johnnak el kellett mondania, mi történt a családjával, amikor tizennégy éves volt. Nelson Burchard sajnálatát fejezte ki – amire egyébként John nem tartott igényt. A sajnálat valódi volt, mégis valahogy eltúlzott. Burchard émelyítő ünnepélyessége még nehezebbé tette John számára, hogy beszámoljon az eseményekről.

Burchardban, mivel túláradóan gondoskodó volt, rögtön felmerült, hogy egy ilyen tragikus fiatalkori élmény olyan pszichológiai problémák magjait ültetheti el, amelyek különösen nehézzé tehetik a helytállást a gyilkossági osztályon. Ám ezek a gondok csak akkor csíráznak ki és szökkennek szárba, ha úgymond megtermékenyülnek, vagyis ha John olyan ügybe botlik, amely kísértetiesen hasonlít a régi traumára.

– Ha jól értem, amiatt aggódik, hogy Billy Blackwoodot utánozta. De a fiú feladta magát. Ha újra akart volna gyilkolni, nem tett volna ilyet – hajolt előre Burchard a karosszékében. – Tényleg aggódott, hogy megszökhet a kórházból?

– Nem. Nem tudom. Lehet.

Bár Johnnak mindenképpen el kellett mondania Burchardnak, mi történt húsz éve, arra már nem tudta rávenni magát, hogy megemlítse elméletét, miszerint a vérengzést valójában egy gyilkos szellem követte el, Billy Lucas csak az eszköze volt. Nincs olyan védőügyvéd, aki a „szellem általi megszállás” kifejezést használná a bíróságon, és nincs olyan bíró, aki ezt komolyan venné.

– A Valdane- és Lucas-mészárlás közötti megdöbbentő hasonlóságokat nem hagyhattam figyelmen kívül. Tudni akartam… Fogalmam sincs, miért, de tudni akartam, nem Blackwood inspirálta-e Billyt.

– Azt mondta Ken Sharpnak, hogy talált valamilyen mappákat a fiú számítógépén. Olyan mappákat, amelyekből kiderült, hogy a maga családja volt az egyik célpont.

– Igen. Láttam őket, amikor először jártam a házban. De aztán valaki törölte a könyvtárakat.

Burchard jóságos arcán továbbra is az a télapószerű kifejezés ült, de ami a szeméből sütött, az jobban hasonlított egy sebészszike fémes csillogására, mint jóakaratra.

– Ken átnézte a CD-ket, amelyek a számítógép merevlemezének másolatát tartalmazzák. Azokon sincs semmilyen fájl a maga családjáról.

John mintha kivégzőszékben ült volna. Erős késztetést érzett, hogy felálljon és járkálni kezdjen. De végül maradt a helyén, és egy szót sem szólt.

– A CD-k el voltak zárva a bizonyítéktároló szekrényben – mondta Burchard. – Gondolom nem hiszi, hogy bárki is hozzájuk fért.

– Nem, nem hiszem. A szekrényben nem. Uram, nem tudom megmagyarázni. De kitartok amellett, amit mondtam, és amit láttam.

Burchard az ablak és az acélszürke ég felé fordult, mintha fájna Johnra néznie.

– Bármi is volt Billy szándéka, a fiú meghalt. Nem lesz több családirtás.

– Október ötödike – mondta John. – Aznap lesz. Vagyis lenne, ha a gyilkosságok a megfelelő időrendben következnének egymás után. Blackwood előre kiszámítható gyakorisággal ölt. Harminchárom naponta.

Burchard ismét Johnra pillantott.

– De a srác halott – mondta.

– Mi van, ha nem egyedül csinálta?

– Egyedül csinálta. Nincs bizonyíték arra, hogy bárki más is a házban lett volna. És ez különben sem a maga ügye. Hogy áll a Hartman-eset?

John némi habozás után felelt.

– Biztos vagyok benne, hogy Lionel jól halad.

– És maga?

John megvonta a vállát.

– Maga a legjobb emberem, maga meg Lionel. Erre úgy mutatkozik be a kórházban, mint az üggyel megbízott nyomozó, és kétszer is illetéktelenül behatol a tetthelyre. Nem lehet, hogy az utóbbi időben besokallt?

– Nem annyira, hogy ne tudjam összeszedni magam.

– Eddig minden ügyén keményen dolgozott, John. Lehet, hogy egy kis pihenésre és gondolkodásra van szüksége. Időre, hogy rendezze magában a dolgokat.

Amikor John tiltakozni kezdett, Burchard leintette.

– Nem formális felfüggesztésről beszélek. Semmi olyasmit nem akarok, aminek nyoma maradna a minősítésében. Egyszerűen kér harminc nap fizetés nélküli szabadságot, én pedig most rögtön engedélyezem.

– És ha nem akarok harminc nap fizetés nélküli szabadságra menni?

– Akkor kénytelen leszek átadni Sharp jelentését Parker Mossnak.

Moss volt az egyes számú körzet parancsnoka. Elég jó zsaru volt, de egyúttal a „mindent szigorúan a szabályok szerint” nézet elvakult képviselője is.

– Akkor mi történne? – kérdezte John.

– Talán lenne egy vizsgálóbizottsági meghallgatás, de az is lehet, hogy nem. Az viszont biztos, hogy Moss ragaszkodna a kötelező pszichológiai vizsgálathoz és értékeléshez az elhallgatott gyerekkori trauma miatt.

– Nem fogok szétesni.

– Nem is gondolom. Ezért szeretném így intézni a dolgokat. De ha az ügy Mosshoz kerül, ő követni fogja az előírásokat.

– Leadjam a jelvényemet és a fegyveremet?

– Ne. A fizetés nélküli szabadság alatt ugyanazok a szabályok érvényesek, mint amikor nincs szolgálatban. Mindig magánál lehet a jelvénye és a fegyvere.

Az adott körülmények között fontos volt John számára, hogy törvényesen megmaradjon a pisztolya.

– Rendben – adta meg magát. – De mit mond majd Lionelnek?

– Döntse el maga.

– Családi ügy – javasolta John.

– Ennél többet akar majd tudni.

– Igen, de nem szoktuk egymás dolgába ütni az orrunkat.

– Akkor legyen családi ügy – mondta Burchard.

– Ennek megvan az az előnye is, hogy igaz.

A fizetés nélküli szabadság alatt Johnnak nem sok dolga volt azonkívül, hogy várja október ötödikét. Érthető, hogy nyugtalansága és aggodalma napról napra nőtt. Mivel elhatározta, hogy nem idegesíti fölöslegesen Nicolette-et és a gyerekeket, nem szólt nekik a történtekről. Minden reggel elindult otthonról, mintha munkába menne, és megpróbálta elütni az időt. Néha beült egy moziba, azonban a filmek nem tudták lekötni. Könyvtárba ment, ám semmi olyat nem tudott meg, amire szüksége lett volna. Tíz kilométereket sétált, de egyáltalán nem fáradt el.

Többé már nem kételkedett abban, hogy valami természetfölötti erő fenyegeti, hiszen semmi más magyarázat nem volt arra, honnan tudta Billy, mik voltak Alton Turner Blackwood utolsó szavai, mielőtt John megölte: A bájos húgocskád, Giselle. Olyan aranyos kis melle volt!

Ugyanakkor ott pislákolt benne a remény – amit imákkal és mélyről fakadó hitével tartott életben –, hogy a sorsa nincs előre megírva. Ha nem veszíti el a fejét, a felesége és a gyerekei biztonságban átvészelhetik ezt a nehéz időszakot. Ez a hit – még ha gyenge lábakon állt is – nélkülözhetetlen volt ahhoz, hogy John megőrizze ép elméjét.

Ha október ötödike úgy múlik el, hogy a Blackwood második családirtását imitáló mészárlás nem következik be, ha a múltban megfigyelt rendszer nem érvényes többé, soha nem mesél a gyerekeknek – legfeljebb Nickynek – a gyomorszorító rettegésben töltött harminchárom napról. Amennyiben viszont a gyilkosságok megtörténnek, mindent bevall Nickynek, és majd együtt eldöntik, mitévők legyenek. Jóllehet, ha a gyilkos pszichopata szelleme tényleg visszatért a sírból és emberi lényeket használ bábuként, nincs olyan fegyver, amit bárki is – legyen az férfi vagy nő – sikerrel bevethetne ellene.

Kószált a város utcáin, bolyongott a tóparti parkban, nézte a filmeket, amelyeket csak félig fogott fel, s közben a reménytelenség érzése gyötörte. Nemcsak az aggasztotta, hogy esetleg nem tudja megvédeni a szeretteit, hanem az is, hogy nem áll módjában figyelmeztetni a családot, amelyik a sorozatgyilkosság második áldozata lehet.

Húsz éve Sollenburgék voltak Blackwood második célpontjai. A házaspár hálószobája a többi hálószobától távolabb helyezkedett el, a nappali választotta el egymástól a helyiségeket. Ez kiváló elrendezés volt egy olyan gyilkosnak, aki egy bizonyos sorrendben akart végezni a családtagokkal, és nem akarta, hogy a negyedik és egyben utolsó áldozat felriadjon az első három haláltusájának hangjaira.

A szülőket, Louist és Rhodát az ágyukban gyilkolta meg, először a férjet. Egy golyót kapott a fejébe, miközben aludt. A sebben a boncoláskor acélforgács vattát találtak, ami arra utalt, hogy a gyilkos saját készítésű hangtompítót használt kilenc milliméteres pisztolyához. A lövés ennek ellenére felébreszthette Rhodát, de az is lehet, hogy akkor riadt fel, amikor Blackwood felkapcsolta a villanyt. A mészáros két golyót lőtt a nőbe, amikor az kiugrott az ágyból. A földre zuhanva halt meg. Mivel egyik áldozata sem kiáltott, a lövések hangját pedig elnyelte a hangtompító, Blackwoodnak nem volt sietős átmenni a ház többi részébe. Arra is maradt ideje, hogy átadja magát a már elkövetett gyilkosságok okozta mámornak, és sötét élvezettel teli várakozással gondoljon a hamarosan elkövetkező borzalmakra.

A saját készítésű hangtompító nem volt hosszú életű, ezért Blackwood magával vitt egy párnát a szülők hálószobájából. Ezzel nyomta el annak a lövésnek a zaját, amellyel álmában megölte a tizenöt éves Ericet. A három gyilkosság után Blackwood magára maradt a tizenhét éves Sharon Sollenburggal. A halottkém becslése szerint négy órával az öccse halála után lőtték le. A megaláztatás és kínzás, amit a lány az alatt a négy óra alatt elszenvedett, még a gyilkossági nyomozókat is sokkolta. Eddig azt hitték, hogy már mindent láttak, most azonban olyan kegyetlen és találékony szörnyeteggel kerültek szembe, amilyet azelőtt el sem tudtak képzelni.

A lány gyötrelmei nem értek véget, amikor Blackwood belelőtt. A szabad hisztamin szintjének csökkentését szolgáló szerotonin mennyisége a sebben azt mutatta, hogy legalább félórán keresztül haldoklott, mire végre meghalt. A széttépett csokoládépapírok és a kárpiton éktelenkedő foltok arra utaltak, hogy a gyilkos egy karosszékben ült, és három tábla Almond Joy csokoládét fogyasztott el, miközben nézte, hogyan távozik a lányból az élet. A csomagolásokon vért találtak, vagyis a gyilkos nem mosott kezet a lány megkínzása és a csokoládéevés között.

Ugyanúgy, mint a Valdane-házban, a gyilkos itt is mind a négy áldozat szemhéjára fekete negyeddollárost ragasztott, gondosan megformált, szárított ürülékből készült korongot helyezett a nyelvükre, és különlegesen előkészített üres tojáshéjat tett összekötözött kezükbe.

Most, húsz évvel később több ezer négytagú család élt ebben a nagyvárosban, és képtelenség volt kideríteni, melyiket szemelte ki a rém. Ráadásul az is előfordulhat, hogy nem négy-, hanem öttagú családot választ. Esetleg olyat, amelyben két vagy három lány van, nem egy. A Valdane család özvegy nagynénijét a Lucas-házban a nagymama helyettesítette, és az áldozatok életkora sem volt azonos. Az egész államban nincs annyi rendőr, amennyi elegendő lenne minden olyan család védőőrizetéhez, amely esetleg célpont lehet.

Ahogy a szeptember átfordult októberbe, a nyáron zöld fák felvették káprázatos őszi ruhájukat. A vérbükkök világos rézszínbe öltöztek, a fehér akácfa narancsos árnyalata pedig még a sárga amerikai vadgesztenyén is túltett. Az ezüst levelű nyárfák aranyszínben pompáztak, a Calvino-birtok déli csücskében magasodó hatalmas karmazsintölgy pedig – élete során most először – a nevéhez méltó látványt nyújtott.

Mire John október negyedikén, a rettegett nap előestéjén hazatért állítólagos munkájából, a ház átalakult. Már akkor megérezte a változást, amikor kiszállt a kocsiból az alagsori garázsban. Különös érzés volt: mintha minden tisztább lett volna, mint korábban, mintha fellebbent volna egy fátyol az egész birtokról. Miközben felment a lakásba, az érzés csak tovább erősödött.

Mivel folyamatosan stresszhatás alatt állt, nem vette észre, hogy az utóbbi időben a házban egyre nyomasztóbbá vált a légkör. A szobák arányai már hetek óta nem tűntek harmonikusnak, a lámpák és a mennyezeti fények épp csak pislákoltak, még akkor is, ha a kapcsolókat a legnagyobb fényerőre tekerték, a dísztárgyak meg a bútorok megfakultak, ráadásul mintha ütötték volna egymást. Noha a levegő nem bűzlött Billy Lucas vizeletétől, olyan áporodott szag volt, mint egy dohos, régi múzeumban, ahol egészen elnehezül a levegő a portól és az élettelen dolgoktól. John csak utólag jött rá erre, most, hogy a ház újra fényes és hívogató volt.

Talán senkinek sem volt olyan szembeötlő a változás, mint Johnnak, hiszen csak ő gyanította – jól van, tudta –, hogy hatvanhat nappal ezelőtt valami hazajött vele a kórházból. Lehet, hogy Nickyben és a gyerekekben nem tudatosult, hogy a ház eddig valamifajta ködbe burkolódzott, ami most elpárolgott, de minden bizonnyal érezték a különbséget, mert a vacsoránál mindannyian élénkebbek és vidámabbak voltak, mint napok óta bármikor. A beszélgetés visszatalált a régi kerékvágásba, viccelődtek, csipkelődtek és ugratták egymást.

Az étel és a bor is finomabb volt. Nem azért, mert Walter és Imogene felülmúlták önmagukat, hiszen ők mindig magasan tartották a színvonalat, hanem mert a ház vidám, családias hangulata visszatért, és ez a nélkülözhetetlen fűszer, mint a só, mindennek jobb ízt adott. Ha történt is valami túlvilági esemény az elmúlt néhány hétben, most vitathatatlanul véget ért.

Miután John meggyőzte magát, hogy hinnie kell az ismeretlenben, és el kell fogadnia, hogy egy rosszindulatú szellem bármikor visszatalálhat a világba és az ő életébe, úgy képzelte el a szellemjárást, ahogyan azt a könyvekben meg a filmeken szokták ábrázolni. Először kisebb furcsaságok történnek, amelyekre még találni ésszerű magyarázatot, aztán egyre bizarrabb és félelmetesebb események veszik kezdetüket, míg végül a rém felfedi igazi, kegyetlen arcát, és az általa megszállt ház földi pokollá változik. A férfi eddig nem is gondolt arra, hogy a szörnyűségek idejekorán is abbamaradhatnak, és hogy a kísértet és a kísértett közötti kapcsolatot ugyanúgy kikezdi a fáradtság és a közömbösség, mint bármely más olyan viszonyt, amely két felet köt össze.

De csak addig ringatta magát ezekbe a reményteli ábrándokba, amíg meg nem ette a levest és bele nem kezdett a főételbe. Aztán jóval a desszert előtt ráébredt, hogy a megszálló szellem nem foszlott semmivé, és nem is távozott örökre. Bárhogy is mozog – varázslat, holdfény vagy szimplán a rosszindulat erejével –, a szellem csak azért ment el, hogy megtalálja a következő Billy Lucast, a kesztyűt, amelybe belebújik majd, hogy meggyilkolhasson egy újabb családot. A véres szertartás után pedig visszatér.

29.

Mace Volker árukihordó és tolvaj. Harmincéves. Tizenkilenc éves kora óta egy virágbolt alkalmazottja, virágokat szállít házhoz, és tizenegy éves kora óta lop. Soha nem csípték el, még csak meg sem gyanúsították, mivel a természet kedves, nyílt arccal áldotta meg. Nagyon vonzó vonásokkal és vakmerő jellemmel. Ezeket az eszközöket megtévesztésre használja fel, méghozzá épp olyan művészi fokon, mint ahogyan egy zongoraművész gyors és hajlékony ujját muzsikálásra.

Mace üzletekből lop, zsebekből csen és otthonokba tör be. Nem kizárólag, sőt, nem elsősorban anyagi okokból, hanem inkább az élvezetért. Az elcsent készpénznek vagy árunak érzéki varázsa van, ami jobban vonzza, mint bármelyik gyönyörű nő. Nem jut el a csúcsra, ha simogatja az ellopott pénzt, de vad izgalomba jön tőle. Néha egy órán át vagy még tovább is izgatja magát, amíg verejtékben nem fürdik a vágytól – pusztán attól, hogy a kezében tartja az eltulajdonított húszasokat és százasokat. Egy pszichiáter azt mondaná, hogy Mace fetisiszta. Voltak barátnői, de csak azért, hogy kifossza őket: pénzt, értékeket, becsületet, reményt és önbecsülést lopott tőlük. Kielégülésért általában prostituáltakhoz fordul, és a szex mindig akkor a legjobb, amikor elemeli a pénzt, amivel a szolgálataikért fizetett.

Mace Volkerhez tíz úton lehet eljutni: tíz érzékeny és lopós ujjbegyén át.

Hetente kétszer szállít virágot a Calvino-házba: rózsát Nicolette műtermébe és néha egy-egy csokrot az étkezőasztalra. Ezen az október negyedikén, röviddel öt óra előtt három tucat hosszú szárú, sárga rózsát hoz a művésznőnek, mindegyik tucatot külön csomagolták. Amikor megnyomja a csengőt, a szellem még nem szállja meg. Miközben Mace mutatóujja a gombon pihen, a kísértet tanulmányozza a férfit, és úgy dönt, megfelel a célnak.

Walter Nash veszi át a virágokat. Mivel Walter keze tele van a csokrokkal, a távozó Mace segít neki: kívülről behúzza a bejárati ajtót.

Megvan. Mace nem is sejti, hogy már nincs egyedül, hogy már olyan, mint egy ló, akiről a lovasa bármikor leszállhat anélkül, hogy ő valaha is tudomást szerezne róla. Gazdája akár halálra is hajszolhatja.

Miután végzett a kiszállításokkal, Mace visszaviszi a furgont a virágboltba. Ellie Show, a tulajdonos a kasszában áll, éppen a napi bevételt összesíti. Mace átadja neki a csiptetős írótáblán fityegő menetlevelet, a lapokon a vevők aláírásai. Ellie a harmincas évei végén jár, elég csinos, de Mace sosem tekintett rá igazán nőként, mert a főnöke, így nem tudja kihasználni, és nem lophat tőle súlyos következmények nélkül. Miközben röviden elbeszélgetnek arról, hogy telt a nap, Mace elképzeli meztelenül, ami eddig még soha nem fordult elő. Más nőket gyakorta elképzel pucéran, de Ellie-t soha. De ami még ennél is döbbenetesebb, hirtelen bevillan egy kristálytiszta kép: egy csíkos nyakkendő fojtogatja Ellie-t. A nő duzzadt, szürkés nyelve kilóg a szájából, és halott szeme még egyszer utoljára tágra nyílik a rettegéstől, feltüzelt gyilkosa legnagyobb örömére. Ettől a fantáziaképtől Mace-nek merevedése támad.

A férfi egészen összezavarodik a látomástól, és azon aggódik, nehogy Ellie észrevegye, hogy felizgult. Gyorsan kitalál egy nemlétező találkát egy fiatal nővel, és kimenekül a kocsijához, amely az alkalmazottak parkolójában áll. Vezetés közben vad képzelgésein tűnődik. Megáll egy lámpánál. A zebránál egy fiatal nő és egy tíz év körüli kislány várakozik kéz a kézben, hogy átkelhessen az útkereszteződésen. Ahogy lelépnek az úttestre, Mace máris meztelenül látja mindkettejüket – a kép anatómiai részletességű és meghökkentően éles –, majd elképzeli, amint a székhez kötözve ülnek egy rideg szobában, csupaszon, pirosan és összeszabdalva, mintha faragványok lennének.

A lovas, mivel nem akarja fölöslegesen ijesztgetni a lovát, féken tartja a késztetést, hogy vágyának tárgyait teljesen megalázva és fizikailag összeroncsolva képzelje el. Mace Volker, bár megrázónak találja a hallucinációit, nem utasítja el őket teljes egészében. Végül is olyan tolvaj, akit inkább a lopás aktusa villanyoz fel, nem az ellopott dolgokból származó nyereség. Most rájön, hogy az abszolút lopás az, ha az életet veszi el valakitől. Ez a felismerés érdekes hatással lehet az árukihordó bűnügyi karrierjére.

Miután ebédidőben betört egy házba, és meglovasított néhány szép gyémántékszert, amelyek remélhetőleg tizenkét és tizenötezer dollár közötti összeget hoznak majd a konyhára, Mace most egy vendéglőhöz hajt. Egy olyan városrészbe, amely nem is olyan régen még teljesen lerobbant volt, most viszont kezd felkapottá válni. Egy olyan környék, ahol az értelmiségieknek nyitott bár nem minősül lebujnak, kiváló rejtek egy orgazdának. Tekintettel arra ugyanis, hogy készpénzzel fizet a lopott áruért, igen fontosnak tartja a jó közbiztonságot, mert nem akar folyton azon izgulni, hogy jöttében-mentében elrabolják. A vendéglő homlokzata fekete gránitból és mahagóniból készült. Bent, a bokszokban és a bárszékeken több feltörekvő fiatal párt látni, mint szinglit.

Mace rendel egy üveg Heinekent, de poharat nem akar hozzá. A csapos, aki jól ismeri, engedélyt kér a belső telefonon, hogy Mace hátramehessen az irodába. Amikor felemelt hüvelykujjal jelez, Mace átnyomakodik a csapóajtón a kis konyhába, amelyben csak szendvicset, sült krumplit és hagymakarikát készítenek. A szagokkal teli helyiség másik végében nyíló ajtó egy szűk lépcsősorhoz vezet. A lépcső tetejénél egy mennyezetre szerelt kamera követi a mozgását, ahogy felmegy. Odafent megáll az acélajtó előtt, ami lassan feltárul, és ő bebocsátást nyer.

Ez a fogadószoba. Barry Quist, vendéglőtulajdonos és orgazda (no, meg sok más egyéb) irodája két helyiségből áll. A külsőben egy asztalt helyeztek el, amelynél egy nagydarab, rövid ujjú inget viselő férfi ül. Rajta vállszíj és pisztoly. Mace-nek egy másik fickó nyitott ajtót, aki szintén rövid ujjú inget hord, hasonlóan robusztus és jól felfegyverzett, mint társa. Noha tudja, hogy Mace nem hord stukkert, megmotozza. Visszamegy az egyik székhez, amelyen egy sportmagazin hever kinyitva. Ez a két alak mindig Barry Quist körül ólálkodik, de Mace még soha nem hallotta a nevüket. Magában Egyesnek és Kettesnek nevezi őket. Egyes az a behemót, aki ajtót nyitott. Mindketten olyan embereknek látszanak, akik nem riadnak vissza semmilyen kegyetlenségtől a küzdelemben, és csak az agyukba küldött golyó állíthatja meg őket. A szoba közepén egy bulvárlapokkal megrakott újságtartó állvány magasodik, két oldalán hat-hat egyenes támlájú szék. A helyiség fogászati váróra emlékeztet, csak éppen itt az orvos kalapáccsal üti ki az ember fogát. Az asztalon egy pisztoly, mellette nyitott újság – mindkettő nyilvánvalóan azé az emberé, akivel Barry üzletel a belső helyiségben. A pisztoly mellett a csőre csavarható hangtompító. Az egyik széken lélegzetelállító külsejű szőke nő, aki szintén a Barryvel tárgyaló férfihoz tartozik. Kettes az előbb megkerülte az asztalt, rátelepedett, és most a nővel beszélget. Nyilvánvalóan ismerik egymást, és az is kiderül, hogy a nő egy Reese nevű emberrel jött. Kettes úgy beszél hozzá, mint egy aggódó barát.

– Én amondó vagyok, szerezz meg Reese-től annyit, amennyit csak bírsz, és olyan gyorsan, ahogy csak tudod. Mindent meg akar kaparintani, amit meglát, aztán mindig lelép.

A szőke azt feleli, hogy ismeri már a fickót, és a farkánál fogva vezeti. Pontosan tudja, mit kell tennie, hogy a fickó pitizzen, mint egy jól idomított pudli. Kettes megrázza a fejét.

– Ha a világ minden pénze az övé lenne, és már lefektetett volna minden nőt, akit érdemes, akkor hirtelen átállna a kisfiúkra. Mindig lesz valami, amire vágyik, ami még nem az övé, vagy ami nem lehet az övé.

A belső ajtóra elektronikus zárat szereltek. Röviden felberreg, mielőtt Reese kilépne a fogadószobába. A pasas egy ötezer dolláros öltönybe bújt krokodil. Karmait manikűrös vágta kulturált formára és kente be színtelen lakkal, széles szája falásra teremttetett, szeme nyugtalan, éhes. Olyan mozdulattal néz húszezer dolláros karórájára, hogy a többiek is megcsodálhassák a szerkezetet. De amikor a mutatókra pillant, arckifejezése savanyúvá válik, mintha nemrég látott volna egy másik, drágább órát, és most egyszeriben elégedetlen lenne ezzel, amelynek korábban még annyira örült.

Reese-be sok-sok út vezet, de a szemén át a legkönnyebb megközelíteni. Megvan.

A virágszállító Mace Volker, aki immáron ismét csak önmaga, bemegy Barry Quist szentélyébe, hogy megalkudjon vele. Reese Salsetto pedig elteszi a pisztolyát meg a precíziósan megmunkált hangtompítót, amely külön rekeszt foglal el a hónaljtáskában, amelyet kifejezetten Reese-nek készítettek. Lovasa pillanatnyilag elégedett, nem használ sem sarkantyút, sem zablát, így Reese nem tud arról, hogy már nem ura önmagának. A szőke Brittany Zeller felé fordul.

– Menjünk, cicus!

Ahogy átvágnak a konyhán, majd a zsúfolt báron, Reese elégedetten állapítja meg, hogy Brittany mágnesként vonzza a férfiak tekintetét. Az összes kívánja a lányt, és az ő helyében akar lenni.

Hét harmincra foglaltak asztalt a város egyik legjobb éttermében, ahol Reese nagyra becsült vendég. Amikor kiérnek az utcára, a Mercedes S600-hoz, Reese odaszól Brittanynak, átteszi nyolcra az asztalfoglalást, hogy legyen idejük felugrani hozzá. Azt mondja, gyönyörű ajándékot vett a lány születésnapjára – ami három nap múlva lesz és annyira kíváncsi, örül-e a meglepetésnek, hogy nem tud várni még három napot, odaadja most. Aztán felhörpintenek egy Martinit, és úgy mennek az étterembe.

Ez a programváltozás Reese lovasának kívánsága, aki olyan finoman irányít, hogy Reese nem veszi észre a kengyel nyomását, és nem érzi a zablát a foga között. A lovas immár mindent tud lováról: Reese élettörténetét, reményeit, igényeit, vágyait, a piperkőc gengszter bűnös és romlott szívének csigatekervényeiben rejlő összes titkot. Azokban az összefacsarodott sötét rekeszekben a lovas talált egy családot, amelyet élvezet lesz lemészárolni. Amikor elindult, arra számított, hogy négy vagy öt alkalommal kell lovat váltania, mire megtalálja a legmegfelelőbb célpontot. De mindössze Mace Volkerre és Reese Salsettóra volt szüksége.

Reese agyoncsicsázott tetőtéri lakása kisebb annál, mint amilyet a férfi saját érzése szerint megérdemelne, és nincs is elég magasan. De ez az egyik legelegánsabb épület a városban, és Reese egy éven belül magasabban lévő és nagyobb lakásba fog költözni. Art Deco-stílusú, a bútorok a legjobb minőségűek. Egy nő rendezte be, aki – főleg brit akcentusa miatt – Reese meggyőződése szerint a legklasszabb és legtehetségesebb lakberendező a városban.

Míg Brittany egyenesen a nappali sarkában álló bárszekrényhez siet, hogy keverjen két Martinit, Reese a hálószoba felé veszi az irányt, hogy elővegye a születésnapi ajándéknak szánt, gyémántokból és smaragdokból álló nyakláncot. Közben nem tud ellenállni a késztetésnek: bemegy a fürdőszobába, és gyorsan belepillant a tükörbe, hogy meggyőződjön arról, hogy a felső zsebéből kiálló zsebkendő jól néz-e ki, a nyakkendő csomója tökéletes-e, és a frizurája nem borzolódott-e össze.

Mivel elérkezettnek érzi az időt, hogy teljesen átvegye az irányítást lova felett, és akaratát minden tekintetben érvényesítse, a lovas megenged magának egy kis tréfát. Amikor a bájgúnár a külsejét mustrálgatja, tükörképe egy szempillantás alatt megváltozik, és saját arca helyett Alton Turner Blackwood néz vissza rá, akinek szellemkeze szorosan markolja Reese Salsetto zabláját. Görbe hát, hegyes áll, állatias állkapocs, félig nyitott, brutális száj, fekete lyukat idéző szemek, amelyek iszonyú vonzása akár egész világokat is képes lenne pusztulásba rántani. Még Reese, ez a félelmet nem ismerő szociopata is felkiált a rémülettől, de hang nem jön ki a torkán, mert már nem ő irányítja a testét. Saját bőre börtönébe van zárva, csontjai, amelyeket valaha uralt, most béklyói lettek. Tehetetlen megfigyelő csupán mohó szemének ablaka mögött.

Reese csatlakozik Brittanyhoz a nappaliban. Kezében nem az ajándékot szorongatja, hanem a pisztolyt, amelyre már rácsavarta a hangtompítót. Amikor a lány felé nyújtja a Martinit, kétszer a hasába és egyszer a mellébe lő. A lövések susogó hangot adnak, mintha figyelmeztetni akarnák Brittanyt, hogy csendben haljon meg.

Bár a lovas nagy szakértője a kínzásnak, és élvezi, ha megalázhat és meggyötörhet másokat, nem veszteget időt Brittany Zellerre, mivel túl kemény, túl tapasztalt az ő ízléséhez, és túl régen elindult már azon az úton, amelyen haladva a tisztaság fénye egyre homályosabbá válik. A lovas arra vágyik, hogy szétszaggathassa a finomságot, megronthassa az ártatlanságot, és elpusztíthassa a ragyogást.

Reese Salsetto – a lovas irányítása alatt – a nappaliban hagyja a halott szőke nőt, és visszamegy a hálószobába. Kivesz egy tölténydobozt az éjjeliszekrény fiókjából, és megtölti a tárat. Tizenhat lövése van.

Egy család az utolsó óráit éli. Apa, anya, fiú, lány. Reese emlékei szerint az anya gusztusos és nagyon élvezetes lehet vele lenni. A tizenhét éves lány sugárzóan szép és érintetlen. Ritka virágszál, amelynek sárba tiprása pompás élmény lesz. Megöli az apát, aztán megbénítja a fiút, és végignézeti vele, hogyan élvezi ki, becsteleníti meg és töri össze az anyját és a nővérét.

Reese hangosan azt mondja:

– Te is akartad a lányt, Reese, hát most megkapod.

A férfi lekapcsolja a villanyt a nappaliban.

Az új játszma folytatódik. Ezúttal minden rendben megy majd, hiszen annak idején is majdnem sikerült. Megtartja a John Calvinónak tett ígéretét. Az ígéretet.

Reese így szól:

– Nagyon kellemes érzés újra emberi bőrben lenni. Nem gondolod, Reese? Te is jól érzed magad, Reese?

A konyhában megáll, és töprengve ránéz a késtartóra. Náluk is lesznek kések. A saját késeikkel is feltrancsírozhatja a lányt.

Amint leoltja a lámpát a konyhában, és elindul a folyosón az előszoba felé, Reese megint megszólal:

– Nagyon jó lesz, Reese. Ugye, te is úgy érzed, hogy jó lesz?

30.

Október negyedikén este Zach a szobájában ült, és egy szörnyeteget rajzolt, pedig valójában Laura Leigh Highsmith-et szerette volna papírra vetni, különösen az ajkát.

Mióta a hátborzongató eseményeknek vége szakadt, az élet olyannyira visszatért a régi kerékvágásba, hogy Zach még a helyrehozott húsvillát is visszatette a konyhai fiókba, ahonnan annak idején elcsente. Emlékeiben elhalványult az emeletközben történt találkozás. Mindkét magyarázatot – hogy egy természetfölötti jelenség tréfálta meg, és hogy az elmebaj kezdte ki az idegeit – elvetette, és meggyőzte magát, hogy lenne logikus magyarázat, ha nem hülyeségekkel foglalkozna. Koncentrálhatna ehelyett a valódi dolgokra is, például a matematikára, a hadviselés lebilincselő történetére vagy Laura Leigh Highsmith-re, az istennőre. És akkor talán a tudatalattija is kibogarászhatná az igazságot a történtekből.

Restellte, hogy annak idején felfedezőútra indult az emeletközbe, mert ahogy visszatekintett, úgy érezte, ostoba kölyökként viselkedett, aki a szemeteskuka tetejét pajzsként, a kerítéskarót pedig kardként használva sárkányosdit játszik. Ez akkor volt a kedvenc játéka, amikor még csak ötéves kis hülye volt. Apja, aki egy ritka, de kulcsfontosságú pillanatra elvesztette a józan eszét, még fel is vette videóra. Most meg – Zach nem kis szégyenére – időnként lejátszotta az egész dögletes filmet. Naomi és Minnie persze repesett örömében, és még napokkal később is Szent Györgynek szólította. Zach néha elgondolkodott, mennyi megaláztatás kell ahhoz, hogy az ember már ne is gondoljon arra, hogy valaha is tengerészgyalogos válhat belőle.

Az élet mindenesetre visszatért a régi, kissé agyzsibbasztó kerékvágásba, és ez a helyzet egészen október másodikáig és harmadikáig tartott, amikor Zach álmában kétszer is megjelent a gigantikus kezű félelmetes szörny. Az álomban nem volt vaksötét, és Zach egy éjszakai vidámparkot látott: mindenütt vibráló neonfényekben úszó játékok, hinták, spotlámpákkal megvilágított sátrak sorakoztak, és színes lámpákból álló füzérek íveltek a közöttük kanyargó út egyik végétől a másikig. A fiú ezúttal világosan látta a hatalmas kezű, cammogó rémet. A fickó olyan ronda volt, hogy mellette egy szimplán csúnya ember is bálkirálynak érezhette volna magát.

Az első álomban minden játék pörgött-forgott, de senki sem ült rajtuk, és az egész rémálomszerű vidámpark halotti némaságban mozgott, mintha vákuumba zárták volna. Senki sem volt ott Zach-en és Ronda Alen kívül. Zach-nek fogalma sem volt, honnan tudja a fickó nevét, de az egész álomban végig így gondolt rá. Ronda Al természetesen végigkergette a hülye vidámparkon, és többször is majdnem elkapta. Ez az álom alapvetően nagyon unalmas kellett volna, hogy legyen, mert Zach-et az évek során Ronda Alnél sokkal ocsmányabb mumusok is üldözték már álmában. De ez a rémálom egyre félelmetesebbé vált, míg végül Zach beszaladt az egyik sátorba, abban a reményben, hogy ott elbújhat. Ekkor hirtelen megszólalt a zene. Egyszeriben egy olcsó sztriptízbárban találta magát, a színpadon fügefalevelet viselő táncosnők vonaglottak, akik a mellbimbójukra csillagokat ragasztottak. Emlékezete szerint életében először volt olyan rémálma, amelyben zavarban érezte magát. A sztriptíztáncosnők mozgása nem szexi, hanem darabos és ügyetlen volt. Aztán a fiú észrevette, hogy a nők halottak, zombi táncosok – ők azok, akiket Ronda Al megölt. Testükön szúrt, lőtt és még ezeknél is csúnyább sebek éktelenkedtek. Amikor Zach megfordult, hogy kiszaladjon a sátorból, Ronda Al ott állt közvetlenül előtte, talán egy méter távolságra. Khakizöld inget, sokzsebes khakizöld nadrágot, csillogó acélbetétes fekete bakancsot viselt, és egyik zsebéből olyan éles kést vett elő, aminek már a puszta látványa is vágott. Az istenverte R&B zene a gyomrában lüktetett, és amikor Ronda Al halkan megszólalt, Zach azt kívánta, bárcsak tüskéi lennének, és összegömbölyödhetne, akár a sündisznó. Al azt mondta:

– Gyere ide, szépfiú. Levágom a fütyidet, és lenyomom a torkodon.

Zach izzadságtól csatakosan riadt fel, és úgy érezte, ki kell rohannia a WC-re.

A következő éjjel ugyanazt a vidámparkot látta álmában. Ugyanolyan csendes volt, mint az előző éjszaka, csak egyetlen kétségbeesett hang hallatszott. Ronda Al most nem Zach-et üldözte. Naomi ott volt valahol a sátrak között, és sírva könyörgött Zach-nek, hogy segítsen. Hangja távoli volt és rémült. Ronda Al Naomira vadászott, és Zach figyelmeztetni akarta a lányt, hogy maradjon már csendben, de nem tudott megszólalni. Kétségbeesetten kereste húgát a lánchinta mögött, a különféle körhinták körül, a csendesen forgó óriáskerék alatt, a fagylaltos és vattacukros bódék mellett, a sátrakban és a játéktermekben. A lány hangja mindig máshonnan hallatszott, mint ahol ő volt – aztán egy sikoltás hasított a csendbe.

Zach látta, hogy Ronda Al a hajánál fogva húzza végig Naomit a fűrészporral borított úton. A lány már csendben volt, és nem védekezett. Zach majdnem utolérte őket, egész közel került hozzájuk. Elég közel ahhoz, hogy lássa, ahol Naomi szemének kellett volna lennie, érmék, negyeddollárosok, fekete negyeddollárosok virítottak. Valami sötétet is észrevett a húga szájában. A keze össze volt kötve – hüvelykujj a hüvelykujjhoz, kisujj a kisujjhoz és egy tyúktojás gömbölyödött két tenyere között. A legrosszabb azonban – ezt kellett volna először kiszúrnia, mégis ezt látta meg legutoljára – a már ismerős nagyon éles kés volt, amelynek markolata most Naomi torkából állt ki. Zach megpróbált kiáltani, de nem tudott, és Ronda Al egyre gyorsabban távolodott tőle, magával vonszolva a halott lányt. A vidámpark hirtelen kitágult, a végtelenbe veszett, és Ronda Al örökre elvitte Naomit, míg Zach egyre jobban lemaradt mögötte, és hangtalanul ordított. Arra ébredt, hogy a párnájába üvölt.

Csak remélni tudta, hogy háromszor egymás után nem álmodik a szörnyetegről.

Délután megváltozott a hangulat a házban. A vacsora hosszú ideje a legjobb élményük volt, mindenkinek volt valami érdekes, gyors és vicces mondanivalója. Zach tudta, hogy a többiek is úgy érezték, mintha a levegő már hetek óta fülledt lett volna egy közelgő vihartól. Mindenki feszülten várta az égiháborút, de délutánra kitisztult az idő.

Most egyedül ült a szobájában, és már a negyedik hülye ceruzarajzát fejezte be a jó öreg Ronda Alről. Mind a négy különbözött egymástól, és egyik sem tudta visszaadni a fickó félelmetességét. Ha az ember egy álmot akar lerajzolni, az rosszabb, mintha emlékezetből rajzolna, ezért aztán Zachary nem hibáztathatta magát túlságosan, hogy csak háromnegyed részben sikerült megragadnia a lényeget.

Beszórta a képet fixálószerrel, leszedte a rajztábláról, és nekilátott, hogy skiccet készítsen Laura Leigh Highsmith ajkáról, a telt szájáról, az orr és a felső ajak közötti barázdáktól a felsejlő állizmokig. Most emlékezetből dolgozott, nem egy álom alapján, és ebben az esetben emlékei olyan élesek voltak, mintha a valóságot rajzolta volna le.

Naomi az ágyában olvasott, egy magasra tornyozott párnaoszlopnak dőlt. A párnák olyan puhák voltak, hogy úgy tűnt, bármelyik pillanatban szárnyra kelhetnek, akár egy nagy, lassú madárraj, és Naomit is magukkal ragadhatják a levegőbe. Régebben, ha az ágyában olvasott, pizsamát viselt, valami szánalmas gyerekholmit. De ennek vége. Most vietnami áo dái volt rajta, színes selyemből készült könnyű tunika és nadrág, amelyet egy lányos délutánon talált magának, amikor együtt vásárolt az édesanyjával és Minnie-vel. Most, hogy közelebb volt a tizenkettőhöz, mint a tizenegyhez, ez az egzotikus – őrületesen szép és feltűnően divatos – ruha összehasonlíthatatlanul jobban illett hozzá, mint azok a gyerekes pizsamák. Az áo dái nappali és esti viselet volt, nem alvásra való, de ő elhatározta, hogy mindenképpen ebben fog aludni – meg a két másikban, amelyik még a gardróbban lógott. A gyerekek gyűrött pamutban alszanak, közben meg csorog a nyáluk, összekócolódik a hajuk, de a fiatal hölgyek még öntudatlan állapotban is megpróbálják a legjobb formájukat hozni.

Minnie, aki minden bizonnyal még évekig idegesítően gyerekes marad, a játékasztalánál ült, tipikus zsákszerű pizsamájában, aranyos játékmaci pózban. Elszántan dolgozott egy különös legóépítményen, amely furcsa kiszögellésekből és olyan összekötő szakaszokból állt, amelyeknek szét kellett volna törniük, de mégis kitartottak.

– Mi ez az idétlenség? – kérdezte Naomi

– Nem tudom, álmomban láttam.

– Szóval innen szeded az ötleteidet? Olyan épületeket építesz, amiket álmodban látsz?

– Máskor nem. Csak most. De ez nem épület. Ez csak valami izé. Nem tudom, mi. És nem is sikerült jól.

– Soha nem álmodsz egyszarvúakról és repülő szőnyegekről meg lámpákról, amik teljesítik a kívánságaidat?

– Nem.

– Tudod mit? Lehetnék az álomedződ! Megtaníthatnám, hogyan kell jól álmodni, aranypalotákról, kristálykastélyokról meg sivatagi oázis köré épült mesésen színes sátorvárosokról, meg bölcs, öreg beszélő teknősökről, víz alatt repülő és levegőben úszó ludakról, korcsolyázásról a holdfényben a világ leghelyesebb fiújával, akiről kiderül, hogy griffmadár, de minden oroszlánszerű rajta, csak a szárnyai sasszárnyak, és átszáll veled a fényes városok fölött úgy, hogy a hátán ülsz.

– Nem – mondta Minnie, és a legóra koncentrált. – Te nem olvasol éppen?

– De igen. Egy csodálatos könyvet. Egy nagyon művelt sárkányról szól, aki megtanítja egy elvadult lánynak, hogyan kell civilizáltan élni, mert a lánynak a népe Jeanne d'Arcjává kell válnia. Olvassam hangosan?

– Ne!

– Akkor mit szeretnél? Drága gyermekem, néha teljesen kiismerhetetlen vagy.

– Szeretném, ha csöndben maradnál, és hagynál gondolkodni.

– Ó, persze, zseniális legóépítőnek lenni ugyanolyan, mint sakknagymesternek lenni. Az ilyen bonyolult stratégiák átgondolása tökéletes csöndet kíván.

– Így van – helyeselt Minnie.

Naomi visszahanyatlott fényűző párnáira, és ismét a könyvre fordította figyelmét. Közben azon füstölgött magában, miért próbált meg egyáltalán felelősségteljes nővér lenni, miért küzdött, hogy kiemelje ezt a tudatlan kis pimaszt a homokozóból, amikor még egy művelt sárkány sem lenne képes elvégezni ezt a feladatot.

Nicolette bátorságot merített a házban uralkodó új hangulatból, de tudata legmélyén az aggodalom fekete gyöngyszeme tovább növekedett a frusztráció kis porszeme körül. Egy erős, bár nem teljesen kézzelfogható megérzés arra intette, hogy gyermekei valamilyen módon veszélyben vannak. Ez az aggodalom furcsamód úgy kezdődött, hogy nehézsége támadt a festménnyel, amin dolgozott.

Ritkán tért vissza a műtermébe azután, hogy a családdal töltötte az estét, de ezen a napon még néhány óráig tanulmányozni akarta a vásznat. John megértő volt, mint mindig. Azt mondta, olvas egy kicsit a könyvtárban, és mindegy, milyen későn jön lefeküdni Nicolette, rá úgyis rátört az álmatlanság, és nagyon ébernek érzi magát.

Az asszony magával vitt egy kis pohár konyakot a műterembe, bár általában nem ivott semmit a vacsorához fogyasztott boron kívül, és korábban soha nem is volt szüksége italra ahhoz, hogy felmérjen egy munkával kapcsolatos problémát. A poharat letette a magas asztalra, amelyen az Imogene által néhány órája elrendezett sárga rózsák álltak.

A vászon fölött, a festőállvány oszlopán az a fotó lógott, amelyet két héttel ezelőtt készített Zach-ről, Naomiról és Minnie-ről. Gondosan beállította őket a fényképezéshez a nappali boltíve alatt, mert mostani munkájának ez a csoportkép volt a tárgya. Új festményét John Singer Sargent Edward Darley Boit lányai című képe ihlette: az előtér fénye hátrébb sötét árnyékba fordul át, és a méllyé, rejtelmessé váló háttér kiemeli a gyerekek alakjának tisztaságát. A festményen – ugyanúgy, ahogy a fényképen – a gyerekek nem kor vagy nem szerint csoportosultak. Az előtérben Naomi állt a folyosón, karját összefonta, lábát kissé szétvetette. Határozott pózban, kihívóan fordult a művész, a világ felé. Mögötte jobbra, a boltív alatt Zach volt látható, laza testtartással, keze a zsebében, arcán higgadt nyugalom. A művésztől legtávolabb, a nappaliban állt Minette világító, tisztaságot sugárzó fehér ruhában. A terek és a ruhák részletei már majdnem elkészültek, a fény minősége pedig csaknem olyan volt, amilyet Nicky szeretett volna. Az arcokon, amelyek jelenleg csak kísértetiesen üres koponyák és izomkötegek voltak, még finomítania kellett. De elakadt a munkában, mert a festmény nem azt érzékeltette, amit kellett volna.

Azt szerette volna, hogy a személyiség a szemlélő távolságától vagy a fény természetétől függetlenül erőteljesen mutatkozzon meg. Mindegyik gyerekből egyformán süssön az én egyedisége, megismételhetetlensége. Azt akarta, hogy a festmény az egyéniség csendes, de megindító felmagasztalása legyen. De ehelyett a veszteségről szólt. Mintha Nicky nem a fényképről teremtette volna újra a gyerekeit, hanem abból, ahogyan a haláluk után emlékszik rájuk.

Ez a felismerés először bosszantotta, aztán zavarta, végül állandó szorongással töltötte el. Azzal csitította magát, hogy a befejezetlen arcok kavarják így fel, az üres csontok és izomkötegek, de a lelke mélyén érezte, hogy ez nem igaz. Nem először hagyta legutoljára az arcok kialakítását, és máskor nem tapasztalt ehhez foghatót.

Az utóbbi három napban a festmény egyre inkább a veszteség érzését keltette, míg végül Nicky eljutott oda, hogy nem volt képes sokáig ránézni anélkül, hogy nyugtalansága ne fordult volna át mardosó aggodalomba. Minden ecsetvonásban ugyanazt a kevéssé heves, de hosszan tartó és valójában inkább talán bánatnak nevezhető gyászt látta, mintha a művet évekkel egy felfoghatatlan tragédia után festette volna.

Soha nem dolgozott a vásznon, amikor rosszkedvű volt. Lelkesedéssel, gyengédséggel és szeretettel közeledett a képhez. Mindig örömmel ragadott ecsetet, és munka közben öröme gyakran elragadtatássá nőtt. A mű mégis kétségbeejtőnek tűnt, mintha egy sötétebb lelkialkatú művész minden éjjel átdolgozta volna a képet.

A fénykép sok szempontból különbözött a vászontól, mert Nickynek soha nem állt szándékában, hogy egyszerűen lemásolja. Most letépte a fotót a festőállvány oszlopáról, hogy jobban megvizsgálja. Amikor készítette, arra kérte a gyerekeket, hogy maradjanak közömbösek, mert nem akart olyan képről festeni, amelyen bohóckodnak. Mindegyiküket a legjellegzetesebb arckifejezésével és testtartásával akarta megörökíteni. Talán az a baj, hogy nem teljesítették maradéktalanul a kérését, és kissé megváltoztatták a testtartásukat, ami elég is ahhoz, hogy tudat alatt befolyásolja őt. De nem, mindegyikük olyan közömbös volt, amennyire csak bírt.

És akkor meglátta a homályos alakot.

A fényképet este készítette. A hallban fel volt kapcsolva a mennyezeti világítás, de a boltíven túl csak egy, a nappali sarkában lévő asztali lámpa világított. Minnie mögött minden sötétbe veszett, és a homályban csak a távolabbi falon elhelyezett magas tükör látszott, amelyben a visszavert fény gyengén pislákolt, a barokk keret láthatatlan maradt. Abban a halvány négyszögben tűnt fel egy sötét alak. Egyik gyerek képmása sem lehetett, mert egyikük sem állt olyan helyzetben, hogy visszatükröződjön.

Nicky a műterem sarkába sietett, a döntött lapú rajzasztalhoz vitte a kinyomtatott fényképet. A forgókarra rögzített lámpával ellátott nagyítólencse részletesebb képet adott a rejtélyes alakról. Nem voltak rajta felismerhető részletek, de magas, görbe hátú férfinak tűnt.

Csak ő és a gyerekek voltak ott. Senki sem figyelte őket a hallból, és Minnie-n kívül senki sem volt a nappaliban. Zach állt a legközelebb Minnie-hez, a boltív alatt, a szoba küszöbén.

Minél tovább tanulmányozta az árnyalakot, szorongása annál inkább nőtt. Azzal próbálta nyugtatgatni magát, hogy amit lát, talán nem is ember, csak a fény játéka, vagy valamelyik bútor tükröződése.

Ezzel a képpel egyidejűleg öt másikat is csinált, amelyeket aztán nem ítélt elég jónak ahhoz, hogy felhasználja a festéshez. Most ezeknek a kinyomtatott példányait is megkereste az íróasztalán, és odavitte őket a rajzasztalhoz, hogy mindegyiket megnézze a nagyítólencsén át.

A tükörben látszó árnyék az öt fénykép közül négyen ott volt. Nem lehetett élettelen tárgy visszatükröződése, amely véletlenül egy magas férfira emlékeztet, mert minden képen változtatott egy kicsit a testhelyzetén.

Nicky visszagondolt a baljós szellemalakra, amelyet a fürdőszobában vélt látni, és a szétrobbanó tükörre, amely valójában nem tört össze. Ez volt az a hallucináció, amit következetesen a Vicodin mellékhatásának tulajdonított. Érezte, hogy az az első alak és a nappali tükrében látható sziluett valahogy kapcsolatban van egymással, de nem értette, hogyan. Az első alak önkívületben látott képzelgés volt, ez a másik meg a maga módján épp olyan valóságos, mint a három gyerek, holott nem volt ott rajtuk kívül senki.

Miután újra átnézte a fényképeket a nagyítóval, továbbra is bizonytalan maradt, de megérzése, mint egy éles fúró, egyre mélyebbre hatolt benne, és a nyomában feltört az aggodalom.

31.

Brenda Salsetto Woburn tizenkét éves fiával üldögélt a nappali díványán, és tévét nézett. Lenny szeretett anyjával lenni, sokkal inkább, mint bárhol másutt a világon, és Brenda ugyanígy érzett. Lenny Down-kóros volt, drágább és őszintébb, mint bárki más a világon, és a maga módján bölcs is. Néha az anyját is meglepte éles megfigyeléseivel, megjegyzéseivel, amelyek legalább annyira kristálytiszták és gondolatébresztők voltak, mint amennyire egyszerűek.

A tizenhét éves Davinia a szobájában tanult, Jack, Brenda férje pedig a konyhában ügyködött: egy vegetáriánus lasagne receptjét próbálta ki éppen, amelyet – ha sikerül – másnap este akart feltálalni vacsorára. Jack parkellenőr volt, jó ember, a főzős tévécsatornák megszállott rajongója. Rájött, hogy ez idáig rejtve maradt szakácsképességekkel rendelkezik.

A tévében éppen beszélő kutyákról volt szó, és Lenny gyakran felkacagott. Brenda tulajdonképpen elengedhette volna magát, de nem ment. Már öt napja nyomasztotta, hogyan is reagáljon arra, amit a testvére tett, és arra a valami elmondhatatlanra, amit még esetleg tehetett volna.

Brenda félt az öccsétől, Reese-től. Tisztában volt vele, hogy miután tizennyolc esztendősen elhagyta a családi otthont, Reese többször is molesztálta a húgukat, Jeant. Hétéves korától kezdve tizenegy éves koráig, amikor is a lány öngyilkos lett. Brendának nem volt bizonyítéka. Mindössze annyi, amit Jean telefonon mondott néhány órával azelőtt, hogy felakasztotta magát. Tulajdonképpen több oka volt a megvetésre, mint a félelemre, ennek ellenére rettegett az öccsétől.

Kevés sikerrel ugyan, de az elmúlt évek során arra törekedett, hogy a lehető legkevesebbet érintkezzen vele. Ugyanakkor jól tudta, ha bármi okból vagy kifejezett ok nélkül elutasítja Reeset, azzal csak felingerli. Aztán heteken, hónapokon át gyűlik benne a harag, míg dühvé nem válik, a düh pedig őrjöngéssé, ami végül heves kitörésbe torkollik. Reese ilyenkor mindent akar, mindent, mégpedig rémisztő vehemenciával – és nemcsak anyagi javakat, hanem tiszteletet és csodálatot, amit meggyőződése szerint ugyanolyan biztosan szerezhet meg félelemkeltéssel és nyers erőszakkal, mint pénzzel.

Pár napja, az iskolai szünet alatt Reese beállított hozzájuk. Kora délután jött, amikor Jack és Brenda még dolgozott. Csak Davinia és Lenny volt otthon. A férfi mindenféle vicces könyvet hozott, édességet Lennynek meg egy gyémánttal kirakott karórát Daviniának. Eddig még sohasem volt egyedül a gyerekekkel, és soha nem is hozott nekik semmit. Davinia tudta, hogy a karóra nem helyénvaló ajándék, túl drága, és már maga az érték is gyanút ébresztett benne. Reese megjátszotta a szeretetteljes nagybácsit, ami nem volt jellemző rá, és mindent megpróbált, hogy közel férkőzzön Daviniához. Először a kezét fogta meg, majd ujja felkúszott a lány csupasz karján. Bámulattal simította ki a haját a homlokából. Ahelyett, hogy megpuszilta volna az arcát, csókolni kezdte – előbb a szája sarkát, majd az egész ajkát betapasztotta volna a szájával, ha a lány el nem húzódik tőle.

Davinia éles eszű, de tapasztalatlan kislány volt, akinek még nemigen akadt dolga fiúval. De ha mégis, az csak ártatlan kis találkozás volt ártatlan kiskamaszokkal. Ugyanakkor elbűvölően szép volt, különösen azért, mert a test és a lélek szépsége egyesült benne, bár a világgal szemben tanúsított alázatossága miatt nem tudatosult benne szépsége hatalma. Minden apró dolog örömmel töltötte el, legyen az egy madár röpte vagy egy csésze tea. Mondta is a szüleinek, hogy szívesen áldozná a vallásnak az életét az egyik apácarend tagjaként.

Brenda azon gondolkozott, miféle szörnyűség történhetett volna Reese váratlan látogatásakor, ha röviddel a férfi érkezése után be nem állít Lois, Jack nővére. Davinia Reese unokahúga volt, de a rokonság semmit sem jelentett egy olyan embernek, aki a tulajdon kishúgát is játékszernek tekintette, és öngyilkosságba hajszolta. Brenda korábban is észrevette már, milyen mohó érdeklődéssel figyeli Reese Daviniát, de azt azért nem tudta volna elképzelni, hogy a gondolatot tett is követheti. Davinia pedig nem volt olyan érzékeny, mint amilyennek látszott. Ám a fizikai erőszak nemcsak feldúlta, hanem tönkre is tette volna. Brenda majdnem belebetegedett ebbe a gondolatba.

Jackkel mostanában azt fontolgatták, hogy feladja az állását, hogy mindig otthon lehessen a gyerekekkel. Egyéb lépéseket is tettek az elképzelhetetlen megakadályozására. De Reese ügyes volt, ravasz, vakmerő, nem voltak erkölcsi gátlásai, és tetteit nem lehetett előre megjósolni.

Brenda enyhén megborzongott a huzattól, ezért felkelt, hogy egy gyapjúsálat hozzon magának. Ahogy elment az ablak előtt, látta, hogy Reese Mercedese áll meg a kocsifelhajtón. Mivel a férfi mindig gyorsan vezetett, csak úgy csikorogtak a fékek. Brenda azonnal gyanút fogott, hogy az öccse rosszban sántikál. Ha még nem is kristályosodott ki, tudat alatt már biztos megfogant benne a gonoszság. Brenda kikiáltott a konyhába.

– Jack, itt van Reese!

Lennyt gyorsan beküldte a nővére szobájába. Utasította őket, hogy zárkózzanak be. Talán túlreagálja a dolgot, gondolta magában. Talán Reese csak azért jött vissza, hogy mégis elvigye a gyémántos karórát, amit Davinia a múltkor nem volt hajlandó elfogadni.

Reese Salsetto – pontosabban az, aki most uralja – halkan kopog a hátsó ajtó négy ablaktáblájának egyikén, és beinteget Jacknek, aki a konyhában sürög-forog a tűzhely mellett. Jack a kötényébe törli a kezét, majd homlokát ráncolva az ajtóhoz megy. Reese ártatlanul rávigyorog, és megpróbál olyan képet vágni, mint aki bocsánatot kérni jött, mert Jack és Brenda olyan öntörvényű, álszent emberek, akik bármikor ezer okot tudnak találni, hogy megsértődjenek.

Jack kinyitja az ajtót.

– Beszélnünk kell, Reese – mondja.

– Nem, nem kell – válaszolja Reese, és kétszer rálő a sógorára a hangtompítós pisztolyával. Mintha a tompított lövéseknek pont ilyen diszkrét reakcióra lenne szükségük, Jack halkan összerogy, mint egy zsák szennyes ruha. Reese átlép a testén, majd becsukja az ajtót maga mögött. Ez a Sollenburg-eset reprodukciója: a férjet, a feleséget és a fiút egy-egy lövés leteríti, a lányt meg többféle célra használja majd, olyan célokra, amelyek Reese-nek még soha eszébe sem jutottak. Noha a támadás a Lucas-gyilkosságokat követő harminckettedik nap estéjén történik, Reese és ura még nem végezték be a dolgukat Davinia Woburnnel. Erre majd október ötödikén reggel, hat vagy nyolc óra múlva kerül sor.

Brenda, a kívánatos kis malacka szoptatóanyja berohan a konyhába, mire Reese így szól saját maga és ura nevében:

– Ha végeztem vele, ugyanúgy felakasztja majd magát, mint Jean.

De Brenda váratlanul félbeszakítja gúnyolódását, amikor két kézzel megragadja és felemeli a harmincnyolcas revolverét, és háromszor rálő. A harmadik lövés a férfi torkába fúródik. A ló meghal a lovasa alatt.

Brenda jó asszony, aki megmentette volna a kishúgát, Jeant, ha ismerte volna Reese szándékát. És az, hogy nem így történt, keserű haraggal töltötte el, ami az évek során csak gyűlt és gyűlt. A düh az a kengyel, amibe belelépve most az asszony hátára lehet pattanni. Mivel megátkozza Reese-t, amikor megöli, az út a testébe a száján át vezet.

Érzi, amikor a lovas megszállja, és keményen ellenáll. Egy szekrénynek tántorodik, amelynek gombja felsérti a hátát és a fenekét. A lovas tovább fokozza a mérgét, mert ha tombolássá duzzad, a tombolás pedig rémületté, amely minden más érzést elsöpör, akkor a nő betörhető, leigázható lesz. Másokkal ellentétben, akik nem érzik át teljesen lovasuk természetét, ez az asszony ismeri őt. A nevét nem tudja, de azzal tisztában van, ki ő. Rögtön átlátja, ha a lovas átveszi fölötte az uralmat, arra fogja kényszeríteni, hogy kihasználja, megkínozza, végül pedig megölje a gyerekeit, majd pedig minden lehetséges módon megalázza saját magát, ami csak a lovas gazdag képzeletében megfogan.

Brenda, amikor a gerincoszlopa már kezd hozzászokni a nyereghez, egy új érzést fedez fel magában a haragon meg a retteneten kívül. Eszébe jut Szent Mihály imája, amit serdülőkora óta nem mondott el. A parttalanul áradó szent szavak nem riasztják el új gazdáját, mert az már uralja az asszony gerincét, és lassan átveszi a hatalmat a csontjai felett. A lovas már csak percekre van attól, hogy a hangját is ő irányítsa, és diadalmasan felüvöltsön, amikor az asszony maga felé fordítja a revolvert és meghúzza a ravaszt. A golyó átlyukasztja a mellkasát, keresztülfúródik a szegycsontján, súrolja szívét, majd a bal lapocka alatt megáll. Az asszony a padlóra zuhan, alázatosan elismeri haladóságát, és ledobja magáról lovasát.

Fia és páratlanul érett lánya olyan félelmet nem ismerően reagálnak a lövésre, mintha fegyver nélkül is meg tudnák állítani az erőszakot. De mivel is? A fiúcska a jámbor könnyeivel, a lány meg a tiszta szívével. Naivak, tehetetlenek, a csikó és a kis kanca, gondolkodó húsgépek, akik mégis túl keveset gondolkodnak. A lovas a fiút akarja, hogy brutálisan elhasználja, összetörtje, kétségbe ejtse. De a fiú csak tizenkét éves, és – ami még ennél is fontosabb – örök ártatlanságra ítéltetett, így nem lovagolható meg. A zokogó lány szintén nem törhető be. A lovas egyre növekvő dühvel figyeli, amint Davinia elküldi a fiút, hogy tárcsázza a 911-et, majd térdre hull anyja teste mellett, és gyengéden megemeli a fejét, hogy jobban tudjon lélegezni.

Itt már nem szállhat meg senkit, csak a házat, az épület hús nélküli csontvázát az élő házigazdáé helyett. A kísértetjárás azonban sohasem olyan édes, mint az eleven test birtoklása. Ám hamarosan új gazdák fognak jönni, a ház nem válik börtönné. A szellem dühöngve ráveti magát az épületre, olyan erővel, hogy a falakat hatalmas rengés rázza meg: az ablaküvegek vadul rezegnek, a függönyök lengenek a karnison, a konyhapolcokon csörömpölnek a poharak meg az edények, és a sütő ajtaja úgy nyílik ki, mint egy tátogó száj.

32.

Lionel Timmins nyomozó tudta, az osztályon egyesek Kétajtós Szekrénynek hívják, mások meg Buldognak, mert az arca buldogszerű, és eltántoríthatatlanul szorítja azt az ügyet, amire egyszer „ráharapott”. Most is épp egy ügyön rágódott, de nagyon nem ízlett.

Mivel a bűntény a déli körzetben történt, mindössze két háztömbnyire az otthonától, ő fogadta a hívást, és mindjárt a mentők után futott be a helyszínre. A szirénázás abbamaradt, és a mentősök betörték az ajtót. Lionel életében először érkezett ilyen korán egy tetthelyre.

A mentőorvos stabilizálta a sebesültek állapotát – a férj kritikus, a feleség kevésbé kritikus, de súlyos állapotban volt –, majd elvitték őket. A helyszínt négy egyenruhás biztosította. Lionelnek sikerült feltennie pár kérdést az asszonynak, és az válaszolt is, mielőtt a kocsiba rakták. A lány, Davinia az egyik nagynénjét hívta fel, hogy vigye be Lennyvel együtt a kórházba.

Lionel a gyerekekkel várt a nappaliban. A fájdalomtól megtört fiú hősiesen tartotta magát, de közben szorosan kapaszkodott a nővére kezébe. Eddig elkerülte a gonosz, és most torokszorító érzés volt látni hirtelen eszmélését. A lány figyelemreméltó volt: egy törékeny szikla. Noha karcsú és csupán másfél méter magas, nyúlánknak, erősnek és magabiztosnak tűnt. Az ő szeme is könnyben úszott, akárcsak az öccséé, de nem sírt. Lionel jól tudta, hogy a szépség erő, de a lány ereje mélyebbről fakadt.

Davinia azonosította a halottat a konyhában, és őszintén, minden érzelem nélkül beszélt a férfi öt nappal korábbi látogatásáról. Megmutatta a gyémántberakásos karórát is, amelynek értéke a nyomozó egyévi keresetével ért fel.

– Vigyék innen! – mondta. – Undorodom tőle.

– Ez nem bűnjel, én nem vehetem át – felelte Lionel. – Anyád pedig önvédelemből lőtte le. Nem lesz tárgyalás.

– Nem rakhatja a holttest mellé?

– Nem. Ajánld fel jótékony célra.

Sem Davinia, sem Lenny nem látta, mi történt a konyhában, de Lionel ki tudta következtetni az események sorrendjét.

Időközben megjött a nagynéni, és elvitte a gyerekeket a kórházba. A bűnügyi helyszínelők is megérkeztek.

A Reese Salsettóról érkezett villámjelentés szerint a férfit egyszer ítélték el, de többször is gyanúsítottként hallgatták ki. Egy évet ült, annak ellenére, hogy egy évszázadot is megérdemelt volna, ha mindent rá tudtak volna bizonyítani. A helyszínelők gyorsan kiderítették, hogy Reese lőtte le Jack Woburnt a kilenc milliméteres hangtompítós pisztollyal, és Brenda Woburn ölte meg Reese-t a saját harmincnyolcasával.

Brenda azt vallotta, hogy megszédült, nekiesett egy szekrénynek, és szíven lőtte magát, miután az öccsével végzett. Lionel és a laborosok nehezen tudták elhinni, hogy egy nő, aki olyan ügyes, hogy egy kézifegyverrel három jól irányzott lövést ad le a támadóra, merő véletlenségből mellkason lövi saját magát.

Noha Reese forrófejű ember volt, több mint tíz évig űzte sötét ügyleteit úgy, hogy megúszta egy letartóztatással és egy szabadságvesztéssel. Még ha igaz is Brenda állítása, miszerint kamaszkorában molesztálta a húgukat, Jeant, a logika azt diktálta, hogy az unokahúgát is ugyanolyan körülményesen közelíti meg, ahogy Jeannel szemben is viselkedett. Ez sokkal jobban passzolt az alattomos karórás trükkhöz is. Reese sokkal jobban szerette önmagát annál, mintsem hogy az egész Woburn család kiirtásával próbálja megszerezni az unokahúgát.

Miközben a helyszínelők a konyhát vizsgálták, a kinti egyenruhások pedig a szomszédokat igyekeztek távol tartani, Lionel tovább vizsgálódott a földszinten, de közben nem érintett meg semmit. Az egész lövöldözés ésszerűtlennek tűnt, a kép nem állt össze, és bár voltak tények, nem értek többet, mint az őket összefűző gyenge fonal.

Más is szöget ütött a férfi fejébe. Egészen addig nem tudta pontosan meghatározni, micsoda, amíg az ebédlő közepén álldogálva mozgást nem vett észre a szeme sarkából. Felnézett, és a pillantása az asztal fölött függő csillár himbálózó kristálydíszeire tévedt. Mivel nem volt huzat, a levegő meg sem rezdült, érthetetlen volt, miért hintáznak a kristályok. De ami még ennél is elképesztőbb volt, a fityegők nem egységesen mozogtak: egy részük észak-déli, másik részük meg kelet-nyugati irányba himbálózott. Aztán olyanok is voltak, amik összevissza lengedeztek. Egy idő után lelassultak, és mozdulatlanná merevedtek.

Lionel zajt hallott a háta mögül. Csak suhogás volt, akármi lehetett, de a nyomozónak libabőrös lett tőle a tarkója. Rájött, hogy túl azon, hogy az események logikátlanok, a ház is zavaróan hat rá. Maga sem tudta, mit értett ezen. Vannak házak, amelyek birizgálják az ember fantáziáját: házak, ahol gyilkosságot követtek el, ahol ártatlan embereket kínoztak meg és mészároltak le. A konyhai lövöldözés nem ebbe a kategóriába tartozott, mert túl egyértelmű volt, és nem eléggé perverz. Lionel semmit sem tudott az épület történetéről, de abból a benyomásból kiindulva, amit Lenny és Davinia tett rá, nem tartotta valószínűnek, hogy sötét titkai vannak. Más házak már pusztán attól is az ember idegeire tudnak menni, hogy rossz az elrendezésük, túl harsányak a színeik, a bútoraik stílusa nem összeillő. Ez az épület azonban harmonikus volt, a színei megnyugtatóak, a berendezési tárgyai otthonosak és egységes stílusúak.

Amíg arra várt, hogy a zaj megismétlődjön, Lionel rájött, mi idegesíti: az az érzés, hogy figyelik. Annak ellenére, hogy hat évet húzott le a hűvösön ártatlanul gyilkosságért, nem volt paranoiás. A munkája persze nem volt veszélytelen, de bátran hagyatkozhatott az ösztöneire, és csak attól félt, hogy elveszti az anyját vagy egyik nagynénjét, akivel élt.

A feje fölött megreccsent a padló, mintha valaki átment volna az emeleti szobán. Az egész család a kórházban volt. A helyszínelők a konyhában, senkinek semmi oka, hogy az emeleten császkáljon.

Lionel visszament a hallba, és megállt a lépcső lábánál. Felnézett és hallgatózott. A halk huppanás, amit ekkor hallott, egyaránt származhatott egy becsukódó ajtótól, vagy attól, hogy valaki leült. Aztán megismétlődött.

Lionel felment az emeletre, és alapos kutatásba kezdett. Az ajtók teljesen vagy félig nyitva álltak, így a nyomozónak csak be kellett nyomnia őket a könyökével, hogy beléphessen a szobákba. A villanyfény elűzte a sötétséget. Sehol senki: behatolónak nyoma sem volt.

A folyosó végén az utolsó szoba Daviniáé lehetett. A falminta lányos volt, nem frivol, inkább spártai. Davinia könyvei sokkal több komolyságról árulkodtak, mint az ember feltételezte volna. Az asztalon félbehagyott házi feladat. A számítógép bekapcsolva. A képernyővédő mozgó árnyai egymásba olvadtak át: arany, piros és a kék több árnyalata. Lionel még sosem látott ilyet. Tulajdonképpen szép látvány volt, jólesett nézni, szinte megbabonázta az embert. Noha a férfi azt várta, hogy a formák továbbra is misztikusak, elfolyók és képlékenyek maradnak, a kékek és aranyak hirtelen kézlenyomattá folytak össze a vörösen örvénylő háttér előtt, mintha valaki belülről nyomta volna rá a tenyerét a képernyőre.

Lionel hirtelen az íróasztal előtti széken találta magát, pedig nem emlékezett, hogy leült volna. Mintha kívülről látta volna saját magát, a jobb keze előrelendült, és rátapadt a képernyőn látható kézlenyomatra. Hideg remegést érzett a tenyerén és kiterjesztett ujjain. Először csak egy furcsa vibrálást, amely idővel egyre erősödő lüktetéssé alakult át, mintha egy halom tekergőző kígyót próbálna lefogni. Amikor a kíváncsisága rémületbe csapott át, valami enyhén megcsípte a hüvelykujját. Csak egy apró bizsergető szúrás volt, akárha az egyik képzeletbeli kígyó akarta volna kideríteni, áldozata mennyire érzékeny a méregre.

Lionel elkapta a kezét a képernyőről, és felkelt a székről. A hüvelykujján nem volt szúrásnyom. Megzavarodott, mert arra számított, hogy egy sebet fog látni. Undorodva gondolt vissza a hideg, örvénylő valamire, pedig csak egy sima üvegfelületet érintett meg. Az esze ugyan azt súgta, csak a statikus feltöltődés miatt érezte úgy, hogy kígyók tekergőznek a tenyere alatt, de mégis meg volt győződve róla, hogy valami földönkívüli, visszataszító dolgot érintett meg.

A formák a képernyőn ismét alaktalanná váltak. Lionel még vagy öt percig figyelte a monitort, hátha újra megjelenik a kézlenyomat. Azt hitte, ez is a képernyővédő program része. De hiába várakozott. Végül arra jutott, hogy a gép bizonyára elromlott, és kikapcsolta.

Kiment az emeleti folyosóra, és feszülten hallgatózott. Még mindig úgy érezte, hogy valaki figyeli.

Lionel Timmins végül arra gondolt, talán túl sokat dolgozik mostanában.

33.

Noha semmit sem tehetett azért, hogy megvédje a családját, John Calvino tudta, hogy egy szemhunyásnyit sem fog aludni. A könyvtárban ült, és megpróbált belefeledkezni egyik kedvenc írója legutolsó könyvébe, de a gondolatai el-elkalandoztak. Rendületlenül olvasott, lapozott, de a történetet elhomályosította annak az emléke, amit Alton Turner Blackwood tett a Sollenburg családdal. És a gyilkosság ma éjszaka megismétlődhet.

John fél tizenkettőkor lerakta a könyvet, és betelefonált az ügyeletre, hogy megtudja, nem jelentett-e valaki gyilkosságot az este folyamán. Nem sűrűn szokott érdeklődni, de már előfordult párszor. Nem a megérzés, hanem a puszta aggodalom ösztökélte arra, hogy felemelje a kagylót.

A harmincharmadik nap ugyan csak fél óra múlva kezdődik, a két évtizeddel ezelőtti Blackwood-gyilkosságok kétszer is éjfél körül történtek. A gyilkos, bármilyen okból dolgozta is ki a harminchárom napos menetrendet, nem mindig bírta kivárni, hogy elérkezzen a pillanat. Az erőszak utáni vágy, a szükség, az éhség vihette rá arra, hogy a tervezettnél korábban csapjon le. A befejezés ugyanakkor mindig a kijelölt naptári napra esett.

Amikor John megtudta az ügyeletestől, hogy néhány órája lövöldözés történt a Woburn-házban, nem volt kétsége afelől, hogy ez volt az. Az eset azonban – legalábbis Blackwood szempontjából – ezúttal rosszul végződött. Mind a Sollenburg, mind a Woburn család négytagú volt. A szülőket mindkét esetben lelőtték. A Woburn családnak is egy fia és egy lánya volt, csakúgy, mint Sollenburgéknak.

John eloltotta a lámpát a könyvtárszobában, és feltrappolt az emeletre, hogy szóljon Nickynek, kimegy a helyszínre. Ez nem volt hazugság, bár szigorúan véve nem fedte a valóságot. Nem az ő ügye volt ugyanis, hanem Lionelé. Johnnak viszont elemi – ugyanakkor személyes – érdeke volt, hogy ott legyen, még akkor is, ha a harmincnapos szabadsága csak félig telt le. Persze ezzel kapcsolatban sem mondta el a teljes igazságot Nickynek, de nem is hazudott neki.

Az asszony műterme sötét volt. Nicky a hálószobában aludt az éjjeli lámpa sápadt fényénél. Az éjjeliszekrényen egy üres konyakospohár és egy Eliot-kötet. Nicky gyakran olvasgatta Eliot verseit. John a felesége nevét suttogta, de az meg sem moccant. A férfi pár sort firkantott egy kis cédulára, és az üres pohárba tette. Nicolette alvás közben olyan romlatlannak látszott, mint egy gyermek, és ha az összes számításba jöhető törvénysértés csak azokból állna, amelyeket a törvénysértés szándékával követnek el, akkor az asszony olyan ártatlan lett volna, mint a ma született bárány.

Éjjel fél egykor, amikor John megérkezett a St. Joseph Kórház látogatók számára fenntartott helyiségébe, Jack Woburn nővére, Lois éppen a rokonoknak küldött SMS-eket. A kimerült kisfiú egy vékonyan párnázott háromszemélyes heverőn aludt. A lány az ablaknál állt, és merev tekintettel bámult ki az éjszakába, a városra. Johnhoz fordult, aki immár teljesen biztos volt abban, hogy Woburnék az a család, amelyet a Sollenburg-gyilkosságok mintájára akartak megölni. Blackwood azt a rituális pusztítást kívánta szentesíteni, amely a szépség és az ártatlanság ellen irányult. Ezek a tulajdonságok erre a lányra, és John elvesztett húgaira, Marnie-ra és Giselle-re egyaránt jellemzőek voltak. Amikor John bemutatkozott Daviniának, a hangja megremegett és elcsuklott. A lány bizonyára meglepődött, hogy családja szenvedése ilyen érzéseket ébreszt egy idegenben. John nem mondhatta meg neki, hogy hálás a sorsnak, amiért túlélte a dolgot. Nem pusztán azért, mert a támadás nem követelt emberéletet, hanem azért is, mert a lány megmenekülése a másvilági ellenség karmai közül reményt adott a férfinak, hogy az ő családja is megúszhatja a dolgot.

Amikor Lois befejezte az SMS-ezést, Johnnak is elmondta, mit írt. Brenda Woburnt megoperálták. A műtét negyvenöt percig tartott, a golyót eltávolították, és az asszony már fel is ébredt az altatásból. Most a kórteremben feküdt. A család hamarosan bemehet hozzá pár percre. Jack Woburn még a sebészeten van, állapota súlyos.

John ott maradt velük, és abban reménykedett, hogy ha a gyerekeket beengedik az anyjukhoz, ő is velük mehet egy rövid időre.

A négy egyenruhás járőr, miután eligazította a bámészkodókat, egyesével visszaszállingózott a házba. Tudni akarták, hogy haladnak a helyszínelők, egyesek felkeresték a földszinti mosdót. A járőrök, a technikusok, a bűnügyi laborfényképészek, a halottaskocsi-vezetők mind megérintik azokat a kilincseket, ajtókat és kereteket, amelyek nem köthetők közvetlenül a bűnesethez. Megfogják a vécé lehúzóját, a vízcsapokat, a villanykapcsolókat. Ezen érintések alapján a szellem megismerte és értékelte őket.

Mindegyikük könnyebb prédának bizonyul, mint Lionel Timmins, különösen kettő közülük. Andy Tane járőr a legsimább eset. Andy sokszor fenyegeti letartóztatással a prostituáltakat, hogy ingyen vehesse igénybe a szolgáltatásaikat, és egy bizonyos összeg fejében otthonról elkóborolt kamaszlányokat közvetít ki a striciknek. Amikor kicsi volt, az anyja Cukros Andynek hívta. Szereti, ha a kurvák is így hívják, amikor magáévá teszi őket. A bűnözőktől szívesen fogad el kenőpénzt, azért, hogy úgy tegyen, mint aki nem tud a tevékenységükről. De olykor a segítségükre is van.

Cukros Andy Tane nyitott könyv, amikor belépett a bejárati ajtón, hogy meglátogassa a mellékhelyiséget. Akkor kapja el, amikor lehúzza a vécét. Ez a legalkalmasabb pillanat. Andy magas és erős, harminchat éves: olyan ló, amely méltó a következő futamra.

Miután a hullaszállító elviszi Reese Salsetto holttestét, csak két egyenruhás marad a tetthelyen, amíg a helyszínelők befejezik a nyomrögzítést, és Lionel Timmins lezárja a házat. Andy Tane és társa, Mickey Seriver az első pár, akit elengednek.

Andy és Mickey heti négyszer vannak szolgálatban, negyven órát dolgoznak. Az utcákat járják, rosszfiúkra vadásznak, délután hattól hajnali négyig pedig hívásokat fogadnak. Ha épp nincs más dolguk, vagy nem érkezik sürgős bejelentés, nyolckor szoktak vacsorázni.

Még csak két hete vannak együtt. Mickey még nem tudja biztosan, össze tudnak-e szokni, de Andy máris eldöntötte, hogy új társat akar. Rugalmasabb partnerre van szüksége. Mickey régebben katona volt, és a feje még tele van olyan önkorlátozó dolgokkal, mint a becsület és a kötelesség. Ambiciózus, szeretne hírnevet szerezni, kiemelkedni a kék egyenruhások közül, és feltörni a nyomozók, lehetőleg a kábítószeresek közé. Persze nem azért, amire Andy gondolna, ha kicsit törekvőbb lenne – vagyis hogy nagy kenőpénzeket akasszon le –, hanem azért, mert ott nagyobb a nyüzsgés. Mickey Seriver imádja az akciót. Olyan munkát szeretne végezni, amivel „a közösséget szolgálhatja”. Andy megveti az akciót, megveti a közösséget, és most már Mickeyt is megveti, ha másért nem, a humorérzéke miatt.

Andy előző partnere, Vin Wasco szintén megvesztegethető volt, így Andy mellette sokkal könnyebben bonyolíthatta a kis üzelmeit. Vin azonban kés alá feküdt egy jóindulatú agytumor miatt. Bár az orvosok szerint teljesen fel fog épülni, Andy meg lenne lepve és nagyon csalódott lenne, ha azt hallaná, hogy Vin nem játssza meg magát annak érdekében, hogy teljes, élethosszig tartó rokkantnyugdíjat szerezzen.

Éjfél után fél órával már sokkal kevesebb helyen lehet vacsorát kapni, mint nyolckor. Mickey azt javasolja, vegyenek valamit egy olasz szendvicsbárban, amit a kocsiban is megehetnek, mert így fogadni tudják az esetleges riasztásokat. Mickey nem szereti lóbálni a lábát. Besiet az egyik bárba leadni a rendelést. Egyedül megy, mert Andy nem akarja, hogy a körzetében bármelyik bártulajdonos azt lássa, fizet az ételért. Ő és Vin ugyanis soha sem fizettek. De Mickey nyilvánvalóan el sem tudja képzelni, hogy ne perkáljon, mintha a galamblelkű szarrágó fasz nemcsak arra ácsingózna, hogy kábszeres nyomozó váljon belőle, hanem arra is, hogy szentté avassák.

Amikor Mickey visszatér a két zacskóval – húsgombócos-sajtos szendvics szicíliai káposztasalátával és marhasültes-sajtos szendvics hagyományos káposztasalátával, két zacskó sült krumpli és két nagy pohár kóla, Andy nem akarja, hogy enni lássák egy rohadt parkolóban. Ácsok, vízszerelők, kertészek és hasonlók esznek kocsiban, és Andynek meggyőződése, ha az emberek azt tapasztalják, hogy a törvény betartatói úgy esznek az autóban, mint egy közönséges melós, az nagyon megtépázná az egyenruha becsületét.

A bártól három háztömbnyire, a Lake Parknál, Andy felhajt a fűre, és a járdához közel megáll. A motort járatja, de a lámpákat lekapcsolja. A tó nem olyan nagy, hogy csupa sötétség vegye körül. A parti fények visszatükröződnek a víz felszínéről, szóval még a kilátás is megfelelő.

Andy azt mondja, könnyítenie kell magán, majd hozzáteszi, hogy siet vissza. Elindul a tó felé. Sötét gyepcsík vezet a parthoz, amely mögött a fekete víz enyhén hullámzik. A hold képe a tó vizében ring. Ebben az órában és ilyen hidegben a park teljesen elhagyatott. Andy úgy tesz, mintha valóban megkönnyebbülést keresne, lesétál a lejtőn, majd a cipzárját babrálva iparkodik vissza a járőrkocsihoz, ahol a „szent” már várja.

– Szerintem egy halott van odalenn a parton – mondja Andy.

– Talán csak részeg – feleli Mickey tele szájjal.

– Nem sok szőke nőt látni ivászat után pucéran a parton. Adj egy zseblámpát!

Mickey kiszáll a kocsiból a két zseblámpával. Mivel ő Mickey, aki várva várja, hogy egy másikra cserélhesse a jelvényét, elszántan csörtet arra, ahol Andy állítólag leengedte a fáradt olajat. Rettenthetetlenül, mint egy harci mén. Andy Tane előhúzza a pisztolyát, és két lövést ad le. A tiszteletreméltó és kötelességtudó Seriver járőr, akit hátulról ér a golyó, összeesik, zseblámpája kiesik a kezéből. Andy gyorsan utoléri. Az övén himbálózó pisztolytáskája a combjához csapódik. Amikor már egész közel van, még egy golyót beleereszt a jó Szent Mickey fejébe.

Valószínűleg ez lesz Cukros Andy életének utolsó éjszakája. Ezért semmi oka rá, hogy megpróbálja elrejteni a holttestet, vagy hogy alibit kovácsoljon magának. Visszatér a kocsihoz, kidobja a szendvicses zacskókat, majd kigurul a parkból.

Bizonyos lovakat nehezebb megülni, mint másokat. Vannak, akik rémületükben ágaskodva hőkölnek hátra, amikor rájönnek, micsoda gazságot követtek el. Mások, mint például Reese Salsetto, szinte felszabadulnak új gazdájuk irányítása alatt, és reakciójuk nem egy meglovagolt állat, hanem egy összeesküvő magatartására hasonlít. Egészen felvillanyozódnak, amikor érzik, hogy az utolsó béklyótól, a halálfélelemtől is megszabadultak, végre teljesen önmagukat adhatják, és úgy járhatnak el, ahogy mindig is akartak: a káosz irgalmatlan apostolaiként.

Andy Tane közömbös: nem irtózik, de nincs is különösebben felcsigázva. Több ezer korrupt cselekedete – kenőpénz elfogadása, a rabszolgaság elősegítése, erőszak elkövetése, megfélemlítés, védelmi pénzek behajtása a jelvény égisze alatt – sem keltett benne izgalmat és mámoros jókedvet, ami sűrű, sötét, mérgező ördögi főzetté erjeszthetné a lelkét. Egy szűk látókörű bürokrata fantáziátlanságával és fásultságával követte el gonosztetteit, amivel sikerült úgy kilúgoznia a lelkét, hogy az mostanra már csupán egy csésze gyenge teára hasonlított. Andy Tane nem tud olyan erőszakos lenni, nem tudja olyan gyönyörrel szemlélni tettét, ahogy azt a lovasa szeretné. Andy Tane csak úgy tud reagálni, mint az a gyáva fickó, aki világéletében volt. Mindössze az önkéntelen révület állapotáig jut el, és így használható ugyan, de csak addig, amíg nem ébred tudatára annak, milyen tettek elkövetésére kényszerítették.

Andy tudja, melyik kórházba vitték Woburnéket. Ott megtalálja a fiút és a lányt, és elvégezheti a befejezetlen feladatot, amire lovasa kényszeríti.

Brenda Woburn gyerekeit és nővérét ugyan beengedték a kórterembe tíz percre, de az intenzív osztály főnővére Johnnak nemigen akarta megadni az engedélyt. A rendőrjelvény nem tett rá semmi hatást. Az udvarias, ám határozott rábeszélés – amit John a tanúkkal szemben már régóta alkalmazott –, valamint a komoly biztosítékok végül megtették a magukét: John három percet kapott.

– De mérem az időt! Csak három perc – figyelmeztette a rendőrt.

Amikor John bebújt a Brenda Woburn ágyát eltakaró függöny mögé, az asszony nem nyitotta ki a szemét. Külön szerkezet ellenőrizte a szívműködését, a légzését és a vérnyomását, de nem kapcsolták lélegeztetőgépre. Intravénás infúzió pótolta a folyadékveszteséget és biztosította a megfelelő vércukorszintet. Oxigént az orrán át bekötött csövön kapott.

Rövid, sötét haja csapzottan tapadt a bőrére, mintha valaki filctollal rajzolt volna krikszkrakszokat halvány homlokára. A szeme alatt mély árkok húzódtak, mint azoknak a szerencsétlen utazóknak, akik olyan sivatagi utakon vonszolják végig magukat, ahol minden oázis csak délibáb. Az ajka vértelen volt.

John háromszor szólította a nevén, mielőtt kinyitotta volna a szemét. Mereven bámult a férfira, aki gyorsan igazolta magát. Látszott, hogy erős fájdalomcsillapítók hatása alatt áll, de erről főképp arcának ernyedtsége és a szemében tükröződő letargia árulkodott. A tekintete amúgy tiszta volt, és éberségről tanúskodott.

– Ügyesen használja a kézifegyvert – szólalt meg a férfi. – Három halálos lövést adott le, és mind a három pontos volt. Ez nem merő szerencse. Az ügynek nem lesz ugyan folytatása, de senki sem hiszi majd el, hogy véletlenül lőtt saját magára.

A nő rábámult.

– Mit akar? – A hangja száraz volt.

John, mivel csak három perce volt, rögtön a lényegre tért.

– Húsz évvel ezelőtt, négy családot irtottak ki a szülővárosomban. A negyedik az én családom volt, a szüleim és a két húgom meghaltak.

A nőnek a szeme se rebbent.

– Megöltem a gyilkost, és azóta családot alapítottam…

A fentről jövő fény nem közvetlenül az asszony szemébe világított, hanem mellé.

– Családot alapítottam, de félek, hogy a dolog megismétlődik. Maga is biztos olvasta a híreket a Lucas-családról.

Brenda Woburn szaporán pislogott.

– Pontosan ugyanúgy végeztek velük, ahogy az első családdal húsz évvel ezelőtt. Aztán következett a második család, Sollenburgék. Az anyát, az apát és a fiút agyonlőtték. Ebben a sorrendben. A lányt megerőszakolták és megkínozták. Négy órát szenvedett.

A vibráló fénycsíkok szaporodása a monitoron azt jelezte, hogy a szívdobogás erősödik.

– Nem akarom felzaklatni – mondta John. – De tudnom kell valamit. Nem zsaruként vagyok most itt, hanem mint férj és apa.

Az automata vérnyomásmérő emelkedő értéket jelzett.

– Miért lőtte le saját magát?

A nő megnedvesítette az ajkát. A pillantása balra siklott, az állványon lógó zacskóra, majd a szívritmust mutató monitorra.

– Nem Billy Lucas mészárolta le a családját – mondta John. – Nem a maga öccse, Reese lőtte meg a férjét. Csak maga tudja megmondani, mi tette. Kérem! Mondja meg! Miért lőtt saját magára?

Az asszony tekintete újra John arcán állapodott meg.

– Öngyilkosság.

– Azt akarja mondani, hogy meg akarta ölni magát? De miért?

– Hogy megállítsam.

– Micsodát?

A nő habozott, majd így felelt:

– Azt a valamit. Meg akartam akadályozni, hogy megszálljon. Hogy átvegye az irányítást. Hideg volt, és összevissza tekergett. Nem csak a fejemben. Mindenütt a testemben. A csontomig hatolt.

A leleplezés megtörtént. Íme, a teljes igazság, amely mégis olyan valószerűtlennek hat. A megerősítés.

– De maga gyorsan reagált.

– Nem volt sok időm. Kiismert engem, kívül-belül. Egy pillanat alatt. De én is tudtam valamit róla. Hogy holtan akarta látni Lennyt és Daviniát. De őt nem azonnal.

John a lemeztelenített, meggyalázott húgaira gondolt, és remegni kezdett a térde. Két kézzel az ágy vasrácsárának támaszkodott. Brenda megborzongott, mintha újra belémart volna az a hideg, csúszós valami, amely egészen a csontja velejéig hatolt.

– Mi volt az?

– Az a gyilkos, akit húsz éve megöltem.

Találkozott a tekintetük. A férfi gyanúja szerint az asszony ugyanazt kívánta, amit ő: bárcsak őrültek lennének, elmebetegek. Bármi jobb, mint a tudat, hogy ilyesmi megtörténhet.

– Vége van? – kérdezte a nő.

– Az önök szempontjából igen, de ami engem illet, nem vagyok biztos benne. Hacsak nem űzöm el, nem töröm meg a varázst, nem szakítom meg a folyamatot. Akkor talán én is túl lennék a dolgon.

A nő kinyújtotta bal kezét. A férfi megszorította.

34.

A gyáva, agyának hátsó zugában rejtőzködő Andy Tane, aki inkább gép, mint ló, leparkolja a járőrkocsit a St. Joseph Kórház bejárata elé. Az előcsarnokban a lámpák fele leoltva. Az információs pultnál nincs egy teremtett lélek se ezen a késői órán. Az ajándékbolt zárva. Sehol senki. Talán a sürgősségi bejáratnál kellett volna parkolnia. De az épületen belül is eltalál oda.

Ilyen későn még ez az osztály is kihalt, csak három beteg lézeng a folyosón. Egy tagbaszakadt nő ül a kartonozó nyitott ablakánál. Arrébb egy középkorú pár, a nő kék-fehér melegítőben, a férfi drapp farmerban és fehér pólóban. Mindketten a férfi bal karján lévő átvérzett kötést nézik, és várják, hogy foglalkozzon velük valaki.

Mivel előzékenységgel mindig többre lehet jutni, Andy udvariasan, de komor ünnepélyességgel bocsánatot kér a nagydarab nőtől, és megkérdezi a regisztrációs asszisztenst – a mellére tűzött kártya szerint Elaine Diggs a neve –, merre van Brenda és Jack Woburn, akiket ma éjjel meglőttek. Elaine Diggs rápillant a monitorra.

– Mrs. Woburn az intenzíven van. Mr. Woburnt nemrég hozták ki a műtőből. A megfigyelőben van.

Mint a törvény embere, Andy Tane tisztában van vele, hogy néz ki egy kórház. Az intenzív osztály a tizedik emeleten található, a műtők a másodikon, és itt van a lábadozó is, ahova műtét után viszik át a betegeket, amíg felébrednek az altatásból, és életfunkcióik stabilizálódnak.

Jack Woburn életfunkciói nem sokáig lesznek stabilak.

Miután John Calvino kijött Brenda Woburn kórterméből, megállt az intenzív osztály várójában, hogy odaadja a névjegykártyáját – hátoldalán az otthoni és a mobilszámával – Davinia Woburnnek és nagynénjének, Loisnak. Lenny még mindig mélyen aludt a kemény heverőn.

– Az édesanyád nagyon bátor asszony – mondta John a lánynak.

Davinia bólintott.

– Ő az én hősöm. Mindig is az volt.

– Lehet, hogy beszélni akar majd velem. Bármikor elérhető vagyok. Éjjel-nappal.

– Most hallottuk, hogy apu túl van a műtéten – mondta Davinia. Az arca szinte sugárzott. – Rendbe fog jönni.

Johnnak úgy tűnt, a lány átmenet Minette és Naomi között, bár pontosan nem tudta volna megmagyarázni, miért. Legszívesebben átölelte volna, noha alig ismerte.

– Mindenesetre most jobban néz ki – szólt közbe Lois. – Valószínűleg egy óra múlva felhozzák. Talán hamarabb.

– Ez nagyszerű – felelte John. – Tényleg nagyon örülök. Ne felejtsék el, napi huszonnégy órában hívhatnak, ha Mrs. Woburnnek valami mondanivalója van számomra.

John végigment a folyosón a liftig. Hat acélajtó, mindkét oldalon három. A tábla szerint két fülke lefelé, egy felfelé ment, egy az alagsorban, kettő pedig a földszinten állt. A férfi megnyomta a hívógombot, és a földszinti fülke elindult felfelé.

Andy Tane járőr belép a lengőajtón a lábadozók számára fenntartott helyiségbe. A szoba csöndes, csak egy halvány lámpa ég. A levegőben fertőtlenítő szaga terjeng. Az egyetlen beteg, Jack Woburn egy lerögzített hordágyfélén fekszik, lepedővel takarták be. Alszik, szívműködését pulzusmérő követi, és lélegeztetőgépre van kapcsolva. Jack nem néz ki jól. De rosszabb is lehetne. A kórterem melletti beugróban egy ápolónő ül a számítógép mellett, és bőszen gépel. Nem veszi észre Andyt.

Miután megölte Mickey Serivert, Andy újra megtöltötte a szolgálati fegyverét. Ha rosszfiúkat üldözöl, jó, ha mindig fel van töltve a pisztolyod. Ha viszont te magad vagy a rosszfiú, a szabály még fokozottabban érvényes. A rendőr Jack Woburn álla alá teszi a cső torkolatát, és tüzel. A lövés kemény hangjára az ápolónő megperdül ültében. Olyan hévvel pattan föl a székről, ahogy a szanaszét fröccsenő vér és a szövetdarabok csapódnak a fehér padlócsempének. A nő meglátja a fegyvert markolászó Andyt, de annyira meg van döbbenve, hogy sikoltani sem tud. Megszédül, kétségbeesetten kapkod valami támasz után. Végre feltör a torkából a velőtrázó sikoly.

Mivel a lovast nem érdekli az ápolónő, Andy elfordul tőle, és távozik a helyiségből. A lift, ami felhozta a földszintről, még mindig ott van a másodikon. Andy megnyomja a hívógombot, és az ajtó feltárul. A rendőr az ajtózáró, majd a tízes gombra teszi ujját, és a lift gyorsan emelkedni kezd.

A kijelző szerint két lift fülke haladt felfelé, egy emeletnyi különbséggel, Amikor az egyik megérkezett, John beszállt, és megnyomta a földszint gombját. Már éppen bezárult volna az ajtó, amikor egy ápolónő kezdett szaladni a kabin felé, abban a reményben, hogy még be tud ugrani. John a hüvelykujját a nyitógombra tette, hogy az ápolónő beszállhasson.

– Nagyon köszönöm – mondta a nő.

– Nincs mit.

Ahogy az ajtó sóhajtva becsukódott, a férfi még hallotta a tizedikre érő másik lift halk csöngetését.

Amint belép az intenzív várótermének nyitott ajtaján, Andy lovasa megpillantja Jack Woburn zsémbes nővérét – ahogy Reese Salsetto nevezte – és a gyönyörű kislányt, aki még rá vár. Nézi ezt a csodálatos kis habostortát és a mellette alvó holdvilágképű kisfiút. A lány és a nő meglátják Andyt, de semmi okuk a gyanakvásra. Márpedig ő mindkét lotyót kinyírja, amint végzett az önfeláldozó anyával.

Andy mintegy hat métert tesz meg a folyosó végéig, ahol az intenzív osztály zárt ajtajába ütközik. Megnyomja a nővérhívó csengőt. Amikor egy női hang megkérdi, mit akar, a férfi hátranéz, hogy megbizonyosodjon róla, a folyosó üres és senki sem hallgatózik.

– Rendőrség, sürgősségi csoport – feleli végül.

Az ápolónő kijön, és végigméri Andyt az ajtó üvegén keresztül. A férfi türelmetlenül dobol a pisztolya markolatán. Az ajtó kinyílik ugyan, de a nővér elállja az utat.

– Milyen ügyben?

A rendőr a vállára teszi a kezét. Noha az ápolónő megpróbálja lerázni, a lovas abban a másodpercben már tudja is, ki ő. Leterítheti, ha szükséges. Ez itt Kaylin Amhurst. A halál óvatos angyala, aki évek alatt rájött, hogy néhány beteg túl nagy terhet jelent az egészségügyi hálózatnak, ezért tizenegy eutanáziát hajtott végre. A legutóbbi áldozat egy nő volt, név szerint Charlain Oates.

– Charlain Oates csak ötvenhat éves volt, és minden esélye megvolt a gyógyulásra – mondja Andy.

Kaylin Amhurst meghökkent, zavart arckifejezéssel, kidülledt szemmel kapkod levegő után, mint a partra vetett hal, majd visszahőköl. A szobában tizenhat ágy sorakozik a fal mellett, középen egy monitor. Két ápolónő dolgozik a számítógépen.

– Menjen a helyére, Amhurst nővér, és várjon meg – mondja Andy abban a fagyos hangnemben, amit a bűnözőkkel szemben szokott megütni.

A tizenhat ágy közül hét üres, a többi kilenc körül függöny lóg. De Andy lovasa tökéletesen tisztában van vele, melyik mögött fekszik Brenda Woburn. Ezt is megtudta Kaylin Amhursttől, amikor megérintette.

Nem nagyon szeretné a fegyverét használni, ha lehet egyáltalán nem, mert a lövés zaja felriasztja a látogatókat, akikkel csak ezt követően akar végezni. Azt a gyönyörűséges lányt sem akarja megijeszteni, inkább majd élvezi az illatát, ahogy a kan kutya a tüzelő szuka szagát.

Amikor Amhurst visszamegy a monitorállványhoz, a másik két nővér bizonytalan tekintettel pillant fel. Az egyik összevonja a szemöldökét, fogalma sincs, mi dolga lehet Andynek a kórteremben, de aztán gondolatban csak legyint egyet. A halál angyala biztos nem engedte volna be, ha nem szabadna bejönnie.

Andy bebújik a Brenda Woburn ágyát takaró függöny mögé. Az asszony fent van, éber, és a férfi felé fordítja a pillantását. Még nem lesz úrrá rajta a jeges félelem, hiszen a látogató rendőregyenruhát visel. A rendőrök pedig arra esküdnek fel, hogy szolgálnak és védenek.

A férfi az alacsony ágy fölé hajol.

– Jó hírt hoztam, Brenda. Nemsokára kiszívom Davinia édes nyelvecskéjét a szájából.

Andy nagydarab ember, izomzata erős, ökle nagy. Ahogy az asszony megpróbál felemelkedni a párnáról, átfogja a torkát és teljes erőből megszorítja – egyszer, kétszer, háromszor, négyszer –, szétzúzza a gégéjét, a légútjait, eltöri a fő ütőerét.

A nővér a nyolcadikon szállt ki, átadta a helyét egy beteghordónak, aki egy fehér dobozokkal teli kocsit tolt maga előtt. Spanyol volt, és a harmincas éveiben járt. Hófehér szögletes fogai rágógumira hasonlítottak. Ismerősnek tűnt. Megnyomta a hatodik emeleti gombot, majd így szólt:

– Emlékszik rám, Calvino nyomozó?

– Emlékszem, de nem tudom, honnan.

– Ernesto Juarez öccse vagyok. Maga mentette föl a testvéremet a barátnője, Serita megölésének vádja alól.

– Igen! Enrique! Ricky.

A beteghordó vigyorogva bólintott.

– Hogy van Ernesto mostanában? – kérdezte John.

– Jól. Már négy éve, hogy az eset történt, de még most is bánkódik. Tudja, nagy csapás volt neki. A fél család úgy gondolta, hogy ő tette, és azóta sem jutott túl azon, hogy nem hittek neki.

A hatodikon Enrique nyomva tartotta a gombot, hogy az ajtó ne záródjon be. John megkérdezte tőle, hol dolgozik Ernesto, és milyen tervei vannak.

Ha az ember gyilkosságokkal foglalkozik, általában első látásra felismeri az emberét, és onnantól kezdve már csak az a kérdés, hogyan fülelje le, hogy aztán felakasztathassa. Ártatlanokat csak ritkán lehet tisztázni a vád alól, főleg, ha tizenhat különféle szögből nézve is bűnösnek látszanak, ám ha sikerül, az nagy örömöt jelent egy nyomozónak.

Összeroncsolt torokkal az asszony nem tud lélegzeni. A szíve nekilódul, és a vérnyomása az egekbe szökik. A készülék jelez.

Andy elfordul az ágytól, és a függönyért nyúl, de az egyik nővér – nem a halál angyala – már szét is rántja. Az acélkarikák simán siklanak végig a rúdon.

– Maga meg mit művel? – kérdezi.

A férfi ököllel az arcába vág. A nő összeesik, Andy átlépi. Feltüzelt lovasa az ajtó felé sarkantyúzza, ki a folyosóra, a következő feladathoz.

Kaylin Amhurst közelebb hajol a központi monitorhoz, olyan sápadt, mint a betegei az eutanázia után. A harmadik ápolónő telefonál. Andy hallja, amint a „biztonságiakat” kéri, de őt már semmi sem állíthatja meg. A végkifejlet elkerülhetetlen.

Amikor kilép a folyosóra, előhúzza a pisztolyát. A váróban senki se hallott semmit. Senki nem jött ki, hogy körülkémleljen. Azok még mindig úgy ülnek, ahogy az előbb látta őket. Andy belép, és kétszer rálő a szundikáló fiúra, közvetlen közelről. A gyerek még álmában meghal. Lois néni felugrik a helyéről, mintha legalábbis meg tudná állítani. A lövés nyomán először térdre esik, majd elterül a földön.

A férfi most a lány és az ajtó között tornyosul. A lány nem tud elmenni mellette, csapdába esett. Kihívó testtartást vesz fel. Fél, de a nyilvánvaló fizikai hátrány ellenére is kész védekezni. Ha kell, karmol és harap. Bár a lovas nemigen törődik azzal, mi történik a lovával, most nincs idő hosszas dulakodásra. Még nem akarja lelőni a lányt, mert használni akarja, ami fontos részét képezi a feladat megfelelő végrehajtásának. Ezért Andy Tane előkap egy doboz paprikasprayt az övtáskájából, és alig két méterről a lány arcába fúj. Az első adag a jobb szemének sarkát éri, ahonnan átterjed a balra, a második az orrába megy és – ahogy meglepetésében felkiált – a szájába. Azonnal elszédül, gyakorlatilag megvakul, minden elhomályosul előtte, zihálva kapkod levegő után, úgy érzi, majd' megfullad, noha ez csak érzékcsalódás. Andyt is lespriccelték már a kiképzése során, ezért pontosan tudja, milyen érzés. Ahogy azt is, hogy az ember ilyenkor mennyire tehetetlen.

Elteszi a pisztolyt meg a dobozt, majd Davinia felé fordul. Hátulról átkarolja, maga felé húzza, és bal karjával átkulcsolja a nyakát. A szorítás nem fojtás, mert a bal csuklóját nem nyomja a gégéjére a jobb kezével. De azért igen szorosan tartja, a lány nem menekülhet, ha ő nem akarja.

A paprikaspray az ő orrát is égeti, de nem tud komoly kárt okozni, mivel nem került vele közvetlen kapcsolatba. A férfi jól lát és könnyen veszi a levegőt.

Megragadja a lány farmerjának övét, felnyomja Davinia állát, majd felemeli a földről. A lány gyengén hátrarúg, és megkarmolja a karját, de a férfi erősebben kezdi szorítani, amitől az áldozat pánikba esik. Mivel alig kap levegőt, rögtön el is ernyed. Andy szorosan magához öleli, és kivonszolja a váróból. Annak ellenére, hogy tizenhét éves, alacsony és nem nehezebb ötven kilónál. A férfi akár több háztömbnyire is el tudja cipelni.

Az intenzív osztály ajtaja zárva. Jobbról, mintegy tizenöt méternyire, egy csoport fehérköpenyes – három ápoló és két beteghordó – közeledik. Hallották a lövéseket és a lány sikolyát. Amikor meglátják, megtorpannak.

Andy, hogy megzavarja őket, elkiáltja magát:

– Rendőrség! Maradjanak ott!

Ha jobban megnéznék a lányt, nehezen hinnék el, hogy veszélyes, vagyis Andy aligha viheti tovább a testet a lifthez. De van egy rövidebb út is. Lovasa most arrafelé irányítja. A folyosó túloldalán ott a tűzlépcső. Az ajtón kilincs. Andy átnyomakodik a kijáraton, és a lépcsőfordulóban találja magát. Ha itt megy le, nem juthat el a kocsijához anélkül, hogy föl ne tartóztatnák. Az lesz a legokosabb, ha fölfelé indul.

Enrique Juarez elbúcsúzott Johntól, elengedte az ajtónyitó gombot, és kitolta a fémkocsit a hatodik emeleti folyosóra. Az ajtó bezárult, és a felvonó elindult lefelé. A negyedik és harmadik között John éles hangot hallott, amely valószínűleg a másik fülkéből jött. Valaki hangosan beszélt. Izgatottan. Mintha telefonálna. A kabinok elmentek egymás mellett. John úgy saccolta, hogy a másik lift úton van fölfelé, mert a hangok gyorsan elhalkultak.

35.

Tane járőr, akit titkos lovasa ostoroz és sarkantyúz, már a betonlépcsőn vonszolja felfelé a ziháló lányt. Az épület legfelső emeletén az irodákon kívül két konferenciaterem található. A lovas ezt nem Cukros Andytől tudja, hanem Kaylin Amhursttől, az egyszemélyes halálbrigádtól és Jack Kevorkiantől, a cinkosától.

Egy ablaktalan, faburkolatú szobába jut, ahol nincs bútor. Csak három lift jön fel idáig. A tűzlépcsőt lezáró vészkijárattal szemben kétszárnyú ajtó nyílik egy fogadóterembe. Ilyenkor kulcsra van zárva. Az igazgatóság nem dolgozik éjszakai műszakban. Andy előveszi a pisztolyát. Kétszer rálő a zárra. Faszilánkok repülnek szerteszét. A mahagóniajtó zárja enged. A férfi berúgja.

A lány a lövések és a kiszakadó ajtó láttán sikoltozni kezd. Ereje nincs, a megrázkódtatástól szaporán veszi a levegőt. Még mindig fulladozik, zihál – és még mindig ellenáll, de egyre gyengébben.

Felharsan a riasztó – nem sziréna, hiszen ez egy kórház. A halk, szaggatott sípolás után géphang közli:

– Ön tiltott területre hatolt be. Azonnal távozzon! A rendőrség perceken belül megérkezik.

Andy a bal karjával a lány nyakát szorítja. Megpróbálja átpasszírozni a testet a fogadóhelyiségbe. Óriási íróasztal gránitborítással. Székek. Kisasztal képeslapokkal. Nagy poszterek impresszionisták képeivel. A helyiségből két csukott ajtó vezet ki. A bal oldali a folyosóra, ahonnan a tizenegyedik emelet többi helyiségébe lehet eljutni. A szemben lévő ajtó a konferenciaterembe visz. Andy áttolja Daviniát a második ajtón.

A géphang továbbra is a behatolás következményeinek komolyságára figyelmeztet.

Andy Tane jelképesen és a szó szoros értelmében is ló: önmagában is erős, de lovasa még egy dühöngő és megszállott szellem természetfölötti energiájával is felruházza. Amint belép a konferenciaterembe, ledobja a lányt, hogy ne legyen útjában. Davinia a padlóra bukik, gurul pár métert, és beveri a fejét a falba.

Andy felgyújtja a villanyt, bevágja az ajtót és rátolja a reteszt.

– Na, most már a miénk a lány, Cukros Andy. Teljesen a miénk.

John kilépett a liftből, és átvágott az üres előcsarnokon, amelyet csak tompított fények világítottak meg. Cipője halk nyikorgása a fényezett padlón úgy hatott, mind egy sebesült állat nyöszörgése.

Felnézett, és néhány kamerát pillantott meg, amiből arra következtetett, hogy a legfontosabb nyilvános helyiségeket éjjel-nappal figyelik a központból. Tudta, hogy a mai világban szükség is van ezekre a biztonsági intézkedésekre, a lehetőség azonban, hogy a jövőben az ember egy lépést sem tehet majd úgy, hogy a kamerák fürkésző tekintete ne kövesse, meg is riasztotta. Arra gondolt, hogy a sors iróniája folytán a társadalom kevésbé érezheti majd biztonságban magát abban a világban és rendszerben.

Az automata ajtó kinyílt. John kilépett az oszlopok közé, és megállt egy percre. Mélyen beszívta a hűvös éjszakai levegőt, amely a vidék frissességét idézte.

Egy bátor, okos asszony egyetlen kézifegyverrel megakadályozta, hogy a Sollenburg-gyilkosság megismétlődjön. Ez az istenverése, ez az átok, ez a rontás – bárminek is nevezzük – nem volt kőbe vésve. Ha a Woburn család megúszta, akkor a Calvino család is megúszhatja. Lehet, hogy az új sorozat megszakítása már önmagában is megtörte a varázst. Néha a legkörmönfontabb tervek is kudarcot vallanak, márpedig az átok is csak egy terv.

Az oszlopcsarnok oszlopai között, a külső sávban egy rendőrkocsi parkolt, amely az érkezésekor még nem volt ott. Pont John Fordja mögött állt. A kocsifelhajtó egyenesen haladt a kórház előtt, az oszlopcsarnok mögött, majd mindkét végén elkanyarodott az utca felé.

Az épület keletre nézett, a sürgősségi bejárat a nyugati oldalon volt. Lehet, hogy odaát még javában zajlott az élet, de itt – jóval a látogatási idő után – az éjszaka igen csendes volt. Nemcsak a kórház burkolózott némaságba, hanem a város fénypöttyökkel tarkított épületei is, amelyek a távolban meredeztek a holdas ég felé.

John még elidőzött itt egy darabig: élvezte a hűvös levegőt és a környék csendjét.

Szaporán pislog, mert elképesztően ég a szeme. Egyfolytában könnyezik, és még mindig nehézkesen lélegzik, de valamivel már egyenletesebben. Vadul tüsszög az arcába fújt maró paprikaspraytől. Davinia végigkúszik a hosszú konferenciaasztal mellett, hogy megtalálja a kiutat. Kétségbeesetten kapaszkodik a székekbe, és próbál szerezni valamit, amit fegyverként használhat.

Andy Tane-nek nincs szüksége arra, hogy fegyvert keressen. Ő maga egy két lábon járó fegyver: ökle, foga és lovasának különös elvetemültsége biztosítja a mindent elsöprő erőt. Emellett két halálos fegyvere is van. Az egyik a pisztoly. Egyenruhájának övén pisztolytáska, mellette két bőrtok a töltényeknek, aztán spraytartó, bilincstok, egy kulcstartó, amin egy nikkelezett síp lóg és két takart tollzseb. Az egyikben toll van, a másikban rugós kés. A kést nem a rendőrségtől kapta. Sőt, igazság szerint nem is hordhatná magánál. A gyanúsítottak kezébe szokta nyomni, hogy megmagyarázza az amúgy igazolhatatlan lövéseket. A kés pengéje a gyöngyháznyél gombjának legkisebb megnyomására kiugrik. Tizenkét centi hosszú és borotvaéles. A hegye az állatbőrt is átlyukasztja.

Csak az idő jelenti a problémát. Nem maradt annyi ideje, hogy elvegye Davinia szüzességét, majd élve feldarabolja a lányt. Vagy az egyik, vagy a másik. Dorbézolás vagy kibelezés. Kéj vagy hentesmunka. A lovas mindkettőt élvezetesnek találná. A géphang egyre mondja a magáét. A rendőrség pedig már úton van. A kórházi biztonsági személyzet még hamarabb itt lesz. Perceken belül, és nekik is van fegyverük. Megerőszakolni vagy megölni. Az áldozatot meg kell félemlíteni. Meg kell törni a lelkét. Istentagadó kétségbeesésbe kell taszítani.

Vágni kell. Mindenekelőtt az arcot – leplezetlenül, leplezhetetlenül –, ez a legelső. Hiszen az arcod az, ami a másik embernek először az eszébe jut, ha rád gondol – akár csúfak a vonásaid, akár angyaliak. Szét kell vágni az arcát, meg kell fosztani az öntudattól, el kell metszeni a remény fonalát. Szét kell szabdalni ezt a gyönyörű arcot, amely már önmagában sértés a kevésbé szépekre nézve. Ha széttrancsírozzuk, gúnyt űzünk a szépségből, mindenből, ami kedves és kellemes, vagyis Isten minden teremtményéből.

A négykézláb menekülő lány eléri a hosszú asztal végén álló utolsó széket. Már csak a csupasz padló van előtte. Aztán talál egy pultot, amiben megkapaszkodik, és talpra áll. Ahogy Davinia kiegyenesedik, Cukros Andy Tane és lovasa elindulnak felé a késsel. Feltett szándékuk, hogy szétroncsolják az arcát: elsőnek a fülét, majd az orrát, aztán az ajkát és végül a szemét.

A dörömbölés hamarabb hangzik fel, mint várta. Rugdosni kezdik az ajtót. A lovas úgy gondolja, néhány perc is elég az egyoldalú túsztárgyaláshoz. De a három Woburn és a lelőtt nagynéni holtteste talán kijózanította a hatóságokat, és megrendítette őket abbéli hitükben, hogy ilyen helyzetekben a tárgyalás, az egyezkedés és a vita jelentheti az egyetlen üdvözítő megoldást. Andy nem nyerhet egy esetleges tűzpárbajban, így hát a lehetőségei között már nem szerepel sem a nemi erőszak, sem az elcsúfítás. Most már csak a gyilkolás maradt, hogy maradéktalanul teljesíteni tudja az ígéretet.

Egy lépésre a lánytól eldobja a kését, előkapja a pisztolyát, és a panorámaablakra céloz, amely mögött teljes életnagyságban terül el a város. Egy, két, három lövés. Az egyik roppant ablaktábla szétrobban, és az éjszaka levegője beáramlik.

Andy most a szép Daviniához fordul. A vak lány előrelendül. Blöffhöz folyamodik, a pulton egy karcsú, hatvan centi magas szoborra akadt. Az isteni hírvivő, Merkúr kígyós botját ábrázolja, amely már régóta az orvosi hivatás jelképe. A lány nem látja Andyt, de érzi a közelségét, és találomra odavág. Reméli, hogy a férfi fejét éri az ütés, de csak a jobb karját találja el. A férfi keze görcsbe rándul, és a fegyver kirepül belőle.

A törött kar egyéb körülmények között nagy problémát jelentene Andy Tane-nek. De Andy már nem önmaga, és lovasa legyőzi a fájdalmat. A lány újra támad, de ezúttal elvéti, mert Andy lebukik. Aztán lassan felegyenesedik, és a pultnak préseli a lányt. Megragadja a csuklóját, azt a finom, törékeny csuklót, mire a lány elejti a szobrot.

Reccsenés hallatszik. Nyomában faszilánkok röpködnek. Aztán betörik az ajtó. Alig egy óra telt el a harmincharmadik napból, a munka csaknem kész, és erre betörik az ajtót.

Andy a karjába kapja a lányt, a zokogó lányt, azt a drága, finom kis testet. Felnyalábolja a földről, és szorosan magához öleli. Davinia mindkét kezével az arcába üt, ökle könnyű, mint a pihe.

– Menyasszonyom a pokolban – mondja a férfi, azzal a kitört ablak felé iramodik.

A város, az éjszaka meg a mögötte húzódó sötétség felé támolyog, ahol már nem szikráznak a csillagok, és a hold sem kel fel soha.

Amikor John kinyitotta a kocsiját, meghallotta a géphangot, ezzel egyidejűleg pedig a kitört ablak csörömpölését, amelyet két lövés követett. A kórház hatvanméternyire lévő déli oldala felé pillantott, ahol egy halom törött üveg zuhant alá a mélybe az épület kivilágított homlokzatáról, a legfelső szintről. Ösztöne és tapasztalata azt súgta, hogy azonnal oda kell rohannia, bár még záporozott az üvegcserép, fényes jégtócsákkal terítve be a kocsifelhajtót.

A férfi már félúton lehetett, amikor döbbenten látta, hogy két alak ugrik ki az ablak helyén tátongó nyílásból, mintha szállni készülnének. Már az első pillanatban rájött, hogy a lány a férfi foglya – küzd és menekülni próbál, de a kegyetlen mélység és a gravitáció egyre csökkenti a túlélés esélyét. Ahogy felnézett a magasba, felismerte hosszú, szőke haját, sárga blúzát és farmernadrágját. Már sok szörnyűséget látott életében, de ez itt mindennél irtózatosabb volt. Zuhanásuk közben az idő mintha lelassult volna, és úgy tűnt, a pár hátborzongató kecsességgel vitorlázik lefelé. Még gondolkozásra és imádkozásra is futotta az időből, mert esésük megcsúfolta a fizika törvényeit, és nem úgy zuhantak, mint kő a levegőben, hanem mint a kő a vízben. Úgy értek földet, mint a cirkuszi légtornászok: könnyedén és elegánsan. A rövid illúzió szertefoszlott a hirtelen támadt, szemmel szinte alig látható gyorsulás miatt. Amikor becsapódtak, a puffanás távoli robajnak hangzott csak – mintha egy betonkeverő dolgozna a domb túloldalán.

Az évek során Johnnak sok olyan öngyilkossal volt dolga, akiket akár meg is gyilkolhattak. Közülük kettő a mélybe vetette magát. Nem ilyen magasról: az egyik harminc méterről, a másik valamivel többről. Ebben az esetben azonban legalább negyvenöt méterről hulltak alá. A holttestek felismerhetően emberiek voltak, de a felismerhetetlenségig összeroncsolódtak. A becsapódás szögétől függően a test nyakatekert pózban roppant szét, összecsavarodott vagy palacsintává lapult. Az összetört medence a mellkasba fúródott. A hátgerincből dárda lett, amely átdöfte a fejet, ahelyett, hogy tartotta volna. A csontok egy pillanat alatt csattogó kardokká váltak. Az embernek nem kell feltétlenül a fején landolnia ahhoz, hogy az ütközés ereje összenyomja a testet, újraformázza az arccsontokat, úgy, hogy a szerkezeti összevisszaság még egy Picasso-portrét is túlszárnyal.

Ha egy emberpár tizenegy emeletnyit zuhan, de homokos talajra vagy sűrű bozótba érkezik, talán egy az ezerhez az esélyük a túlélésre. De ha valaki ekkora sebességgel vágódik a betonnak, a halál legalább annyira elkerülhetetlen, mint amikor egy bogár egy nagy sebességgel száguldó autó szélvédőjének csapódik. Hiába állnak pár lépésnyire szakképzett orvosok, ilyen esetben ez nem ért többet, mintha tengernyi levegővel akarnánk megtölteni egy összeroncsolt tüdőt.

Noha a halottakon már semmi sem segíthetett, John reakciója saját magát is meglepte. A férfi több mint harmincméternyire állt a becsapódás helyétől, a kocsija valamivel közelebb volt. Sarkon fordult, és az autó felé kezdett rohanni. Nem Davinia halálának elviselhetetlen ténye elől menekült, és nem is az irtózattól, amit a lány és az úgyszintén alaktalan társa keltett benne. A nyomozó annak következményeitől sem tartott, hogy jelen volt, noha fizetés nélküli szabadságra küldték, és minden rendőri tevékenységtől eltiltották. Még soha életében nem futott el semmi elől.

Addig nem is jött rá megfutamodásának okára, amíg be nem ült a kormány mögé, és be nem indította a motort. A kamikáze, az ugró, aki a mélybe vetette magát azért, hogy Daviniával is végezzen, ugyanabban a helyzetben volt, mint Billy Lucas, amikor az elpusztította a családját. Bábu volt. Kesztyű, amelybe Alton Turner Blackwood beledugta a mocskos kezét. A megszálló szellem még zuhanás közben vagy a halál pillanatában elhagyta a testet. John nem tudta pontosan, hogyan működnek ezek a dolgok, milyen szabályok szerint változtatnak helyet a kísértetek ezen a világon, ha léteznek ilyenek egyáltalán. Ő úgy vitte haza a szellemet a kórházból, hogy az nem költözött belé. John látta, hogy a szellem nemcsak helyeket – kórházakat, autókat, házakat – tud uralni, hanem embereket is. Bizonyos embereket. A férfi az előző nap délutánján megérezte, hogy a kísértet eltűnt: emelkedett volt a hangulata, és megint kiegyensúlyozottnak érezte magát. Ha nem viszi haza magával a szellemet a kórházból, az anélkül is odatalált volna, de legalább nem ő lett volna a felelős érte.

Őrület. Menekül egy szellem elől, pedig még egy fegyveres elől sem futamodott meg soha.

Kiengedte a kéziféket. Sebességbe tette az autót, majd a gázra lépett. A kocsi végigszáguldott a St. Joseph felhajtóján. Átugratott egy vízelvezető árkon. Az utca. Semmi forgalom. Éles kanyar balra, fékcsikorgás.

John szívét iszonyat és sajnálat mardosta. A férfi minden józansága oda volt, tehetetlenül vergődött a babona szorításában. Vagy talán a modern társadalom valójában egy lármás és nyüzsgő barlang csupán, amelyben primitív lények magasztalják egymás tudását és eszét, amikor igazából több igazságot felejtettek el, mint amennyit megtanultak. Odadobták az bölcs kifinomultságot a tudatlanság könnyű terhéért, és egy ideológia hideg kényelméért cserébe megtagadták a józan észt, mert valaki azt ígérte nekik, hogy az élet tébolya már semmit sem jelent?

A sugárutak ezen a késői órán is furcsán csöndesnek tűntek, mintha mindenki köddé vált volna. Sehol egy mozgó jármű. Sehol egy gyalogos. Még egy szerencsétlen, álmatlanságban szenvedő hajléktalant sem lehetett látni, amint maga előtt tolja összeguberált kincseivel megrakott bevásárlókocsiját, és egy elképzelt otthont keres. Semmi sem rezdült, kivéve a kanálisok gőzeit, egy digitális óra számainak váltakozását egy bank bejárata fölött, egy repülő csészealjat egy óriásplakáton, egy járdán végigosonó macskát, amelyet elnyelt egy sikátor és a Fordot, amely őrült iramban menekült attól, ami elől nem lehetett elmenekülni.

Valószínűleg mind meghaltak, nem csak Davinia. Jack, Brenda, Lenny, talán még a nagynéni is. Ahogy John visszagondolt, tudatosodott benne, hogy az ugró férfi, aki magával rántotta a lányt a halálba, egyenruhát viselt. A járőrkocsi ott parkolt a kórház előtt. Talán a Woburn-házból beérkező hívás fogadója lett Blackwood hordozója, miután Reese Salsetto kidőlt a sorból.

Két családot mészároltak le. Két másikat már kijelöltek a pusztulásra. Hatvanhat nap van még, hogy John előkészítse felesége és gyermekei védelmét egy ellenállhatatlan erővel szemben.

A férfi lassan lefékezett, majd leparkolt a járdaszegély mellett egy olyan utcában, ahol csupa drága üzlet és elegáns étterem volt. Kinyitotta az ajtót és kiszállt. Elsétált a kocsitól, és egy parkolóórára támaszkodott.

Emlékezetében megjelent Davinia Woburn, ahogy ott állt az intenzív osztály várójában. Megpróbálta az emlékezetébe vésni a gyönyörű kislány képét. A látomás azonban elkerülhetetlenül szertefoszlott, és átadta helyét a záporozó üvegdarabok víziójának. A zuhanó emberpár. Davinia lobogó haja, amely olyan, mint egy sápadt zászló. A brutális földbecsapódás. A testek, amelyek úgy folynak szét a járdán, mint valami förtelmes olajfolt.

John egyik kezével a parkolóórába kapaszkodott, előrehajolt és belehányt a csatornába. A gyomrát kiüríthette ugyan, de az emlékezetéből nem tudta kiűzni a kövezeten szörnyethalt lány képét.

36.

A lovas feszülten figyeli Davinia rémült arcát zuhanás közben. A becsapódás előtti utolsó pillanatban elhagyja Andy Tane járőr testét. Visszakapaszkodik, mint egy jojó a zsinegen, és belép az ablak helyén tátongó lyukon. Három kórházi biztonsági ember törte be a konferenciaterem ajtaját. Ott állnak a rémülettől megmerevedve és ugyanakkor meglepődve, mert nem értik, miért is ugrott ki a járőr a karjában a lánnyal.

Nincs olyan emberi dolog a világon, ami a lovas útjába állhatna. Minden, amit ember készített, porózus és simulékony. A lovas áthatol a konferenciaterem padlóján, lágyan tovalebben a falakon, mennyezeteken, csöveken, kábeleken és vezetékeken – ahol csak akar. Minden, amit emberi kéz hozott létre, át van itatva emberi szellemmel, és fenntartja a kísértő szellemet, mintegy hozzáköti ehhez a világhoz. A lovas elsősorban emberi szellemmel táplálkozik. Most éppen a kórházat használja burokként mindaddig, amíg nem talál egy megfelelő férfit vagy nőt. Minden vasgerenda csont, a falazat hús. Ló nélkül nincs ugyan szeme, de azért lát, nincs füle, de hall. Figyel, fülel, okul, lesen van – anyagtalan vámpír az anyagi világban, akiben a korrupt emberi természet sóvárgása a saját kegyetlen vágyaival egészül ki.

Egy beteg megnyomja a nővérhívó gombot – hallja. Egy ápolónő becsukja a gyógyszerszoba ajtaját – tudja. Egy beteghordó kinyitja a raktárat, az egyik takarító letörli a fürdőszoba tükrét, egy fáradt rezidens belgyógyász a sürgősségin ül a székén, a fejét a falhoz támasztja, egy éjszakai műszakos mérnök bekapcsol egy mérőt az alagsori kazánon – mindezt mindenkinél jobban tudja, mindent átfogóbban ismer, mint bárki más.

Vannak olyan emberek, akik nem sebezhetők, nem vehetők birtokba, és nem lovagolhatok meg. Mások gyengék – vagy legalábbis van egy gyengéjük. Ezeket igába lehet hajtani. Egyik sem vonzza a lovast. Az egész épület hemzseg a zsaruktól, közülük néhány érdekes lehet. Az előcsarnokban nyüzsögnek a tévé- és rádióriporterek meg az újságírók: potenciális terep lovak befogásához.

Megérkezik a kórház igazgatója, Dr. Harvey Leopold. Nincs más célja, csak hogy elkerülje, hogy a St. Joseph Kórház jó híre csorbát szenvedjen a haláleset miatt. A név kötelez: Leopold nem várakoztatja a sajtót a hideg éjszakában, hanem utasítja a kórházi biztonságiakat, hogy vezessék be őket a konferenciateremben tartandó sajtótájékoztatóra. Nelson Burchard rendőrfőnök is részt vesz az eseményen. Nem tudja rábeszélni Dr. Leopoldot, hogy legalább egy órával halasszák el, hogy a rendőrség nyugodtan átvizsgálhassa és biztosíthassa a helyszínt.

A két ember megtartja a sajtótájékoztatót, majd a riporterek és újságírók bombázzák őket kérdéseikkel. Válaszolnak, amire tudnak. Ezalatt a lovas szabadon jön-megy közöttük, és keresi az alkalmat, hogy megismerje őket. Némi habozás után Roger Hoddot, a Daily Post újságíróját választja.

Hodd alkoholista, aljas alak, narcisztikus és nőgyűlölő. Már elüldözte magától felnőtt gyermekeit. Első két felesége utálja, és ott mar belé, ahol tud – az érzés kölcsönös. Valószínűleg jelenlegi felesége is hamarosan beadja a válókeresetet. Ebbe az emberbe a száján keresztül lehet a legkönnyebben beköltözni.

A lovas használatba veszi Hoddot, de ezúttal türtőzteti magát. Csak könnyedén irányítja a férfit. A riporter észre sem veszi, hogy nem egyedül van a bőrében.

37.

Miután biztosították a Woburn-házat, Lionel Timmins Reese Salsetto lakásához ment. Nála voltak a társasház kulcsai, amelyeket a halottól vett el. Azt remélte, talál majd néhány fotót vagy más bizonyítékot, amely megerősíti, hogy Salsetto szexuális értelemben megszállottja volt unokahúga iránti vonzalmának. A férfi meghalt ugyan, és Brenda Woburnt nem lehet felelősségre vonni, hiszen az önvédelem ténye nyilvánvaló, de Lionel iszonyodott az elvarratlan szálaktól. Még az ilyen nyilvánvaló eseteknek is utánajárt, amelyek biztos, hogy nem kerülnek bíróság elé.

A mészkőborítású épületet faragott ablakkeretek díszítették, az előtér pedig csupa márvány volt, kivéve az ezüstutánzatú levéldíszes mennyezetet. Nem volt egy olcsó lakóház, inkább újgazdagoknak épült.

Ronald Phipps, az éjszakai portás – hatvanas, ősz hajú férfi, ápolt fehér bajusszal – mind megjelenésében, mind modorában olyan disztingvált volt, hogy Lionel elszomorodott bóvli egyenruhája láttán, amely jobban illett volna egy banánköztársaság piperkőc ezredeséhez egy operettben. Úgy nézett ki, mint egy hajdanán gazdag bankár, aki vagyona elvesztését követően kénytelen ilyen munkával kiegészíteni kevéske nyugdíját.

Phipps egyáltalán nem volt meglepve, amikor meghallotta, hogy Reese Salsetto agyonlőtt valakit, majd őt is lepuffantották. Még a ház hírneve miatt sem aggódott, talán azért, mert nem Salsetto volt az egyetlen renitens a lakók között. Inkább az nyugtalanította, hogy nem tudta, mi a szabályszerű eljárás ilyen esetekben. Felhívta a rendőrséget, hogy megtudakolja, Lionel azonosítója valóságos-e. Jóllehet, későre járt, az épület üzemeltetőjét is felcsörgette, hogy engedélyt kérjen, mielőtt beengedi a nyomozót Salsetto lakásába.

Ha Lionel rámenősebb lett volna, azonnal felmegy a tizenkettedik emeletre, és otthagyja a portást, hadd intézkedjen kedve szerint. De a börtönben töltött hat év arra tanította, legyen türelmes, ezért vonakodva bár, de úgy tett, ahogy az öregúr kívánta. Manapság amúgy sem tartják tiszteletben az emberi méltóságot. Lionel úgy döntött, ő lesz a kivétel.

Amikor megkapta az engedélyt, felment Salsetto lakásába. A bejárati ajtót résnyire nyitva találta, mintha Reese sietve távozott volna.

Phipps szerint Salsetto a menyasszonyával, Brittany Zeller kisasszonnyal élt együtt. Dacára annak, hogy a „menyasszony” szó mindenfajta ironikus él nélkül hangzott el, Lionel – a portás sűrű pislogása alapján – gyanította, hogy ezt a megnevezést csupán a tulajdonos kedvéért használják.

Megtorpant a küszöbön, és kétszer is a nevén szólította a lányt. Nem kapott választ. Belépett a lakásba, és menet közben felkapcsolta a villanyt. A nappaliban egy jól öltözött szőkeség feküdt a szőnyegen, körülötte sötét vértócsa. Lionel óvatosan, nehogy tönkretegye a bizonyítékokat, a lányhoz hajolt. Megbizonyosodott róla, hogy tényleg halott. A jobb szeme tágra nyitva bámult a semmibe, míg a balt félig lehunyta, mintha csábítóan rákacsintott volna a Halálra, amikor az fenyegetően megindult felé.

Lionel visszatért az előszobába, és felhívta a központot. Jelentést tett a bűntényről, és kérte, hogy küldjék ki az orvost meg a bűnügyi labor csapatát. Az éjszaka hosszúnak ígérkezett.

Amíg a helyszínelőkre várt, bement a hálószobába. Logikusnak tűnt itt kezdeni a kutatást Davinia Woburn esetleges fényképei, valamint egyéb olyan bizonyítékok után, amelyek arra utalnak, hogy Reese Salsetto rajongott az unokahúgáért. Nem telt bele két perc, és elégséges bizonyítékra lelt, amelyek más bűncselekmények elkövetését is igazolták. Annyira belemerült a vizsgálódásba, hogy csak akkor hallotta meg a helyszínelők érkezését, amikor az egyikük odaköszönt neki a hálószoba ajtajából. A csapatból senki sem járt a Woburn-házban, így hát a nyomozó beavatta őket az ügybe, és azt is elmondta, hogyan kapcsolódik egymáshoz a két eset.

Amint a rendőrségi orvoscsapat és a laborosok munkához láttak, Lionel visszament a hálószobába. Mielőtt tovább kutakodhatott volna a nemrég felfedezett bizonyítékok között, megszólalt a mobilja. Nelson Burchard detektívfőnök hívta.

– Itt vagyok a St. Joseph Kórházban. Jöjjön ide, amilyen gyorsan csak tud. Az egyik emberünk, Andy Tane, aki kiszállt a Woburn-házba, követte a családot a kórházba, és mindenkit megölt.

Lionel az angyali szépségű Down-kóros kisfiúra gondolt meg a tündéri kislányra, és úgy érezte, mintha hasba döfték volna.

– Akkor kellene valaki, aki idejön – mondta Burchardnak, és elmagyarázta, hogy egy halott nőt talált Salsetto lakásában.

– De hát mit az ördög folyik itt? – dünnyögte Burchard. – Egyetlen éjszaka alatt ez lett a gyilkosságok fővárosa?

Alton Turner Blackwood naplójából:

Három héttel azután, hogy a puma eliszkolt előle, a fiú megtalálta a temetőt. Egy tisztáson terült el, amelyet fenyőfák fala vett körül. Gyakran járt erre azokban az években, amikor még csak ismerkedett az éjszakával, de akkor még nem figyelt fel rá. Az ovális tisztás nagyobb átmérője mintegy húsz méter volt, a kisebb pedig tizenhárom. A vadul burjánzó fűszálak máshol hosszúak és selymesek voltak, itt azonban csenevészek, bozontosak. Összevissza nőttek, nem olyan egyformán, mint ott, ahol az eső, az uralkodó szélirány és a napfény beesési szöge megszabta. Nem voltak elég agresszívak ahhoz, hogy elfojtsák a hívatlan gyomokat. A föld puhán süppedt be az ember talpa alatt.

A fiú belépett a tisztásra az olykor barackszínű, olykor skarlátvörös alkonyati fényben. Nem vette észre a gödröt, amelyet szorgos állati karmok kapartak ki nemrégen, talán egy farkas vagy hiúz, de az is lehet, hogy egy mosómedve. A friss földkupac alól emberi csontok kandikáltak ki. Egy teljes kéz, amelyről mindössze a hüvelykujj utolsó perce hiányzott. Az alkar orsó- és singcsontja ép volt.

Ahogy az alkonyat elvérzett, a fiú megállt a gödör mellett, és le sem vette a szemét a csontokról, amelyek a bíbor fényben szinte sugároztak. Amikor felszikráztak a csillagok, a fiú elfordult a bizonyítéktól – hiszen valószínűleg több volt, mind puszta földi maradvány – és visszaindult az épülethez.

Az elhagyatott ház falai kőből voltak, ablakai kifelé szélesedtek. Biztos távolságra állt a főépülettől. Bizonyára műhelyként használták, mert famegmunkáló gépek, szerszámok és kerti eszközök sorakoztak benne. Az egyik sarokban vadász- és horgászfelszerelés. A fiú egy gázlámpát is talált, tartalék üzemanyaggal, továbbá egy pár takarót és egy doboz gyufát. Magához vette a lámpát, fogott egy ásót meg egy csákányt, és a felkelő holdfényénél visszatért a szerszámokkal az erdei tisztásra.

Érezte, hogy fent a magasban egy holló repül át a feje fölött, de mindössze a baglyok huhogását hallotta, ahogy egymással beszélgettek a környező fák között. A gázlámpa pislákoló fényénél óvatosan ásni kezdett. Vigyázva emelte ki a rögöket, nem kifejezetten a halott iránti kegyeletből, hanem inkább azért, nehogy összeroncsoljon valamit, ami segítséget nyújthatna a maradványok azonosításánál. Nem volt szándékában értesíteni a rendőrséget. Csak azért szerette volna azonosítani a csontokat, hogy kielégítse a kíváncsiságát. A testet valószínűleg nem temették nagyon mélyre: legfeljebb egy méterre.

A hullát vastag mészágyra fektették és bőségesen betakarták az anyaggal, hogy gyorsabban lebomoljon, és ne fejlődhessenek bűzös gázok, amelyek odavonzanák az állatokat. A mész idővel megkeményedett, más ásványi anyagokkal kristályokká forrt össze, és sárgás-szürkés erezetű réteget alkotott. De tulajdonképpen megtette a dolgát. A csontok tiszták és fehérek voltak. Közelről nézve néhány kimaródott, összepréselődött, csigavonalban megrepedt. Ez arra utalt, hogy a gyilkos valamiféle savat is használt, hogy lágyítsa az anyagot és meggyorsítsa a bomlást. A koponya arról tanúskodott, hogy valami kemény tárggyal sújtottak le rá: mindkét halántékcsont be volt horpadva. Az agy, amelyet csontszilánkok vágtak szét, már rég az enyészeté lett. A ruházatból csak néhány foszlány maradt fenn, az is rothadt állapotban. Lehet, hogy a test sok évvel korábban került a földbe.

Bármi okból is dúlták fel a mosómedvék vagy más állatok a sírt, biztos nem a hullaszag vonzotta őket. Ahogy a fiú mélyebbre ásott, mindössze a mész enyhe szagát érezte, ami egészen más és kevésbé szúrós, mint ami a sav bomlásából származhatna, és mindezek alatt a nedves föld illata is érződött.

A lámpával a kezében átkutatta a tisztást, és egymás után fedezte fel a finom, szabályos, ostyaszerű benyomódásokat, amelyeket az idő, az időjárás és az elszáradt, összekuszálódott fűcsomók sem tudtak teljesen elrejteni. Nemcsak egy sírt talált, nemcsak egyetlen bűntett bizonyítékára bukkant rá, hanem egy egész temetőt fedezett fel, amelyben nem voltak sírkövek és az emlékezés virágai is hiányoztak, kivéve néhány satnya, hervadt száron bókoló gyomot.

Most sokkal jobb erőben volt, mint néhány éve, amikor a holló kinézte magának, és a talaj is puha volt. Ezúttal gyorsabban ásott, és nem olyan óvatosan, mint az előbb. A mészkővel kibélelt föld kihányta magából azoknak a maradványait, akiket korábban elnyelt. A fiú sehol sem talált urnát vagy koporsót, csak csontokat, anyagmaradványokat, szétmállott lábbelik gumitalpát.

Fellelte három csecsemő koponyájának maradványát is, akiket születésük után olyan gyorsan gyilkoltak meg, hogy a kutacsuk még nem záródott be és nem keményedett meg. Az újszülöttek csontjai túlságosan puhák ahhoz, hogy sokáig épen maradjanak a sír mélyén. Csak egy pár lágy fehér lemezt és néhány rombusz alakú darabot talált: olyanok voltak, mint a vízmosta kő, de valamikor csípőcsontok és lapockák lehettek.

A harmadik felnőttcsontváz nem az utolsó lelet volt a sorban, de a fiú a negyediket már nem ásta ki. Ezeken a csontokon már rég nem volt hús, de ő azért tudta, mióta van a tetem ebben a gödörben. Hét éve, két hónapja és néhány napja.

Mivel ez volt a legkésőbb eltemetett test, nagyobb szét nem mállott ruhadarabokat talált rajta, amelyeken több szín maradt meg, mint a többieken. Azt a ruhát ismerte föl benne, amelyet az anyja viselt azon a napon, amikor utoljára látta.

A fiú egy darabig nem mozdult, mereven bámulta a leletet. Visszagondolt arra az időszakra, amikor még az anyjával élt a vendégházban, és összehasonlította azt a toronyban eltöltött évekkel, miután az asszony elhagyta.

A baglyok már réges-rég útra keltek, hogy megtömjék bendőjüket a holdfényben fürdő mezőkön. A környező erdő aludt és álmodott. A lámpa sziszegő hangot adott ki, mintha a kígyókat hívogatná, szikrái finoman pattogtak.

A fiú nem reszketett, bár az árnyéka imbolyogni kezdett a silány füvön, a titkos sírkert tátongó gödrei fölött. A fény táncot járt vállának és fejének deformált árnyékán, ruhába és kámzsába öltöztette. Amikor felemelte a csákányt, az árnyék mintha egy kaszát lendített volna a magasba.

A fiú nem volt kecskelábú, szarvat viselő istenféle, mint ami valaha szeretett volna lenni. Ő volt a Halál, és Halálnak lenni a legkielégítőbb. életforma.

38.

Amikor hajnali két óra negyvenhat perckor hazaért, John hatástalanította a riasztórendszert, és beállt az autóval a garázsba. Kiszállt. Most nem tapasztalta azt a nyomasztó érzést, amely heteken át uralta a házat. De tudta, hogy a Woburn család halott, és a gyűlöletes szellem hamarosan újra idetalál.

Szellem. John erre jutott, és a következtetés jogossága most már megcáfolhatatlan volt. A férfi azonban fellázadt a logika ellen. Szellem. Kísértet. Talán más szót kellene rá találnia. Romlottság. Fertőzés. Kór. Ha pszichológushoz fordul, a szakember esetleg meggyőzi, hogy tagadja meg azt, amiről tudja, hogy igaz.

És ez volt a legfurcsább dolog a lázadásában: hajlott arra, hogy a saját kényelme érdekében elfogadja a pszichiátria elméletét, és ne nevezze nevén az igazságot. Nemcsak azért, mert az igazság egy olyan ellenfelet állított az útjába, akit lehetetlen legyőzni, hanem azért is, mert az igazság a maga állhatatosságában zavarba ejtő a modern gondolkodók számára. Manapság a hit még elfogadható, de az, hogy elismerjük egy sötét természetfölötti erő létezését, a butaság és a rászedhetőség érzését kelti a racionális emberben. Minden Gonoszok Gonosza úgy nőhetett naggyá, hogy tagadták a létét.

John utoljára akkor folyamodott whiskyhez, hogy lecsillapítsa az idegeit, amikor hazajött a kórházból, ahol Billy Lucast látogatta meg. Akkor nem segített az ital. Most mégis felment a konyhába, és kiöntött magának egy dupla adag Chivast, s beleejtett néhány jégkockát. Remegett a keze, és az üveg nyaka összekoccant a pohárral.

Harminchárom nap telt el, és megint kivégeztek egy családot. Nem lehet kiszámítani, ki a következő célpont, és azt sem, kinek a képében csap majd le a rossz szellem. Brenda Woburn érezte, hogy a lény át akarja venni fölötte az uralmat. Hideg volt, és összevissza tekergett. Nemcsak a fejemben. Mindenütt a testemben. A csontomig hatolt. Az asszony képes volt ellenállni – de csak ilyen szélsőséges módon. A szellem sem Lennyt, sem Daviniát nem tudta maga alá gyűrni. Különben felhasználta volna az egyik gyereket a másik ellen, talán Lennyt a nővére ellen. Nem az életkortól függ, kit választ. Billy Lucas csak tizennégy éves volt, mégis uralma alá hajtotta.

John kételkedett abban, hogy Lennyt a korlátozott agyműködése vértezte föl a szellemmel szemben. Davinia nagyon okos volt, mégis bevehetetlen. John nem beszélt a fiúval, csak a lánnyal, vele is csupán néhány szót, így nem tudta, mi volt a közös a testvérekben. Gyanította, hogy az ártatlanságuk. A lány kivételes teremtésnek tűnt, finom volt és kedves. Talán a fiú is.

John fogta a whiskyjét, és körbement a földszinten. Meg-megállt a sötét vagy csak tompán megvilágított szobák ablakánál, és az éj feketeségét fürkészte, bár tudta, hogy semmit sem talál. Semmi erőszakot – egyelőre. Itt még legalább hatvanöt napig nem lesz öldöklés.

Ugyanakkor hajtotta a vadászösztön. Házőrző kutya is lehetne élete hátralévő részében. Voltaképpen az is volt. Azóta, hogy – rövidlátása miatt – megkönnyítette családja kiirtását. Az örökös éberség lett a büntetése. Soha nem fogja megismerni a bűntelenek békéjét.

Minette, Naomi és Zach ártatlannak tűnt John szemében. Alapvetően jó gyerekek voltak, erkölcsileg persze nem feddhetetlenek, de nem szenvedtek súlyos jellemhibában. A férfi nemcsak szerette a gyermekeit, de büszke is volt rájuk. Soha nem tételezte volna fel, hogy egyikük kesztyűként fogja magába fogadni Alton Turner Blackwood kezét. A felnőttek közül talán senki sem ártatlan. De Nicolette erkölcsösebb volt, mint bárki, akit John valaha is ismert, könyörületes és barátságos. És erős is, eléggé határozott ahhoz, hogy ellenszegüljön, ahogy Brenda Woburn. A Calvino családban a leggyengébb láncszem maga John volt. Ez a megállapítás egyszerre tűnt helytállónak és hátborzongatónak. Ismét a konyhában találta magát, még két adag whiskyt töltött ki.

Azután, hogy tizenhét évesen elhagyta a Szent Kristóf Árvaházat, de még azelőtt, hogy Nickyvel találkozott volna, pár hónapig végigitta az ebédeket és a vacsorákat: sörrel öblítette le a feleseket, ami a felejtés legjobb módszerének tetszett. Az iskola erkölcsi támogatása, család és barátok híján, a fiú a felé a spiritualitás felé fordult, amelyben a szellemek jövedéki adócímkével ellátott palackokban érkeznek. Volt némi öröksége – szülei életbiztosítása és a ház árából a rá eső rész –, de mindez olyan volt, mint a vérdíj. John a sors fintorát látta abban, hogy a pénzt önmaga pusztítására költötte, pohárról pohárra. Még nem volt elég idős ahhoz, hogy maga vegye meg a mérget, de akadtak csavargók a környezetében, akik jó pénzért megtették neki ezt a szívességet. John aranyszívű hóhéroknak nevezte őket, és ha tudtak volna ciánt szerezni, a fiú biztos azt is felírta volna a bevásárlólistára.

Szerencsére nem volt jó az ivásban, mert sem gyakorlata, sem mersze nem volt ahhoz, hogy alkoholista legyen belőle. Felejteni nem volt olyan könnyű, mint ahogy remélte. Ittas állapotban nevetségesen érzelgőssé vált, és még inkább a veszteségeire koncentrált, mint józanul. Mégsem a sör meg a feles volt a felejtés kulcsa. Ahhoz viszont jó volt, hogy John megszállottan és élénken felidézzen minden fájdalmas emléket, amit ki akart törölni az agyából.

Amikor egyedül volt a lakásban, alámerült a részegség bugyraiba, és a konyhában ülve vagy a kanapén szétterülve megeredt a nyelve. A szellemeihez és önmagához beszélt. Egy ponton, amikor a talaj már nem látszott biztonságosan vízszintesnek, és úgy dülöngélt, mint egy viharvert hajó fedélzete, amikor a tárgyak körvonalai elmosódtak – a falak a mennyezet felé hullámoztak, a plafon pedig lelógott, mint egy roppant sörhas –, és amikor a konyhai csap támadásra kész kobrának tetszett, akkor az ifjú John Istent szólította. Ezek a monológok egy teológiai zseni szónoklatai voltak, amelyek kétségbe vonták a Teremtő bölcsességét. Vádbeszédek, amelyek lerombolták a jóságos Úrról festett hízelgő képet, jeremiádák, olyan logikai érveléssel, amelyet maga a Teremtő sem tudott volna megcáfolni.

Egyik este – noha épp olyan részeg volt, mint máskor – hirtelen egy kívülálló fülével kezdte hallani saját magát, és nemcsak a csöpögős és zavaros szónoklata miatt szégyellte el magát, hanem felületes érvei és vádjai okán is. A szájára tapasztotta kezét, hogy elnémítsa a hangját, de a karja tehetetlenül hanyatlott le az ölébe. Tovább ömlött belőle a szó, de a mondandója még butább és összefüggéstelenebb lett. Handabandázása végül annyira unalmassá, önmagát ismétlővé és kicsinyessé vált, hogy John megalázottsága kínzó gyötrelemmé erősödött. De azért csak mondta tovább a magáét – a nyelve már nem nagyon engedelmeskedett, a szavak áradatát nem lehetett visszatartani. Miközben panaszait sorolta, a meghunyászkodásra késztető önsajnálat csendült ki a hangjából. Minden egyes sirámában egy hitvány gazember szavait vélte felfedezni. Minden nehézkesen előadott vád a semmirekellő, éretlen kisfiút leplezte le, akinek nincs elég bátorsága ahhoz, hogy vállalja a felelősséget a tetteiért, aki nem tudja felnőttként viselni bűnét.

Amikor az önmarcangolás végül pironkodásba fordult, Johnnak sikerült összeszednie magát, és pontot tett a szóözön végére. Feltápászkodott, kivonszolta magát a fürdőszobába, és letérdelt a vécé elé. A beszéd helyett most a hányás tört ki belőle elemi erővel. Másnap úgy emlékezett, hogy a hányadék fekete volt, bár nem értette, mitől lehetett olyan sötét.

Azóta egyszer sem volt részeg. A vacsorához megivott bor soha nem ringatta mámorba. Tizenhét év józanság. A férfi rápillantott a második adag Chivas Regalra – aztán a mosogatóba löttyintette.

Whiskyvel vagy anélkül, nem tudott aludni. Attól rettegett, hogy a zuhanó lánnyal fog álmodni. Sejtése se volt, mitévő legyen. Úgy érezte, csak sodródik az árral, fogalma sem volt, hogyan védhetné meg a családját.

Hogy választ találjon a kérdésére, a konyhaajtóhoz ment, majd kilépett a ház hátsó részén húzódó kockaköves teraszra. Az éjszaka hűvöse talán kitisztítja a fejét, hogy gondolkozni tudjon. A levegő csípős volt, hideg, de nem annyira, hogy John fázzon. Nagyot sóhajtott. A lehelete fehéren párállott. Néhány lassan gomolygó felhő közeledett észak felől. A hold alacsonyan függött a nyugati égbolton, egy távoli kikötő felé vitorlázott, és közben enyhén megvilágította a kertet.

John azt kívánta, bárcsak meg tudná menteni a családját, ha másképp nem, hát úgy, hogy felteszi őket egy hajóra vagy egy repülőgépre, ami egy távoli helyre tart. De annak a teremtménynek, aki a halálból is vissza tudott térni, semmiféle hegy, tenger vagy országhatár nem tudja útját állni.

John lelépett a teraszról, és folytatta sétáját a kikövezett ösvényen a rózsalugas irányába. Az évszak utolsó virágai hervadtan, barnán konyultak lefelé. A levelek elszáradtak. A tövises szárakat hamarosan vissza kell vágni, hogy a növények jövőre is buján virágozzanak. A tekergőző tüskés indák olyanok voltak a hold fényében, mint feketeezüst mintázatú szőrös polipkarok.

A lugas bejáratától háromlépésnyire John megtorpant, mert hirtelen eszébe jutott, hogy talán veszély leselkedik rá. Nem az éjszaka zordsága tette, mégis felállt a szőr a hátán, ahogy a rácsos alagút felé közeledett. A hideg futkosott a hátán, csigolyáról csigolyára haladt, borzongató sebességgel. A négy méter hosszú lugas belseje sötétebb volt, mint az éj. John azonban tisztán látta a hold fényében fürdő pázsitot a túloldalon. Senki nem várt rá az alagútban.

A kórházban történtek cafatokká tépték az idegeit. Szüntelenül rettegett valamitől, noha Zach tizennegyedik születésnapja csak hatvanhat nap múlva lesz. Ha hagyja, hogy minden sötét zug halálra rémissze, minden zárt ajtó vagy homályba burkolózó sarok felkeltse gyanúját, végül teljesen kikészül, és amikor az igazi baj bekövetkezik, semmi hasznát nem lehet majd venni. Meg kell acéloznia magát, hogy ellenálljon a kísértésnek, és ne Alton Turner Blackwoodot lássa minden árnyban.

Újabb lépést tett a lugas felé, de aztán riadtan lecövekelt, mert valami hozzáért a lábához. Nemcsak könnyedén súrolta, hanem erőteljesen nekiütődött. Egészen lent haladt tova, jobbról balra. Egy állat. John megfordult, és izgatottan fürkészte a homályt. Az az izé másodszor is nekidörgölőzött, de amikor John lenézett, nem látott semmit. Most a térdénél, a sípcsontjánál érezte a cirógatást, de az a valami láthatatlan maradt.

Ahogy visszaindult a házba, megzörrent az avar, és a férfi bal oldalán levelek röppentek fel a gyepről. Még napokkal ezelőtt sodródtak ide a kert déli oldalában álló tölgyfáról. Most azonban nem fújt szél, ami a levélszőnyeget felkavarhatta volna. A zizegés a hátsó kertben folytatódott, aztán visszakanyarodott Johnhoz, párszor megkerülte, majd ismét távolabbról hallatszott, mintha egy kis szélördög játszadozna a száraz levelekkel. Egyre inkább úgy érezte, hogy egy pajzán jelenség szemtanúja, amelynek semmi köze a lugastól való félelméhez. A látszat azt mutatta, hogy nem egy rémség riasztotta el attól, hogy belépjen az alagútba.

John feszülten figyelt, ám a jelenség hirtelen megszűnt. A levelek megnyugodtak, és az éjszakára ismét csönd telepedett. Amikor az utolsó örvény is elcsitult, mintha egy ismerős, örömteli sóhajt hallott volna, olyat, amilyen már rég nem ütötte meg a fülét. Ha ez egy szellem, akkor nagyon jókedvű teremtés lehet. Johnt hirtelen elborította az öröm, mert eszébe jutott golden retriever kutyája, aki két éve pusztult el.

– Willard? – suttogta.

39.

Miközben a Daily Post szerkesztőségében ücsörög kis fülkéje magányában, és a St. Joseph Kórházban meg a Woburn-házban történtek összefoglalóját írja, Roger Hodd meg-meghúzza az üveget, amelyikben tequila és zöldcitromlé van. Régóta nem érdekli már az újságírás, ez a rejtelmes ügy azonban felcsigázza és írásra ösztökéli.

Lovasa, akinek jelenlétéről Hoddnak nincs tudomása, különleges kifejezések és okos szófordulatok használatára készteti, amelyek egy átlagos riport színvonala fölé emelik a művet. A lovas azt szeretné, ha a cikk jó lenne, bár nem emiatt vette birtokba Hoddot.

Nem sokkal pirkadat után Hodd lefűzi az írását, és hazamegy a harmadik feleségéhez, Georgiához. Az asszony furcsa szerzet: javíthatatlan álmodozó és rehabilitációs terapeuta, aki függőket próbál kigyógyítani a betegségükből. Georgia, mivel egész életében újságírókról ábrándozott, őket istenítette, feleségül ment Roger Hoddhoz, annak ellenére, hogy tudta, a férfi súlyos alkoholfüggő. Azt hitte, csakis ő tudja megmenteni a szenvedélybetegségétől, és arra inspirálhatja, hogy olyan történeteket írjon, amelyeket Pulitzer-díjjal jutalmaznak.

Hodd mindig is tudta, hogy nejének ez a kísérlete kudarcra van ítélve, és most már Georgia is ráébredt. Csak az esküvő után fogta fel, hogy Hodd narcizmusból aranyérmet kapna, ha az olimpiai sportág lenne. És nem elég, hogy részeges, de ráadásul középszerű is. Inkább pszichológiai és verbális erőszakot alkalmaz, mint fizikait. Georgiát különösen az nyugtalanítja, hogy végzettsége és pszichológiai gyakorlata ellenére nagyon is hatnak rá a férje aljas trükkjei. Éjszakánként sírva alszik el, és mintegy öt kilót fogyott házasságuk tíz hónapja alatt.

Néha attól fél, hogy őt is függővé teszi ez a bánásmód, vagy egyenesen Hodd. Ezt a lovas akkor tudja meg, amikor Hodd savanyú, tequilaszagú csókkal felébreszti Georgiát. A riporter esetlenül fogdossa a feleségét, mintha nemi vágyait akarná kielégíteni, pedig valójában túl részeg ahhoz, hogy teljesíteni tudjon. Georgia visszakozik a férj állapota miatt, aminek a férfi is tudatában van, de azért tovább vacakol a pizsamafelsővel, hogy hozzáférjen a nő melléhez.

Hodd szerint Georgia lassan eljut addig, hogy elváljon, de a lovasnak egy csók is elég, hogy kiismerje az asszonyt. Már tudja is, hogy a nő nem sokat tart a válásról, inkább abban mesterkedik, hogyan gyilkolhatná meg a férjét úgy, hogy ne terelődjön rá a gyanú. Georgia könnyű préda, és a lovas egy felületes csók közben lovat cserél. Arra készteti Hoddot, hogy kiterüljön, és egy átkot ültet el az elméjébe.

Georgia legalább annyira nincs tudatában a lovas jelenlétének, mint a férje. Lezuhanyozik, felöltözik, megreggelizik és elindul az Új Remény Rehabilitációs Kórházban lévő irodájába. Mára sok előjegyzése van, de mivel több mint egy órával korábban érkezik, még bőven marad ideje megírni egy zárójelentést. Az egyik páciensét három nappal korábban bocsátja útjára, mint ahogy a harmincnapos kúra lejárna. A lovas ötlete volt, hogy az asszony engedje el a beteget. Georgia könnyedén elhiszi, hogy ez az ő döntése, és helyes.

Belép a beteg szobájába, hogy odaadja neki a zárójelentését. Preston Nash meglepetten hallja, hogy a gyógyszerfüggősége pszichológiai okokból alakult ki, de most már gyógyultnak tekinthető. Amikor hálásan megszorongatja Georgia kezét, a lovas feltérképezi. Preston alig várja, hogy visszatérhessen szülei házának alagsori lakrészébe, felhívhassa a dílerét, és megint mámoros utazásra indulhasson. Ugyanakkor figyelmesen hallgatja Georgiát, aki a további teendőket sorolja, megadja az éjjel-nappal hívható telefonszámát, és a legjobbakat kívánja a tiszta élethez.

A lovas arra ösztökéli Georgiát, hogy nyújtson kezet Prestonnak, és amikor a két ember másodszor is kezet ráz, a lovas friss lóra cseréli a kancáját, akit szintén átokkal sújt. Preston összepakol, és hív egy taxit. Mivel fogalma sincs róla, hogy nem egyedül van a testében, hazáig mosolyog.

Mire megérkezik, szülei – Walter és Imogene – már elmentek a Calvino-házba. Prestont zavarja, hogy mind a két szobáját és a fürdőt is alaposan kitakarították. Ő is tud takarítani! Jóllehet, eddig sohasem szánta rá magát a dologra, de ez csak annyit jelent, hogy nem osztja szüleinek azt a neurotikus rögeszméjét, hogy minden körülmények között fenn kell tartani a sterilitást. Antibakteriális tisztítószerek, amelyek a csatornában, a szeméttelepen és az esőcsatornában – majd a talajvízben – végzik, csak szennyezik a földet. Ráadásul, ha az ember állandóan suvickol és literszámra használja a hipót, nehogy mikrobákkal találkozzon, nem lesz ellenálló a kórokozókkal szemben, és biztos, hogy egy esetleges tömegjárvány esetén az elsők között fog meghalni. Preston szerint ez a csapás lesz az első, s rögtön utána következik az óceánok kiszáradása. Aztán nukleáris háború kezdődik a zsugorodó élelmiszerkészlet miatti konfliktus nyomán, majd jön a csillagközi invázió. Bízik benne, hogy túléli a katasztrófákat, feltéve, hogy lesz elég gyógyszer és áram.

Alig várja, hogy visszatérhessen a videojátékaihoz, a pornójához meg a drogkoktéljaihoz. De először a lovas által kiszabott feladatot kell végrehajtania.

Preston késztetést érez, hogy felkészüljön arra a napra, amikor a szülei kísérletet tesznek rá, hogy ellenőrizzék a pénzügyeit. Mindezt abból az aljas megfontolásból teszik majd, hogy rátegyék a kezüket a rokkantsági nyugdíjára. Ki az a hülye, aki alkalmaz egy harminchat éves férfit, akinek nincsen szakmája? Ha van is ilyen, Preston nem olyan bolond, hogy elfogadja az ajánlatot. Különösen, hogy közeledik a Föld teljes lakosságát tizedelő járvány. Az elvesztett jövedelem pótlásának egyik módja a lopás. Valójában ezt tartja az egyetlen értelmes cselekedetnek. A nagymenők otthonai értékes holmik sokaságát rejtik. Preston apja és anyja pont egy ilyen festőművésznő háztartását – akármit is jelentsen ez – vezeti. Kulcsuk van az alkalmazójuk házához.

Eddig a pontig – bár huszonhét napja nem fogyasztott drogot és alkoholt – Preston eléggé világosan tudott gondolkodni ahhoz, hogy kövesse titkos lovasának okfejtését. De aztán megoldhatatlan dilemmába ütközik, és ettől annyira elkeseredik, hogy már nem is akar mást, csak lerészegedni és videojátékokkal játszani, amíg be nem vérzik a szeme. Az akadály: nem tudja megszerezni a szüleitől a festőművésznő házának kulcsát. Az öregek jobban őrzik, mint a sajátjukat, és mindig maguknál hordják. Walter és Imogene legalább annyira a felelősség és a kötelesség megszállottja, mint a tisztaságé. Olyannyira neurotikusok, hogy ezeroldalas pszichológiai könyvet lehetne írni róluk. Betegek, de nagyon, és folyton Preston idegeire mennek.

Ez a probléma az élettel. Semmi sem könnyű. Egymást érik a gondok. A valóság és az álmok közötti út sosem egyenes, és tele van buktatókkal. Falakat kell megkerülni, kerítéseket kell megmászni, és amikor mindegyiken túl vagy, váratlanul egy vízmosás, egy kanyon, egy feneketlen mélység előtt találod magad.

Mivel Walter és Imogene rengeteg mindenhez hozzáér a Calvino-házban, a lovas, aki hosszan elidőzött azon a helyen, egyenesen a veséjükbe lát. Tudja, hogy a házaspár az emeleti hálószoba egyik fiókjának aljához ragasztva tárolja a Calvino-ház pótkulcsait. Bár Preston mit sem sejt erről, a lovas elültet benne egy homályos emléket, és a férfi újult izgalommal merészkedik föl az emeletre, hogy felkutassa a kincset.

Preston fogja a kulcsot, és elindul a legközelebbi kulcsmásolóhoz. Nincs engedélye rá, hogy a szülei kocsiját vezesse, de ez sem őt, sem a lovasát nem tartja vissza. Mrs. Nash fia kivételesen nem int be a többi autósnak, egy kocsit sem tör össze, és egyetlen gyalogost sem üt el, mivel éppen józan, és lovasa szelíden elnyomja azt a vágyát, hogy átlépje a sebességhatárt, és figyelmen kívül hagyja a piros lámpákat.

Habár a szülei nem könnyű esetek, s fiút nem nehezebb irányítani, mint egy hintalovat.

Miután Preston hazaér, visszateszi az ellopott kulcsot a helyére, a három másolatot meg elrejti a lakrészében, majd felhívja a dílerét, Dr. Charles Burton Glockot, aki több különböző, harmadik világbeli országban szerzett orvosi diplomát. Preston a három kedvenc hangulatjavítóját íratja fel. Dr. Glock örömmel hallja, hogy Preston épségben hazaért a rehabról. Nagylelkűen felajánlja, hogy az első rendelést ingyen leszállítja. Dr. Glockkal való kapcsolata ad értelmet Preston életének. A rokkantsági ügyintézőtől kapta meg az orvos nevét és számát, a doktor leszázalékolta, és most ugyanő gondoskodik arról, hogy páciensének ne legyenek fájdalmai és félelmei. Dr. Glocknak a város több gyógyszertárában is van érdekeltsége, így a házhoz szállítás gyorsabb, mintha pizzát rendelne az ember – igaz, ami igaz, a gyógyszerésznek nem kell megvárnia, amíg megsül a tészta.

A pedánsan öltözött fiatal nő, aki a csomagot kihozza, úgy fest, mint egy egyház házalója. A lovas kényszeríti Prestont, hogy érintse meg a nő kezét fizetés közben. Úgy ítéli meg, nem lesz nehéz dolga vele. A neve Melody Lane, de nemigen van melódia a szívében, legfeljebb izgató disszonancia, és a lovas észreveszi, hogy több mint egyszerű szállítóeszköz.

A lovas ösztökélésére Preston megkéri Melodyt, hogy várjon egy percet. Visszatér a lakrészébe, és kihozza a Calvino-ház egyik kulcsát. Az ajtóban a nő kezébe nyomja.

A lovas, miközben lovat cserél, megátkozza Prestont, aki mindebből semmit sem vesz észre.

– Nem tudom, miért csinálom ezt – mondja Preston őszinte zavartsággal.

– Én igen – válaszolja Melody és zsebre dugja a kulcsot. – Biztosan nem ez az első eset, hogy valami olyasmit tettél, aminek nincs értelme.

– Igazad van.

– Még találkozunk – feleli a nő, és becsukja maga után az ajtót.

Mielőtt a lovas közelebbről is megismerte volna Melodyt, csupán arra akarta használni, hogy újra bejusson a Calvino-házba. De Melody olyan érdekes jelenség, hogy a lovas úgy dönt, több órán át vele marad, és beavatja a küldetésbe.

Melody csinos, de nem feltűnően szép, üde arcú teremtés, nagy őzikeszemekkel és vonzó mosollyal. Tartózkodó, majdnem szerény. Egyszerűnek és finomnak látszik. Csöndes hangja kellemes a fülnek. Összességében megnyerő, bizalomkeltő személyiség. Ilyen álca minden szörnyetegnek jól jön, de különösen akkor nagy segítség, amikor a gyanút kell elterelni. Ha az ember, akárcsak Melody, gyerekgyilkos.

Lehet, hogy a nő nélkülözhetetlen lesz a Calvino család tönkretételéhez.

40.

Mivel egyetlen percet sem aludt az éjszaka, John arra panaszkodott a reggelinél, hogy fáradt, rosszkedvű, mintha az influenza kerülgetné, ami részben igaz is volt. Hagyta, hogy Nicky azt gondolja, beteget jelentett, de természetesen fizetés nélküli szabadságon volt. Belépett földszinti dolgozószobájába, egy csésze koffeinmentes kávéval a kezében. Egy darabig csak állt az ablaknál, és bámult ki a hátsó udvarra.

A karmazsintölgy levelei úgy csillogtak füvön, mint egy sárkány elhullatott pikkelyei. A sárkánypikkelyek kifejezésről rögtön Naomi jutott az eszébe. Amikor John rá gondolt, önkéntelenül is elmosolyodott. Lehet, hogy a lány nemcsak az anyjától örökölte nem mindennapi képzelőerejét.

A szétszóródott levelek zavartalanul hevertek a földön. Nappal nem hancúroztak benne vidám vagy pajkos szellemek. John nem tudta, mit gondoljon a levelekről. A bőkezűen mért Chivas Regal hatására a jelenség – amely először figyelmeztető volt, aztán játékos – olyan valódinak tűnt a sötétben, mint a férfi kristályos lehelete a hidegben. De most…

John azon morfondírozott, miért könnyebb hinni a rossz szellemekben, mint a jóakaratúakban. Néha úgy tűnt a számára, hogy az emberi szív, az Éden innenső oldalán jobban fél az örök élettől, mint a haláltól, a világosságtól, mint a sötétségtől, a szabadságtól, mint a korlátoktól.

Kávésbögréjét a kezében szorongatva leült a karosszékbe, lábát a zsámolyra tette, és egy darabig azon erőlködött, hogy Alton Turner Blackwood fenyegető jelenlétén tépelődjön, és rájöjjön, hogyan fegyverezheti le a kísértetet. De hamar elsüllyedt a fáradtság tengerében, és olyan nehezére esett gondolkodni, mintha az óceán fenekén kellene sétálnia, a víz könyörtelen nyomása alatt.

Egy szürrealista utazásról álmodott egy olyan világba, ahol csak úgy hullanak a vörös levelek, a lányok és a guillotine-pengék. De a levelek többé már nem levelek, hanem vérlemezkék, amelyek egy szétroncsolt nyaki ütőérből spriccelnek szét. Aztán már nem is vérlemezkék és nem is levelek, hanem papírlapok, egy könyv lapjai, és valami fontos van rajtuk, amit el kell olvasnia, de már el is úsznak, és amikor megpróbálja elkapni őket, kicsúsznak az ujja közül, mint a füst, ahogyan a lányok is kicsúsznak a keze közül, amikor a szikla szélén áll, és megpróbálja megmenteni őket, Daviniát, Marnie-t és Giselle-t, a lányokat a meredély szélén. Füstté válnak a keze között, de aztán hirtelen újra hús-vér lányok lesznek, és lezuhannak, lezuhannak, Minette és Naomi, mindegyik lány lezuhan, keresztül a vörös levelek, a könyvlapok és a könyörtelen szándék csillogó szilánkjainak esőjén, aztán már nincsenek levelek, lapok, pengék, csak hó, a lányok az éjszakai havon át csapódnak neki a hófödte kövezetnek – zsupsz! halálos erővel, egymás után – zsupsz! zsupsz! zsupsz! –, és a halott ember, aki hanyatt fekszik a hóban, üveges szemekkel bámul föl a leeső lányokra, Lionel Timmins, a lányok halálra zúzzák magukat körülötte – zsupsz! zsupsz! –, és nehéz hópelyhek hullanak Lionel rezzenéstelen, kifejezéstelen, fagyos szemébe.

– John!

Valaki megrázta John vállát, és amikor kinyitotta a szemét, egy pillanatra azt hitte, még mindig álmodik, mert Lionel Timmins hajolt fölé.

– John, beszélnünk kell!

Második pillantásra már jól látszott, hogy a Lionel arcát borító hódara tulajdonképpen fehér borosta. A nyomozó nem borotválkozott mostanában. John kihúzta magát ültében, leemelte a lábát a zsámolyról.

– Te meg mit keresel itt? Mi történt?

Lionel letelepedett a zsámolyra.

– Én is ezt kérdezem, haver. Mi a fene folyik itt?

John megdörzsölte az arcát, mintha egy selyemgubóból bújt volna ki, és meg akarná szabadítani a bőrét a rátapadó fátyolszerű maradványoktól.

– Mikor őszült meg a szakállad?

– Évekkel ezelőtt. Ezért borotválkozom naponta kétszer. Úgy nézek ki vele, mint az az istenverte Rémusz bácsi. Figyelj csak! Te adtad oda Mrs. Fontere-nek a névjegykártyádat?

– Kinek?

– Lois Fontere-nek, Jack Woburn testvérének.

– Ja, persze. Lois néninek.

Az alvás rostjai sztatikus töltésű szálakként tapadtak Johnhoz, összekuszálták a gondolatait. Ha az ember Lionellel beszélget, nagyon ébernek kell lennie.

– Egész éjszaka rajta voltam az ügyön – mondta Lionel –, és épp most tudtam meg a nőtől, hogy bent voltál a kórházban.

– Hogy van?

– Tiszta tropa, de él. John, te ott voltál a kórházban alig néhány perccel azelőtt, hogy Andy Tane- nél elszakadt a cérna.

– Ő volt az? Tane? Ő ugrott le a lánnyal?

– Mindenkit ő csinált ki. Mickey Serivert, a társát is beleértve.

– Láttam a zuhanást. Éppen az autóm felé mentem, amikor meghallottam a lövéseket és az üvegcsörömpölést.

Lionel a tanúk, sőt, néha még a gyanúsítottak kihallgatásánál is ugyanezt a tompa, kifejezéstelen tekintetet vetette be, hogy azt a látszatot keltse, neki nem lehet újat mondani.

– Láttad a zuhanást. Láttad a zuhanást, és elhajtottál?

Amikor John felállt a székről, Lionel is felemelkedett a zsámolyról.

– Kérsz egy kávét? – kérdezte John. – Vagy valami mást?

– Nem.

John a galéria falához lépett, ahol a gyerekek születésnapi fényképei lógtak. Lionel követte, de John a fényképekre koncentrált.

– Szabadságon vagy, John, nem?

– De igen.

– Akkor mégis miért ártod bele magad az ügybe? Miért akartál beszélni Brenda Woburnnel?

– Nem zsaruként voltam ott, hanem magánügyben.

– Éjfél után. Az intenzív osztályon. A nőt meglőtték, épphogy túl van a műtéten, erre te leállsz csevegni vele? Egy olyan nővel, akivel szerintem azelőtt nem is találkoztál.

John nem válaszolt. Egy képet tanulmányozott, amely Naomi hetedik születésnapján képszült. A lány barettet viselt. Rajongott a kalapokért. John több dolgot is nagyon szeretett Naomiban, de a lista élén az az intenzív életigenlés és – már-már a gyönyör határait súroló – szenvedélyes öröm állt, amely a leghétköznapibb dolgok hatására is fel tudott lángolni benne.

– John, ez kemény dió. Egy zsaru megöli a társát meg négy másik embert, aztán önmagát. A sajtónak habzik a szája. És ez nem csak az én ügyem, Sharp és Tanner is érintettek.

John elfordult a fotóktól.

– Tudják, hogy bent voltam a kórházban?

– Még nem. De talán el kell mondanom nekik. Miért vettél ki szabadságot?

– Családi ügy, legalábbis ezt mondtam nekik.

– Nem hiszem, hogy nekem hazudnál.

John állta Lionel tekintetét.

– Ez nem hazugság. Csak nem a teljes igazság.

– Ken Sharp már jelezte, hogy megpróbáltad beleütni az orrodat a Lucas-ügybe.

– Mit mondott pontosan?

– Csak azt, hogy nem hajlandó veled dolgozni a Tane-ügyön, ha visszajössz a szabadságról. Azt akarta, hogy tudjam.

– Nem számít.

– Csak annyit mondott, nem akarja, hogy megismétlődjön az, ami a Lucas-házban történt. Nem akarja, hogy amikor kiér a helyszínre, ott találjon téged, amint éppen vacsorát főzöl.

A „vacsorafőzés” szépítő körülírása volt annak, hogy John valószínűleg hamis bizonyítékokat helyezett el a tetthelyen. Ken juthatott erre a következtetésre, miután beszélt Coleman Hanesszel, a kórház beteghordójával, aki gyanította, hogy John ártatlannak hiszi Billy Lucast, hiába vallotta bűnösnek magát.

– Tényleg voltál a Lucas-házban? – kérdezte Lionel.

– Tényleg.

– A francba! De minek?

John kikukkantott a dolgozószoba nyitott ajtaján. Nem akarta, hogy bárki is meghallja, amit mond.

– Menjünk ki!

A levegő hűvös volt, de a hideg csak az árnyékban volt kellemetlen. A két férfi kiült a napfényben fürdő teraszra, a kovácsoltvas székekre.

John ugyanolyan röviden vázolta fel Lionelnek a húsz évvel ezelőtti Blackwood-gyilkosságokat és családja elvesztését, ahogy Nelson Burchardnak. Lionel nem a rendőrfőnök felkavaró komolyságával reagált. Tudta, hogy a szánalom akár sértés is lehet. Csak annyit mondott:

– Szar ügy.

És ezzel a közönséges tőmondattal valódi rokonszenvét, a közöttük lévő jó viszony megható mélységeit fejezte ki.

John felsorolta a Lucas-gyilkosság és a Valdane család húsz évvel korábbi lemészárlása közötti rejtélyes hasonlóságokat, Lionel pedig érdeklődéssel hallgatta. De amikor odáig értek, hogy két évtizede Sollenburgékat is ugyanúgy lőtték le, mint a három Woburgot, és John megjegyezte, hogy mindkét esetben a lányt gyilkolták meg utoljára, Lionel zavartan pislogott, majd összevonta a szemöldökét.

– Gondolod, hogy lehet valami kapcsolat az ügyek között?

– Harminchárom naponként követték el őket, akárcsak annak idején. Én figyelmeztettem Burchardot. Harminchárom nap.

– Az lehet véletlen egybeesés is.

– De nem az.

Az ég sápadt volt, a nap inkább fehér, mint sárga, mintha sűrű, finom szemcséjű szennyeződés tompítaná el a természetes színeket.

Lionel az asztalra könyökölt, és előrehajolt.

– Hova akarsz kilyukadni? Nem értem. Mondd meg, mi legyen a következő lépés.

Habár azt kockáztatta, hogy pszichiátriai esetnek nézik, John mindenáron maga mellé akart állítani valakit.

– Blackwood harmadik kiszemeltje a Paxton család volt: anya, apa, két fiú, két lány.

– Úgy gondolod, hogy ez valamiféle rekonstrukció? Valaki rekonstruálja Alton Turner Blackwood bűntetteit?

Lágy szellő rezegtette meg a vörös leveleket a félig fonnyadt őszi füvön, de sem a himalájai cédrusfa összegabalyodó ágai, sem a rózsafa tüskéi nem mozdultak.

– Harminchárom nap múlva november hetedike lesz. Ha a harmadik családot megölik azon a napon, akkor a negyedik bűntény december tizedikén lesz.

Lionel a fejét rázta.

– Két gyilkos volt. Billy Lucas és Andy Tane. Mindkettő halott.

A kovácsoltvas asztal üveglapja visszatükrözte a halvány eget meg a ragadozó madarat, amely egyre szűkülő köröket írt le a fakókék háttér előtt.

– Ráadásul a Sollenburg-esetnél – folytatta Lionel sőt, mindegyik akkori esetnél, megerőszakolták és megkínozták a lányokat.

– Billy Lucas is megerőszakolta és megkínozta a testvérét, Celine-t.

– De Davinia Woburnt nem erőszakolták meg.

– Reese Salsetto megtette volna. Ha Brenda nem nyírja ki, lelőtte volna Brendát és a fiút, majd pontosan ugyanazt tette volna a lánnyal, mint Alton Turner Blackwood Susan Sollenburggal.

– Valami még mindig nem világos. Nem mondhatod komolyan, hogy Billy, Reese és Andy szövetkeztek, hogy megismételjék Blackwood bűntényeit.

– Nem kellett, hogy ismerjék egymást, ha volt egy közös titkos társuk.

– De ilyesmire nincs bizonyíték. Billy egyedül volt a Lucas-házban. És biztos, hogy Andy Tane egyedül ugrott ki az ablakon azzal a szegény lánnyal.

– Legalábbis nem láttunk senkit – felelte John.

Lionel elkeseredetten dőlt hátra a széken.

– Ki vagy te, ember, és mit tettél az én egyenes beszédű partneremmel?

John az égen köröző ragadozó madár tükörképét nézte, és így szólt:

– Billy Lucas Johnnynak szólított, holott csak a vezetéknevemet mondták meg neki.

– Ehhez nem kell Sherlock Holmesnak lenni.

– Aznap este felhívott a titkos számomon, ami nem lehetett meg neki. Telefonált, pedig a mobilját elvették tőle. Szóról szóra ugyanazt mondta, amit Blackwood közvetlenül azelőtt, hogy megöltem. Valamit, amit soha nem árultam el senkinek. Valamit, amit csak Alton Turner Blackwood tudhat.

Lionel sokáig olyan mély hallgatásba burkolózott, mint a sápadt ég, a fehér nap és az üvegen keringő ragadozó madár.

– Ez se nem az X-Akták, se nem az Alkonyzóna, oké?

John egyenesen Lionel szemébe nézett.

– Te mivel magyarázod Andy tettét?

– Még nem tudom, de rá fogok jönni. Kapcsolatot találtam Reese Salsetto és Andy között. A válasz ott van.

– Miféle kapcsolatot? – kérdezte John meglepetten.

– Salsetto gazdag kábítószerügynök volt, felhajtó, szélhámos és csekkhamisító. Nincs olyan svindli a világon, amivel ne próbálkozott volna. Volt egy kilométeres közvetítőlistája, rajta mindenféle hekus meg városi tisztviselő. Találtam egy pénztárkönyvet az éjjeliszekrényében, az egyik fiók aljába rejtve. A pasas minden egyes megvesztegetés kifizetését rögzítette – összeg, dátum, időpont, hely, felek. Az esetek jó részében Salsetto gondoskodott róla, hogy valamelyik parkolóban vagy parkban kerüljön sor az ügyletre, ahol fényképen is rögzítették, hogyan cserél gazdát a boríték. Úgy kalkulált, ha egyszer meg kell védenie magát, annyi embert sározna be a bizonyítékaival, hogy az ügyész nemhogy börtönbüntetést nem akaszt a nyakába, hanem egyenesen fiává fogadja. Andy Tane többször is szerepel a könyvben, csakúgy, mint a korábbi társa, Vin Wasco. Lehet, hogy Salsetto nővére, Brenda és a férje is belekeveredett valamibe.

– Ők nem olyanok voltak.

– És ha mégis? Lehet, hogy Reese és Andy belerántotta őket valamibe, ami nagyon félresikerült. Reese szokás szerint elveszítette a hidegvérét. Amikor meghal, Andy Tane összeomlik, bosszút forral, és gyors menekülést keres.

John felnézett az égre. A ragadozó madár már eltűnt. A férfi csak a tükörképét látta. Eltűnődött, vajon igazi madár volt-e, vagy pusztán hallucináció.

– Frappáns magyarázat – mondta John –, de ez így nem áll össze. Nem azok a sarkalatos pontok, amiket annak vélsz.

– Inkább töltöm az időmet a sarkalatos pontok keresésével, mint szellemek üldözésével.

– Ha november hetedikén megint megölnek egy családot, mit fogunk tenni?

– Tovább keressük a sarkalatos pontokat. De ha neked van igazad, akkor mit tehetünk?

– Lehet, hogy semmit – ismerte el John.

Lionel szemrevételezte a hatalmas udvart, tekintete elidőzött a himalájai cédruson. Fáradtnak látszott: nemcsak kimerült volt, hanem elgyötört is. Gyilkossági nyomozóként idő előtt megöregedett.

– Figyelj, haver – mondta, amikor újra Johnra nézett –, kész pokol lehetett az életed az elmúlt években. Az egész családodat kiirtották. Beszéltél róla valakinek?

– Nickynek. Még a legelején. A gyerekek nem tudják. Csak ti hárman: Nicky, Burchard és te. De Burchardnál nem jutottam el odáig, hogy felvethessem… hogy Blackwood állhat a mostani esetek hátterében is. Elmondod neki?

Lionel megrázta a fejét.

– Nem. Meddig vagy még szabadságon?

– Körülbelül tíz napig.

– Talán meg kellene hosszabbítani addig, amíg túl nem jutsz a nehezén. Amíg tisztába nem kerülsz a dolgokkal. Érted, amit mondok?

– Igen. Lehet, hogy kérek még harminc napot.

Lionel lassan eltolta a székét az asztaltól, de aztán visszahúzta, és rátámaszkodott a vastag üveglapra.

– Úgy érzem, elárultalak.

– Szó sincs róla. Honnan tudhattad volna?

– Nem lehetett könnyű szavakba önteni.

– Vettem egy mély levegőt, és nyeltem egy nagyot – vallotta be John.

Amikor felkeltek, feltámadt a szél. Az egész udvarban felkavarodtak a lehullott levelek, avarforgatag borította be a rózsafa törzsét meg az udvar és a fás vízmosás közötti kerítést. Pedig csak a szél suhant át a kerten.

41.

A gyerekek reggeli órája után Nicolette azzal a szándékkal lépett be második emeleti műtermébe, hogy erejét megfeszítve fog dolgozni a Zach-et, Naomit és Minette-et ábrázoló képen. Kitűnő éjszakája volt, kipihentnek és jókedvűnek érezte magát. Ám amikor visszatért a befejezetlen vászonhoz, ismét zavarta benne valami, akárcsak előző este. A festményről csak úgy sugárzott a gyász meg a kétségbeesés, holott messze nem ez volt a cél.

Eldöntötte, hogy néhány napig nem nyúl a hozzá, helyette inkább előzetes skicceket készít egy másik képhez. Eltette a festőállvány melletti asztalról az alázatosságra intő sárga rózsákkal teli vázát meg a termoszt, amelyben a lélekerősítő tea volt.

Leginkább csendben szeretett dolgozni. A művészet nemcsak a képekről szólt, hanem a zenéről is, és az igazi dallamok elvonták volna Nicky figyelmét lelkének muzsikájáról. Aznap reggel azonban öltözködés közben megnézte a híreket. Látta a dühöngő zsaru és a meggyilkolt család szörnyű történetét. Azóta folyton ez a sztori járt a fejében. A csendes műteremben Davinia Woburn fényképe látomásként jelent meg Nicky gondolataiban. Az asszony beprogramozott néhány órányi Connie Dover-számot a CD-lejátszón. Remélte, hogy a kísérteties kelta zene majd eltereli gondolatait a tragikus sorsú gyerek arcáról.

A hírek és a felkavaró festmény ellenére a hangulata könnyed maradt. Az utóbbi napok nyomasztó tompultsága az előző délután enyhült, és amilyen megmagyarázhatatlanul jött, úgy el is enyészett. Egészen két óra tíz percig.

Nicky éppen a vázlat harmadik változatán dolgozott, amikor a ház légköre valahogy megváltozott, de olyan hirtelen, hogy az asszony rá is pillantott az órájára, mintha egy autóbaleset vagy egy zuhanó repülőgép sivító becsapódásának pontos idejét akarná rögzíteni. Fel akart állni a rajzasztaltól, mintha valami sürgős dolog vonta volna el a figyelmét, de aztán elbizonytalanodott és visszaült. Nem hallott riasztó zajt. Senki sem sikoltott. Senki sem kiáltott fel ijedten. A ház ugyanolyan békés volt, mint két óra kilenc perckor. Nicky alaposan meghányta-vetette magában a dolgot, és arra következtetésre jutott, hogy bizonyára az ő kedélyállapota változott meg. Mindenesetre furcsállotta ezt a hirtelen hangulatváltozást. Nicky nem volt mániákus depressziós. Soha nem fordult elő vele, hogy érzelmei mélybe zuhanását követően a szíve úgy szállt volna fel a magasba, mint a héliummal töltött léggömb.

Ahelyett, hogy kézbe vette volna a ceruzát, csak ült, és Connie Dover The Holly and the Ivy című számát hallgatta, amely ütemről ütemre elvarázsolta. De amikor újra rajzolni kezdett, sehogy sem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy valami nincs rendben a házban.

Miután Lionel Timmins elment, John úgy érezte, már nem fog tudni elszundítani. Amikor azonban bement a dolgozószobájába, és leült a karosszékbe a Daily Posttal a kezében, nemsokára félre kellett tennie az újságot.

Álmában óriási, titokzatos föld alatti szobákban és hosszú, hideg kőfolyosókon sétált, finoman cizellált lépcsőkön lépkedett, amelyek Möbius-szalagként tekeredtek. A kijárat nélküli épület azt üzente: Keresésed reménytelen, erőd kevés, szökési terved haszontalan. A férfi egyedül vánszorgott előre. Aztán váratlanul egy erőszakos hang így szólt hozzá a labirintusból: „Pusztulás!” Olyan közvetlen volt, mint Lionel hangja, amikor a nyomozó a karosszék fölé hajolt, és felrázta Johnt. A férfi felriadt, de csak annyi időre, hogy rápillantson az asztali órára. Kevesebb, mint egy órát aludt. Délután két óra tíz perc volt. A férfi újra alámerült a labirintusba, amelyet egy gránit sírkőtömbből faragtak ki.

Aznap délután sem matematikaóra nem volt az öreg Szinyavszkival, sem szabadtéri rajzóra a drámaian tökéletes szájú Laura Leigh Highsmith-szel, ezért Zach lement az alagsori kis edzőterembe, hogy súlyzózzon egy kicsit. A fiú úgy vélte, habár strammabb, mint a legtöbb tizenhárom éves, alig két hónap múlva tizennégy lesz, három és fél év múlva pedig tengerészgyalogosnak fog jelentkezni, vagyis nem lazíthat. Emelgetnie kell a nehéz súlyokat, mint az az éhező kísérleti majom, aki azért rángatja a kart, hogy jutalmat kapjon. Butaság ez a súlyzózás, de sok butaságot meg kell tenni ahhoz, hogy az ember elérje a célját. Zach neandervölgyi üzemmódba kapcsolta az agyát, mert most csak a kézi súlyokra, a tárcsasúlyokra volt szabad koncentrálni, illetve arra, hogy ne sérüljön meg a heréje bizonyos gyakorlatoknál. Nemrégiben olvasott valamit a herék torzulásáról, amiből azt a következtetést vonta le, az élmény legalább olyan kellemes lehet, mintha sövénynyíróval metélnék körül.

Körülbelül negyven percig teljes erőbedobással edzett, mint egy éhező, de óvatos majom – a végére patakokban folyt róla a csípős szagú verejték, mozdulatai egyenletesek és ritmikusak voltak, formája tökéletes. A megalázó és nagyon furcsa pillanat akkor jött el, amikor a padon feküdt, s magasra emelte a súlyt. Kinyújtotta a karját, épp a nyolcadiknál járt a tízes sorozatból. Már kezdte volna leengedni a rudat, amikor az egész hirtelen háromszor olyan súlyossá vált, mint amilyennek lennie kellett volna. A fiúnak reszketett a keze, nem bírta megtartani a súlyzót. Megpróbált ellenállni, de mintha gumiból lettek volna a karjai. A rúd a torkához, az ádámcsutkájához nyomódott. Majrés.

Zach halálosan biztos volt abban, hogy nem tett túl sok tárcsát a rúdra. Ennyire azért nem hülye. Csak akkor növelte a súlyt, ha az apja is ott volt, hogy legyen, aki segítsen, ha a teher túl nagynak bizonyulna. Úgy érezte, mintha valami szörnyeteg nyomná lefelé a rudat, hogy elzárja a légcsövét. Mintha hallotta is volna az őrült nevetést, amely nem a sajátja volt, hanem egy ördögi, utálatos kacaj. Az emeletközben bujkáló izé (Ismerlek, fiú, már ismerlek.) nevethet így.

A nagy erőlködéstől Zach szívverése a torkában dübörögött, szeme kidülledt, a nyelve megdagadt. Félő volt, hogy két percen belül vége, mert benyomódik a légcsöve, vagy elpattan egy ér az idióta agyában. Tovább nem fogja bírni. Zach a faliórára pillantott, hogy tudja, mikor fog meghalni. Két óra tíz. Ha kibírja még két percig, akkor két óra tizenkettőkor nyiffan ki. Zach sírt. A francba! Francba! Francba! Nem az önsajnálat ríkatta meg, hanem az elszánt küzdelem. Úgy harcolt, hogy könnyek potyogtak a szeméből, izzadságcseppek gördültek ki a pórusaiból.

Amikor a végzet órájának mutatója két óra tízről tizenegyre ugrott, a súlyzó hirtelen újra normális súlyú lett. Zach lelökte a torkáról, és teljes erőből az állványra csapta. Zihálva, reszketve ült fel a padon. Meglepően hideg kezével letörölte az arcáról a verítéket, és döbbenten fedezte fel, hogy a nagy erőlködéstől eleredt az orra vére.

Naomi néha kimondottan szeretett a kakasülőn olvasni. A lány így nevezte az ablakfülkét az első emeleti a vendégszobában. A mintegy két és fél méter hosszú és majdnem egy méter mély üreg kényelmes, plüss díszpárnái elegáns, fejedelmi támasztékot nyújtottak a hátának. Úgy hevert itt, mint a francia királynő – a szerepében megfáradt jóságos uralkodó, aki jól megérdemelt pihenőjét tölti – a pamlagján. Három nagy üvegablak nézett a hatalmas tölgyre és a déli pázsitra, amelyet a fa már elkezdett beteríteni vörös leveleivel. Tres belle.

Már csak nyolcvan oldal maradt a regényből, amely egy művelt sárkányról szólt, akinek az volt a feladata, hogy megzabolázzon egy fiatal lányt, és Jeanne d’Arcot faragjon belőle. A lánynak egy veszélybe került királyságot kellett megmentenie. Naomi nagyon szerette volna befejezni a mesét, és elkezdeni a folytatást. A történet kicsit olyan volt, mint a My Fair Lady, de kardvívással, vakmerőséggel és varázslókkal fűszerezték, és Higgins professzor helyett egy sárkány szerepelt benne, aki a Drumblezorn névre hallgatott. Ez mesés bájt kölcsönzött a történetnek, anélkül, hogy az irodalmi minőség csorbult volna.

Naomit, aki egészen belemerült az olvasásba, a hirtelen feltámadó légmozgás ráncigálta vissza a valóságba. A szél megcibálta a tölgyfát, és felkavarta a leveleket, amelyek mint megannyi vörös denevér csapódtak az ablakoknak. Naomi riadtan kémlelt ki a vörös összevisszaságba. Már-már azt hitte, tornádót lát. A kavargó levelek legalább egy teljes percig zizegtek, zörögtek és kopácsoltak az ablakon. Gyönyörű, ugyanakkor kicsit nyugtalanító látványt nyújtottak. Ez is egyike volt azoknak a pillanatoknak, amelyeket Drumblezorn „az, de mégse” pillanatoknak nevezett. Amikor a hétköznapi tárgyak és erők – a levelek és a szél – teljesen mindennapi, mégis különös hatást keltenek. Amikor világunk nyilvánvaló realitása mögött felsejlik egy rejtett világ.

Az ablakmélyedés előtt egy teázóasztal állt két székkel, amely akár kellemes csevegőhely is lehetett volna, de Minnie folyton visszautasította, hogy teázó hölgyeket játsszanak, és nagyvilági beszélgetéseket folytassanak. A forgószél olyan gyorsan ült el, amilyen gyorsan lecsapott, és amikor a levelek lehulltak az ablakról, Naomi újra a könyvébe mélyedt. A szeme sarkából azonban látta, hogy egy nő ül a hozzá közelebb eső széken. A lánynak, aki megriadt, de nem ijedt meg igazán, elakadt a lélegzete. Előrehajolt a díszpárnák közül.

Az idegen régies ruhát viselt: egyszerű, bokáig érő szürke tunikát, amelynek bő, csuklónál összehúzott ujja, magas körgallérja és kék szegélye volt. Csinos volt, de semmivel sem próbálta kihangsúlyozni előnyös tulajdonságait. Nem sminkelte magát, nem használt rúzst, körömlakkot, és barna haja is egyenesen, színtelenül lógott.

– Borzasztóan sajnálom, ha megijesztettelek, felséges asszonyom – mondta.

Lágy, előkelő és varázslatosan dallamos hangja teljesen megbabonázta Naomit. Felséges asszonyom. Hű! Naomi rögtön tudta, hogy ez egy „az, de mégse” pillanat. Valami nagy dolog van készülőben, és pont akkor, amikor már kezdett beletörődni, hogy sosem lesz része ilyen élményben, csak a könyvek lapjain.

– Jobb szerettem volna, ha nem a szél meg holmi levelek segítségével, hanem kevésbé drámaian juthatok el hozzád. De a tükröt lefestették, felséges asszonyom, így nem maradt más lehetőségem.

– A testvérem – mondta Naomi – még csak nyolcéves. Tudod, hogy van ez: a koponyája még nincs tele aggyal, ő még csak egy gyáva nyúl. De mit tegyek, ha szeretem?

Azon kapta magát, hogy gügyög. Rengeteg kérdést kellett volna feltennie, de egy sem jutott eszébe. A gondolatok úgy kergetőztek a fejében, mint az imént a levelek, és nem álltak meg, hogy akár egyet is el tudjon kapni közülük.

– Az én nevem Melody – mondta a hölgy –, és amikor eljön a nap, nagy megtiszteltetés lesz a testőrödként szolgálni és hazakísérni.

Megtiszteltetés? Testőr? Kíséret? Haza?

Naomi félretette a könyvet, és az ülés szélére húzódott.

– De hiszen ez az otthonom – mondta. – Vagy nem? Dehogynem. Azóta lakom itt, hogy…

– Felséges asszonyom, az igazi otthonod emlékét elhomályosította egy varázslat, mint ahogy a testvéreid emlékeit is – hajolt előre bizalmasan Melody. – A Birodalom ügynökei már rég a nyomodra bukkantak volna, ha tudnád, honnan származol. És az Apokalipszis merénylői is lerohantak volna.

Ez nagyon izgalmasan és romantikusan hangzott, de azért kellően hátborzongató is volt. Melodyról sütött az őszinteség. Nyílt, rendíthetetlen és dermesztően egyenes volt a tekintete. A csalók nem fogalmaznak ilyen egyszerűen. Ám Naomi – bár nem érzett rá a problémára – sejtette, hogy valami nincs rendben ezzel a jelenettel. Melody, mintha megérezte volna úrnője kétségeit, így folytatta:

– Az igazi otthonod, ahogy azt már régóta gyanítod, egy mesebeli királyság.

Azzal felemelte a kezét, és mutatóujjával a mennyezet felé bökött, mintha onnan akarna erőt meríteni. A szekrény, a komód, az éjjeliszekrény fiókjai teljesen kinyíltak, a Drumblezornról szóló könyv pedig egy méterrel az ablakmélyedés fölött lebegett, majd egyre feljebb emelkedett. Amikor a nő ökölbe szorította felemelt kezét, a fiókok sorban becsukódtak – puff, puff, puff, puff, puff! –, a könyv pedig átrepült a szobán, nekicsapódott a falnak, és leesett a földre.

Naomi felvillanyozódva pattant fel ültéből. Melody is felállt.

– Kicsivel több, mint egy hónap múlva, felséges asszonyom, megérnek a feltételek, hogy visszatérhess a királyságodba – magyarázta. – Az ellenségeid elpusztulnak, és semmi sem állhat az utadba. Ma csak azért jöttem, hogy felkészítselek arra az éjszakára, amikor újra megjelenek majd, és magammal viszlek. Addigra visszatérnek az emlékeid, de nagyon fontos, hogy pontosan azt tedd, amit én, a szolgád kérek tőled.

Naomi évek óta álmodozott arról, hogy egyszer kinyilatkoztatást kap a sorsáról. Ábrándjaiban ezerszer ezer frappáns válasszal tudott előhozakodni, és soha nem gondolta volna, hogy a döntő pillanatban megnémul. Összefüggéstelenül dadogott, először csak szókezdeményeket, aztán már teljes szavakat is, de sehogy sem tudott összefüggő mondatokat összerakni belőlük. Egyáltalán nem érezte magát királynőnek, csak egy nyolcéves csökött agyú pisisnek.

– Zach-nek és Minnie-nek is elmondtad, amit nekem? A szüleimnek is?

Melody suttogóra fogta a hangját.

– Nem, felséges asszonyom, mivel te vagy az első számú trónörökös, csak neked kell készenlétben állnod. Amíg nem sikerül lefegyvereznünk az Apokalipszis utolsó merénylőit is, kockázatos lenne mindenkit beavatnunk. Ez a te titkod, őrizd meg, amíg visszatérek, különben a szeretteiddel együtt meghalsz.

– Macska bajsza! – kiáltott fel Naomi.

Melody az ablakra mutatott.

– Figyeld a fát, felséges asszonyom, figyeld a fát!

Amikor Naomi az ablak felé fordult, a szél szinte a semmiből csapott le a nyugodt délutánra, és olyan erővel rázta meg a nagy tölgyet, mintha szét akarná tépni. Letört ágait a házhoz vágta. Az ágakról leszakadó vörös levelek csapatostól verődtek az ablakoknak, olyan hangot hallatva, mintha repdeső szárnyak ütődnének az üvegnek. Az előadás ijesztő volt, de ugyanakkor lenyűgöző is: napfény és árnyék játszadozott az ablakon, a remegő sokaság pedig olyan volt, mint egy csapat vörös pillangó.

Amikor a szél elült, Naominak eszébe jutott Melody. Megpördült, de a nőnek színét se látta. Nyilvánvalóan a szél és a fa segítségével távozott, bármit is jelentett ez.

Az első emeleti folyosóra vezető ajtó félig nyitva volt. Naomi nem emlékezett rá, hogy ő hagyta-e így, de nemigen hitte. Kiszaladt a vendégszobából, először jobbra nézett, aztán balra, de az előcsarnok kihalt volt. A lány feszülten hegyezte a fülét, nem hall-e gyors lépteket a fő- vagy a hátsó lépcső felől, de hiába. A vendégszobában a könyvhöz szaladt, amely pár perce még a levegőben lebegett. Felkapta a szőnyegről. Odarohant az ablaknyíláshoz, és rátérdelt a párnákra, hogy lássa, amint az utolsó levelek is leérkeznek a pázsitra. Homlokát a hideg üveghez nyomta, és izgatottan meregette a szemét, hátha megpillantja Melodyt, amint az ágakon vagy a tölgyfa törzsén lévő láthatatlan ajtón keresztül visszatér mesebeli világába, de nem látott semmit, csak egy nagy és gyönyörű öreg fát, amely már a télre készült.

Szaporán vert a szíve, és úgy érezte, soha nem fog megnyugodni. Jókedvű volt, de zavarban érezte magát, örült, de félt is, teljesen biztos volt a dolgában és mégsem. A lelkében a döbbenet, a meglepetés, a lelkesedés keveredett a gyanakvással, az izgalommal, az óvatossággal, a derűlátással és a szomorúsággal. Még soha nem volt ilyen közel ahhoz, hogy megbolonduljon.

Naomi tisztában volt vele, még egy hétig, sőt, egy napig sem tudna magában tartani egy ilyen titkot, nemhogy egy hónapig. Ugyanakkor érezte, hogy ő főszereplő. Nem holmi másodlagos karakter, aki vagy átáll a sötét oldalra, vagy nem. Nem egy mellékalak, akiből hiányzik a mélyre látás ahhoz, hogy jól cselekedjen. Ő volt az igazi vezető, a legrátermettebb, egy valóságos Jeanne d’Arc, akit a sárkányok csak tanítgathatnak, de soha nem győzhetnek le. Talán olyan apródfrizurát kellene vágatnia magának, mint amilyen Jeanne d’Arcnak van a képeken, vagy olyan kissé kusza tüskehajat, mint amilyen Amelia Earhartnak, annak az eltűnt pilótanőnek volt. Mennyi mindent kell átgondolni, mennyi lehetőséget kell számba vennie!

Melody Lane a Nash-házból Calvinóékhoz hajt a Hondájával. Tudatában van annak, hogy valaki uralkodik fölötte, ismeri lovasát. Nem mutat ellenállást. Nem fél. Még Reese Salsettónál is szívesebben fogadja. Örül az együttműködési lehetőségnek, boldog, hogy a lovas támogatja erejével.

Melody huszonnégy évesen megölte három gyermekét – négy-, három- és egyévesek voltak –, miután arra a megállapításra jutott, hogy az anyaság unalmas börtön, és miután megtudta, hogy az emberiség egy undorító bolygópusztító járvány, amit a Föld nem fog túlélni. A tévében látta. A dokumentumfilmet az elkerülhetetlen világvégéről. Mindannyian felelősek vagyunk ezért. Amikor a kölykök meghaltak, Melody megcsókolta őket, és belélegezte utolsó leheletüket. Azt próbálta megmutatni, hogy hozzájárul a bolygó megmentéséhez azáltal, hogy csökkenti a széndioxid-kibocsátók számát, akik minden egyes lélegzetvételükkel tovább szennyezik a légkört. A bolygó élőlény. Mi csak tetvek vagyunk.

Melody a saját tetvét, Nedet, a férjét is megölte, és úgy intézte, hogy a gyilkosság öngyilkosságnak tűnjön. Azt a látszatot próbálta kelteni, mintha Ned végzett volna a gyerekekkel. Még a legügyesebb helyszínelőket is sikerült átráznia, hiába jöttek a hiper-szuper kütyüikkel meg a tudományos hókuszpókuszaikkal. Okostojások! Melody alibije sziklaszilárdnak bizonyult.

Ez a siker nagyban növelte az önértékelését. Az önértékelés a legfontosabb dolog. Nem tudod megteremteni magadnak azt az életet, amit szeretnél, ha nincs megfelelő önértékelésed.

Melody úgy gondolja, túl sokáig volt hétköznapi, fantáziátlan, butácska tyúk. Színtelen, mint a mosogatóvíz. De a négy gyilkosság megszabadította, és most végre hasznos és fontos tagja lehet a társadalomnak. Rájön, hogy tulajdonképpen ő is van olyan érdekes, mint az a sok híres tévés műsorvezető, aki folyton arról próbálta meggyőzni, milyen különleges ember.

Melody az elmúlt négy évben további három gyereket küldött a halálba két különböző városban. Azt kívánja, bárcsak több tucatot tehetett volna el láb alól, de óvatosan választja ki az áldozatait. Az olajtársaságoknak kell az új generáció, hogy legyen kit kizsákmányolni, és ha ezek a cégek valahogy kiszagolják, hogy Melody a jövőbeli vevőkörüket pusztítja, nem fognak lacafacázni.

Ned kivételével mindenki keresztülnézett Melodyn. Ned meg egy zsarnok volt. Csak azért szerette a feleségét, mert az soha nem volt képes kiállni magáért, hanem lehajtott fejjel hagyta, hogy Ned mindennek elhordja és megverje – egészen az utolsó éjszakáig. Azt mondják, az vagy, amit megeszel. Ned sok sonkát, disznóhúst meg szalonnát zabált. Melody most már tudja, hogy ő is van olyan érdekes, mint a többi ember, sőt, a titkos életével még ki is magaslik közülük.

Állítólag a jámbor lelkek fogják örökölni a Földet, de még ha ez igaz is lenne, mire kifizetik az örökséget, az szart se fog érni. Addigra rég kiszipolyozzák a Földet, ami ki fog égni, mint a Mars. A tévében rengeteg táncverseny, tehetségkutató műsor, főzőverseny, kvízjáték – és ki tudja még, hányféle vetélkedő van –, amit a jámborok soha nem fognak megnyerni. Mindig a legagresszívabb, a legmagabiztosabb viszi el a fődíjat. Az, akinek a legjobb az önértékelése. Melody jól tudja ezt.

Leparkol a Calvino-ház előtt, merészen odasétál az ajtóhoz, és bemegy a kulccsal, amit Preston Nash-től kapott. Nem fél, hogy lefülelik. Lovasa a veséjébe lát, de Melody tudja, hogyan beszéljen a lánnyal. Mindig is jól megértette magát a gyerekekkel, szinte megbabonázza őket. Olyan történeteket eszel ki, amelyekkel könnyedén felkeltheti a kíváncsiságukat, megnevettetheti őket. Amióta elkezdett gyerekeket gyilkolni, hogy megmentse a világot, ez a régebben értéktelennek bélyegzett képesség viszi előre: így férkőzik áldozatai bizalmába. A saját gyerekei szó szerint kuncogtak örömükben, amikor elkezdte meggyilkolni őket. Azt hitték, csak egy újabb szórakoztató játékról van szó. Nos, a játék valóban szórakoztató volt, csak nem nekik. A gyerekek a kórokozók. Ő az antibiotikum. Mindannyian felelősek vagyunk.

Miután végez a Calvino lánnyal, Melody a főlépcsőn keresztül elhagyja az első emeletet, olyan halkan, mint egy szellem. Amikor ráteszi a kezét a bejárati ajtó kilincsére, a lovas elhagyja a testét, hogy a házban maradhasson. Melody Lane tudatában van annak, hogy máskor is igénybe fogja venni a szolgálatait. Ő pedig az első szóra ugrani fog, hogy megint ott érezhesse a vérében és a csontjaiban. Reméli, hogy Naomit fogja kapni, amikor elérkezik az ölés ideje. Be akarja szívni a halál leheletét a lány szájából.

A lovastól még megbízást is kap. Be kell szereznie és elő kell készítenie néhány dolgot. Melody pontosan tudja, mi a feladata. Őt nem kell irányítani, magától is képes teljesíteni a mester parancsait. Szabad akaratából szolgálja őt, hogy részt vehessen a Calvino család lemészárlásában, különös tekintettel a gyerekek elpusztítására.

Minnie kivett a hűtőből egy üveg gyümölcslevet, és miközben letekerte a kupakját, a konyha és a terasz közötti üvegajtó felé fordult. Ekkor látta meg a golden retrievert, amint őt nézi kívülről. Willard már két éve halott volt, de Minnie még most is pontosan emlékezett rá. Willard állt előtte, vagyis inkább a szelleme. Ugyanolyan kísértet, mint a kisboltban tanyázok, azzal a különbséggel, hogy Willard pofájának nem volt szétlőve a fele. Gyönyörű volt, mintha élne, a világ legjobb kutyája. Minnie-nek – akárha egy léggömb dagadozott volna a mellkasában – majd megszakadt a szíve a kutya láttán.

De aztán rájött, hogy Willard nem azért tért vissza a mennyből, hogy játsszon vele, vagy hogy könnyekre fakassza, hanem azért, hogy mutasson valamit. A kutya hangtalanul kaparta az üvegablakot a mancsával. Nem csóválta a farkát, mint amikor labdázni akart vagy jutalomfalatot várt. És a tekintete, félig felhúzott szája azt üzente, amit a régi szép időkben, amikor még élt: Szeretnék valamit elmondani neked. Annyira nyilvánvaló, hogy még egy macska is megértené. Idefigyelnél, kérlek, kérlek?

Minnie letette a gyümölcslevet a konyhapultra, és az ajtóhoz sietett. Mire odaért, Willard már eliramodott, és amikor a lány kilépett a teraszra, a kutya az északi pázsiton várt rá. Mellső lábát szétvetette, a fejét előrenyújtotta és kissé leszegte. Ez a félig-meddig incselkedő testtartás azt jelentette: Kapj el, kapj el! Megpróbálhatod, de úgysem sikerül! Én kutya vagyok, és gyorsabb, mint a szél!

Minnie az állat felé futott, mire az eltűnt a ház utcai oldalán. Amikor Minnie bevette a kanyart, az előkertből nézett vissza rá. Ahogy futott felé, a retriever egyszer csak elhalványult: először vörösarany lett és gyönyörű, aztán arany és gyönyörű, aztán fehér és gyönyörű, aztán majdnem átlátszó és még mindig gyönyörű, végül pedig eltűnt. Minnie úgy érezte, gombóc van a torkában. Ha teheti, zokogva térdre borul. De erőt vett magán, és elment addig a pontig, ahol utoljára látta Willardot.

A járdán egy szürke ruhás nő igyekezett a járdaszegélynél álló autóhoz, mintha csak most lépett volna le a kockaköves ösvényről, amely a tornáctól vezetett az utcára. Úgy nézett ki, mintha azért jött volna, hogy telebeszélje valaki fejét Jézusról, de sem újság, sem szórólap nem volt nála, még pénztárca sem. Hallhatta, hogy Minnie a gyepen szaladgál, mert megállt és hátrafordult. Alig három-négy méter volt közöttük. Minnie tisztán látta az arcát. Elég kellemes volt, de valahogy semmitmondó, pont azok az apró részletek hiányoztak róla, amelyek megjegyezhetővé tehették volna. Egyike azoknak az arcoknak, amelyeket anyu félkész festményein lehet látni. A nő szórakozottan mosolygott, mintha látná Minnie-t, de valami más járna az eszében, amiről semmiképpen sem akar megfeledkezni.

Kerek tizenöt másodpercig néztek egymással farkasszemet, anélkül, hogy egy árva szót is szóltak volna. Minnie nem tudta, miért mered rá a nő, de állta a tekintetét, mert érezte, hogy valami nem stimmel. Arra gondolt, hogy ki fogja találni, ki fogja találni, mi a baj vele, de nem sikerült.

– Tetszik a rózsaszín cipőd – szólalt meg végül a nő.

Minnie kissé meghökkent, mert soha az életben nem volt rózsaszín cipője. Sőt, ha rózsaszín cipőt kapott volna ajándékba, kerek perec kijelentette volna: Akkor fogom hordani, ha a pokolban is fagyni fog! Mert már az időjárásban sem lehet megbízni. Minnie nem akart tengerészgyalogos lenni, mint Zach, de arra se vágyott, hogy élete végéig diadémokat, gyémánttal kirakott pelerineket meg rózsaszín üvegpapucsokat viseljen, mint Naomi.

Miután kis fáziskéséssel felfogta az idegen szavait, lepillantott a lábára. Gumitalpú tornacipője mély korallszínű volt, egyáltalán nem rózsaszín. Rájött, hogy a nő valószínűleg színtévesztő.

– Hasonlítasz a kislányomra – folytatta a nő. – Ő is ilyen aranyos volt.

Minnie megtanulta, hogy nem szabad udvariatlannak lenni, és ehhez az is hozzátartozott, hogy illik válaszolnia, ha valaki megszólítja. Most azonban csöndben maradt. Egyrészt, mert nem tudta, mit mondjon. Másfelől pedig, mert érezte, nem lenne okos dolog szóba állni ezzel a nővel, ugyanazon okok miatt, amelyek kizárják a kísértetekkel való társalgást. Ha csak egy szóval is válaszol, az már felhívást jelentene. Az idegen nem látszott kísértetnek, de volt benne valami szellemszerű. Minnie érzékelte ezt, de körülírni már nem tudta.

A szürke ruhás nő egy darabig csak állt, aztán Minnie felé lépett, de rögtön meg is torpant.

Noha közterületen voltak, Minnie kezdte nagyon védtelennek érezni magát. Egy autó sem haladt végig az utcán. Egy járókelő sem volt a látóhatáron. Egy gyerek sem játszott a házak előtt. Az ég sápadtan derengett, szellő sem rezdült, a fák ernyedten álltak – mintha megdermedt volna az idő, csak ők ketten lennének elevenek.

Minnie azt kívánta, bárcsak ne tűnt volna el Willard. Azt kívánta, bárcsak újra megjelenne, de nemcsak neki, hanem a nőnek is. Amikor a kutya még élt, nagyon ijesztően tudott morogni, és a szellemének is nagy foga volt, még akkor is, ha senkit sem tudott volna megharapni.

A nő korábban kedves, ábrándos mosolya most egy kígyó merev vigyorára hasonlított, amely csak első pillantásra tűnt mosolynak. Minnie már azon volt, hogy hátat fordít és eliszkol, amikor a nő elfordult tőle, és a járdaszegélynél álló kocsihoz ment. Miközben beszállt az autóba, még egyszer hátrapillantott, majd behúzta az ajtót és elhajtott.

Minnie a távolodó kocsi után nézett, és végre rájött, mi a közös a nőben meg a szellemekben. A halál. Mind a kettő a halált juttatta az eszébe.

Alton Turner Blackwood naplójából:

Miután azzal töltötte az éjszakát, hogy csontvázakat ásott ki a jelöletlen sírokból a fenyők által határolt tisztáson, a fiú még pirkadat előtt visszatért a toronyszobájába, és egész nap a felfedezésein töprengett. Egy órával alkonyat előtt, amikor még nem volt szabad előbújnia rejtekéből és kellemetlen jelenlétével a családot vagy a személyzetet zaklatnia, elment a vendégházba. Ezen a kellemes helyen lakott egykor édesanyjával, Anitával. Most anyja testvére, Regina él itt a lányával, Melissával.

A fiú nem az erőszak szándékával ment el hozzájuk, csak az igazságot akarta megtudni. De elhatározta, élni fog a megfélemlítés eszközeivel és fájdalmat is okoz, ha szükséges, csak hogy kiszedje belőlük, amit tudni akar. A nyulak és a szarvasok gyilkolászása közben megtanulta, mi az élvezet abban, ha az ember szép teremtményeket foszt meg az életüktől.

Regina néni és Melissa a hátsó teraszon ültek az asztalnál, egy óriási páfrányfenyő árnyékában, és kártyáztak. Zavarba jöttek, de nem szimatoltak veszélyt, amikor a fiú hirtelen föléjük magasodott.

A szolgák egy részét zavarta a fiú torz arca és aránytalan teste, még tartottak is tőle, pedig eddig embernek még nem ártott. Regina soha egy cseppnyi félelmet sem mutatott, és amióta megnőtt, Melissa sem. A tizennégy éves lány az anyjától elsajátított utálattal és lenézéssel fordult felé.

Miután több állatot is eltett láb alól, és a puma is a Halált tisztelte benne, a fiú már más szemüvegen át látta a világot. Régebben naivan azt gondolta, hogy Regina és Melissa azért olyan magabiztos, azért nem fél semmitől, és azért nem mutat együttérzést, mert gyönyörű. Úgy gondolta, a szépség nemcsak erő, hanem a fegyver is, és ha ő is olyan gyönyörű lenne, mint ők, akkor semmit sem tisztelne, és semmitől sem rettegne, mert a természet joga előnyt élvez és lerombolhatatlan. De most rájött, hogy a nők fennhéjázása, a lenézésük és a vakmerőségük a titkos tudáson alapszik, valamin, amit ők tudnak, de ő nem. Kívülálló volt Crown Hillben, nemcsak groteszk megjelenése, hanem tudatlansága miatt is.

Amikor elmondta Reginának, hogy kiásta anyja csontvázát egy jeltelen sírból, azt várta, hogy az megijed, szomorú lesz, vagy haragra gerjed, hogy testvére ilyen sorsra jutott. Az asszony ehelyett tovább kártyázott, és rezzenéstelen arccal fogadta a szörnyű hírt. Azt mondta a fiúnak, hogy buta volt és meg fogja bánni, hogy úgy ásott, mint a kutya a csont után.

A fiú rájött, hogy az igazság, amit elrejtettek előle, szörnyűbb, mint amire számított. Azt hitte, úgy kell majd kikényszerítenie, kivernie Reginából. Ám az asszony, bár nem kínálta hellyel, az igazságot nem tagadta meg tőle. Hideg, savanyú mosolyt villantott rá, és elmondta. És minél tovább beszélt, a fiú annál világosabban érezte, hogy a nagynénje őrült. Melissa, aki a nagy vallomás alatt végig vigyorgott és kártyázott, legalább ugyanannyira eszement volt, mint az anyja. De mindnyájuk közül Teejay, Terrence James Turner Blackwood, a klán ősatyja volt a legbolondabb.

Mivel nagy vagyont örökölt és még nagyobbra tett szert, Teejay nem istenítette a pénzt. Feltűnően csinos, piperkőc ember volt. A szépséget szentnek tartotta, ami részben öntömjénezés volt. Teejay tisztelte a szépséget, de nem tudta, hogyan teremtse meg, ahogyan azt a filmjei és a művi kastélya is ékesen bizonyította. Még kamasz volt, amikor a szépség iránti rajongása csillapíthatatlan vágyakozássá és természetellenes vonzalommá fajult, amelynek tárgya lánytestvére, Alissa lett, aki egy évvel volt fiatalabb nála. Regina nem tudta pontosan, Teejay mikor csábította el Alissát, de hogy a lány az ép eszével fizetett ezért, az nyilvánvaló volt. Alissa filmsztár lett, Jillian Hathaway néven. Annak idején a mozit legalább annyira alantas dolognak tekintették, mint a karneválokat meg a burleszkműsorokat. Néhány korabeli színésznő álnéven dolgozott, és beleegyezett, hogy a stúdiók, amelyek szerződtették, kitalált életrajzot írjanak róluk.

Jillian feltehetőleg 1926-ban fényes ceremónia közepette, Acapidcóban ment feleségül Teejayhez. Huszonöt éves volt, Teejay pedig huszonhat. Hivatalosan azonban sohasem házasodhattak össze, mert testvérek voltak, így nem tudták beszerezni a szükséges dokumentumokat.

Amikor Regina megkeverte a kártyákat, és tovább mesélt a fölé tornyosodó, madárijesztő-szerű fiúnak, az először nem is fogta fel, miért is pecsételte meg a sorsát ez a réges-régen elkövetett bűn, ez a harmincegy évvel a születése előtt létrejött gonosz egyesülés. Nem értette, miért és hogyan kárhoztatta mindez magányos, keserű, erőszakos életre.

Miközben Regina kiterítette a kártyáit, elmesélte, hogy Teejay és Jillian egyetlen gyermeke, Marjorie – természetesen – vérfertőzés következményeként született 1929-ben. Az apja egyben a nagybátyja is volt, az anyja a nagynénje. A lány még szebb volt, mint az anyja – ez Teejay elméletét bizonyította, miszerint a szépségből még több szépség fakadhat. A férfi meggyőződéssel hitte, hogy bizonyos emberi vérvonalak ugyanúgy fejleszthetőek és finomíthatóak, mint ahogyan a kutyák esetében is a belterjes tenyésztés hozza ki a legpompázatosabb tulajdonságokat. Ha kizárjuk az esélyt, hogy alacsonyabb rendű gének keveredjenek a tökéletes örökítő anyagba, és csak a kiválasztott, a legmegfelelőbb tulajdonságokkal rendelkező példányoknak engedjük a párosodást, a család idővel olyan lélegzetelállító szépségű egyedeket produkálhat, amilyeneket még nem látott a világ.

Tizennégy évvel később, amikor kiderült, hogy Marjorie Teejay gyermekét várja, Jillian felakasztotta magát a déli torony legfelső szobájában. Teejay majdhogynem örült ennek az öngyilkosságnak, mert így felesége zavaró jelenléte nélkül koncentrálhatta tovább a magját.

1942-ben, amikor Teejay negyvenkét éves volt, a fiatal Marjorie megszülte Anitát és Reginát, a kétpetéjű ikreket, akiknek apja, nagyapja és apai nagybátyja ugyanaz a személy volt. Az ikrek még gyönyörűbbek voltak, mint az anyjuk, ami megint csak azt igazolta, hogy Teejay abszolút jó nyomon jár.

– Te tizenöt év múlva jöttél a világra – közölte Regina a nem szívesen látott vendéggel, miközben letette az asztalra a treff bubit, királynőt és királyt. – És miattad én és az enyéim lesznek Crown Hill egyedüli örökösei.

A fiú kezdte megérteni, miért is elkerülhetetlen, hogy továbbra is pokoli szenvedéseket kelljen kiállnia. Már csak egy hajszál választotta el attól, hogy felismerje, mivé kell válnia, és mihez kell kezdenie az életével. A fiút csak órák választották el attól, hogy én legyek belőle.

42.

A havas eső kopogása az ablakon egyszerre hasonlított egy patkány karmolászásához és egy bogár kemény páncélját ropogtató éles denevér fogak hangjához.

A Woburn család lemészárlása után tíz nappal John Calvino kedve nagyon zorddá vált. A férfi hiába igyekezett, sehogy sem tudott úrrá lenni búskomorságán. A lidércszerű lény visszatérése a házukba – amelyről nem tudta elhinni, hogy csak beképzeli magának – súlyos teherként nehezedett rá. Úgy érezte, halál és legyőzetés várja, amivel nem tud megbirkózni.

Még az otthonától távol is megmaradt a rosszkedve. Olyan zavaró képek sejlettek föl az agyában, mint még soha – patkányokról, denevérekről, kitinpáncélokról –, és ráadásul teljesen ártatlan dolgok ihlették őket, például a havas eső kopogása az ablaküvegen.

A Szent Henrik-templom plébániáján, Bill James atya irodájában John azt remélte, lelkének sivársága tovatűnik, ha másért nem, hát a hely szentsége miatt. De a makacs balsejtelem továbbra is nyomasztotta. Az ablaknál állt, talán éppen a komor látvány vonzotta oda. A kőtáblaszerű ég alatt vékony köd szitált, mint a kialvó parázs fanyar füstje. A fák fekete törzsei és tar ágai csúnya, szögletes összevisszaságban meredeztek. Ki hinné, hogy egykor levelek függönye fedte őket?

William James bocsánatot kért az ötperces késésért. A negyvenes, rövid barna hajú, zömök, de mozgékony és fürge Bill atya – mindenki így szólította – inkább középiskolai testneveléstanárnak nézett ki, mint régi vágású papnak. Most, hogy otthon volt – de néha az utcán is – szürke Dockers edzőcipőt és kék pulóvert viselt reverenda helyett, amelyet természetesen mindig felvett, amikor az alkalom megkívánta. Erősen megszorította John kezét, és odavezette a négy fekete bőr Herman Miller székből álló garnitúrához – kerekes irodabútor, ergonomikus, kényelmes és stílusos –, amely egy kerek csiszolt acél-üveg dohányzóasztal körül állt. Az itteni ablak is a csontvázra hasonlító fákra, a vékony ködre és a havas esőre nézett.

A papi hivatal egészen más képet mutatott, mint két éve, amikor Albright atya nyugdíjba vonult. A viktoriánus szobabútorral együtt a furcsa festmények és a nagy értékű szobrok is eltűntek. A pap íróasztala mögött egy absztrakt bronzfeszület függött, amely John véleménye szerint úgy festett, mintha valaki egy ódivatú emelő köré egy rongydarabot tekert volna.

Itt komoly dolgokról volt szó, és ez a pap megértette őt. Túl azon, hogy nyája pásztora, a plébánia vagyontárgyainak felügyelője és a közjólét elősegítője, a szociális problémák igazságos megoldása érdekében a gyülekezet lelke is volt, sőt, még ennél is több.

– Nem emlékszem, mikor volt utoljára ilyen hideg októberben – jegyezte meg Bill atya, s kipillantott az ablaknak csapódó havas esőre.

John bólintott.

– Azt mondják, idén rövid lesz az ősz, és korán jön a tél.

– Feltételezem, az ön szakmájában nincs nagy jelentősége az időjárásnak.

– A gyilkosságokra gondol? Nos, a számuk kánikulában kissé emelkedik, extrém fagyban viszont valamelyest csökken. De így év vége felé nálunk is elég nagy a hajtás.

– Gondolom, ilyen nehéz időkben, mint a mostani, még több borzalom esik meg.

– Érdekes, de válságos korszakokban általában lényegesen kevesebb gyilkosságot követnek el, mint fellendülés idején.

– Ez elég természetellenesen hangzik – vonta össze a szemöldökét Billy atya.

– Mindenkit meglep, legyen az elméleti ember vagy harcos, mint én. De ez a tapasztalat. A Lucas- és a Woburn-gyilkosságok természetesen nem illenek bele a statisztikába.

– Micsoda tragédia! Szörnyűség! Teljességgel megmagyarázhatatlan. Ön nyomoz az ügyben?

– Nem – felelte John – De az ügynek köze van ahhoz, ami miatt találkozni akartam önnel, atyám.

Az elmúlt hetekben John többször mesélte el az Alton Turner Blackwood-bűntény történetét, mint a legutóbbi húsz évben összesen, de így sem lett könnyebb a dolga. Akárcsak Nelson Burchardnak és Lionel Timminsnek, most is érzelmek nélkül, csak a lényegre szorítkozva idézte fel a négy család – közöttük a saját családja – kiirtását, ahogy a bíróságon írná le a bűntény helyszínét. A szavak azonban most is szíven ütötték. Bill atya sajnálkozva, de tisztelettel, és nem lealacsonyító módon fejezte ki együttérzését. Szavai nem csöpögtek a szánalomtól, és részvétnyilvánítása legalább olyan elegáns volt, mint amilyen őszinte. Amikor John párhuzamot vont a két évtizeddel korábbi és a mostani bűntények között, Bill atyát teljesen magával ragadta a felháborodás. A pap rémisztőnek találta a lehetőséget, hogy a várost a rég halott gyilkos utánzója ostromolja. Alton Turner Blackwood utolsó mondata, amelyet John még Nicolette-tel sem osztott meg, másfajta rosszalló kifejezést csalt a pap arcára. Amikor pedig John bevallotta, attól tart, hogy Blackwood valamiképpen megszállta Andy Tane-t és Billy Lucast, még szigorúbbak lettek a vonásai.

John módszeresen felfedte bizonyítékát, miszerint valami természetfölötti erő áll a háttérben, és első ízben bízott abban, hogy valaki hisz neki. Bill atya úgy festett, mint egy futballedző, aki nem győz bosszankodni vesztésre álló csapatának fásultsága miatt.

– Szeretném – mondta John –, ha olyan biztonságos körülményeket tudnék teremteni a családomnak, hogy épségben átvészelhessük december tizedikét. Ha van valami a házamban, egy láthatatlan erő, egy szellem, egy kísértet, egy nem tudom, micsoda, ha tényleg van ott valami, márpedig én meg vagyok győződve róla, atyám, hogy van, akkor tudnom kell, hogyan lehet megszabadulni tőle, hogyan lehet bevehetetlen erőddé tenni a házat. Mert hiszem, hogy ha túléljük december tizedikét, akkor vége lesz a lidércnyomásnak. Nem tudom, mi mást lehetne csinálni.

A pap elgondolkodva bólintott, az ablak felé fordult, és merengve nézte, ahogy a havas eső az üveget csépeli. Miután elmondta, ami a szívét nyomja, John mérhetetlenül megkönnyebbült, mert egy olyan ember előtt leplezte le legmélyebb és legfurcsább félelmeit, aki komolyan vette. Aggodalmai nem párologtak el teljesen, de már nem érezte azt a tanácstalanságot, azt az elveszettséget, ami fő okozója volt jelenlegi zavaros lelkiállapotának.

Bill atya ismét Johnra tekintett.

– Rooseveltnek igaza volt, amikor azt mondta, nincs mitől félnünk, csupán magától a félelemtől. A rettegésünk csak akkor tud felfalni bennünket, ha egyedül szállunk szembe vele. Számíthat rám, John.

– Köszönöm, atyám – felelte a nyomozó hálásan. – Nem tudom, mitévő legyek. Egy házról van szó, nem egy emberről. Egy szellemről, nem egy démonról. Szóval lehet, hogy a klasszikus értelemben vett ördögűzés…

Bill atya megrázta a fejét.

– Ha hiszünk az egyház tanításaiban, nem hiszünk a szellemekben. A holtak lelke nem rekedhet meg ebben a világban. Istenhez vagy a purgatóriumba jut, semmi esetre sem jöhet vissza. A szeánszok és társaik bűnös dolgok, egészségtelenek, veszélyesek az elmére és a lélekre.

– Igen, értem, de ha az ördög ennek a világnak a hercege, ahogy azt a tanítás mondja, nem szabadíthat meg egy lelket a pokolból, hogy az befejezzen valamit, amit életében már elkezdett?

Bill atya arckifejezése fájdalmas volt, tekintete szomorúságról árulkodott. Noha együtt érző aggodalommal beszélt, hangja egy icipicit türelmetlenül csengett.

– Hosszú utat tettünk meg az elmúlt századokban. De a hit kiteljesedését még ma is középkori babonák késleltetik, amelyek reménytelenül naivnak állítják be az egyházat. A hit nem egyenlő a babonával, John. A hiedelmek foltot ejtenek a hiten, elferdítik a vallásos érzelmeket, sőt, akár örökre meg is ronthatják azokat.

A pap szavai nem zavarták össze teljesen, de azért elbizonytalanították Johnt. Minél előbb tisztázni akarta a nyilvánvaló félreértést.

– Biztosíthatom, atyám, hogy nem ások el fejjel lefelé fordított Szent Antal-szobrokat a kertemben, hogy a házamhoz csalogassam a vevőket. Ismerek olyan embereket, akik egy csipetnyi vuduval fűszerezik a hitet, és nem veszik észre, mit tesznek. De ha élt valaha olyan ember, aki kiérdemelte a démonok csodálatát és segítségét, akkor az Alton Turner Blackwood.

– A nukleáris fegyverek korában nincs szükségünk pokolra és démonokra, succubusokra, incubusokra és vérszomjas vámpírokra – vágott közbe Bill atya, nem türelmetlenül, hanem inkább humorosan. – Ingyenkonyhákra van szükségünk, John, használtruha-boltokra, hajléktalanszállókra és bátorságra, hogy társadalmi megmozdulásokban fejezzük ki hitünket. Volt idő, amikor minden egyházmegyében ki kellett jelölni egy papot, aki megtanulta az ördögűzés rituáléját. Nyolc éve volt utoljára ilyen pap az egyházmegyénkben, és szegény elveszett lélek azóta már fel is adta a hivatást.

A plébánián olyan fényviszonyok uralkodtak, hogy John alakja nem tükröződött vissza az asztal üveglapjáról.

– De, atyám, az ingyenkonyha léte kizárja a kísértetjárást?

A pap felkacagott.

– Ha tud nevetni a saját baján, akkor meg is fog küzdeni vele – mondta fellélegezve.

De John komolyan beszélt, eszében sem volt viccelődni.

– Azt mondta, számíthatok önre. Mit jelent ez pontosan?

– Húsz éven át rettegett attól, hogy Blackwood visszatér. A családja lemészárlását követő trauma, és az, hogy szemtől szembe került a gyilkossal, mély nyomot hagyott a lelkén. Most, hogy tudomást szerzett az újabb gyilkosságokról, és felfedezte a véletlen hasonlóságokat, a régi beidegződések miatt még a leghétköznapibb dolgokat is baljós előjelként értelmezte. Például a vízvezetékben megrekedt levegő hangját, vagy a mosókonyhában terjengő rossz szagot.

Beszéd közben Bill atya a tárcájába nyúlt, és előhalászott belőle egy névjegykártyát. Úgy nyújtotta át Johnnak az asztal fölött, mintha egy pókerjátszmát akarna elkezdeni.

– Ő az ön embere, John. Abszolút elsőrendű. Sok esetben ajánlottam már, és még soha nem bántam meg.

A halványsárga kártyán egy pszichiáter, Dr. M. Duchamp neve, címe és a telefonszáma állt.

A találkozó előtt John azt hitte, a legkínosabb dolog, ami történhet, az lesz, hogy Bill atya kerek perec megkérdezi, Zach, Naomi és Minnie miért nem vállal tevékenyebb szerepet a gyülekezeti életben, és a család miért csak havonta kétszer vesz részt misén, noha régen minden héten áldoztak. Akkor változtak meg a dolgok, amikor Albright atya nyugdíjba ment. John nem nagyon értette, és furdalta is miatta a lelkiismeret. Sehogy sem bírta rávenni magát, hogy gyakrabban ültesse be a gyerekeket a templompadba, de képtelen lett volna megmondani, mi az oka ennek a vonakodásnak. Most megértette. Ha Bill atya megesketi, hogy ezentúl rendszeresen eljár misére, az fele olyan kellemetlenül érintette volna, mint ez. A pap finoman és kedvesen közölte vele, hogy túlságosan babonás, és egy pszichiáterhez irányította. John nem maga miatt volt zavarban, hanem Bill atya miatt.

Valahogyan megint az időjárásról kezdtek beszélni, aztán az utolsó olajválságról és a benzin áráról. Az atya nemsokára kikísérte Johnt az irodából, és komoly álokoskodások, színtiszta közhelyek és szívből jövő bátorítások közepette eljutottak a bejáratig.

John egyedül állt a lépcső tetején. Begombolta az esőkabátját, és feltette a csuklyáját. A csupasz fák fekete ágait egyre vastagabb dararéteg borította. A jég úgy csillogott, mint a csontok drapp felszíne, a kéreg pedig olyan volt, akár egy rosszindulatú elváltozás a csontvelőben. A nap folyamán hullott havas eső nem tette szikrázóvá a tájat, mintha a jégkristályok fekete vízből képződtek volna.

Már csak huszonhárom nap volt november hetedikéig. És ötvenhat nap december tizedikéig.

43.

A vendégszobában lezajlott találkozás óta Naomi titka napról napra egyre többet vesztett ragyogásából, holott már olyan szikrázónak kellett volna lennie, mint egy felékszerezett diadém, a lány olyan kötelességtudóan és szorgalmasan fényesítette képzelőerejével. Újra meg újra felidézte magában, néha meseszerű részletekkel egészítette ki, de olyan forró izgalommal merengett rajta, hogy az emlék úgy olvadt szét, mint egy puha gyertya. Csak az összefüggéstelen fantáziaképek és a hamisítatlan öröm tócsáját hagyta maga után. Máskor viszont az ablakfülkénél történtek gyanúsan kimódoltnak, sablonosnak, sőt, hihetetlennek tűntek.

De nem volt-e szemtelen hálátlanság a részéről, hogy miután egész életében egy csodás kinyilatkoztatásra vágyott, kétségbe vonja annak valódiságát, amikor végre valóra válik? Nem lehet, hogy miközben azon aggódik, hogy az Apokalipszis és a veszélyeztetett királyság merénylőinek támadása csak mese habbal, tulajdonképpen meghazudtolja Melodyt? És amikor az ember ilyen és ehhez hasonló kérdéseket tesz fel magának, mintha ő lenne a detektív és a gyanúsított egy személyben, az nem annak a jele, hogy már tudja a válaszokat, és azok nincsenek ínyére? Nem annak a jele? Nos?

Október tizenhatodikán reggelre, tizenkét kimerítő, titkolózással teli nappal Melody látogatása után Naomi rájött, hogy minden kétsége ugyanabból a forrásból táplálkozik: a csodákból, amikkel Melody próbálta elkápráztatni. Ha komolyan végiggondolja az ember, a fiókok kinyílása és becsukódása, a repülő könyv nem akkora szám, hogy el kelljen tőle ájulni. A csoda nem ez. A csoda az, amikor egy tököt elegáns hintóvá változtatunk. A csoda az, amikor egy hétszavas bűbáj segítségével manóvá varázsolunk egy kaméleont. A vendégszobában történtek csupán jelenségek voltak. Paranormálisak, de nem mágikusak. Varázsvesszővel vizet fakasztani – ez is csak egy jelenség, de nem csoda.

Melody nem Merlin vagy Gandalf. Biztosan rendelkezik valami különleges adottsággal, ez kétségtelen, de azért nem olyan tehetséges, hogy a Roxfort Boszorkány- és Varázslóképző Szakiskola tanárai két kézzel kapnának utána. A szekrényfiókok dolga és az a vehemencia, amellyel a könyv átrepült a vendégszobán és a falhoz csapódott, inkább a kopogtató szellemek művének tűnik. A paranormális jelenségek híján vannak a vonzerőnek és az igazi mágia fortélyainak.

Tizenhatodikán délutánra, amikor Walter Nash az ifjúsági zenekar próbájára vitte Naomit a városi hangversenyterembe, a lány egy roncs volt. Természetesen nem fizikailag. Függetlenül attól, ő örökli-e a mesebeli királyság trónját vagy sem, minden nap százszor húzta végig a haján a fésűt, és a fogát is megmosta. A ruházata is rendezett volt.

Kék szoknyát viselt hozzávaló blézerrel, fodros fehér blúzzal, remekbe szabott piros pomponos kék svájci sapkával. Stílusos volt, de nem túlöltözött. Úgy gondolta, nagyon hasonlít egy első fuvolásra, mivelhogy ezt a szerepet töltötte be az ifjúsági zenekarban. Lelkileg volt roncs, mert folyton Melody történetét boncolgatta, részletről részletre megvizsgálta, pedig nagyon el akarta hinni.

A gyakorlás elég jól ment, de Naomi nem érezte a zsigereiben a zenét, mint máskor. Az egyik darabban volt egy rövidke szólója, és a karmester, Mr. Hummelstein megdicsérte az előadást. Csakhogy Mr. Hummelstein öreg volt. Noha önmagában semmi baj az öregséggel, ő egyike volt azon öregeknek, akiknek egy egész szőrrengeteg nő ki a füléből. Szóval, amikor megdicséri valaki játékát, az illető nem sütkérezhet a rivaldafényben önfeledten, mert nem tudhatja, az öreg jól hallotta-e a darabot.

A két ötvenperces próba között húsz perc szünetet szoktak tartani. A fiatalok ezt mindig beszélgetéssel töltötték. Általában Naomi volt a társaság középpontja. Egy kerengő dervis határozottságával – ugyanakkor persze roppant kecsesen – penderült a csevegő tömeg közepére. Ezúttal azonban szokatlanul csöndes volt, mivel Melodyval kapcsolatos dilemmája az egész zenekari próba alatt lefoglalta a gondolatait.

Amikor a gyakorlás véget ért, összepakolta a fuvoláját, és a hangversenyterem lejtős folyosóján az előcsarnok felé indult. Ám egyszer csak Melody termett mellette. Szél nélkül. Tölgy nélkül. Egyedül.

– Hát ezt meg hogy csináltad? – kiáltott fel Naomi meglepetten.

– Ne állj meg, felséges asszonyom – szólt rá Melody. – Már látom is Waltert. Távolbalátással. Nem volt más választása, az utálatos piros járdaszegélynél kellett megállnia. Ugye, nem akarod, hogy megbüntessék?

– Távolbalátással?

– Nem tudom hintóvá változatni a tököt.

Naomi ugyan nem torpant meg, de szájtátva nézett Melodyra, miközben tovább szaporázták az előcsarnok felé. A nő, halkan, hogy a mellettük lévők ne hallhassák, odasúgta a lánynak:

– A kaméleont sem tudom manóvá varázsolni, de ne feledd, felséges asszonyom, én egy szóval sem mondtam, hogy boszorkány vagyok, vagy fehér mágiával foglalkozom.

Naomi gyorsan felidézte magában a tizenkét nappal korábbi beszélgetést, és arra jutott, hogy Melody valószínűleg nem hazudik.

– Én csak annyit mondtam – folytatta a nő –, hogy te vagy az egyetlen igaz örököse a fényes mesebeli királyságnak. Neked majd mágikus képességeid lesznek, ha királynővé koronáznak. De az én ereimben nem csörgedezik uralkodói vér. Az én szerény személyem csak olyan paranormális képességekkel rendelkezik, mint a távolbalátás, a jövőbelátás meg egy kis pszichokinézis, ami azt jelenti, hogy kisebb tárgyakat, például könyveket tudok megmozdítani az elmém erejével.

A folyosó végén Melody félrehúzódott a távozó muzsikusok útjából, és az utolsó sor ülései mögé állt. Amikor Naomi csatlakozott hozzá, a nő felemelt egy csinos kis bőröndszerűséget, amit eddig a kezében cipelt.

– Ezennel, felséges asszonyom, átadom neked ezt a diplomatatáskát.

Bárki más aktatáskát mondott volna, de az elegáns szóhasználat – nem is beszélve az „ezennel”-ről – kellemes bizsergéssel töltötte el Naomit, akiben újra feltámadt a remény, hogy csodás kalandok várnak még rá. Miközben átvette az aktatáskát, Melody azt mondta:

– Varázseszközök vannak benne. Azon az éjszakán lesz szükséged rájuk, amikor elutazunk. Addig te fogod őrizni őket, de ne feledd, erről senki sem tudhat.

– Belenézhetek?

– Majd otthon. Itt nem. Az ereklyetartó, azaz a befőttesüveg tetejét semmilyen körülmények között nem csavarhatod le. A benne lévő értékes holmik nem érintkezhetnek a levegővel addig, amíg nincs rájuk szükség. Különben minden elvész.

– Megbízhatsz bennem – fogadkozott Naomi halkan.

– Meg kell esküdnöd, felséges asszonyom, hogy megtartod a titkot, mert a néped élete múlik a titoktartásodon.

– Esküszöm.

– Végül pedig, felséges asszonyom, félre kell tenned a kétségeidet. Nem haragszom, amiért gyanakodtál, de mire eljön a nagy utazás ideje, teljesen meg kell bíznod bennem. Aki kételkedik, nem képes átkelni egyik világból a másikba. Aki kételkedik, nem képes visszatérni a trónjára. Ha kételkedsz, elveszel. Te, a családod és a királyságod minden lakója. Mindenki odalesz.

– Úgy látom, az életünk csak egy hajszálon múlik – jegyezte meg aggodalmasan Naomi.

– Bizony, egy hajszálon, felséges asszonyom. Ha kételkedsz, mindnyájunkat megölsz. Merj hinni! Most pedig indulj, mielőtt a kocsisodat az a méltatlanság éri, hogy vasra verve kísérik be a csendőrségre.

A „kocsis”, „méltatlanság”, „vasra verve”, „csendőrség” szavak hallatán Naomi ugyanazt a kellemes bizsergést érezte, mint a „diplomatatáska” esetén. A mágikus lényeket mesés tulajdonságok különböztetik meg a hétköznapi emberektől, és e teremtmények szókincse, szokatlan szóhasználata majdnem ugyanolyan izgatóan hatott Naomira, mint különleges képességeik.

– Csak egy kérdés – szólalt meg Naomi. – Mikor kelünk át a másik világba?

– Csupán annyit mondhatok, hogy nemsokára, felséges asszonyom.

Ekkor Melody döbbenetes dolgot tett. A fejük olyan közel volt egymáshoz, mintha összeesküvők lennének. A nő furán nézett Naomira, és szájon csókolta. A csók könnyed volt, nem valami komoly, ajakperzselő élmény. Inkább egy pillangó csiklandozására hasonlított. De mégsem közönséges csók volt, hanem valami olyasmi, amit Naomi nem tudott néven nevezni. Mivel éppen a csókot megelőzően vett lélegzetet, meglepetésében kifújta a levegőt, és érezte, hogy Melody beszívja azt, méghozzá szándékosan, mint ahogy egy kolibri szippantja ki a nektárt a virágból. A tekintetük összefonódott. A nő úgy merült bele a barna szempárba, mint a mély vízbe. Naomi kezdett halálra rémülni.

– Drága asszonyom, most menj utadra! – szólalt meg végül Melody. – A fagy már a vadrózsát kóstolgatja, és a közelgő alkonyat nem barátunk. Menj gyorsan!

Naomi kisietett a teremből, és átvágott az előcsarnokon, ahol csak néhány fiatal muzsikus lézengett. Miközben kinyitotta a külső ajtót, hátrapillantott, de Melody nyilvánvalóan a teremben maradt.

Walter Nash a piros járdaszegélynél várt anyu terepjárójával. Naomi gyakran ült az első ülésre, hogy elbeszélgessen Mr. Nash-sel, de most hátra mászott be, mert nem volt kedve cseverészni.

Csöndre és magányra volt szüksége, hogy feldolgozza a történteket.

A fagy már a vadrózsát kóstolgatja, és a közelgő alkonyat nem barátunk.

Naominak elképzelése sem volt, mire utalhatnak ezek a szavak, de úgy tűnt, hogy sok mindenre. Állati izgi, ha valaki ezt mondja az embernek, különösen, ha olyan titokzatos lényről van szó, aki ide-oda repked a világok között. A csók bizarr volt, sőt, groteszk, és Melody tekintete olyan átható volt, hogy Naomi azt hitte, menten meggyullad az arca. Ahogy visszatekintett, ráeszmélt, hogy sem a szippantós csók, sem a vesébe látó tekintet jelentését nem érti. Melody egy másik világból jött, a paranormális és a mágikus erők világából. Annak kultúrája bizonyára legalább annyira különbözik ettől, mint ez az isten háta mögötti afrikai őserdőben élő vörös hajú törpe kannibálok világától, feltéve, ha vannak vörös hajú törpe kannibálok. Könnyen lehet, hogy odaát, Melody világában a szolgák egy ilyen szippantós csókkal mutatják ki tiszteletüket úrnőjük iránt.

A hazaút olyan lassúnak tűnt, mintha szánkóval mentek volna a száraz földön, félig megdöglött lovakkal. Amikor végre megérkeztek, Naomi fogta a fuvolatartóját, a táskáját és a varázslatos diplomatatáskát, kipattant a terepjáróból, a hátsó lépcsőn felrohant az első emeletre, és a szobájába sietett. Az ajtó előtt eszébe jutott, lehet, hogy rátör Minnie-re, és ha húga a szobában van, biztosan bele akar majd kukkantani az aktatáskába.

Naomi kitérőt tett a vendégszobába, ahol a szőnyegre tette a fuvoláját meg a táskáját. Hangtalanul becsukta és kulcsra zárta az ajtót. Az aktatáskát az ablaknyílás egyik végébe rakta, és letérdelt elé a padlóra. Első pillantásra kígyó- vagy krokodilbőr borította. Az is lehet persze, okoskodott Naomi, hogy nem itt gyártották, hanem az ő királyságában, ahol talán egy sárkány védelmezte.

Még ha néhány nappal közelebb is volt a tizenkettedik születésnapjához, mint a tizenegyedikhez, és még ha korán érő típus volt is, Naomi olyan helyzetben találta magát, amelyben szárnyaló fantáziája kipányvázva kaparta a földet a patájával, de csak port tudott felverni. A lánynak halvány fogalma sem volt arról, milyen varázseszközök lehetnek az aktatáskában. Semmi sem jutott az eszébe.

Kipattintotta a zárat. Felnyitotta a fedelet. Egy tíz centiméter magas fehér doboz feküdt a táskában, a nagy részét ki is töltötte, gombóccá gyűrt papír zsebkendők vették körül. Naomi úgy nyúlt a dobozhoz, mintha az valami szent és felbecsülhetetlen értékű kincset rejtene. Kiemelte, és a táska mellé tette. A doboz tetejét négy ragasztócsíkkal rögzítették. Naomi egyenként felhasította őket a körmével, és kinyitotta a dobozt. Öt érme volt benne egy kis visszazárható tasakban. Negyeddollárosok. Feketére festve.

Aztán egy befőttesüveg következett, ütésálló csomagolásban. Régebben talán olajbogyót tartottak benne. Öt száraz, kerek barna korong bújt meg az alján, amelyek kicsivel nagyobbak és talán kétszer olyan vastagok voltak, mint a fekete negyeddollárosok. A korongok vattaágyon hevertek. Melody szigorúan megtiltotta Naominak, hogy kinyissa az üveget. A tartalma nem érintkezhet a levegővel, csak akkor, amikor eljön a megfelelő pillanat.

Különben minden elvész.

Volt még a táskában egy másik visszazárható tasak is, amelyben egy tubus ragasztó, egy gombolyag fonal meg egy olló lapult. Ezek a dolgok gyanúsan hétköznapinak tűntek. Naomi kíváncsi lett volna, véletlenül kerültek-e oda. Habár Melody nem olyannak tűnt, aki tévedésből csomagolta ezeket a dolgokat, mondjuk, egy varázsló jövőbelátó monoklija helyett.

Legvégül következtek a legérdekesebb és legrejtélyesebb tárgyak. Öt, selyempapírba burkolt tojás. Rajtuk piros filctollal írt felirat: JOHN, NICOLETTE, ZACHARY, NAOMI, MINETTE. Amikor Naomi kézbe vette az ő nevét viselő tojást, meglepetten állapította meg, hogy könnyű, nyilván üres. Mindkét végén kis lyuk tátongott, vagyis a fehérjét és a sárgáját kifújták a héjból. Amikor megfordította a tojást, halk nesz hallatszott a belsejéből. A füléhez tartotta, és feszülten figyelt, de nem tudott rájönni, mi lehet odabent. Úgy hallotta, mintha egy kis darab papír vagy egy rovar szárnya zizegne.

Hogy milyen célt szolgálhatnak ezek a tárgyak, vagy milyen látványelemeket teremthetnek, arról sejtelme sem volt. De abban nem kételkedett, hogy mágikus eszközök. Azon sem csodálkozott volna, ha egyszer csak elkezdenek kattogni és izzani, hátborzongató energiával. A hátborzongató azt jelenti, hogy baljós, természetfölötti és kísérteties egyben. Naominak ez volt a kedvenc szava, amikor tizenegy éves lett, és a tízéves kor kimondhatatlan esetlenségét mindörökre maga mögött hagyta. Egy ideje nem használta, de most ez tűnt a legmegfelelőbbnek.

Vonakodva pakolta vissza a dolgokat a dobozba, pontosan úgy, ahogy találta őket. Betette a dobozt az aktatáskába, amit becsukott és bezárt.

Melody nyomatékosan figyelmeztette, hogy a varázseszközök nem kerülhetnek illetéktelen kezekbe addig az éjszakáig, amikor elvezeti a Calvino családot az új világba. Naomi egy tucat rejtekhelyet ismert a vendégszobában, de egyik sem tűnt elég biztonságosnak. Még amikor nem használták a szobát, Mr. és Mrs. Nash akkor is kitakarította hetente egyszer. Olyan alaposak voltak, hogyha egy egyiptomi fáraót szolgáltak volna, a múmiája még háromezer év múlva is tökéletes állapotban lett volna. A házaspár megtalálná a táskát.

Naomi végül felmászott a szobalétrára, és a gardrób legfelső polcán helyezte el az értékes csomagot. Használaton kívüli pokrócok alá rejtette, amelyeket nejlonzacskókba csomagoltak, hogy ne porosodjanak. Nem valószínű, hogy bárki is ott fog kotorászni a közeljövőben. Amíg nem jön szállóvendég, Mr. és Mrs. Nash nem foglalkoznak a plédekkel.

Felvette a fuvoláját meg a táskáját a szőnyegről. Miközben az ajtóhoz lépett, megint eszébe jutott a furcsa csók és az a különös tekintet, ami olyan mélyen a szemébe hatolt, hogy szinte égette a szürkeállományát. Gondolatai közé újra bekúszott a kétség, holott tudta, mindnyájan elvesznek, ha kételkedni mer. De aztán eszébe jutott a titokzatos figyelmeztetés (A fagy már a vadrózsát kóstolgatja, és a közelgő alkonyat nem barátunk.), majd a lebegő könyvre meg a tükörbe pottyant zöld szőlőszemekre gondolt, ami rögtön visszarántotta ebbe a lélegzetelállító csodavilágba. Remegett a gyomra és bizsergett a tarkója.

Kilépett a folyosóra, és a szobájába ment. A játszóasztalnál ülő Minnie felpillantott a legókockákról.

– Mintha már láttam volna ezt a bohócot piros pomponos kék svájcisapkában.

– A szarkasztikus humor nem az erősséged, kedves húgom. Ne járasd le magad vele.

Naomi az íróasztalára tette a fuvolát meg a táskáját, és kibújt a blézeréből.

– Mr. Hummelstein kiszedette már a szőröket a füléből?

Naomi az ágyára huppant.

– Nem, még most is bozontos a füle. Az ember már azt várja, hogy egyszer egy kacsaraj repül ki belőle.

– Eljátszottad a szólót?

– Igen. Kétszer – felelte Naomi, aki gondolatban felidézte az aktatáska tartalmát.

– Nem volt ováció, dörgő tapsvihar, nem tolongott rajongók hada a színpad ajtajánál friss rózsákkal?

Naomi a tojásokra gondolt. Szimbolikus tárgyak lehettek. De mit jelképezhet egy üres tojás?

Minnie az ágyhoz ment.

– Miben sántikálsz?

– Ezt meg hogy érted? Lefekszem, mert fáradt vagyok.

– Valami jár a fejedben – nézett le a nővérére Minnie összevont szemöldökkel.

– Drága paranoiás húgom, ha nem vigyázol, mire felnősz, te leszel valamelyik őrült diktátor főinkvizítora és kínvallatója.

– Most már biztos, hogy sántikálsz valamiben.

Naomi hosszú, szenvedő sóhajt hallatott.

– Valami történni fog – mondta Minnie.

– Nos, lehet, hogy valami csodálatos dolog fog történni.

– Nem. Valami rossz. Valami nem stimmel ebben a házban – pillantott föl Minnie a plafonra. – A tükörrel kezdődött.

– De hiszen már befestetted feketére.

– Lehet, hogy az nem volt elég.

Minnie az ablakhoz lépett, és kibámult az alkonyatba.

– A fagy már a vadrózsát kóstolgatja – ült föl az ágyon Naomi.

– Ez meg mit jelentsen?

– Nem tudom – felelte Naomi. – De elragadó, nem?

– Nem. Félek.

Naomi is az ablakhoz ment, és Minnie vállára tette a kezét.

– Nincs mitől félni.

Minnie a halványuló égboltot fürkészte.

– Mindentől félni kell.

– Nyolcévesen még így gondolja az ember. De tizenegy évesen már teljesen más lesz a helyzet.

44.

Egy darabig minden jól ment – na, nem teljesen, de azért tűrhetően –, majd Zach megint Ronda Alről kezdett álmodni, ám ezúttal másképpen. Ezek az új fantáziaszülemények százszor rosszabbak voltak, mint a rémálmok. Annyira életszerűek voltak, hogy Zach többször is arra riadt fel, hogy hánynia kell, és alig ért ki a fürdőszobába.

A helyszín most már nem a buta vidámparki klisé volt. Ezek az újfajta álmok a házukban játszódtak vagy kint a kertben, és noha ezek is horrorjelenetek voltak, nem a szokványos primitív rendezésben készültek. Inkább dokumentumfilmeknek lehetett volna nevezni őket.

Az elsőben Zach felmászott a hülye cédrusfa tetején összeeszkábált hülye kunyhóba, ahova a valóságban soha be nem tette volna a lábát, mert az olyan lányos. Havazott, a létra fokai jegesek voltak, ő pedig pőre felsőtesttel, farmernadrágban és mezítláb kapaszkodott felfelé. A hópelyhek szúrták az arcát, a lába csúszkált a ropogós jégen, és a letört szilánkok csilingelve bucskáztak le a fa sötét ágai között. Zach még sohasem érezte ennyire valóságosnak a dolgokat, mint ebben az álmában: a tárgyak anyagát, a hideget, a jégtől elgémberedett, mégis sajgó lábát. A szagokat is tökéletesen érzékelte, ami még sohasem fordult elő vele álmában. A cédrus illatát, ahogy fölfelé igyekezett az ágak között. A kunyhó nedves faillatát – és a vér szagát, ahogy belépett.

Mert belül, a pislákoló lámpa fényében, Naomi levágott feje hevert egy vértócsában az asztalon. Az árnyékból Ronda Al bukkant elő, és azt mondta:

– Rengeteg mindenre tudom használni a kis kurva törékeny testét, de a fejére nincs szükségem. Elviheted, ha akarod.

Zach hátrálni próbált, de a lába nem engedelmeskedett. Ronda Al a kezébe nyomta a fejet. A fiú a bőrén érezte a ragadós, langyos vért, a hajfürtök a csuklóját csiklandozták. Az, hogy rettegett, enyhe kifejezés. Megbénította a fájdalom, és úgy zokogott, hogy belesajdult a torka. A húga halott volt. Ha az élmény pusztán rémisztő, talán tud uralkodni magán, de Naomi halott volt, és ez jobban fájt, mintha nyílvesszőt kapott volna a mellébe. Valahova biztos helyre szerette volna rejteni a drága fejet és letakarni, hogy senki se láthassa a gyönyörű Naomit ilyen állapotban, így megcsonkítva, de Ronda Al megragadta a kezét, és arra kényszerítette, hogy egészen közel emelje az arcához a fejet, majd így szólt:

– És most adj neki egy nyelves csókot.

Az ezután következő álmok még borzasztóbbak voltak. Zach tudta, szólnia kellene a szüleinek, hogy az álmai ilyen valóságosak és különösek lettek, mert lehet, hogy agytumora van – talán akkora, mint egy narancs. Szólni is akart nekik, a rémképek azonban egyre betegesebbé váltak, igaz, más értelemben, mint eddig. Még mindig erőszakosak voltak, de most már perverzek is. Olyan undorító, agybajos dolgok történtek ezekben a túlfűtött képsorokban, hogy Zach tudta, soha senkinek sem merné elmondani őket. Az illető rögtön azt hinné róla, hogy megzakkant, elment az esze, mert épelméjű ember még csak kitalálni sem tudna ilyeneket. Biztos volt benne, hogy ezek a víziók nem az ő képzeletének a szüleményei – az egész mocsok csak rázúdult, letöltődött az agyába, mint egy film az internetről. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy soha, de soha nem beszélne erről egy pszichiáternek.

Október tizennyolcadikának éjjelén – bár előzőleg azért néha-néha megfordult Zach fejében, hogy mégis szól a rémálmokról a szüleinek – elhatározása olyan hirtelen lett semmivé, mint egy kávéskanál víz egy atomrobbanás epicentrumában. Ami történt, az olyan szégyenletes volt, hogy jobbnak látta, ha hallgat. Csendesen tűri hát a szenvedést, gondolta, majdcsak abbamarad, vagy ha nem, akkor úgyis szétrobban az agya.

Álmában Ronda Al egy olyan szörnyű bűntett elkövetésére próbálta rákényszeríteni, ami miatt tán még a pokolba sem eresztik be, ha megteszi. Amikor megtagadta a parancsot, Ronda Al előkapott egy húsvágó bárdot, és Zach lába közé vágott – egyszer, kétszer, háromszor. A fiú felsikoltott, de csak száraz lihegés jött ki a száján. Felült az ágyban, és az ágyékát meleg vér öntötte el. Miközben kétségbeesetten keresgélte a villanykapcsolót, rájött, hogy valójában nem vesztette el férfiasságát, csak bepisilt álmában. Pedig soha életében, még kiskorában sem csinált ilyesmit. Most viszont, majdnem tizennégy évesen, az egész fekhelyét összerondította.

Úgy ugrott ki az ágyból, mintha az egy forró, bugyborékoló olajjal teli serpenyő lenne, lerángatta magáról az átázott alsónadrágját, és az ágyra hajította. Gyorsan lehúzta az egész ágyneműt, nehogy a matrac is átnedvesedjen, majd a kupacot az íróasztalára tette, miután leseperte onnan a vázlatfüzetét meg a rajztábláját. Persze jobban örült volna, ha a székre teheti a bűzölgő bugyrot, de amilyen istenverte, paranoiás hülye, a székkel a gardrób ajtaját támasztotta ki.

Hajnali két óra húsz perckor, tiszta alsóneműben és farmernadrágban, lábujjhegyen lopakodott a mosógép felé, még a folyosón és a lépcső fölött sem merte felkapcsolni a villanyt. Karjában az összevizelt ágynemű és pizsama. Leosont a földszintre. Itt azonban mégiscsak fényt kellett csinálnia, hogy lássa, hogyan kell bepakolni a szennyest, és elindítani a mosást.

A teljesen gépesített huszonegyedik században, amikor már minden harmadik világbeli kis porfészeknek van atomfegyvere, a mobiltelefonunk pedig éppen csak gondolatot nem olvas, az ember azt hinné, hogy egy mosógép egy perc alatt kimos és két perc alatt kicentrifugáz egy adag szennyes ruhát, de nem. Zach egy örökkévalóságig ücsörgött a mosógép mellett a földön, amíg arra várt, mikor bukkannak a nyomára és szégyenítik meg – a tizenhárom éves jövőbeni tengerészgyalogost, aki ágyba vizel.

45.

Október tizenkilencedikén este John, aki mostanában folyton álmatlanságra hivatkozott, bevallotta, hogy felhívta Dr. Neimeyert, a belgyógyászukat, és megkérte, hogy írjon föl neki egy doboz Lunestát. Most bevett egy szem altatót, és korán visszavonult.

Nicolette újabban aggódott a férjéért. Úgy tűnt, Johnt minden korábbi gyilkosságnál jobban foglalkoztatja ez a mostani eset. Étvágya sem volt, az asszony szerint le is fogyott, legalább két-három kilót. A férfi azonban mindent tagadott, azt állította, jól érzi magát és a súlya is ugyanannyi, mint volt.

Amikor első alkalommal tett említést az alvászavarról, a felesége azt javasolta, menjen el az orvoshoz, Isaac Neimeyerhez egy teljes kivizsgálásra, ne csak altatót írasson föl vele. A férfi általában tablettaellenes volt, vagyis ez az álmatlanság jobban megviselheti, mint mutatja.

Mivel John korán lefeküdt, és a gyerekek is elfoglalták magukat, Nicky visszament a műterembe. Feltett szándéka volt, hogy két-három órát szán Naomi, Zach és Minnie problémás képére.

Miközben szétrakosgatta az ecseteit meg a festékeit, rájött, hogy John talán azért van ennyire maga alatt, mert október van. Október huszonötödikén gyilkolták meg a szüleit és a húgait. Hat nap múlva lesz az évforduló. John ilyenkor mindig hallgatagabbá vált, kissé magába fordult. Bár sosem említette az okot, Nicky tudta, hogy a dátum nyomasztóan hat rá. És most talán azért borítja ki még jobban, mert pont húsz éve történt. A közvélekedéssel ellentétben az idő nem gyógyít be minden sebet. Habár a friss gyász fájdalma elhalványul, a tartós bánat, amely felváltja, akár erősebb is lehet.

Nicky már éppen befejezte az előkészületeket a festéshez, amikor a húga, Stephanie telefonált Bostonból. Stephie akkor ért haza az étteremből, ahol helyettes főszakácsként dolgozott. A gazdasági krízis miatt már jó ideje igen nehézkesen ment az üzlet. Nicky felült a magas forgószékre, és a barackszínű alázatrózsák felé fordult. Együtt szörnyülködött a húgával a válság súlyosságát taglaló újságcikkeken, aztán az ételekre meg a gyerekekre terelődött a szó. Általában nem szoktak tapintatoskodni egymással, de Nicky érezte, hogy a húga nem mer a lényegre térni. Gyanúja beigazolódott.

– Lehet, hogy bolondnak fogsz tartani, de… – kezdett bele végül Stephie.

– Szívem – felelte Nicky –, te mindig is bolond voltál. Mi nyomja a lelked?

– Az a helyzet… izé, megbízható a lakásriasztótok?

– A riasztó? Hát persze. Biztos emlékszel még, hogy véletlenül beriasztottál, amikor a legutóbb nálunk jártál.

– Szóval akkor rendesen működik. Biztos, hogy nem romlott el azóta?

– Az összes külső ablakra és ajtóra felszerelték. Tudod, hogy John a zéró tolerancia híve, ami az éjszakai bekapcsolást illeti. Hiszen zsaru.

– És az üzemeltető cég rendszeresen ellenőrzi?

– Stephie, mi ez az egész? Sok gyilkosságról olvastál mostanában?

– Nem. Talán. Nem tudom. Tegnap este rólatok álmodtam. Johnról és a gyerekekről.

– Mit?

– Nagyon durva volt. Még soha sem volt ilyen rossz álmom, és remélem, nem is lesz. Inkább nem is mondom el.

– Egyetértek.

– És az az álombéli szörnyűség azért történt meg, mert nem működött a riasztótok.

– De működik!

– Pánikgomb is van? – tudakolta Stephie.

– Minden billentyűzeten és minden telefonon van pánikgomb.

– Nos, a pánikgomb sem működött. Hát nem furcsa, hogy ilyen apró részletekre is emlékszem?

Nicky megfordult a székkel, és a festményre pillantott, amely Naomit, Zach-et és Minnie-t ábrázolta. Befejezetlen arcukat fürkészte.

Stephanie nem tudta, milyen tragédián ment keresztül John húsz éve, de rövid habozás után azt kérdezte:

– John hogy van? Megy neki a munka? Nem beteg? Jól megvagytok?

– De, Stephie, mi mindig jól megvagyunk. John nagyon rendes ember.

– Ó, én nem is erre gondoltam. Imádom Johnt, komolyan. Arra gondoltam… Nem is tudom. Ez a rohadt álom, Nicky! Egész nap ez jár az eszemben. De sehogy sem áll össze a dolog. Hiszen tudod, milyenek az álmok. Nincs semmi értelmük, még abban sem vagy biztos, hogy mit láttál.

Nicolette elnézett a gyerekek mellett, és a festmény sötét hátteréből kiemelkedő tükörre szegezte a tekintetét. Nem festette rá a képre az árnyékfigurát, amely a fényképtanulmányok közül ötön rajta volt, de már azon sem csodálkozott volna, ha most felfedezi.

– Reggel első dolgom lesz, hogy felhívom a biztonsági céget – mondta. – Megkérem őket, hogy jöjjenek ki, és teszteljék a rendszert. Megnyugodtál?

– Hát persze – sóhajtotta Stephie. – Hiszen csak egy álom volt. Tiszta hülye vagyok. De akkor is jobban fogom magam érezni.

– Tulajdonképpen én is, most, hogy elültetted a bogarat a fülemben.

– Jaj, ne haragudj, Nicky! Nem akartalak megrémiszteni. De látom, hogy sikerült. Ez az álom annyira felzaklatott. Ugye, nem haragszol?

– Ugyan már, Stephie! Hiszen tudod, hogy imádlak.

– Könyörgöm, ne színpadiaskodjunk!

– Bocs. És Harry hogy van? – Harry Stephanie férje volt. – Még mindig az anyja ruháját hordja?

– Mijét?

– Az anyja ruháját. Tudod, abban szurkálja halálra a szexi szőkéket a zuhany alatt…

– Ja, már leesett. Ezt John miatt kaptam. Meg is érdemlem. Igen, Harry még mindig az anyja ruháját viseli, de már nem késel szőkéket.

Pár perc múlva Nicky letette a telefont, és a gyerekei befejezetlen portréjára tekintett. John Singer Sargentet nem lehet felülmúlni. Talán csak ez a baj. Nicky elrámolta a festékeket meg az ecseteket.

A hálószobába ment, és megállt az ágy mellett. Alvó férjét figyelte. A férfi, akinek arcára csak félig vetült rá a lámpafény, békésnek látszott. Az altató megtette a hatását. Újabban csak ritkán szeretkeztek. Ha nem megfelelő a hangulat, változtatni kell.

Az asszony lement az első emeletre. Először Zach-hez kopogott be, majd Naomihoz és Minnie-hez. A gyerekek biztonságban voltak, a leckéjüket írták, de a szokásosnál levertebbnek tűntek.

Noha John mindig körbejárta a házat lefekvés előtt, hogy ellenőrizze az ajtókat és az ablakokat, most Nicky is megtette ugyanezt. Semmi rendelleneset nem talált. A nappaliban egy pillanatra megállt a nagy barokk keretes tükör előtt. A tükörképe sokkal kisebb volt, mint a fényképeken látható árnyalak.

A ház sokáig furcsának tűnt, de Nicky lassan megszokta ezt a légkört, és már nem idegeskedett annyit miatta. De megszeretni nem tudta. Képtelen lett volna szavakkal leírni, mi változott meg: ez valami olyasmi, amit az ember csak érez, viszont megmagyarázni lehetetlen. Hirtelen arra gondolt, az a legfurcsább, hogy sosem beszélt erről Johnnak, nehéz is lett volna feltárnia az érzéseit. Mintha a ház különös hatalommal bírt volna fölöttük, ami semmilyen más élettelen tárgyra nem jellemző, és szépen, lassan elszigetelte volna őket egymástól.

46.

A kétszintes sárga téglaház olyan környéken épült, amely valamikor a középosztály sikerének tanúbizonysága volt, mostanra viszont a generációk szertefoszlott álmának, a jólétet ígérő, de közben szegényt és tehetőst egyaránt kiraboló politikusok pusztító kapzsiságának bizonyítéka lett. A járdák feltöredeztek. A rozsdával pöttyözött kovácsoltvas lámpaoszlopokra már régóta ráfért volna a festés. A fák, amelyeket olyan régóta nem metszettek meg, hogy már egy kertész sem tudott volna segíteni rajtuk, csupaszon és dühödten emelték az ég felé elkorcsosult karjaikat és tüskés öklüket.

A ház egy néhol foghíjas vaskerítés mögött emelkedett. A gyep valószínűleg nyáron is ugyanolyan gondozatlan lehetett, mint most, október huszonötödikén. A szobák és előszobák csak szűk átjárót biztosítottak a nehéz, öreg bútorok alkotta sziklák között. A több éves cigarettázástól elnehezült levegő ellenére John úgy érezte, mindenütt kínos tisztaság uralkodik.

Peter Abelard annak idején pap volt, és még most is paposan öltözködött: fekete cipő, fekete zokni, fekete ing, sötétszürke kardigán. Valami okból kifolyólag mindkét csuklóján órát viselt. Kora ötvenhat év, arca sovány aszkétaarc. Hamuszürke haját hátrafésülte, homloka sápadt, teste olyan vékony és aszott, hogy az ember azt hinné, nem is táplálkozik mással, csak cigarettával. Egymás után szívta a szálakat, a csikkről gyújtott rá.

A ház a kilencvenéves anyjáé volt. Az asszony éppen kórházban feküdt, gyógyíthatatlan rákkal küzdött. Abelard azóta élt itt, hogy megvált az egyháztól.

Bill atyával való találkozása után John nyolc napig nyomozott, hogy kiderítse, ki volt az egyházmegye utolsó ördögűzője, és hol lakik. Nem volt könnyű dolga, mivel Abelard anyja a Mary Dorn nevet viselte, a férje halála után újra férjhez ment. Újabb három napig tartott, míg Johnnak sikerült meggyőznie Abelardot – telefonon és a megbízottja révén –, hogy fogadja. Abelard, ha nem is félt a rendőröktől, komoly ellenérzésekkel viseltetett irántuk.

A konyhában, ahol végül is sor került beszélgetésre, halványzöld szekrények álltak. A műanyagpult sárga volt. A súlyos és régi tűzhely mintha a hajdani Szovjetunió öntödéiben készült volna. Az asztalt sárga-fehér kockás viaszosvászon fedte. Rajta egy üveg hamutartó, egy csomag cigaretta, egy papír kötésű könyv – Livio Fanzaga: A csaló – és egy bögre feketekávé. Ahol Abelard ülni szokott, le volt kopva a viaszosvászon.

Johnt sem kávéval, sem cigarettával nem kínálta meg. Korábban, a telefonban már egyértelművé tette, hogy nincs kedve hosszadalmas társalgáshoz.

John két hónap alatt immár negyedszer mondta el Alton Turner Blackwood történetét. Semmit sem hagyott ki, ügyelt arra, hogy Peter Abelard minden olyan ténnyel tisztában legyen, aminek jelentősége lehet. Az újabb gyilkosságokra és a nyomozásra is kitért, mindent elregélt, onnantól, hogy először látogatta meg Billy Lucast a kórházban.

– Blackwood tizenhárom nap múlva még egy családot le fog mészárolni. Ha nem tudom megállítani, december tizedikén az én családomat is megöli. Húsz évvel ezelőtt ezen a napon vesztettem el a szüleimet és a húgaimat. De ez nem ismétlődhet meg. Bármit megteszek, hogy megmentsem Nickyt és a gyerekeimet. Még a lelkemet is eladnám az ördögnek, hogy megoltalmazzam őket.

Abelard szeme ugyanolyan szürke volt, mint a haja, de azt a benyomást keltette, mintha régebben más árnyalatú lett volna, és csak a mindent átitató füst halványította volna el – akárcsak a gazdáját. Bánat és állandó rettegés tükröződött benne.

– Maga csak ne ajánlgassa itt a lelkét, még viccből se. Azt hiszi, hogy senki sem hallja? Bizony hallja, és a végén talán még él is az ajánlattal.

– Akkor maga hisz ebben.

– Mint pap és mint ember megbuktam. De még a legsötétebb pillanatokban is hittem. Most pedig még jobban hiszek, mint valaha. Ez a szörnyű az én helyzetemben.

Ivott néhány kortyot a tintaszerű kávéból, nagyot szívott a cigarettából, majd kifújta a füstfelhőt, amely glóriaként körüllengte a fejét.

– Bill atyának egy dologban igaza volt – mondta Abelard. – A maga igazi ellensége nem egy szellem. Ritkán ugyan, de előfordul, hogy egy purgatóriumban szenvedő lélek, isteni engedéllyel, visszajöhet erre a világra azzal a céllal, hogy mások közbenjárásával lerövidítse bűnhődésének idejét, és bebocsátást nyerjen a mennyországba. De a pokolból egyetlen lélek sem térhet vissza saját akaratából.

Mivel Abelard modora ellentmondást nem tűrő, minden színleléstől vagy hivalkodástól mentes volt, és hangját pedig legalább annyira áthatotta a bűntudat, mint a dohányzás okozta rekedtség, John nem emelt kifogást.

– Blackwood rítusa elárulja, kivel is állunk szemben.

– A rítusnak százféle magyarázata lehet.

Abelard két vékony füstkígyót fújt ki az orrán.

– Csak egyféle magyarázat jöhet szóba. A többi pusztán pszichológiai elmélet. Blackwood a negyeddollárosokkal fizeti meg a Halál zsoldját, aki áldozatainak lelkét a pokolba szállítja, ahova egy napon ő is követi őket. Az ürülékkorong az oltáriszentség kigúnyolása, amellyel sátáni mesterének szíves közbenjárását kéri. A tojások az áldozatok lelkét szimbolizálják. A héjba rejtett papírokra a „szolga” latin megnevezését írja, mivel azért küldi a pokolba az áldozatait, hogy ott később őt szolgálják. Ők alkotják majd a kíséretét, ők lesznek a rabszolgái az örökkévalóságban.

John hangja megkeményedett.

– A szüleim és a húgaim nincsenek a pokolban.

– Nem is mondtam, hogy ott vannak. Blackwood rítusa önámítás. Afelől azonban semmi kétség, ő maga rögtön a pokolra jutott, miután megölte.

Gyilkossági nyomozónak lenni kész őrület. John néha azon morfondírozott, hogy a sok elmebeteg gyilkosság láttán nem háborodik-e meg egy szép napon.

– És a három csengő, amit magánál hordott?

– Ez az, ami felfedi a maga ellenségének igazi kilétét – felelte Abelard. – Ő hozta magával Blackwoodot, és ő az egyedüli hatalom ebben a játszmában. Hisz a démonokban, Mr. Calvino?

– Három hónappal ezelőtt valószínűleg nemmel válaszoltam volna.

– Mert a felvilágosult emberek nyomorult generációjának tagja, Eliot szavaival élve. És most mit felel?

– Az egész életem a bizonyítékokról szól: mi az igaz, mi a hamis, mi állja meg a helyét a bíróságon. Ebben jó vagyok. Blackwood visszatérésének bizonyítékát kész vagyok bíróság elé vinni.

Abelard kézügyessége sokat fejlődhetett a hosszú évek alatt, s most minden gond nélkül fél kézzel halászta elő az újabb cigarettát a csomagból, majd akár egy pénzérmét elővarázsoló bűvész, megsodorta az ujjával. A szájához emelte, és meggyújtotta a még égő csikkel, amit végül szétmorzsolt a hamutartóban.

– A legfőbb démonok neve vagy egyenesen a Bibliából származik, vagy szájról szájra terjedt a történelem folyamán. Belzebub, Beliál, Lucifer, Mefisztó, Azazel… De ha az ördögűzőnek sikerül a gonosz szellemet leleplezni és azonosítani, gyakran az derül ki, hogy a démon neve azonos a szándékával vagy a bűnnel, amit képvisel. Viszály, Irigység, Féltékenység vagy Kárhozat, Betegség, Pusztulás.

– Pusztulás – mondta John lassan. – Ez a szó volt rávésve Blackwood csengőire.

– Valószínűleg a Pusztulás nevű démon közbenjárását kérte, hogy a pokol az ő nevében fogadja be az áldozatok lelkeit. Noha a sajátján kívül feltehetően egyetlen lelket sem sikerült odaküldenie, talán Blackwood gyilkos élete és nihilizmusa tetszést aratott ennél a Pusztulás nevű démonnál, és ő kívánja, hogy betartsa az ígéretét.

– Miért?

– Miért ne? A Gonosz nem azért létezik, hogy igazolja önmagát. Az ártatlanok megrontásának és elpusztításának öröme élteti. A maga gyerekei az elsődleges vonzerők. Még fiatalok és gyengék.

John úgy érezte, süllyedni kezd a füstös levegőben, mint a vízbefúló, akinek a tüdeje megtelik folyadékkal. Mélyeket és szaporán lélegzett, hogy a feje tiszta maradjon.

– Ez a valami, ez a Pusztulás most a házamban van. Tudom. Nem lehetne elkergetni valahogy?

– Lakóházakban, épületekben is szoktak ördögűzést tartani, de csak ritkán. Ha a démon pusztán a házat veszi birtokba, akkor nem sokat tud ártani. Zajok az éjszakában, lépések, maguktól kinyíló vagy becsukódó ajtók, furcsa szagok. Legrosszabb esetben kopogtatás, lebegő bútorok, satöbbi. Egy démont viszont nem elégít ki hosszú távon az ilyen játszadozás.

A hevesen gesztikuláló Abelard keze majdnem olyan fehér volt, mint egy szellemé, leszámítva persze a nikotintól elsárgult ujját, amely fura zöldes-sárgás színben játszott, mint a halottak bőre a bomlás első szakaszában.

– Emberbőrbe bújva azonban – folytatta Peter Abelard – a lény korlátlan károkat tud okozni, nemcsak annak, akit a hatalmába kerít, hanem másoknak is. Ha ez a démon hozta elő Alton Turner Blackwood szellemét az idők mélyéről, hogy az beváltsa gyilkos ígéretét, akkor nem a házban rejtőzve fogja megölni a családját, Mr. Calvino. Hanem úgy, hogy megszállja a ház egyik lakóját.

John legszívesebben felkelt volna az asztaltól, hogy kimeneküljön a bagófüstből az utcára. Előző nap hidegfront érkezett észak felől, és bár alacsonyan csüngtek az ólomszürke felhők, a levegő kristálytiszta és friss volt. A kétségbeesett remény azonban a székhez szögezte.

– Ki lehet veszélyben?

– Bárki – felelte Abelard. – Kivéve azokat, akik valóban szent életet élnek. Ismertem ilyen embereket, de a fél kezemen meg tudnám számolni, hányat.

– De nyilván könnyebb egy olyan velejéig romlott embert megszállni, mint Andy Tane, és arra kényszeríteni, hogy vérfürdőt rendezzen, majd öngyilkosságot kövessen el.

– Ön most két különböző dologról beszél. Ha a lény a megszállt embert akarja megrontani és elpusztítani, akkor egy apró jellemhiba is megnyithatja a kaput.

Abelard nézte, ahogy a Marlboro vége szétnyomódik a hamutartóban.

– A démon csak akkor képes teljesen megszállni valakit, ha a kiszemelt áldozat hátat fordít a jóságnak, és ellenáll a megváltásnak – folytatta aztán.

– Billy Lucas tizennégy éves kölyök volt. És nem a rossz fajtából való, már csak a bizonyítékok alapján sem.

– A jog szerint – kérdezte Abelard – hány évesnek kell lennie egy gyilkosnak, hogy felnőttként lehessen felelősségre vonni a bíróság előtt?

– A legtöbb országban a gyermekek tizennégy éves kortól rendelkeznek büntetőjogi felelősséggel.

– Tételezzük fel, hogy még nem fejlődött ki bennük teljesen az a képesség, hogy teljes mértékben erkölcsi felelősséget vállaljanak a tetteikért. És ha ezenfelül még vallási oktatásban sem részesültek, nem lehetnek-e ugyanolyan sebezhetőek, mint a maga által említett Andy Tane?

Abelard lecsippentett a nyelvéről egy dohánydarabkát, majd a hamutartóba pöccintette.

– Említette, hogy Mrs. Lucas hitt abban, hogy a füveknek, az obeliszkeknek és a kristályoknak gyógyerejük van. Egyes füvek jótékony hatásúak lehetnek ugyan, de a kristály állatfigurák meg a hozzájuk hasonlók nem. Mennyire volt erős az asszony hite?

John megvonta a vállát.

– Nem tudom. Sok ilyen lomja volt.

– Nem azt mondta, hogy Jalapa-gyökeret meg ginszenggyökeret is árultak abban a boltban?

– Rengetegféle gyógyfüvet meg porrá tört gyökeret kínáltak. Csak ez a két név valahogy megragadt bennem, mert olyan különösen hangzanak.

– Mindkettő vudupor. Ó, én biztosra veszem, hogy az a bolt az elvakult vuduhívők paradicsoma, és hogy a tulajdonos senkinek sem akar ártani. Az emberek számtalan formában árulják az aranyborjút, és semmi kétség, hogy csak a jó szándék vezérli őket.

A múlt hét eseményei bizonyos értelemben színes szilánkokra törték a világot, amelyek a kaleidoszkóp üvegcserepeihez hasonlóan állandóan mozgásban voltak, és egy egyre összetettebb valóságot mutattak.

– És ha Mrs. Lucas mély meggyőződéssel hitt ezekben a dolgokban – szólalt meg újra Abelard –, talán a fiát is sikerült megtérítenie.

– Talán – felelte John. – A fiú szobájában is találtam ilyen holmikat, a nővérénél meg a nagyanyjánál viszont nem. Van ennek jelentősége?

Abelard hosszasan figyelte a cigarettája kígyózó füstjét, mintha azt várta volna, hogy az is olyan formát ölt, mint a csodalámpából előbújó dzsinn.

– Nyilván ismeri a szellemtáblát, amin betűk, számok és az „igen”, „nem” feliratok olvashatók. Ezek segítségével lehet beszélgetni a szellemekkel. De arról hallott már, hogy felettébb veszélyes? Mert ha valaki szellemekkel próbál kommunikálni, könnyen megeshet, hogy beengedi az életébe a sötét erőket – folytatta aztán.

– Igen, hallottam. Szerintem még a tábla dobozára is rá van írva.

Abelard halványan elmosolyodott.

– A kormány aligha ennyire előrelátó. Sokféleképpen beengedhetjük a lesben álló pusztító hatalmakat az életünkbe. Bizonyos cselekedetekkel pedig nemcsak az ajtót nyitjuk ki, hanem arra is alkalmat adunk, hogy megszálljanak. Ez a Reese, akit említett… A hatalom és a pénz volt a mindene – magyarázta Abelard. – Ezzel nemcsak az ajtót tárta fel, hanem sebezhetővé is vált. De sokszor az anyagi dolgokba, kristályokba, füvekbe, geódákba, porított gyökerekbe vetett vak hit is ugyanolyan hatással bír, mint a szellemtábla. És ha valaki azt hiszi, csak az obeliszk vagy a csodagyökér mentheti meg, és kitart amellett, hogy bizonyos tárgyaknak természetfölötti erejük van, holott valójában ez tévedés, akkor ez a valaki nem csupán sebezhetővé válik, hanem teljesen védtelenné.

Olyan sokat beszéltek az ajtókról, hogy az égen is megnyílt egy. Hirtelen támadt fuvallat söpört végig a kerten, felkapott egy halom száraz levelet, és a közeli ablakhoz csapta. Olyan erővel vágódtak neki a levelek az üvegnek, hogy John összerezzent, Abelard viszont nem. A szél második rohama már nem volt annyira heves, és ahogy a levelek keringve a földre érkeztek, az idei tél első hópelyhei is szállingózni kezdtek. Akkorák voltak, mint egy pénzérme, és olyan bonyolultak, mint egy csipketerítő mintái.

– Ha a tudtomon kívül jelzést adtam neki, belém költözhet? – tudakolta John.

Abelard, aki a hóesést figyelte, épp csak odavetette:

– Nem így kell feltenni a kérdést.

Egy darabig csend volt, majd a volt pap Johnra emelte a tekintetét.

– Ha a démon megszállna, akár arra is rávehetne, hogy megöljem azokat, akiket a legjobban szeretek?

Abelard John pillantását kereste a vastag füstfelhőn át.

– Nem ismerem magát eléggé, Mr. Calvino. Többet kellene tudnom ahhoz, hogy válaszolhassak.

– December tizedikén, amikor mindannyian veszélyben leszünk… Megtenné, hogy velünk tölti azt a huszonnégy órát? Az otthonunkban.

– Én nyolc évvel ezelőtt levetettem a papi ruhát. Nem átkoztak ki, de minden rangomtól megfosztottak. Szentségtörés volna, ha a jelenlegi helyzetemben megint gyakorolnám az ördögűzés rítusát.

Szabad kezének karcsú ujjával újabb szál cigarettát vett elő az asztalon lévő csomagból, az ajkához emelte, és meggyújtotta a csikkel. Johnnak idegenül csengett a saját hangja.

– Rettegek attól, hogy olyan védtelenné válhatok, mint Billy Lucas. Olyan védtelenné, mint Andy Tane, aki kiugrott az ablakon Daviniával. Mi van, ha érzem, hogy belém mászik, és nincs annyi lelkierőm, mint Brenda Woburnnek, hogy megöljem magam, mielőtt teljesen magáévá tesz és felhasznál?

Peter Abelard megízlelte új Marlboróját, és egy füstkarikát fújt a mennyezet felé. Aztán előrehajolt a széken, alkarjával a kikopott viaszosvászonra támaszkodott.

– Maga nincs egyedül – mondta lassan. – Ne feledje, a sötétség erőivel szemben ott vannak a világosság erői.

– Imádkozom – mondta John.

– Azt jól teszi, Mr. Calvino. Én is ezt fogom tenni. És ne legyen vak, vegye észre, ha valaki segítő kezet nyújt.

– Kicsoda?

– Bárki és bármi.

– Az Isten szerelmére, ne beszéljen rébuszokban!

Abelard egy darabig némán méregette a nyomozót. Szeme hamuszürkéről acélszürke árnyalatra váltott.

– Az évek során több ördögűzést is végeztem olyan helyeken, ahol valóban jelen volt egy démon. Néha annyira hatalmas volt, és úgy be volt betonozva az áldozatába, hogy hiába volt az egész rituálé, hiába imádkoztam erősen, hiába vetettem be a szentségeket, a vizet, az olajat, a sót, nem sikerült kiűznöm a gonoszt. De aztán… – Abelard lehalkította a hangját, az utolsó szavak szinte már suttogásba fordultak. Pillantása John arcáról a füstölgő cigarettára kúszott. – …amikor már úgy tűnt, hogy végképp kudarcot vallok, Isten megjelent, és kikergette a bestiát a megszállottból. Isten megjelent, Mr. Calvino. Van elég képzelőereje, hogy ezt befogadja?

– A démont már láttam. Ha az valódi volt, akkor az ellenkezője is az.

– Ezek nem a bibliai idők. Isten nem égő csipkebokrokban jelenik meg. Angyalok sem röpködnek fölöttünk. Szerintem az isteni lények elfordultak az emberiségtől, talán mert undorodnak tőle, talán mert az ember nem érdemli meg, hogy szent dolgokra essen a pillantása. Tapasztalatom szerint, ha egy isteni lény hajlandó átlépni a mi világunkba, azt kizárólag diszkréten, gyermek vagy az állat képében teszi.

John megvárta, amíg Abelard visszatér gondolatai füsttel borított világából.

– Mondana egy példát? – szólalt meg végül.

– Egyszer egy rituálé során többszöri próbálkozásom ellenére sem sikerült kiűznöm a gonoszt egy húszéves fiatalember testéből. A démon borzalmas betegségekbe és mély depresszióba taszította áldozatát. Ekkor hirtelen beállított a szomszéd fiúcska, és mindenáron segíteni akart, holott a megszállott férfi szülei soha egy szót sem mondtak senkinek a látogatásaimról, vagy arról, miért jövök. A gyerek csak ötéves volt, de nagyon erős kisugárzással bírt. Olyan megnyugtató volt a jelenléte, hogy azt nem tudom szavakkal leírni. Egy közönséges vizespoharat hozott magával. Odament az ágyhoz, a megszállott fiatalember mellére helyezte a pohár száját, és csak ennyit mondott: „Gyere ki!” Én meg csak néztem, amint a sötétség átáramlik a pohárba, nem úgy, mint a füst, hanem a maga teljes valójában. A fiú ekkor felfordította a poharat. A sötétség kiszabadult, egy rövid ideig a levegőben lebegett, majd alig fél perc múlva szertefoszlott. Az áldozat abban a pillanatban megszabadult a depressziójától, a szörnyű sebek, amelyeket hiába kezeltek antibiotikumokkal, percek alatt összeforrtak, méghozzá a szemem láttára. Egy másik esetben egy gyönyörű kóbor kutya, amelyet még soha senki nem látott azon a környéken, jött be a házba. Lefeküdt a megszállott mellé, a mellére tette a fejét, és az illető azonnal meggyógyult.

Abelard rövid hallgatás után megint felnézett.

– És mi ebből a tanulság? – kérdezte John.

– Ne hagyja, hogy elvakítsa a félelem, vegye észre a segítő kezet – válaszolta Abelard. – Figyelje a gyerekeit, a háziállatait. Könnyen lehet, hogy egyikük Isten küldötte.

Abelardot szemmel láthatóan felzaklatták az elmesélt történetek, mert remegő kézzel emelte szájához a Marlboróját.

– De még ha nem is tud ördögűzést végezni, legalább velünk lehetne azon a bizonyos napon, csak hogy bátorságot és tanácsot adjon – tett egy újabb kísérletet a nyomozó.

Peter Abelard, miközben vadul kifújta a füstöt, ismét elkapta John tekintetét, és ezúttal mintegy kényszerítette a férfit, hogy lesüsse a szemét.

– Tudja, miért tettem le a reverendát, Calvino nyomozó?

– Igen – válaszolta John, és rémülten megállapította magában, hogy hiába is próbálta leplezni az arcára kiülő halvány undort, valami maradhatott belőle. És ezt egy olyan éles szemű ember, mint Abelard, azonnal észreveszi.

– Az, hogy megszegtem az önmegtartóztatás fogadalmát, már önmagában is rossz. Az, hogy erősen vonzódtam a tizenévesekhez, még aljasabb dolog. Fiú vagy lány, mindegy volt.

John kinézett az ablakon. A kezdeti hóförgeteg már elült, most csak kisebb pelyhekben hullt. Óvatosan Abelardra pillantott.

– Az a helyzet, hogy nem fordulhatok máshoz.

– Az óra a jobb csuklómon – mondta a pap –, hajszálpontosan jár. A számjegyek mindig a tényleges dátumot és időpontot mutatják. A bal csuklómon lévő órában nincs elem.

Azzal John felé nyújtotta bal karját, hogy a nyomozó közelebbről is megnézhesse a halott órát.

– Időnként újra be kell állítanom. Látja: nyolc héttel és három nappal ezelőtti dátumot mutat. Akkor állítom be, ha elbukom. Ez emlékeztet arra, milyen gyenge is vagyok. Ez az óra azt a napot mutatja, amikor utoljára szexuális kapcsolatot létesítettem egy tizenévessel.

John hangja hidegebb volt, mint a kinti világ.

– Nyolc hét, nem nyolc év.

– Bizony. Trükkökkel vagy a bizalom kijátszásával már nem kaphatom meg, amit akarok. Inkább fizetek érte. És minden erőmmel megpróbálok ellenállni. Imádkozom, böjtölök, mindenféle gyötrelemnek vetem alá magam, éles tűkkel szurkálom a testem, hogy eltérítsem a gondolataimat attól, amihez újra és újra visszatérnek. Néha sikerül. Máskor meg nem.

Peter Abelard fájdalmánál csak az önutálata volt nagyobb. John, miközben a vallomást hallgatta, alig mert a férfi kifejezéstelen szemébe nézni. Jól tudta, milyen az, amikor az ember megveti önmagát, így hiába is próbálta elfordítani a tekintetét.

– Olyankor elmegyek abba a városrészbe, ahova az emberek ilyesmiért járnak – folytatta Abelard. – Tudja, mire gondolok. Minden zsaru tudja. Aztán kiszemelek magamnak egy fiatalt, akiről lerí, hogy megszökött otthonról. Fiú vagy lány, egyre megy. Ezek árulják magukat, tehát nem én veszem el az ártatlanságukat. Épp csak még jobban megrontom őket, nem mintha ez sokat számítana a pokol nagykönyvében.

John hátratolta a székét. Nem volt annyi ereje, hogy egyből felugorjon.

– Nem szállt meg semmilyen démon, Mr. Calvino. Csak magam vagyok idebent. Megváltást keresek, de annyira tökéletlen módon! Magának van egy tizenhárom éves fia. Én önkéntelenül is kiszúrom, amit nem kellene. A tizenegy éves lánya érettebbnek látszik a koránál? Bennem nincs démon, de az Isten szent szerelmére, Mr. Calvino, ne akarja, hogy elmenjek magukhoz!

John felállt az asztaltól.

Abelard úgy fújtatott, mint egy sárkány.

– Kitalál?

– Igen.

Amikor John elérte a konyhából az előszobába vezető ajtót, Abelard utána szólt:

– Ha erősen imádkozik…

– Imádkozom magáért.

– Ne értem – mondta Abelard. – A rákban szenvedő anyámért imádkozzon. Biztos, hogy többet számít majd, mintha én teszem.

Ahogy John a zsúfolt ház útvesztőjében bolyongott, a bútorok sokkal baljóslatúbbnak tűntek, mint annak előtte. Otrombák és ijesztően nagyok voltak, a levegőt betöltő dohányfüst pedig olyan keserűnek hatott, mint az ipekakuána. Odakint befagyott ég, élénken mozgó hideg levegő. A hóesés mindent megtisztító árja. Az alvó fák pókszerű ágai a hóesésben. Sivár kert, viharvert kerítés, felrepedezett beton és hóesés. John megállt a kocsija mellett, de valahogy húzódozott attól, hogy a volán mögé üljön. A hideg csipkedte az arcát, és olyan sok hópehely ült a szempilláira, hogy pislognia kellett.

Húsz éve történt.

Húsz éve számolja a napokat.

Nagyokat lélegzett a hóesésben, az áporodott cigarettabűzt próbálta kifújni magából, de nem tudott azonnal megszabadulni tőle. A feje fölött szél susogott a fák kopasz koronájában, és olyan erővel rázta a fiatal ágakat, mint parányi holttestek törékeny csontjait.

Húsz éve történt.

És nem tud kihez fordulni segítségért.

Eljött az idő, hogy leüljön Nicolette-tel, és megossza vele egykor még irracionálisnak tűnő félelmét, miszerint Alton Turner Blackwood ismét a világon van. Azt is el kell mondania az asszonynak, amit eddig még nem árult el neki: a gyilkossal való szembesülését azon a réges-régi éjszakán. Eljött az idő, hogy tervet kovácsoljanak december tizedikére, ha egyáltalán van értelme tervet készíteni.

John beszállt a kocsiba, beindította a motort és végighajtott az utcán. Ma este Peter Abelardért és az édesanyjáért fog imádkozni. Meg az elvesztett családjáért, meg a még élő családjáért, meg mindenkiért, aki tudja, mi az a fájdalom, vagyis mindenkiért, akinek emberi arca van.

Alton Tamer Blackwood naplójából:

A fiú esetlenül állt a belső udvaron, a nagy páfrányfenyő árnyékában, ahol két gyönyörű nő ült és kártyázott: bájos nagynénje, Regina és gyönyörű lánya, Melissa. Az önelégült Regina kéjes örömmel fedte föl a fiú előtt családja történetét – a családét, amelynek néhány tagja abban a titkos temetőben volt eltemetve, amelyre a fiú talált rá egy erdei tisztáson.

Jillian tehát világra hozta Marjorie-t, Marjorie pedig Reginát és Anitát, a fiú anyját. Mindegyiküknek Teejay volt az apja. Amikor Anita és Regina – a kétpetéjű ikrek – is megtermékenyültek, Regina megszülte Melissát, akinek rendkívüli szépsége bizonyítani látszott Teejay szelektív beltenyésztésről gyártott beteges teóriáját. Az egy hónappal ezután érkező fiú azonban drámai cáfolata volt mindennek. Teejay meg akarta ölni és el akarta temetni az újszülöttet az erdőben – vagy legalábbis be akarta zárni egy intézetbe, de Anita fellázadt. Azt mondta, ha Teejay folytatni akarja a kísérleteit, ha több gyereket is akar nemzeni neki, akkor meg kell kímélnie a fiú életét. Így hát az anya megmentette gyermekét a pusztulástól.

A következő évtizedben Regina három fiúnak adott életet, de Teejayt nem érdekelték a fiúk, akik nem szülhettek neki gyermeket, és így nem lehettek segítségére abban, hogy egyedülálló génjeit a földön eladdig nem látott szépséggé fejlessze. Ezért még újszülött korukban meggyilkolta és eltemette őket az erdőben.

– Miért hagytad? – tudakolta a fiú.

– Mégis mi hasznom lett volna a fiaimból? – kérdezte Regina.

– Úgy értem, miért hagytad, hogy hozzád nyúljon?

– Mert mindig is hagytam. Sosem volt másként. Ez az ő vallása és az enyém. Mihez kezdhetnék, ha elhagynám? Mim maradna, ha visszautasítanám, és mindent felrúgnék magam körül? Crown Hillben luxuskörülmények között élhetek, és én megszoktam a fényűzést.

A fiú arra gondolt, vajon mit szól ehhez a személyzet. Reginát mulattatta a naivitása. Az emberek már csak megszokásból is szemet hunynak a dolgok fölött, mondta az asszony. Ráadásul évente többször is háromnapos hétvégi partikat rendeztek Crown Hillben, amikor is bármelyik vendég elcsavarhatta a fiatal lányok fejét. Aztán meg Teejay lányai időről időre elkísérték a férfit az utazásaira, és elképzelhető, hogy apjuk nem éppen makulátlan gardedámként viselkedett ezeken a kirándulásokon. A személyzet beéri ilyen magyarázatokkal. Teejay a századfordulón született, amikor még bábák segédkeztek a szüléseknél, Crown Hillben pedig ő maga vállalta magára a bába szerepét. Így soha egyetlen orvos sem látta a „halva született” fiúkat, akiket valójában megfojtottak a bölcsőben. Ha a személyzet valamelyik tagja meg gyanút fogott, akkor az busás életjáradék fejében korán nyugdíjba vonulhatott. És akinek nem elég, hogy minden hónapban egy ellenállhatatlanul nagy összegről kiállított csekket kap cserébe a hallgatásáért, az észrevétlenül eltűnik a birtokról – hátrahagyja a kényelmes személyzeti szárnyban csinosan berendezett szobáját és külön fürdőszobáját –, hogy egy új ágyban szundikáljon tovább valahol az erdei tisztáson.

– Az erdőben – mondta a fiú. – Az anyám… A testvéred…

– A riválisom – felelte Regina.

Az otromba fiú, a csúnya fiú, a nyakigláb fiú, akinek durva, formátlan arca volt, úgy állt a páfrányfenyő alatt ezen a különös délutánon, miközben az aranyló nap ott dagadozott a horizonton, mint akinek gyökeret vert a lába. Csöndben figyelte a szépséges nők elegáns kezét, amint fürgén keverik és osztják a lapokat, miközben párás falú, magas üvegpohárban felszolgált jeges teájukat kortyolgatják, amelynek tetején citromkarikák és mentalevelek úsznak. Az arcuk olyan hibátlan és tökéletes volt, mint a nappali vitrinjében tündöklő porcelánfiguráké, és a ronda fiú szívét epekedő sóvárgás kezdte mardosni. Sóvárgás, amely nem a nők felé irányult, hanem valami olyasmi felé, amit nem tudott megnevezni. Egyre csak nézte, hogyan forgatják a nők a kártyáikat. Figyelte, ahogy Melissa leteszi az asztalra a kezében lévő három hármast, más-más színűeket, és ezzel meg is nyeri a játszmát. Bámulta, ahogy Regina összeszámolja pontjaikat, ahogy gyorsan megkeveri a paklit, és bágyadtan rendezgeti a lapokat. Látta kecsességüket és macskaszerű önbizalmukat. Látta, hogyan csillog a szemük, miközben Regina elmeséli, hogy nővére, a csúnya fiú anyja, hogyan jutott el odáig, hogy most összetekeredve, holtan fekszik erdei sírjában.

47.

Máskor is havazott már októberben, de általában alig több mint öt-tíz centi esett. Most viszont vihart jósoltak és húszcentis hóréteget, ami októberben ugyan nem szokványos, de nem számít rekordnak sem.

Amíg a gyerekek a könyvtárban voltak, és Leonyid Szinyavszki irányításával matekoztak, John és Nicolette a karosszékében üldögélt a földszinti nappaliban. John a gyerekek születésnapi fényképeiben gyönyörködött, s nem tudta legyőzni azt a szívszorító érzést, hogy elveszítheti őket. Az ablakon túl a láthatatlan égbolt csak úgy ontotta magából a fehér virágszirmokat, a kert végében álló himalájai cédrus pedig lassacskán téli ruhába öltözött.

John halkan és szókimondóan bevallotta Nickynek, hogy már a második harmincnapos szabadságát tölti, és csak úgy tett, mint aki rendesen dolgozik, de tulajdonképpen a saját szakállára kezdett nyomozásba. Ugyanolyan lényegre törően idézte fel az eseményeket, ahogyan Nelson Burchardnak vagy a helyettes államügyésznek szokta előadni a tényeket. A Billy Lucasnál tett kórházi látogatással kezdte a beszámolót.

Az asszony megértette, hogy John addig nem akarta beavatni a részletekbe, amíg át nem látja a helyzetet, így nem sértődött meg, és nem is volt csalódott a férfi titkolózása miatt. Mint minden művész, Nicky is át tudta érezni mások félelmét és fájdalmát. Mint minden nagy művész, aki két lábbal áll a földön, Nicky sem hitte azt, hogy ő a világ közepe, és hogy mindenek fölött áll. Ehelyett azzal a meggyőződéssel élte életét, hogy a tehetségéért és a sikereiért alázattal és nagylelkűséggel tartozik a külvilágnak.

John végre elmondta neki azt, amit végig eltitkolt előle. Nicky megtudta, mik voltak Blackwood utolsó szavai, mielőtt John lelőtte: Egy nap te is apa leszel. Akkor majd visszatérek, és birtokba veszem a feleségedet meg a gyerekeidet, magamévá teszem őket, sokkal durvábban, mint a kis kurva húgaidat.

– Csak annyit mondtam, hogy lelőttem. Nos, igen, közvetlen közelről az arcába lőttem. Holtan esett össze. Aztán ott álltam fölötte, és az egész tárat a fejébe eresztettem. Csak lőttem és lőttem, Nicky, addig lőttem, amíg teljesen szét nem roncsolódott az arca.

– Jó – felelte Nicky. – Örülök, hogy eddig nem árultad el, mit mondott a halála előtt. Csak megmérgezte volna a gyönyörű hónapokat, amíg Zach-et, Naomit és Minnie-t hordtam a szívem alatt. Szeretlek, John, mert megkíméltél attól, hogy belebolonduljak a gondolatba! És azt is megértem, hogy most már nem hallgathattál tovább.

Noha John fel volt készülve arra, hogy Nicky megértő lesz, mégis meglepődött, milyen természetesen fogadja az asszony ennek a természetfölötti veszélynek a fenyegetését. De még jobban megdöbbent, amikor Nicky bevallotta, ő is érzi, hogy valami nincs rendben a házzal, és neki is voltak különös élményei. Mesélt a tükörben megjelenő férfiról (Csókolj meg!) és a szétrobbanó üvegtábláról. Meg arról a férfiról – talán ugyanaz a személy –, aki a gyerekek fényképén látszik.

Az, hogy Nicky képtelen volt befejezni a festményt, mert az a kétségbeejtő érzése támadt, hogy a kép a veszteség és a fájdalom szimbólumává vált, teljesen megrázta Johnt. Úgy érezte, mintha valami pókszerű szörnyeteg mászna felfelé a tarkóján. Amikor reflexből hátranyúlt, hogy elzavarja a nem létező ízeltlábút, felfedezte, hogy a keze hideg és nyirkos. Az izgalomtól nem bírt tovább ülve maradni. Felugrott a székből, és az ablakhoz lépett, átható tekintettel kémlelte a hóval borított hátsó udvart, mintha arra várna, hogy egy szarvakat viselő, égő szemű szörnyeteg toppan elő a viharból a gyerekeire ácsingózva, negyvenhét nappal korábban, mint kellene.

– Úgy érzem, mintha a ház, vagy ami benne van – szólalt meg Nicky –, azon mesterkedne, hogy mindenáron szétválasszon bennünket. A félelmünkre és a szeretetünkre játszik, és megpróbálja elérni, hogy mindnyájan önmagunkba forduljunk.

John hallotta, hogy Nicky felkel a székből. Most a képgaléria felől jött a hangja. Nem fordult hátra. Valami megmagyarázhatatlan okból a vihar egyre növekvő aggodalommal töltötte el, és nem volt hajlandó levenni a szemét az ablakról.

– Nem olvastad Blackwood naplóját? – kérdezte a nő.

– Nem. Meghalt. Nem voltam kíváncsi a magyarázataira, az elmebajára. Nem akartam, hogy bevegye magát a gondolataimba. Nem tudom… Olyan lett volna, mintha ismét ott lennék a házban a halottak között. Az árvaházi pszichiáter kapott belőle fénymásolatot. Átrágta magát rajta, hátha jobban megérti Blackwoodot, hátha megtudja, milyen érzés lehetett szemtől szemben állni a gyilkossal. Csak érintőlegesen említette néha, és soha nem olvasott fel belőle.

– Én el akarom olvasni – mondta Nicky. – Jobban mondva nem akarom, de muszáj. Hogyan szerezhetnénk másolatot belőle? Ennek a pszichiáternek talán még megvan, nem gondolod? Vagy esetleg a helyi rendőrségnek?

– Lehet. Nem tudom. Vagy ott van az a weboldal, ahonnan Billy Lucas megszerezte apám, anyám meg a húgaim képét. Az egész sorozatgyilkosokról és tömegmészárlások elkövetőiről szól. Ott kutakodj.

– Nem emlékszel a címére?

John lediktálta a címet.

– Be is kapcsolom a számítógépedet – mondta Nicky, azzal odament a férfi asztalához.

John elfordult az ablaktól.

– Ez már egy régi história, mégis teljesen felborzolja az idegeimet. Már most olyan ideges vagyok, hogy egyszerűen nem tudok higgadtan gondolkozni. Márpedig azt kéne tennem. – A karórájára pillantott, amely három óra harmincnyolcat mutatott. – Szólok Walternek és Imogene-nek, hogy ma korábban elmehetnek. Már így is nagy lehet a káosz az utakon. Hátha hazaérnek, mielőtt minden útkereszteződést összecsúszott autók torlaszolnak el.

Nicky eközben bekapcsolta a számítógépet.

– Majd elmondom, mit találtam.

– Előre tudom: csupa marhaságot. Őrültséget, tébolyt, vérfagyasztó dolgokat. Garantálom, hogy nem lesz étvágyad a vacsoránál.

John már nyitotta volna az ajtót, amikor a felesége utána szólt. Hátrafordult.

– Eddig is mindent meg tudtunk oldani – mondta Nicky. – Ezen is túljutunk majd valahogy. Az egyház nem csak Bill atyából meg Peter Abelardból áll. Még van negyvenhét napunk. Kidolgozunk egy tervet. Én meg te, ketten a világgal szemben. Szerintem ez egy tisztességes játszma.

A mosolya most is elbűvölő volt.

– Nagyon szeretlek – felelte a férfi, és nem tette hozzá: Édesem, mi most nem a világgal állunk szemben. Hanem a pokollal.

Nicky két honlapot talált: egy ingyenest és egy fizetőst. Természetesen az előbbi volt a mézesmadzag, és az utóbbi tartalmazta az értékes archívumokat. Amikor felfedezte, hogy Alton Turner Blackwood kézzel írott naplójához csak térítés ellenében férhet hozzá, megadta a hitelkártyája számát a regisztrációhoz.

Az első dolog, ami feltűnt, a gyilkos rendkívül tiszta, majdhogynem cikornyás kézírása volt. Mintha a férfi azt hitte volna, hogy a precíz tollvezetés majd racionalitást kölcsönöz tébolyult eszmefuttatásainak. Az i betűk fölé egy kis karikát biggyesztett pont helyett.

Miután hazaküldte Waltert és Imogene-t – a házaspár nem szívesen fogadott szót, hiszen rengeteg munkája lett volna még –, John az első emeleti könyvtárba ment, hogy megkérdezze Szinyavszki professzort, nem akar-e ő is korábban hazamenni, hogy elkerülje a tomboló hóvihart. Amikor azonban kinyitotta az ajtót, nem zavart meg semmiféle szorgos matematikatanulást, a helyiség ugyanis üres volt, és a lámpák se égtek.

Jelenlegi kedélyállapotában minden esemény, amely eltért a gyerekek mindennapos gyakorlatától, megrémítette. Végigsietett a folyosón a lányok szobájához, bekopogott, de nem kapott választ. Ismét kopogott, majd kinyitotta az ajtót. Senki. Zach szobájához szaladt, hangosan dörömbölt, és nagy kő esett le a szívéről, amikor meghallotta a fia hangját.

– Bújj be!

John kitárta az ajtót, és behajolt a szobába, ahol Zach egy rajztáblával a kezében ült.

– Már végeztetek is a matekkal?

– Igen. Szinyavszki professzor úr ma korábban ment haza. Azt mondta, nem szívesen vezet hóviharban. Emlékszel, tavaly is mindig a barátnője furikázta, amikor esett a hó. Tudod, akinek olyan loboncos haja van…

– Hol vannak a lányok?

– Naomi teljesen begolyózott, amikor meglátta, hogy havazik. Szerintem Minnie is vele van.

Odalent John ablaktól ablakig futkosott, a lányokat kereste – de végül az előszobában talált rájuk, ahol már megszabadultak havas, átázott holmijaiktól, és éppen a csizmájukat húzták le. Az orrukat meg az arcukat pirosra csípte a hideg, a szemük csillogott.

– Szánalmasan kicsi a hó, semmi emlékezeteset nem lehet alkotni belőle. Hóangyalról szó sem lehet, és a hógolyócsata is felejtős.

– Én megmondtam – kotyogott közbe Minnie.

– Megmondta, megmondta. Ő mindig megmondja.

– Kíváncsian várom, mikor fogadod meg a tanácsomat – jegyezte meg Minnie.

– Ígérjétek meg, hogy egyikőtök sem megy ki nélkülem, rendben? – szakította félbe az évődést John.

– Szeretnél hógolyózni? – kérdezte Minnie.

– Úgyis mindig én nyerek, nem?

– Ó, tavaly még kicsik voltunk – mondta Naomi. – De most úgy megverünk majd, mint a huzat.

– Lehet. De addig is maradjatok benn a házban.

Mivel korán megmenekült a matematikaóra kimondhatatlan szenvedéseitől, Naomi ritka jó hangulatba került. Azonban két szomorú tény visszarángatta a fellegekből: az egyik az volt, hogy túl lassan esik a hó, a másik pedig az, hogy csökött agyú húgocskájának megint igaza volt. Ó, nem volt bánatos, nem ért rá az ilyesmire, de most valahogy nem volt kedve hozzá, hogy egy tucat masnit kössön a hajába, és cigánykereket hányjon véges-végig a folyosón.

Kilenc nap telt el azóta, hogy egy titokzatos Melody névre hallgató nőszemély tűnt fel a hangversenyteremben egy remek aktatáskával, amely egy csomó, kétségtelenül különlegesnek látszó varázseszközt tartalmazott. Lehet, hogy a fagy már a hülye vadrózsát kóstolgatja, de Melody valahogy nem úgy nézett ki, mint aki pörgősen le tud vezényelni egy fantasztikusan izgalmas kalandot. Melody soha nem lesz Louisa May Alcott. Ha ilyen ütemben kelnek át a másik világba, Minnie százéves lesz, mire átérnek, Naomi pedig túl szenilis ahhoz, hogy bárhol is királynővé koronázzák.

Miután bejöttek a gyenge hóviharutánzatból, Naomi vagy negyven percig nem tudta, mihez kezdjen magával. Úgy bolyongott a házban, mint egy megkergült éjjeli lepke, amely nyitott ablakot keres. Délután négy óra húszkor azonban betévedt a könyvtárszobába, és úgy döntött, az lesz a legjobb, ha nekikezd a Drumblezorn, a sárkány című regénysorozat harmadik kötetének, és követi az ifjú, Szent Johanna babérjaira törő tanítvány kalandjait, aki időközben egészen kikupálódott.

Már éppen levette a könyvet a polcról, amikor valaki megérintette a vállát. Hátrafordult, és – láss csodát – Melody állt előtte! A ruhája ugyanolyan seszínű volt, mint mindig, de az arca élénkebb lett, amióta Naomi utoljára látta, a szeméből pedig valósággal sütött az izgalom.

– Felséges asszonyom, büszke vagyok önre, hogy a királyságát a családja fölé helyezte, és senkinek sem szólt a diplomatatáskáról.

Ez kissé álságosán hangzott.

– Nos, én világcsúcstartó vagyok titoktartásban, de a királyságomat soha nem helyezném a családom fölé. Miért is tenném?

– De megtette, és ez nagy dicsőség! Eljött az idő. Ma este indulunk. Igen, hamarosan átkelünk egy másik világba.

48.

Nicolette John íróasztalánál ült, és Alton Turner Blackwood naplóját olvasta a monitoron, először csaknem tudományos érdeklődéssel, majd egyre növekvő elképedéssel. Ahogy az elektronikus oldalakat lapozgatta, mind jobban eluralkodott rajta a félelem. Kezdte egyre komolyabban venni a fenyegetést, amit ez a torz ember életében és talán halálában jelentett.

Nem hitte volna, hogy ennyire elveszti a fejét. Igen, most már minden szót elhitt, amit John mondott. Másrészről neki magának is voltak hátborzongató tapasztalatai. Stephanie hat nappal korábbi aggodalmas telefonhívása is figyelmeztető jel lehetett. Ugyanakkor Nicky még mindig abban reménykedett, a napló elolvasása révén meg fog könnyebbülni, és rájön, hogy a legtöbb szociopata gyilkoshoz hasonlóan Blackwood is intelligens és veszélyes, de rendkívül szűk látókörű. Mint például a prédáját üldöző imádkozó sáska vagy egy pók, amelynek világa a hálójára korlátozódik. Ha a férfi lelkivilága olyan, mint az előtte élt több száz őrült mészárosé, akkor nehezebb lesz hitelt adni annak az elképzelésnek, hogy valamennyi emberbőrbe bújt véres kezű gyilkos közül ő volna az egyetlen, akinek a túlvilág engedélyezi, hogy visszatérjen, akár démoni segítséggel, akár anélkül.

Nicky hívő asszony volt, de modern értelemben. Mindmáig hitt a mennyországban, de tagadta Hádészt, az alvilág istenét. Készséggel elfogadta az angyalok létezését, az ördögöt azonban rajz- és rémfilmfigurának tartotta. Mégis: alig fél óráig böngészte Blackwood szörnyűséges beszámolóját, amely a származásáról szólt, és máris a csontjaiban érezte, komolyan számolni kell azzal a lehetőséggel, hogy a férfi szelleme tovább él. Nem lehetett olyan könnyű megszabadulni tőle, mint a jeti, a vámpírok vagy a Loch Ness-i szörny gondolatától. Az érzés ahhoz hasonlított, mint amikor az ember felriad az éjszaka közepén, és tudja, hogy van valaki a szobában, de hiába kapcsolja fel a lámpát, senkit sem lát. A férfi azzal a valamivel volt rokon, ami meglódítja az ember képzeletét, amikor alkonyatkor megáll egy elhagyatott helyen. Olyan erősen bizsergette meg Nicky vérét, mint az elektromos áram.

Amikor kinézett a szoba túlsó végében lévő ablakon, mintha egy alakot látott volna végigsurranni a hólepte teraszon. Lehet, hogy Walter és Imogene még nem ment haza, és a férfi valami elfoglaltságot próbált találni magának, mielőtt nekivág az útnak és a hóviharnak.

Egy perccel később valaki becsukta az ajtót, de olyan halkan, hogy Nicky jóformán nem is hallotta. Ezt követően gyors, puha léptek hangja szűrődött be a folyosóról. Nicky felnézett, arra várt, hogy valaki belép a dolgozószobába, hiszen az ajtó csak félig volt behajtva. Ahogy a lépések elhaladtak, majd távolodni kezdtek, az asszony kikiabált az ajtón.

– John?

Bárki is volt a folyosón, nyilvánvalóan nem hallotta. Nem jött vissza, hogy megkérdezze, mit akar.

Blackwood naplójának morbidsága mély nyomot hagyott Nickyben. Túl sokat időzött a bevezető lapoknál, ezekhez bármikor visszatérhet, hogy figyelmesebben átbogarássza őket. Inkább végigfutott néhány végtelennek tűnő, kínosan precíz leírást, miközben azt kereste, milyen okok vitték rá a bűnözőt, hogy az emberölésről a családirtásra nyergeljen át.

Preston Nash egyedül üldögél alagsori lakásában, és chipset eszik salsa szósszal, mellé sört iszik, és a Grand Theft Auto című, igazán interaktív játékkal szórakozik, amikor hirtelen, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, hangosan felkiált.

– Gyere!

A következő dolog, amire emlékezik, hogy zsebében a Calvino-ház kulcsaival beül a szülei kocsijába, amelyet tilos vezetnie, hiába harminchat éves, felnőtt ember. Prestonnak több mániás rohama is volt a múltban, amikor a drog vagy az alkohol hatására antiszociálissá vált. Ilyenkor a tudatalattija irányítja, és később csak halványan vagy egyáltalán nem emlékszik arra, mit csinált. Most viszont nem ivott olyan sokat és nem vett be annyi tablettát, hogy rohama legyen. Ez most más, mint a szokásos vándorhajlam. Furább. Preston félig-meddig tudatában van annak, amit tesz, és nem nagyon fűlik hozzá a foga, de nem szállhat ki. Kénytelen elmenni Calvinóékhoz. Mintha az élete függne tőle, de arról gőze sincs, miért. Noha tombol a hóvihar, a körülötte lévő világ nem homályos és nem tűnik távolinak. Fekete-fehér, de ennek semmi köze a hóhoz és a csupasz fákhoz, mivel az összes szembejövő kocsi is fekete vagy fehér, vagy legalábbis a szürke valamelyik árnyalatában pompázik, sőt, a reklámtáblák és a járókelők ruhái is ilyenek. Ebben a percben az egyetlen színes pont a képen Preston, a ruha, amit visel, és a kocsi, amit vezet.

Nem érez félelmet. Pedig arra gondol, hogy izzadnia kellene rettenetében, és remegnie, mint azoknak a pénzbedobós masszázságyaknak az olcsó motelekben. De nem. Részéről minden rendben. Csak józanon szokott félni. Ez a mostani állapot nem olyan, mint a részegség, de épp elég ahhoz, hogy megnyugodjanak az idegei.

Egy tömbnyire a Calvino-háztól parkol le. Fürge léptekkel az épülethez megy, akár egy fontos ember, akinek találkozója van. Nem kelt túl jó benyomást. Preston általában olyannak látja a világot, mint egy viharban hánykolódó hajó fedélzetét, és már annak is örül, ha egyáltalán állva tud maradni, és nem sodorja el egy óriási hullám. Most azonban biztos léptekkel halad előre a síkos járdán. Átvág a gyepen, és végigmegy a csinos fehér téglás ház északi oldalán. A hátsó terasz ablak nélküli ajtajához jut. Zárva. Előveszi a kulcsát.

Megvan.

A lovas felül a lóra, október ötödike óta először, és noha titokban már lovagolt Preston hátán, csak most fedi fel előtte a jelenlétét. Amaz azonnal átengedi az irányítást, még szófogadóbban engedelmeskedik gazdájának, mint az az istenség, aki a videojátékban a parancsát lesi. A világba visszatérnek a színek.

Preston a zárban hagyja a kulcsot, és belép a kis előszobába. A lányok csizmái egy gumiszőnyegen állnak, amely csillog az olvadt hóiétól. A kabátok a fogason lógnak. Preston becsukja az ajtót maga mögött. Az egyik fal mentén beépített szekrény, felső részén ajtók, lent fiókok. Preston, aki még sohasem volt itt, kihúzza a jobb oldali fiókot, és kiveszi belőle a szeghúzó kalapácsot.

A helyiségből két ajtó nyílik: az egyik a konyhába, a másik a földszinti nappaliba vezet. Preston belép a hallba, és átsiet a ház elülső részébe, amilyen halkan csak tud.

Ahogy elhalad egy résnyire nyitva hagyott ajtó előtt, Nicolette Calvino kikiált:

– John?

Tulajdonképpen beosonhatna a dolgozószobába, és szétverhetné a fejét, de rájön, hogy ez a teremtés egy fölöttébb kívánatos szuka, akit először magáévá kell tennie. Majd később, ha a halálért könyörög, sokkal nagyobb élvezet lesz szétroncsolni az arcát. Preston simán megcsinálja, ha a lovasa egyszer ezt akarja. Olyan lesz, mintha a pornófilmet ötvözné a láncfűrészes horrorral, és mindez élőben, a közvetlen közelében fog zajlani.

A folyosóról kis gardróbhelyiség nyílik. Preston belép, és halkan magára csukja az ajtót.

– Marad! – mondja a lovas, mintha egy jól idomított kutyának osztogatná parancsait.

Noha Preston jobban hasonlít autóra, mint kutyára: egy megbízható Hondára, amely járó motorral vár a tulajdonosára. Most csak Preston. Nem Preston és Alton és Pusztulás, hanem csupán a mozdulatlanságba dermedt Preston. Mint az a fickó a tévé képernyőjén, miután a néző lenyomja a Pause gombot. A férfi tudja magáról, hogy ő Preston, és azzal is tisztában van, hogy egy gardróbban kuporog, sőt, még annak is tudatában van, hogy egy szöghúzó kalapácsot szorongat a kezében. Világos, mi történik körülötte, de bármi legyen is az, nem felelős, hiszen ő inkább csak megfigyelő, mint résztvevő. Annak viszont nagyon lelkes és könnyen kezelhető. Preston egész életében megfigyelő volt, tehát semmi újat nem talál ebben a helyzetben, azt leszámítva, hogy most nem mehet ki bármikor egy sörért, ha úgy tartja kedve.

Minnie a játszóasztal mellett ácsorgott, és a legóépítményt bámulta. A fehér, körülbelül tíz centi vastag, tizennyolc centi átmérőjű izé egy nagy kekszre hasonlított, csak sima volt. Az élén állt, mint egy pénzérme. Csoda, hogy egyáltalán egyben maradt. Darabokra kellett volna hullnia.

Minnie már két éve legózott, nem is tudta, miért. Akkor kezdődött, amikor hazajött a kórházból, ahova azért került, mert annyira beteg volt, hogy mindenki azt gondolta, meg fog halni. Sőt, bizonyos tekintetben már a kórházban elkezdődött.

Minnie magas lázzal küszködött, amit a szokásos gyógyszerek nem vittek le. Rázta a hideg, erősen izzadt, és borzasztóan fájt a feje. A legszörnyűbb talán a szomjúság volt. Néha annyira szomjazott, mintha fél kiló sót evett volna, amire egyszerűen nem lehet elég vizet inni. A folyadékot egy tűn keresztül kapta, amit a vénájába szúrtak, ez azonban nem enyhítette a szomjúságát. Az orvosok folyamatosan ellenőrizték a folyadékbevitelt, mert néha annyit ivott, hogy fájdalmasan felpuffadt a hasa, de még többet kívánt – még álmában is.

Az intenzív osztályon furcsa álmai voltak, némelyik még ébren is folytatódott. Mielőtt bevitték, nem tudta, mit jelent a delírium szó, de mire meggyógyult és hazamehetett, már nagyon is jól ismerte. Az álmok – akár ébren volt, akár nem – gyakran a szomjúságról szóltak: sivatagokról, ahol a víznek minden ígérete délibábbá foszlik, kancsókról és hordókról, amelyekből csak homok folyik, egy szörnyről, amely a tűző napon kergeti egy kiszáradt folyóágyban. A legkülönösebb álomban halott fákból álló ritkás erdőben járt, amely egy poros tisztást vett körül, ahol csontok hevertek szétszórva a satnya fű között. Egy nyitott sírgödör mélyén egy kevés összegyűlt esővíz csillogott, de amikor Minnie belebukfencezett a sírgödörbe, a víz eltűnt, és valaki meszes földet kezdett lapátolni a fejére. Ugyanaz a szörny, amely a kiszáradt mederben üldözte.

A delírium furcsa volt, de nem kacagtatóan furcsa, hanem ördögien furcsa. Ha delíriumba kerülsz, meg vagy győződve róla, hogy nemcsak szörnyek próbálnak megölni, hanem emberek is, akik tulajdonképpen segíteni akarnak rajtad, mint Kaylin Amhurst nővér. Amíg a kórházban feküdt, Minnie a hallucinációiban és a rémálmaiban sokszor úgy érezte, hogy Amhurst nővér megpróbálja megmérgezni.

Időnként, rendszerint a legrosszabb rémálmok vége felé, Albright atya is megjelent. Minnie nagyon szerette Albright atyát. A legeslegjobb ember volt, akit csak ismert. Persze anyu, apu, Naomi és Zach után. Nem sokkal azelőtt vonult nyugdíjba, hogy Minnie megbetegedett. Bill atya vette át a helyét. Albright atyának talán azért jutott szerep Minnie lázálmaiban, mert már csak így tudott vele találkozni. Ő volt az egyetlen jó dolog az álmaiban. Mindig megitatta Minnie-t, és a víz soha nem változott homokká vagy sóvá.

Az egy rossz év volt, és nem csak a betegsége miatt. Albright atya visszavonulása előtt egy hónappal Willard elpusztult. Aput és Lionel Timminst meg majdnem megölte egy gonosz ember. Mindkettejüket kitüntették a hősiességükért, de Minnie még sokáig nem tudott napirendre térni a dolog fölött. Talán az volt az egyetlen jó abban az évben, hogy Zach elhatározta, tengerészgyalogos lesz.

Minnie nem tudta, hogy a legóépítmények jó vagy rossz dolgok-e. Valamelyik lázálmában látta őket először, bár akkor még nem legókockákból álltak. Egyszerű alakzatok voltak, amiket eleinte csak messziről látott, de aztán hirtelen ott találta magát közöttük. Körbejárta őket, sőt, még belülről is megnézte mindet. Ezeken a sétákon olyan picire zsugorodott, mint Alice Csodaországban, a végén már a legpirinyóbb teremtmény volt a világon, és az általa felfedezett furcsa alakzatok alkották az univerzumot.

Anya egyszer azt mondta, hogy a világot három nagy erő tartja mozgásban. Az első és a leghatalmasabb Isten. A másik kettő egyformán óriási: a szeretet és a képzelőerő. Isten és a szeretet a jót képviseli, a képzelőerő azonban lehetett jó és rossz is. Mozart képzelete csodálatos zeneműveket alkotott, Hitler viszont haláltáborokat képzelt el és meg is építtette őket. A képzelet olyan erős, hogy vigyázni kell, mert az ember olyan dolgokat is létre tud hozni, amelyeket nem kellene. A világon először minden gondolat formájában születik meg, és csak aztán válik valósággá. Amikor Minnie delíriumos álmaiban az alakzatok között mászkált, tudta, hogy ezek azok a gondolatok, amelyekből minden más származik. Bár fogalma sem volt róla – mint ahogy most sincs –, mit jelent ez.

Elfordult a legóépítménytől, az ablakhoz ment, és figyelte, hogyan hullanak a hópelyhek a karmazsintölgy ágai között. A kilátások nem voltak biztatóak. Lehet, hogy több mint harminc centi hó esik, nem pedig húsz. Nem tudta, honnan ez a bizonyosság, de valahogy hitt a saját előrejelzésében. Ez volt az egyik dolog, amit mindig biztosan tudott.

Amióta bejöttek Naomival, Minnie majrés hangulatban volt. Megint érezte a láthatatlan lények jelenlétét, de olyan erősen, hogy tudta, a láthatatlan előbb-utóbb láthatóvá válik, mint a férfi a sarki kisboltban, akinek a fél arcát elvitte a pisztolygolyó. Lehet, hogy most valami még rosszabb dolog következik.

Valami megmozdult a kert déli részén, a bokrok takarásában. Aztán kijött a tisztásra. Minnie azonnal felismerte Willardot. A kutya felnézett rá.

– Jó öreg kutya – suttogta Minnie. – Jó öreg Willard.

Willard egy darabig csak állt a hóesésben, és az ablakot bámulta, majd a ház felé indult. Minnie elvesztette szem elől. Kíváncsi volt, vajon bejön-e a házba.

Roger Hoddnak, a Daily Post riporterének Georgiával, a feleségével van randevúja. Úgy beszélték meg, hogy elmennek vacsorázni, miután a nő elszabadul a munkahelyéről. Georgia a férfi kedvenc éttermét javasolta, bár ő maga nem kedveli azt túlzottan. Ebből Hodd arra következtet, hogy a nő a desszert után valószínűleg be fogja jelenteni, hogy elválik. Már régóta meg szeretne szabadulni tőle. Tart Hodd erőszakos temperamentumától és epés megjegyzéseitől, és azt reméli, hogy a férfi nyilvános helyen némileg visszafogja majd magát, és nem ugrik neki. Hodd hagyja, hogy a vendéglőben várjon egyedül, amíg rá nem jön, hogy felültették. Egy ujjal sem fog hozzányúlni. Bele fog egyezni a válásba, de csak akkor, ha a felesége könyörög érte. Most egy hotelszobában múlatja az időt egy kurvával, akit előre kifizetett. Még csak az inge mandzsettáját gombolta ki, amikor megszólal:

– Gyere!

Az ágyon fekvő lányon csak egy bugyi van. A Muppet Show Miss Röfijének csábító hangján válaszol.

– Miért nem te jössz ide? Én készen állok.

De a férfi már visszagombolta a mandzsettáját, és nehéz bőrkabátját is felkapta a székről.

– Rájöttem, hogy sokkal kevésbé bírom elviselni a csúnyákat, mint gondoltam.

A nő káromkodásban tör ki, a férfi pedig elhagyja a szobát.

Végigsiet a szálloda folyosóján, és csak utólag tudatosul benne, mit is tett az előbb. Fogalma sincs, miért csinálta. A nő nem is volt csúnya. De még ha az is lett volna, Hodd – ellentétben azzal, amit mondott – elég jól viselte a csúnyákat, ha az egyéb szolgáltatások kielégítők voltak. Már délelőtt tizenegy óta egyfolytában iszik, nem vedel, de elég kitartóan szopogatja az italt. Nem részeg. Tulajdonképpen már olyan régóta iszik, hogy nem is tud berúgni.

Ahogy a kocsiban ül, és a kavargó hóesésen próbál keresztülevickélni, úgy érzi magát, mint Richard Dreyfuss abban a régi sci-fi filmben, aminek Harmadik típusú találkozások volt a címe. Megszállottan igyekszik eljutni valahova, de nem valami távoli sziklához Wyomingban, ahol egy űrhajó fog leszállni, hanem valami olyan helyre, amit nem tud megnevezni. Félnie kellene, de nem fél. Egy dolog biztos: sosem szokott félni. Kemény fából faragták. Különben is, már évek óta mérgezi magát piával meg neurotikus nőkkel, ami sokkal gyötrelmesebb módja az elmúlásnak, mintha felgyújtaná magát. Amikor az újra meg újra rátörő kényszer hatására kapkodóvá válik a légzése és kalapálni kezd a szíve, a fejében megszólaló kellemes hang eldúdol egy szavak nélküli bölcsődalt, és ő ismét lecsillapodik.

Egy viszonylag jómódú környéken parkol le, egy fehér téglás ház közelében. Nyilván ez volt az úti célja. Keresztülvág a hólepte udvaron, megkerüli a házat, és egy teraszra jut, ahonnan egy ajtó vezet a házba. A zárban ott a kulcs. Ahogy kinyitja az ajtót, és kihúzza a kulcsot, egy hideg, fekete valami csapódik a fejének. Legalábbis így érzi. Már benne is van a fejében, de a koponyája sértetlen. Hodd felkiált, de egy hang sem jön ki a torkán, mivel már nem ura saját magának.

Belép az előszobába és bezárja maga mögött az ajtót. Közben végig üvölteni próbál, mert most már jobban fél, mint az idefelé vezető úton. Átvág a konyhán és az ebédlőn, a ház elülső része felé tart. Közben egyre inkább a hatalmába keríti a rettegés, és a rémület jéghideg hullámai összecsapnak fölötte, hiszen ő már nem a tökös Roger Hodd, hanem valakinek a szajhája.

Naomi kilépett a vendégszoba gardróbjából, és átnyújtotta az aktatáskát Melodynak.

– Nézd csak meg, minden benne van. Egyébként miért van ráírva a nevünk a tojásokra? És mintha lenne bennük valami, de fogalmam sincs, mi. Tudom, hogy a tojásnak szimbolikus jelentősége van, több ezer dolgot jelképezhet. Ezek itt szimbolikusak? És miben áll a varázserejük? Kóstolgatja még a fagy a vadrózsát, és egyáltalán, mit jelentsen ez az egész?

– Felséges asszonyom, hamarosan minden kérdésedre választ kapsz. Ma este útra kelünk a vihar szárnyán.

– A vihar szárnyán? – ismételte Naomi.

Tetszett neki a kifejezés: utazás a vihar szárnyán. Melody csúnyácska kis arca annyira felélénkült, hogy szinte szép lett, sokkal elevenebb, mint annak előtte. Melaszbarna szeme fényesen ragyogott, mintha valami belső fény sugározna belőle. Megnyerő, mindig dallamos, mindig titokzatos hangja pedig varázslatosabban csengett, mint valaha.

– Ez nem közönséges vihar, felséges asszonyom. Hanem varázshó. Nemcsak itt hullik, hanem mindenütt, összegyűlik a világok között, és lassacskán hidat képez mostani lakhelyed és a királyságod között. Így olyan akadálytalanul siklunk majd haza, mint a szán, és olyan gyorsan, mint a higany.

Naomit teljesen felvillanyozták a hallottak, egyetlen részletet kivéve.

– Siklunk? Azt hittem, repülünk.

– Ezt is, azt is, felséges asszonyom. Mindent meg fogsz érteni, ha meglátod a világokat átszelő szánt óriás vitorláival, amelyeket az idők szele feszít.

Naomi beleszédült a fantasztikus lehetőségekbe, szóhoz sem jutott. Aztán hirtelen beugrott neki, mit szokott mondani az a butácska lány a Cincin lovagban, amikor megijedt. Viccesnek találta, hogy ezzel a szóval fejezze ki elképedését.

– Papucs!

– Most pedig azonnal gyere velem, felséges asszonyom, a ház legfelső emeletére, hogy megtegyük az előkészületeket. Induljunk, nehogy a macskák kikémleljék úti célunkat.

Azzal Melody odaröppent a vendégszoba ajtajához. Naomi utána sietett, és közben azon gondolkodott, vajon ő is képes lesz-e majd olyan meseszerűen beszélni, ahogy királyságának minden alattvalója. Végigszaladtak az első emeleti folyosón, feltrappoltak a hátsó lépcsőn a másodikra, átlebbentek anya műtermén, majd a másik ajtón kisuhantak a főlépcső tetejére. Amikor Naomi látta, hogy Melody be akar nyitni a szülei lakosztályába, felkiáltott:

– Várj! Ez a szüleim magánterülete, ide csak akkor léphetsz be, ha hívnak.

– De meg kell tennünk az előkészületeket, felséges asszonyom. Csak a ház legfelső szintjéről tudunk elindulni.

– A műterem is a ház legfelső szintjén van.

– De a műterem nem megfelelő. És most úgysincs senki odabent – mutatott Melody a lakosztály ajtajára.

– De legalább kopogjunk be – mondta Naomi. – Ez a szabály.

Melody huncutul mosolygott, ökölbe szorította jobb kezét, és suhintott egyet a levegőben. Az ajtó magától kinyílt. Bár tudta, hogy tilosban jár, Naomi felkacagott. Követte a nőt a lakosztályba, majd becsukta az ajtót maga mögött.

Noha odakint fehéren világított a kavargó hó, a hálószobára sötétség borult, mert már közeledett az alkony. Amikor Melody, kezében az aktatáskával, odaért az ágyhoz, az éjjeli lámpák varázsszóra felgyulladtak, mintha egy láthatatlan szobalány szorgoskodott volna a háttérben. Lágy fény öntötte el a helyiséget.

– Ezt majd nekem is tanítsd meg, légy szíves – mondta Naomi.

– Vissza fog térni a varázserőd, felséges asszonyom, mihelyt helyreáll az emlékezeted. Már ma este rengeteg élményben lesz részed. Számtalan bámulatos élményben. Többet fogsz tanulni, mint egész eddigi életedben együttvéve.

Melody az ágyterítőre helyezte az aktatáskát, majd hívogatóan megpaskolta az ágyat. Naomi felült, a lába nem ért le a földre.

– Várj meg itt, de el ne mozdulj! Én lemegyek, és drámai módon testet öltök családod minden tagja előtt, meggyőzöm őket, hogy ez a varázslatok éjszakája, és mindegyiküket felhozom ide.

– Én nem mehetek? Szeretném látni, ahogy drámai módon testet öltesz.

– A szabályok szerint kell eljárnom, a szabályok pedig így rendelkeznek – mondta Melody feddőleg. – Mindennek a királyi mágus utasításai szerint kell történnie.

Azzal fürgén keresztülvágott a szobán, majd kilépett a folyosóra, és becsukta maga mögött az ajtót. Naomi egyedül maradt.

Azt kívánta, bárcsak öt percre ki tudná kapcsolni túlzsúfolt agyát, és lelassíthatná kavargó gondolatainak tömegét, hogy megszűnjön a szédülése. Percenként legalább ezer gondolat cikázott át a fején, pörgött-forgott minden, nemcsak a saját tengelye körül, hanem egy központi tengely körül is, mint a bolygók a nap körül. Mindegyik gondolata káprázatos és csodálatos volt, kivéve két-három „gyáva nyúl”-gondolatot, amelyek egyszerűen nem voltak méltók hozzá – valószínűleg Minnie ragályos borúlátásából fakadtak. Naomi mindenesetre eltökélte, nem hagyja, hogy ezek a kis „igen, de” és „mi lesz ha” bogarak befészkeljék magukat az agyába és elrontsák a hangulatát meg a varázslatot. Ő mindig pozitívan gondolkodik, hisz a hit erejében, kiváló fuvolista, és – bár a matematikában nem jeleskedik – a varázslatok terén hatalmas tudáskészlettel rendelkezik.

Figyelte, ahogy a hó átlós irányban esik az ablak előtt. Az erős szél enyhe szellővé csendesült. A fáradhatatlanul hulló pelyhek andalító látványt nyújtottak. A hálószobában néma csönd uralkodott. Naomi átengedte magát a nyugalomnak, hátha sikerül lecsillapítania lázasan csapongó gondolatait.

John növekvő nyugtalansággal bolyongott a földszinten és az alagsorban. Nem is tudta pontosan, mit keres, de titokban remélte, talál valami fontos vagy akár vészjósló jelet, akármit.

Végül visszatért a konyhába, és bekapcsolta a riasztórendszert. Noha még majdnem egy óra volt sötétedésig, egyiküknek sem volt oka arra, hogy ilyen időben kimenjen. A lányoknak a lelkére kötötte, hogy maradjanak bent, Zach pedig boldogan rajzolgatott. Miután üzembe helyezte a riasztót, egy kicsit lehiggadt. Bár még így sem ringatta magát abban az illúzióban, hogy teljes biztonságban vannak. Soha senki nem lehet tökéletes biztonságban.

Negyvenhét nap volt hátra december tizedikéig. Johnnak még nem kellett volna pánikba esnie – mégis ideges volt. Szinte hallotta a bomba ketyegését.

Amikor teljesen besötétedik, a kivilágított ház olyanná válik, mint egy akvárium. A férfi úgy döntött, hogy az összes függönyt behúzza, és minden redőnyt leereszt. A konyhában kezdte. Közben ellenőrizte, az ajtók be vannak-e zárva, az ablakok be vannak-e reteszelve. Ez volt élete legrosszabb éjszakájának évfordulója, és minden megvizsgált nyílászáró arra emlékeztette, hogy szülei és húgai az ő önzése és gyengesége miatt pusztultak el.

Iskolaidőben Marnie és Giselle már kilenckor lefeküdt. John szülei tanárok voltak, korán keltek, így rendszerint már tízkor elaludtak. John tovább fennmaradhatott, mivel már tizennégy éves volt, de azon az estén ő is fáradtságra panaszkodott, és a húgaihoz hasonlóan kilenckor visszavonult. Ott ücsörgött a sötétben, amíg a szülei kilenc negyvenkor be nem zárták az ajtajukat.

John szobája a folyosó másik oldalán, a szüleiével szemközt helyezkedett el. Az ablakok az elülső tornác tetejére néztek. John kimászott az ablakon, és visszacsúsztatta a jól megkent tolóablakot a helyére. Nem reteszelte be, hogy minden további nélkül újra ki tudja majd nyitni, ha visszatér.

Az elmúlt hónapok során gyakran kisurrant a házból. Már olyan jól begyakorolta a dolgot, hogy képes volt egy macska nesztelenségével közlekedni. Egy közeli fa vastag ága a verandatető északi végére hajlott. John felnyúlt, belecsimpaszkodott, elrúgta magát a tetőtől, és lehuppant a fűre. Visszafelé szintén a faágról szokott átkapaszkodni a verandatetőre, ahonnan beoson a szobájába, leteszi fejét a párnájára, és már álomba is zuhan.

A lányt Cindy Shoonernek hívták. Két háztömbnyire lakott, vagyis John három perc alatt nála lehetett.

Mr. és Mrs. Shooner furcsa emberek voltak, legalábbis Cindy szerint. Gyűlölték a munkájukat, utálták a rokonaikat, és egymást sem szerették túlzottan. Amikor éppen nem ittak, akkor veszekedtek, és mivel csak az alkohol tudta megnyugtatni őket, már kora este elkezdtek vedelni. Sötétedésre aztán némi béke költözött a házba. Tíz órára már vagy közel voltak a teljes lerészegedéshez, vagy teljesen kiütötték magukat. Ilyenkor az ágyban fekve néztek valami birkózómeccset a kábeltévén, mert mind a ketten szerették a dagadó izmú, rövidnadrágban feszítő férfiakat.

A hálószobájuk az emeleten volt, Cindyé pedig a földszinten. A lány még könnyebben el tudott szökni otthonról, mint John.

Augusztus elején, amikor ez az egész kezdődött, kivittek egy plédet a közeli mezőre, leheveredtek rá, és a csillagokat bámulták. Aztán Mr. Bellinghamet – aki két házzal arrébb lakott – a cége elküldte egy másik államba, hogy segítsen felfuttatni egy ottani gyárat. Mrs. Bellingham úgy döntött, elkíséri. Nem akarták kiadni a házukat, ezért lezárták, és megkérték Cindyt, hogy némi fizetség fejében tartsa rajta a szemét, kétszer egy hónapban pedig törölje le a port és porszívózzon fel. Ezek után a párnak már nem a mezőn kellett találkoznia. Gyertyafénynél, kellemes zene mellett, igazi ágyban szerethették egymást.

A lány tizenhat volt, másfél évvel idősebb Johnnál. A fiúnak vele volt először szexuális kapcsolata. A lánynak viszont nem John volt az első. Cindy – ámbátor még kislány volt – bizonyos szempontból kész nőnek számított. A magabiztos, jó fellépésű, nagyétkű lány fogamzásgátlót szedett, amit az anyjától kapott. Az anyja ugyanis az unoka gondolatától talán még jobban irtózott, mint a munkahelyétől vagy a férjétől.

Cindy nem illett Johnhoz, bár John ezt akkor még nem látta be. Sőt, ha valaki mástól hallja, biztosan nekimegy az illetőnek. Igazság szerint Cindy sem volt elégedett. A fiú ugyan szerette, és kimondottan élvezte az együttléteiket, de ez nem volt igazi szerelem. Ha egy lányt nem szerelemmel szeretnek, ha hiányoznak azok a mély érzelmek, amelyek legalább némiképp hasonlítanak a szerelemre, akkor a lány csupán használati tárgy, és ezt senki sem érdemli meg.

John kevéssel tíz óra előtt találkozott Cindyvel, és ezúttal tovább maradt, egészen háromnegyed négyig. Miután szerelmeskedtek, mindkettőjüket elnyomta az álom. Amikor John felébredt, elbúcsúzott a lánytól, és hazasietett. Mire felmászott a fára, és visszaért a szobájába, már hajnali négy volt.

Úgy is történhetett volna, hogy levetkőzik, beesik az ágyba, és azonnal elalszik. Reggel aztán felébred, önelégülten megállapítja, milyen jól sikerült az éjszakai kiruccanása, és csak ezután fedezi fel, hogy egy hullákkal teli házban töltötte az éjszakát.

De ahogy csöndesen leengedte a tolóablakot, mintha csengettyűszót hallott volna az emeletről. Ezüstös, légies, túlvilági hangot. Hirtelen csönd lett, majd ismét megszólalt a csengettyű. John az ajtóhoz osont, és feszülten fülelt a sötétben. A csengettyűk harmadjára is csilingelni kezdtek. Résnyire nyitotta az ajtót, és fényt látott a folyosón. A szülei és a húgai szobájából jött.

A folyosó közepén egy fekete hátitáska állt. Mellette egy pisztoly. John ismerte a fegyvereket. Apja, aki mesterlövész volt, sokszor vett részt szarvas vadászaton, és a fiát is megtanította lőni. Ez itt nem az apja fegyvere volt. Ennek egy házilag barkácsolt hangtompító volt a csövére illesztve. John letekerte.

A húgai szobájából kiszüremlő furcsa zajok arra engedtek következtetni, hogy a behatoló ott van.

Nem hallott sírást vagy sikoltozást, és jól tudta, mit jelent ez a csend. Ha jobban belegondolt volna, biztosan kővé dermed. Akkor talán nem lett volna elég akaratereje ahhoz, hogy cselekedjen. Ezért inkább a fegyverre összpontosított meg az előtte álló feladatra.

Benyitott a szülei szobájába. Anyja és apja a véres ágyon feküdt. Álmukban lőtték agyon őket. Valami volt a szemükön és a kezükben.

A fiú nyúlszíve szaporán, ijedten dobogott. De már nem volt visszaút.

Csönd, majd megint csengettyűszó.

Két marokra fogva a fegyvert, oldalazva végigment a folyosón. A lányok szobája előtt megtorpant.

Megint a csengettyűk.

Belépett, és megállt a küszöbön. Előtte a fény, a sivár jövő.

Giselle a padlón. Halott. Több, mint halott. Marnie. Édes kis Marnie. Fájdalom. Felfoghatatlan. Jobb lett volna vaknak születni. John meg akart halni. Le akarta takarni a lányokat egy pokróccal, közéjük akart feküdni és meg akart halni.

A Giselle fölött kuporgó gyilkos újból megrázta a csengettyűit. Magas férfi volt, csúf, mint egy svábbogár. Reszketett az izgalomtól. Csupa csont. A keze is durva csontok halmaza. És mocskos.

A csengettyűszó visszaverődött a falakról, majd elhalt. A vadállat felemelte a fejét, felpillantott Giselle testéről. Panoptikumba illő arca ragyogott az ocsmány gyönyörtől, szája kegyetlen csókoktól volt maszatos és vörös, pusztító szemei – két fekete lyuk – egész világokat tudtak volna romba dönteni.

– Ez a kislány azt mondta, hogy te egész héten a nagymamánál vagy – sziszegte oda Johnnak vészjósló hangon.

Ha tudta volna, hogy a fiú visszajön, talán megvárja a sötét hálószobában. Giselle-nek még halálos félelmében is volt annyi lélekjelenléte, hogy egy ügyes hazugsággal falazzon a bátyjának. Meghalt, hogy John élhessen.

A gyilkos, mint egy undorító szárnyas gyík, fölegyenesedett.

– A bájos húgocskád, Giselle. Olyan aranyos kis melle volt!

John maga elé nyújtotta a karját, és megfeszítette a könyökét. Erősen markolta a fegyvert, de a szíve majd kiugrott a helyéről, és a cső meg a célpont vele együtt rázkódott.

A gyilkos John felé lépett.

– Egy nap te is apa leszel. Akkor majd visszatérek, és birtokba veszem a feleségedet meg a gyerekeidet, magamévá teszem őket, sokkal durvábban, mint a kis kurva húgaidat.

Az első lövés akkorát szólt, mint egy kalapácsütés vagy egy becsapódó ágyúgolyó. A hanghullámok visszapattantak a falról, a golyó pedig magával sodorta az orr szétroppant szilánkjait a lázas agyvelőbe. A gyilkos megtántorodott, és a földre zuhant. John belépett a hálószobába, megállt a földön fekvő szörnyeteg fölött, és az egész tárat beleeresztette a gyűlölt arcba. Szétroncsolta a szemet, amely végignézte húgai kétségbeesett haláltusáját, cafatokra tépte a szájat, amely megbecstelenítette őket. Az első lövés után már nem is hallotta a többit, csak nézte – látszólag csendben –, ahogy a tébolyult, idomtalan arc káoszba hull.

John nem tudta felidézni, hogyan jutott le a pincébe. A legközelebbi dolog, amire emlékezett, az volt, hogy újratöltötte apja kézifegyverét, hogy golyót röpítsen a fejébe, és az agyával együtt kisöpörje magából a szégyent és a fájdalmat. De a húga abban a hitben halt meg, hogy John túlélheti a tragédiát. Ezért hazudta azt, hogy a fiú a nagymamánál van. Gyáva megfutamodással akarja meghálálni a lány odaadását? Éppen elég büntetés lesz neki, hogy tovább kell élnie.

John még akkor is ott érezte a nyelve hegyén a hideg acél ízét és súlyát, amikor meghallotta a rendőrautók szirénáját. Akik hallották a lövöldözést, riasztották a rendőrséget.

Amikor rátaláltak, a földön térdepelt, és keserűen zokogott.

Nicolette a társalgóban talált rá Johnra, ahol Walter és Imogene Nash szokott ebédelni és feladatokat egyeztetni. A férfi éppen a rolót húzta le. Nicky egészen mostanáig a számítógép előtt ült, és Alton Turner Blackwood naplóját olvasta. Az arca olyan sápadt volt, mint a fehér gipsz alapozófesték, amivel a vásznait szokta előkészíteni festés előtt.

– Az eredeti tervek szerint a családod nem a negyedik lett volna a sorban, hanem a harmadik. Paxtonék lettek volna a negyedikek.

A férfi rámeredt. Hirtelen nem fogta fel a hallottakat, de ösztönösen megszólalt a fejében a vészcsengő.

– A Calvino család volt a harmadik Blackwood listáján – ismételte Nicky. – De amikor a kijelölt estén a házatokhoz ment, véletlenül egy rendőrautó parkolt az utcátokban. Két járőr ült benne. Talán csak pihentek, de Blackwood berezelt. Ezért inkább a Paxton-házhoz ment, és harminchárom nappal később tért vissza hozzátok.

John úgy érezte, egy élesre töltött fegyvert szegeznek rá. A golyó már a csőben van.

– Ha mi vagyunk a harmadikak – mondta Nicky –, akkor már csak tizenhárom napunk van.

– De miért térne vissza az eredeti sorrendhez?

– Miért ne? Úgy akarja csinálni, ahogy eredetileg kellett volna. De ha a sorrendhez nem ragaszkodik, és megfordítja, ha kell, akkor talán a harminchárom napot se tartja be.

– A sorozatgyilkosoknál nem lehet tudni, mit miért tesznek. Még ők maguk sem tudják.

Az asszony a fejét csóválta.

– De gondolj csak bele, John! Ma van pontosan húsz éve, hogy az eset történt. Ha Blackwood megváltoztathatja a sorrendet, akkor a napot is. Az évforduló sokkal nagyobb örömmel kecsegtet, mint a várakozás.

Alton Turner Blackwood naplójából:

A fiú figyelte, ahogy Melissa átröppenti a lefelé fordított kártyákat a teraszasztalon. Regina nem egyenként vette fel őket, hanem egyszerre, amikor már mindet megkapta. A fiú ott állt, és meghallgatta, hogyan gyilkolták meg az édesanyját. Úgy érezte, a gyönyörű lány az ő sorsát vetette ki a hét kártyalappal, és a gyönyörű nő az ő sorsát tartja a kezében legyezőszerűen.

Melissa születése után a termékeny Regina három fiúnak adott életet, akik immár nem voltak többek, mint csecsemőcsontvázak a kiásott sírok felbolygatott földjében. Ám Anita – miután világra hozta a torzszülött fiút – kilenc esztendőn át nem esett teherbe. Annak dacára sem, hogy a rendíthetetlen Teejay mindent megtett azért, hogy elültesse benne a magját. A vénember végül elvesztette türelmét. Egy éjjel, amikor Anita túl kitartóan könyörgött neki, hogy adjon nagyobb szabadságot a fiúnak – akit Teejay inkább elzárva tartott volna –, megütötte a lányt a piszkavassal, amivel éppen a fahasábokat rendezgette a hálószoba kandallójában. Miután látta, milyen helyrehozhatatlan sérüléseket okozott Anita arcán pillanatnyi dühében, újra felemelte a piszkavasat, és agyonverte.

A fiút tehát nem hagyta el az édesanyja. Az, hogy Anita egyre kevésbé tudta elviselni az ő látványát, csak újabb hazugság volt a hazugságoknak abban a förtelmes mocsarában, amiben a Blackwood család élt. Miután Anita meghalt, és nem védelmezhette tovább gyermekét, Teejay akár meg is ölhette volna egyetlen élő fiát – aki a megtekeredett családfán egyszerre volt az unokája és a dédunokája is – de ehelyett a magányos toronyszobába száműzte, hogy eleven mementóként emlékeztesse arra, milyen kockázattal jár, ha a szépséget vérfertőző nemesítéssel kívánjuk tökéletes szépséggé fejleszteni. Nincsen rózsa tövis nélkül.

Regina húzott egy kártyát, majd kivett három dámát a kezében tartott nyolc lap közül, és letette az asztalra.

– Azért mondom el neked mindezt, mert Melissával mindketten várandósok vagyunk, az első hónapban járunk. Úgy érzem, éppen eleget tettem már le az asztalra, és megérdemlem, hogy megkapjam mindazt, ami megillet.

A félszeg fiú csak állt, és a három dámára meredt. Úgy tűnt, hogy a kártyalapok figurái gyönyörű édesanyja, gyönyörű nagynénje és még gyönyörűbb unokatestvére arcvonásait viselik.

Regina újabb tercet rakott az asztalra: a két hármast egy jokerrel egészítette ki.

– Gondold végig, mit jelent mindez számodra, és mit kellene tenned, ha egyáltalán tenned kell valamit – folytatta. – De három dolgot ne felejts el! Először is azt, hogy én az édesanyád testvére vagyok. Másodszor azt, hogy Melissa nemcsak az édesanyád unokahúga, hanem féltestvére is. Harmadszor pedig azt, hogy a Crown Hillben élők közül, anyádat is beleértve, egyedül én mondtam meg neked az igazat.

A fiú később megértette: nagynénje azt várta tőle, hogy végezzen Teejay-jel. Ő azonban még aznap éjjel bepakolta egy hátizsákba a legszükségesebbnek vélt dolgait – közöttük a gerendán lógó meztelen Jillian fényképét. Betört Teejay magánlakosztályába, az öregember torkának szegezte a kést, és pénzt követelt. Nem akarta bántani a hetvenhárom éves szívós vénséget, mert tudta, hogy menekülnie kell, ha megteszi, és végül biztos elkapják. A szabadságot jobban akarta, mint a bosszút. Teejay huszonkétezer dollárt őrzött egy faliszéfben. A fiú magával vitt még tíz antik érmét is, amelyek nagyjából ötvenezret értek. Éjfélkor elindult a kocsibehajtón Crown Hill főkapuja felé. A holló nekiadta az éjszakát, és az éjszaka lett a tanítómestere. Mindent tudott, amit az éjszaka megtaníthatott neki. Leckéket kapott az életről, amelyet mostantól saját elképzelése szerint fog alakítani. Mindenki halálra születik. A szex halál. A halál szex. Jobb ragadozónak lenni, mint prédának. A pokolnak léteznie kell, mert állandó szükség van rá. Neki nem kell a mennyország, mert éppen elég dicső és kiváltságos helyet biztosít majd magának a pokolban.

Néhány perccel éjfél után áthaladt a főkapun, és átlépett a Crown Hillen túli világba. Abban a pillanatban én lettem belőle. Alton Turner Blackwood vagyok, és én vagyok a Halál.

49.

Miután Naomit a második emeleti lakosztályban hagyta, Melody Lane, a más világokról és időutazókról szóló történetek tehetséges meseszövője, Pusztulás készséges és ugrásra kész szolgája – és ezért Alton Turner Blackwood spirituális testvére – lemegy a hátsó lépcsőn a földszintre. Amint kinyitja a lépcsőház és a konyha közötti ajtót, hangokat hall: az aggódó anya és apa jön erre a közeli társalgóból. A lépcsőházban bújik el, a sarkig kitárt ajtó mögött. Hallgatózik. Amikor John és Nicolette elsiet valamerre, Melody belép a konyhába.

Itt sok szép és gondosan megélezett késből választhat: van kenyérkés, henteskés, húsbontó kés, pecsenyevágó kés… Úgy látszik a család a Williams-Sonoma cég törzsvevője, és a minőséget tartja szem előtt. Bár Melody csodálattal tekint végig a holmikon, úgy gondolja, a család többet fogyaszt, mint amennyi igazságosan megilletné. Mindannyian felelősséggel tartozunk. Hát, ma éjjel a túlfogyasztásuk véget ér. Kinyitja a fiókot, és meglátja a bárdot, aminek ék alakú pengéje van. Felkapja. Hosszan nézegeti a tükörképét a fényes acélban. Az egyéves vagy az egyévesnél fiatalabb gyerekeket Melody a fürdőkádba szokta fojtani. A kettő és négy év közöttieknek párnát nyom az arcára, vagy erősen elszorítja a torkát. Tompa tárgyat minden életkorban lehet használni. De egy fitt, tizenhárom éves fiúnál, aki a közelmúlt tapasztalatai nyomán még elővigyázatos is, valami éles fegyver tűnik a legcélravezetőbbnek.

Miután becsukja a késes fiókot, a fogantyúját markolássza, és útmutatást kér, hol találja a családtagokat. Mivel Pusztulás pillanatnyilag nincs a testében, nem rendelkezik annak széles körű ismereteivel. A fiú a szobájában van – és egy perc múlva a fiatalabb lány is csatlakozik hozzá. A kislánnyal azonban még dolguk lesz később, és Melody segítséget kap majd, hogy Minette-et sértetlenül foglyul ejthesse. A fiú viszont az övé, és ez a jutalom fellelkesíti a nőt. Ő lesz a legidősebb gyerek, akit eddig megölt. Amikor magába issza az utolsó leheletét, a levegő minden kis foszlányát kiszippantja majd a szétnyíló száj zugaiból.

Minnie a legóból épített kerékszerű dolgot a bal hóna alá szorította, és jobb öklével megütögette Zach ajtaját.

– Én vagyok! Fontos!

A fiú behívta. Az íróasztalnál ült, és éppen betette a rajztábláját a tartójába.

– Mi van? – kérdezte.

– Valami rossz fog történni.

– Mit csináltál? Eltörtél valamit?

– Nem. Nem csináltam semmit. Van valami a házban.

– He? Mi van a házban?

– Pusztulás. A neve Pusztulás.

– Milyen név az, hogy Pusztulás? Viccelsz?

– Nem érzed? Már hetek óta itt van. Gyűlöl minket, Zach. Félek.

Miközben Minnie beszélt, a fiú felállt a székéről. Az ajtóhoz ment, amit a kislány nyitva hagyott, és becsukta. Aztán Minnie felé fordult.

– Én is tapasztaltam… furcsa dolgokat. De azt hittem, meghülyültem.

– Csak a megfelelő időt várja – bólintott Minnie

– De mire készül? Ki ez a Pusztulás nevű fazon?

– Nem ember, mint te, én vagy Naomi. Olyan szellemféle, azt hiszem, de valami több is, nem tudom, mi.

– Szellemféle. Tudod, hogy nem vagyok oda ezekért a szellemes dolgokért. Jó nagy hülyeség az egész.

Minnie látta, hogy Zach már egyáltalán nem tartja a szellemeket annyira hülyeségnek, mint szeptemberben vagy augusztusban.

– Mit hoztál? – kérdezte a fiú, miközben a kerékszerűségre bökött, amit Minnie továbbra is a bal hóna alatt szorongatott.

– Én csináltam. Álmomban láttam, de nem emlékszem, hogy sikerült összeraknom.

– Legóból nem lehet ilyen kerek, sima és réteges építményt csinálni, mint ez – mondta Zach elgondolkodva.

– Hát, nekem sikerült. És ma éjjel végig magunknál kell tartanunk, mert nagyon nagy szükségünk lesz rá.

– De mihez fog kelleni?

Minnie megrázta a fejét:

– Gőzöm sincs.

Zach hosszasan fürkészte a kislány arcát, mire Minnie megvonta a vállát.

– Néha te magad is kíséreties vagy egy kicsit – mondta végül a fiú.

– Mintha nem tudnám – helyeselt a húga.

Nicky nem kapcsolta ki a számítógépet John dolgozószobájában. Alton Turner Blackwood saját kezűleg írt naplójának egy lapja vibrált a képernyőn. John rápillantott, és meglepődött, hogy a káosz apostola ilyen takaros kézírással örökítette meg elkövetett bűneit. Jóllehet, a gonoszok szinte kivétel nélkül bálványozták a rendet, elég csak a halállistákra, a Gulagra vagy a koncentrációs táborokra gondolni.

John az íróasztal egyik fiókjából elővette a pisztolytáskáját és a pisztolyát. Még korábban készítette ki őket, mielőtt lerogyott a karosszékbe, hogy hunyjon egyet. Miközben magára csatolta a pisztolytáska szíjait, nézte, ahogy Nicky kinyitja a sarokban álló magas fegyverszekrényt. Az asszony levett egy tizenkettes, pisztolymarkolatú ismétlőpuskát az állványtartóról, és átadta neki.

Nicky művészbarátai nem bíztak a zsarukban, és féltek a fegyverektől. Ennek ellenére úgy tűnt, kedvelik Johnt. Azt gondolták, Nicky azért ment hozzá, mert nem olyan, mint a többi rendőr. Nicky azonban a szíve mélyén legalább annyira zsaru volt, mint amennyire művész. Munkáját nemcsak érzéssel, hanem értelemmel, nemcsak ösztönösen, hanem racionálisan is végezte. A festészetet nem csupán hivatásnak, de egyúttal kötelességnek is tekintette, és úgy vélte, elsősorban nem is a művészetet, hanem inkább az igazságot kell szolgálnia. John sok jó rendőrt ismert, akiben megbízott volna, ha arra kerül a sor, hogy valakinek fedeznie kell őt, de senkiben sem bízott volna meg jobban, mint Nickyben.

Az asszony kivett egy doboz töltényt az egyik alsó fiókból.

– Hol vannak a gyerekek? – kérdezte közben.

– Gondolom a szobáikban. – A férfi átvett egy töltényt, és betöltötte tárba. – Mondtam a lányoknak, hogy ne menjenek ki a házból.

– Együtt kell maradnunk – felelte Nicky, és átadott Johnnak egy újabb töltényt. – Esküdni mernék rá, hogy szét akar választani minket. Együtt erősebbek vagyunk. Melyik a ház legkönnyebben védhető pontja?

– Mindjárt végiggondolom. – A férfi az első, a második, majd a harmadik lövedéket is benyomta a tárba. – Adj még töltényt!

A számítógép hangszóróiból zene hangzott fel. Naomi egyik fuvolaszólójának felvétele, amire a lány különösen büszke volt. John és Nicky a monitor felé fordult. Blackwood naplójának lapja eltűnt a képernyőről, és egy fénykép jelent meg. Ugyanaz a kép John anyjáról, amelyik a Calvino-1 nevű mappában volt Billy Lucas merevlemezén, és a sorozatgyilkosság helyszínén készült. Aztán a fotó egy másiknak adta át a helyét, amely John apját ábrázolta.

– Mi folyik itt? – kérdezte Nicky.

John apjának képe eltűnt, és a férfi húga, Marnie fotója jelent meg helyette. Aztán Giselle-é. Azután ugyanezek az arcok gyorsan, egyre gyorsabban, végül szédítő sebességgel kezdték váltogatni egymást. John rápillantott gyerekei születésnapi felvételeire, az ismerős bútorokra, falakra, a mennyezetre. A házuk, az otthonuk. Többé már nem csak az övék. A képernyő elsötétült. A fuvolazene még mindig ment. Új fénykép tűnt fel. Zach. Aztán Naomi. Minnie. Nicky. John.

– Kezdődik – szólalt meg John.

– Bassza meg! Hát majd leállítjuk – vágta rá Nicky szinte állatias dühvel, és kikapcsolta a számítógépet. Az egész töltényes dobozt az íróasztalra tette. – De hogyan? John, ez őrület. Hogyan védhetjük meg magunkat?

John négy golyót csúsztatott az egyik nadrágzsebébe, négyet a másikba.

– Abelard azt mondta, hogy tárgyakkal nem igazán tud kárt tenni bennünk. Bele kell költöznie valakibe, csak úgy támadhat meg – mondta.

Nicky ránézett a férfi pisztolytáskájában lévő pisztolyra, a kezében lévő puskára. John olvasott a gondolataiban. Billy Lucas megölte a családját. A belső ellenség.

– Ne nálam legyen minden fegyver. – John átadta a pisztolyt Nickynek. – Jó lövő vagy. Félautomata, csak húzd túl az első ellenállási ponton. Kicsit keményebb, mint amihez hozzászoktál, de boldogulni fogsz vele.

Nicky a kezében tartott fegyverre meredt, és irtózat torzította el szép vonásait. John ezt az arckifejezését is megértette.

– Nicky, hallgass ide, tartsd rajtam a szemed, hogy észrevedd, ha már nem vagyok önmagam.

Az asszony szája megremegett.

– Mi van, ha…

– Nem, veled nem történhet meg – vágott a szavába John. – Téged nem tud megszállni.

– Ha csak egy ujjal is hozzányúlnék valamelyik gyerekhez…

– Ez nem fordulhat elő egy olyan jó emberrel, mint amilyen te vagy – erősködött John. – Magamban már nem vagyok annyira biztos. Én vagyok az, aki cserben szokta hagyni a többieket.

– Baromság! Te vagy a legjobb ember, akit valaha is ismertem. És a gyerekeket sem fogja megszállni. Kizárt dolog. Valahonnan máshonnan fog jönni, kívülről.

– Azért csak figyelj engem – ismételte meg John. – A legkisebb jel is fontos lehet. És ne tétovázz, azonnal húzd meg a ravaszt. Úgy fog tűnni, mintha én lennék, de már nem én leszek az. És ha belém költözik, először téged fog megtámadni, mert nálad van a másik fegyver.

Az asszony megragadta John tarkóját, arcát a sajátjához húzta és úgy csókolta meg, mintha utoljára tenné.

Az elmúlt huszonegy napban Lionel Timmins nem tudott fogódzót találni, nem lelt újabb nyomra a Woburn-nyomozásban. Volt kapcsolat Reese Salsetto és Andy Tane között, de minden nappal egyre inkább úgy tűnt, hogy ez nem köthető az események láncolatához, hanem csak a véletlen műve. Minél eltökéltebben próbálta kibogozni annak a rejtélyes szerda éjszakának a szálait – ami aztán a kórházban lezajlott ámokfutásba torkollott –, annál kevesebb értelmet vélt felfedezni bennük.

Amint múltak az idegőrlő napok, Lionel kezdte egyre komolyabban venni az ügyet, és újra meg újra felidézte a Woburn-ház különös atmoszférájának emlékeit. Azt is számtalanszor lepörgette magában, ahogy Davinia monitorán a képernyővédő egy kék kézzé alakult át. A taszító hideg valami nekinyomódott a tenyerének és szétterpesztett ujjának. Éles szúrás hasított belé, mintha egy karom lyukasztotta volna át a bőrét. Azt érezte, hogy nincs egyedül. Az elhagyatott első emeleten ajtók csukódtak be, az üres szobákban léptek zaja hallatszott.

Hol megkérdőjelezte épelméjűségét, hol pedig azzal nyugtatgatta magát, hogy csak információkat gyűjt, amelyekkel kijózaníthatja John Calvinót. Huszonötödike késő délutánján aztán ott találta magát a volt ördögűző sárga téglás háza előtt. Nem telefonált előre, hogy időpontot kérjen, inkább félelmet keltő megjelenését és jelvényét vetette be, hogy megtörje Peter Abelard ellenállását, és rávegye, hogy beszéljen vele. Kötött sapkájában és tengerészkabátjában Lionel nem tűnt zsarunak, de a volt pap végül engedett az erőszaknak.

Amikor megtudta, hogy John is járt már itt, Lionel nem lepődött meg. Az viszont megdöbbentette, milyen hátborzongatóan meggyőző ez az ember, aki körül állandó füstfelhő gomolygott, és akinek egyáltalán nincs papformája. Megállt Peter Abelard háza előtt, és nézte, amint a fehér égbolt darabokra hullik, és hideg kristályok formájában a földre potyog. Kinyújtotta a nyelvét, hogy elkapja a pelyheket, mint kiskorában. Megpróbált visszaemlékezni, milyen volt, amikor még kisfiú volt, és hitt a nagybetűs csodákban.

Néhány saroknyira a Calvino-háztól ücsörgött a kocsijában, és még mindig nem tudta, a végállomásig megy-e a babonaexpresszel, vagy kiszáll a következő megállónál. Bármi is történt, tartozik John Calvinónak annyival, hogy hosszabban és komolyabban megvizsgálja a bizonyítékokat. Lionel elhatározta, hogy most rögtön sort is kerít erre.

Naomi a szülei ágyán ült az aktatáska mellett, és a csodálatos hóesésben gyönyörködött. Remélte, hogy a szoba csendje beszivárog túlpörgött agyába, és némi tisztaságot csempész kavargó gondolatai közé. Aztán mintha valami halk kántáló hangot hallott volna. A hozzá közelebbi éjjeliszekrényen látott ugyan egy rádiós órát, de nem az volt a ritmikus mormolás forrása.

A dünnyögés többször is elhalkult, de sohasem szűnt meg teljesen. Minden alkalommal újra fel is erősödött, de soha nem lett hangosabb, mint előtte. Akárhogy is fülelt, nem tudta kivenni a szavakat. Nemsokára már tűkön ült a kíváncsiságtól – de hát kíváncsiság nélkül nem lenne haladás, és az emberiség még mindig nagyon primitív körülmények között élne, iPodok, zsírszegény joghurtok és bevásárlóközpontok nélkül.

Emlékezett, hogy Melody a lelkére kötötte, ne mozduljon a helyéről. Naomi nem akart azok közé az arrogáns emberek közé tartozni, akik azt hiszik, hogy a rangjuk feljogosítja őket arra, hogy utálatos módon viselkedhetnek, de nagyon úgy tűnt, hogy a házban csak egy távoli világból származó uralkodó tartózkodik, és az nem Melody. A Nagy Hatalmú Uralkodó egy tizenegy éves lány, aki egyébként már közelített a tizenkettőhöz. Felkelt hát, és követte a hangot, miközben jobbra-balra tekintgetett, hogy pontosabban be tudja határolni a forrását.

Kiment a hálószobából a rövid folyosóra, amelynek mindkét oldalán gardróbszobák nyíltak. Felkapcsolta a villanyt a folyosón. A kántálás nem a gardróbokból jött. A folyosó végében a fürdőszobaajtó nyitva állt. A helyiség szinte teljesen sötét volt, a kinti lámpákból csak kevés fény tudott behatolni a magasan – a mennyezet alatt – elhelyezett ablakokon keresztül.

Nem volt meggondolatlan lány, aki keresi a bajt. Ez a mormolás talán rejtélyes, de biztosan nem rossz szándékú. Melody nem hozta volna ide, ha nem lenne biztonságos. Ez a hang kétségtelenül az utazási előkészületekkel van kapcsolatban. A varázslók mindig kántálnak.

Naomi kitárta a fürdőszoba ajtaját, kitapogatta a villanykapcsolót, és a helyiség fénybe borult.

Egy eszeveszetten rémült ember ült a földön, felhúzott térdekkel, karját a lába köré fonva, szinte magzati pózban. Megfakult rézpénzre emlékeztető szemei olyan tágra nyíltak az iszonyattól, hogy majdnem kiestek a gödrükből. Ide-oda ingatta a fejét, és mintha saját magát próbálná meggyőzni, ezt dünnyögte:

– Roger Hodd vagyok a Daily Posttól, Roger Hodd vagyok a Daily Posttól, Roger Hodd vagyok a Daily Posttól…

John a puskával, Nicky a pisztollyal a kezében végigsietett a földszinti folyosón a főlépcső felé, hogy együtt szaladjanak fel a gyerekekhez.

Megszólalt a csengő.

– Ne nyisd ki! – mondta a nő.

A lépcső alján álltak, csak az előcsarnok választotta el őket a bejárati ajtótól, így John világosan hallotta a kattanást, ahogy a tolóka kicsúszott az ajtókeret reteszéből.

– Ne! – kiáltotta Nicky, és felemelte a pisztolyt.

John is felemelte a puska csövét. Az ajtó kivágódott. A külső riasztó be volt kapcsolva, a vészjelzőnek meg kellett volna szólalnia. De csend maradt. A fantom uralma alá vonta a rendszert. Az ajtó szélesre tárult, de senki sem állt a küszöbön. Csel. Csali. Valaki biztos az ajtó mellett lapul a falhoz, és arra vár, hogy John belesétáljon a csapdába.

A zene már nem szólt, sem fuvola, sem másmilyen hangszer hangját nem lehetett hallani, csak a szél fütyült halkan. A hó kavargott az ajtó előtt, a pelyhek szinte keringőztek, csendben rebbenő, finom fátyolként terültek szét, amely megcsillant a csillár fényében.

John tizennyolc éven át rettegett ettől a pillanattól anélkül, hogy rájött volna: tudat alatt igenis elhiszi, hogy a lehetetlen megtörténhet, és családja gyilkosa visszatérhet a sírból. Két éve, amikor úgy látszott, Minnie meg fog halni egy rejtélyes betegségben, a férfi számára világossá vált, hogy meg van győződve róla, hogy Blackwood megtartja a neki tett ígéretét. Miközben Minnie önkívületben, csillapíthatatlan lázzal feküdt, Blackwood ott ólálkodott John képzeletének peremén, és a férfinak napról napra könnyebb volt elhinnie, hogy Minnie-t nem vírus, hanem szellem támadta meg. Félelme azóta nőttön-nőtt, és most már szinte úgy tűnt, mintha ő vonzotta volna vissza Blackwoodot ebbe a világba, mert olyan gyakran képzelte el a legrosszabbat, hogy az már felhívásnak számított.

A nyitott ajtó és az elhagyatott küszöb láttán John tudta, hogy bátornak kell lennie, mert ő lesz az utolsó áldozat a gyilkos rituálé szerint. Blackwood azt akarja, hogy tanúja legyen, amint megkínoz és megöl mindenkit, akit szeret, és őt csak az után fogja kivégezni. Ebben a pillanatban Nicky sokkal nagyobb veszélyben van, mint ő.

– Menj fel a gyerekekhez! – mondta. – Majd én megnézem, mi ez.

– Nem. Veled maradok. Menj csak. Menj már!

Zach az ajtó mellett, Minnie pedig a bátyja íróasztalánál állt, amikor Willard átlépett a falon.

Amikor a kutyára gondolt, Minnie-nek mindig a játék, a vidámság, a nevetés és a szeretet jutott az eszébe. Még a halott eb látványa is megdobogtatta a szívét, bár nyilván nem azért jött, hogy játsszon, vagy hogy megnevettesse. Ugyan nem volt olyan félelmetes, mint a szétlőtt arcú kísértet a boltban, de Minnie nem érzett késztetést, hogy megölelje a halott Willardot. Nem lenne puha, bolyhos és meleg. Ha megérintené, hideget érezne, vagy éppenséggel semmit, ami még rosszabb. A kutya látványa félelemmel töltötte el, mert feltűnése azt jelentette, hogy baj közeleg.

Willard odaszaladt hozzá, aztán Zach-hez futott, majd eltűnt az ajtóban, és kiügetett a folyosóra. Pillanatokon belül újból megjelent, és megismételte, amit az imént tett.

– Mi van veled? – kérdezte Zach, miközben Minnie a szellemkutyát bámulta, amely a fiú számára nem volt látható.

Willard egyre csak ugatott, de Minnie nem hallotta a vakkantásai hangját. Csak azt látta, hogy próbál átugatni a saját valóságából az övékbe.

– Zach, gyere el az ajtótól! – kiáltotta.

– Miért?

– Gyere el az ajtótól!

A kutya mindent megtett. Senki sem hibáztathatta a jó öreg Willardot, amikor a húsz nappal korábban látott szürkeruhás nő, aki úgy nézett ki, mint egy házaló hittérítő, berontott a szobába, és egy húsvágó bárddal lesújtott Zach-re.

Valaki azt mondta Roger Hoddnak – a saját hangján hogy maradjon veszteg. A férfi rájön, hogy nem tud nem engedelmeskedni. Immár nem ember, hanem kutya. Csak egy eb, akit a gazdája – elméje uralásával – irányít. Úgy érzi, percek kérdése, és teljesen megbolondul. Riporterként mindig ő teszi fel a kérdéseket, és a riportalanyok vagy megmondják az igazat, vagy azt felelik „Nincs mondanivalóm.” De attól függetlenül, mit válaszolnak, ő az, aki hazugságként vagy igazságként tálalhatja az elhangzottakat – ahogy éppen jónak látja. Ez tekintélyt és hatalmat jelent, de most mit sem ér. Itt nincs joga kérdezni, és ez a valami, ami úgy irányítja, mint egy marionettbábut, és ami ugyan most nincs benne, de mégis képes rábírni arra, hogy a helyén maradjon, valami szörnyűséget fog tenni, először általa, aztán vele.

A lány szélesebbre tárja az ajtót, felkapcsolja a villanyt, és tátott szájjal bámulja a küszöbről. Megtudakolja, jól van-e, szüksége van-e segítségre. Hogy lehet ilyen hülye ez a kis picsa? Hát persze, hogy segítségre van szüksége, hiszen haldoklik. Meg akarja mondani neki, hogy egy agyatlan kis kurva, hülyébb, mint a segg, de ekkor lovasa visszatér, újra teljesen birtokba veszi, és azt feleli a lánynak:

– Finom kis cukorfalat vagy. És én finom cukorfalatot akarok. Finom kis falatokat akarok belőled, te buta kis kurva.

Majd éppen olyan gyorsan, ahogy megjelent, a lovas elhagyja lovát, mert máshol van dolga, de Roger Hodd készenlétben marad.

Gyapjúkabátok, műszőrme gallérok és báránybőr bélések illatába burkolózva Preston Nash úgy várakozik a sötét fülkében, mint egy hármas szintű szellemlény egy videojátékban. A szöghúzó kalapácsot szorongatja. Nem fél. Mivel már majdnem húsz éve kábítószerezik és iszik, olyan gyakran sétált kéz a kézben a Halállal, hogy kiégett belőle a rettegés. Ma már kizárólag a legszörnyűbb hallucinációi képesek kicsit megijeszteni. Aki hosszú ideig használja az ecstasyt – ezt a drogot egyébként Preston nem szereti –, elveszti azt a képességét, hogy örömét lelje a természetes élvezetekben, mert agya leáll az endorfintermeléssel. Az ilyen emberek csak a szertől kaphatják meg a boldogságot, így Preston is tart attól, hogy a való világ – amit fakó, unalmas helynek lát – többé már nem nyújthat kielégülést számára. Ezért hát alig várja új és érdekes társát, aki osztozik vele a testén.

Nincs más dolga, csak a helyén maradni, ezért gondolkozik. A gondolatai kellemesek. Amikor a szellemkéz átveszi a kormányt, és elviszi egy körre, mindent érzékel, noha nem ura a testének. Preston látása, szaglása, tapintása, ízlelése és hallása éles marad, de a tapasztalatok intenzitása meghalad mindent, amit valaha is érzett – hiszen az életnek inkább szemlélője, mint résztvevője.

A videojátékok virtuális világában már ezreket ölt meg, de ez most valóságos és intenzív lesz. Feküdt már le nőkkel, főleg olyanokkal, akiknek fizetett. A pornófilmeken ezernyi nőt látott, akiket tárgyként használtak vagy durván megaláztak. Ő maga azonban sohasem erőszakolt vagy ütött meg egyetlen egyet sem. Gyanítja, hogy a kísértet, aki irányítja, erőszakosabb és izgalmasabb dolgokat végeztet el vele az éjjel, mint amit filmen láthatott. Reméli, hogy megkaphatja a feleséget. A lányokat biztos. Most végre lehetősége lesz, hogy úgy játszhasson a való világban, ahogyan azelőtt csak a virtuális térben tehette.

Miközben Preston hallgatja, mit csinál John és Nicolette Calvino az előcsarnokban, kísértettársa visszatér.

John úgy ment ki az előcsarnokból az ajtó elé, mintha olyan ház bejáratát ellenőrizné, ahol gyilkosság történt, és a tettes még a helyszínen lehet: térdét berogyasztotta, villámgyorsan mozgott, először balra, aztán jobbra fordította a fegyvere csövét. A tornácon nem volt senki. A férfi megvizsgálta a barna őszi pázsitot, amelyet félig már elfedett az idei első hó. Sem ott, sem az utcán nem látott senkit.

Visszament a házba, ránézett Nickyre, és megrázta a fejét. Bezárta az ajtót, elfordította a reteszt, aztán csak meredt rá, hátha kinyílik.

– A gyerekek – szólt sürgetően Nicky.

John odament hozzá, és felpillantott az asszony mögött emelkedő lépcsőre.

– Én megyek elöl. Maradj le néhány lépéssel, hogy ne legyünk könnyű célpont.

– Gondolod, hogy van valaki a házban?

– Bekapcsoltam a riasztót, mégsem jelzett, amikor az ajtó kinyílt. Lehet, hogy már itt van.

John még sosem látta Nicky arcát ilyen komornak. Az asszony a jobb kezében tartott pisztolyra szögezte a tekintetét.

– Nem hívhatjuk ki a rendőrséget? Esetleg valakit, akit ismersz?

– Andy Tane-t is ismertem. Az egyetlen zsaru, akiben megbízhatsz, én vagyok. De az is lehet, hogy én is veszélyt jelentek. Ha a gyerekeket biztonságban találjuk, eltorlaszoljuk az ajtót, vagy beszögeljük. Megteszünk mindent, amit kell, aztán megtisztítjuk a házat szobáról szobára. Rendben?

– Rendben.

– Ne felejtsd el, maradj le. Két célpont legyen, ne egy.

John elindult a lépcsőn. Amikor visszanézett, azt látta, hogy Nicky az előcsarnok mennyezetét vizslatja, de úgy, mintha ez a ház nem is a saját otthona volna, hanem egy ismeretlen barlang, amelyben denevérek és más, veszettséget terjesztő ocsmányságok tanyáznak.

Preston érzi, hogy lovasa visszatért. Szellemgazdájának tomboló haragja feltüzeli, a gyűlölet olyan pezsdítő, mintha végtelen hullámvasúton ülne. Csak itt nincsenek felívelő szakaszok, az egész utazás csupa lélegzetelállító zuhanás, egy pillanatot sem hagy arra, hogy jólesően megborzongjon, és várja a következő szabadesést az őrjöngésbe.

Csendesen kinyitja a fülke ajtaját, kilép az előcsarnokba, és John Calvinót pillantja meg, amint megy fel a lépcsőn. Nicolette éppen elfordul, és követi a férjét. Gazdag, képmutató, álművész kurva, aki arra pazarolja a vásznakat, hogy rájuk hányja a sznob moslékait, egy gyerekcsináló gép, aki sok kis paprikajancsit tol ki magából, hogy ezek is az ő „ó, de gyönyörű” fantáziavilágában éljenek. Meg kell tanítani, milyen a világ igazából, meg kell törni, és be kell ismertetni vele, hogy ő is csak egy darab mocsok, mint mindenki más.

Lovasa olyan ügyességet és gyorsaságot csihol ki Prestonból, amely soha nem voltjellemző rá, hiszen nehézkes és enervált alak. A nő nem hallja, hogy jön. Amint a közelébe ér, Preston felemeli a kalapácsot. Csalódott, hogy lovasa csak megölni engedi a nőt.

De a kiábrándultság egy pillanat alatt szertefoszlik, és átadja helyét az önkívületnek: végre benne van a játékban, úgy, ahogyan azelőtt még soha. Már nem csak egyszerű szemlélő, aki a karosszékben terpeszkedve rángatja a joystickot. Bár a Halál és a démon uralja, Preston sokkal elevenebbnek érzi magát, mint eddig bármikor. Tudja, hogy amikor a kalapács éle betöri a nő koponyáját, és örökre kivájja az agyából a művészetet, az élvezet mindent túlszárnyal majd, amit eddig érzett. Maga lesz a kéj.

Lesújt a kalapáccsal.

Ha Nicky hallott is cipőnyikorgást vagy ruhasuhogást maga mögött, nem jutott el a tudatáig. De a rossz szagú lehelet megcsapta – fokhagyma, sör, elrothadt fogsor bűze –, és erős testszagot érzett, ezért ösztönösen félrekapta és behúzta a fejét. Valami hideg és görbe tárgy súrolta a nyakszirtjét, majd beleakadt blúzának gallérjába. Valami hátrarántotta. Egyensúlyát elvesztve támadójának tántorodott.

– …buta kis kurva.

Roger Hoddnak, a Daily Post riporterének nem olyan volt a hangja, mint annak a valaminek, ami Naomihoz szólt a tükörből szeptemberben, de a lánynak nem voltak kétségei, hogy egy és ugyanazon dologról van szó. Az is világossá vált előtte, hogy semmi sem úgy van, ahogyan gondolta. Nem mélyrelátó volt, hanem inkább ostoba.

Megfordult, hogy elrohanjon, de a fürdőszoba ajtaja becsapódott az orra előtt. Megpróbálta elfordítani a gombot, de nem mozdult. Csapdába esett.

Amikor Minnie rákiáltott Zach-re, hogy jöjjön el az ajtótól, a fiú nem engedelmeskedett, ehelyett inkább a szoba bejárata felé fordult, hogy lássa, mi a baj. És megpillantotta a nőt.

Minnie felsikoltott, ahogy a bárd megvillant.

Zach a földre vetette magát, összegömbölyödött, és odébb gurult, miközben a bárd suhogva hasította ketté a levegőt ott, ahol egy pillanattal ezelőtt állt. Amint felpattant, hallotta, hogy néhány centiméterre tőle belecsapódik a szőnyegbe. A dühöngő őrült olyan erővel sújtott le, hogy fegyvere a padló fájába szorult. Miközben küszködve próbálta kiszabadítani, úgy köpködött és vinnyogott, mint egy veszett állat.

Minnie mindkét karjával erősen magához szorított a legókereket, elhátrált az asztaltól, a folyosó felé, és újra felsikított. Zach nem bírta hallgatni húga sikoltozását. A lelke legmélyéig felkavarta. Felkapta az asztal mellett álló széket, és hozzávágta a tébolyult nőhöz, hogy időt nyerjen. A nő hátratántorodott, és mire visszanyerte az egyensúlyát, Zach kezében már ott volt a Mameluke kard.

Az elmebeteg visított, és hosszú ruhája ellenére elképesztően fürgén rontott rá a fiúra, mielőtt az kihúzhatta volna hüvelyéből a fegyvert. Tombolt a dühtől, holott még csak nem is ismerte Zach-et. A fiú botként használta kardot, úgy védekezett. A két végénél fogta, és előrelendítette, hogy a lesújtó bárdot megállítsa. A bárd megcsendült a fényes, nikkelezett hüvelyen, és az ütés olyan erővel hullámzott végig Zach karján, hogy a fiú majdnem kiejtette a fegyvert a kezéből. A nő ekkor vízszintesen, balról jobbra vágott, a bárd a kard alatt suhant el, és kis híján felhasította Zach hasát. A fiú hátraugrott, mire a nő jobbról balra suhintott. A bárd levágta a pólót Zach-ről, és egy villanással elzúgott előtte, de nem sebesítette meg.

A kalapács feje lecsúszik a kurva tarkóján, nem tesz kárt benne, de a két éles karom beleakad a blúzába. Preston a gallért elszakítva megrántja a fegyverét, és ezzel magához húzza a nőt. Bal karját a nyaka köré fonja. Amint a nő felemeli a jobbját, hogy hátrafelé tüzeljen, Preston lesújt a kalapácscsal a lendülő kézre, ám a fegyvert találja telibe, amely kirepül a nő markából, tompán a szőnyegre puffan, majd nagy zajjal végigsiklik a padlón.

Érzi a meleg, érzéki testet, s Preston lovasa megkívánja a nőt. Prestont is ugyanaz a vágy fogja el. Magáévá akarja tenni, és közben le akarja szúrja. Ez extrémebb, mint bármi, amit a legdurvább erőszakos filmekben látott. Az orgazmus pillanatára időzíteni a gyilkos döfést. Ez a lovas óhaja is, mert hisz abban, hogy a Halál nyújtja a legnagyszerűbb szexuális kielégülést.

A férj lerohan a lépcsőn, és felemeli a puskát. Ha meghúzza a ravaszt, a gyerekcsináló kurvát is megöli. A nő sípcsonton rúgja Prestont, körmét a torkát szorító karba mélyeszti, de Preston nem érez fájdalmat, természetellenesen erős. Bármelyik szuperhőssel kiállhatna, akiket azokban a többször megnézett filmekben látott, amelyekben mindig a gazembereknek szurkolt.

Pajzsként maga elé tartva húzza végig a nőt a folyosón, a ház hátsó része felé, közben rávigyorog Calvinóra, aki a puskát célra tartva követi. A nagy, kemény zsaru, az elefántölő puskájával. De a jelvénye meg a stukkere most mit sem ér.

– Lőj le rajta keresztül! – hecceli Preston. – Gyerünk! Küldj mindkettőnket a pokolra. Már úgysem fogod kívánni ezt a ribancot, mire végzek vele. Tudod, mi történt a másik csajoddal? Azzal a szexi kis cicával, Cindy Shoonerrel? Öngyilkos lett öt évvel ezelőtt. Már várja ezt a kurvát a pokolban. Majd kicserélhetik a tapasztalataikat, hogy milyen egyperceseid vannak az ágyban.

Preston azt akarja, hogy a zsaru megfenyegesse, könyörögjön a nőért, vagy valami gyenge pszichológiai trükkel próbálkozzon, mert édes lenne hallani a félelmet a hangjában. De Calvino nem szól, csak ráirányítja a tizenkettes csövét, és a nyomában marad, várja az alkalmat. Nem lesz alkalom.

Preston bevonszolja zsákmányát a dolgozószobába. A zsaru utánuk megy, maga előtt tartja a puskát, megpróbál benyomakodni az ajtón. Meglehet, az épülettel nem követhetők el gyilkosságok, arra azonban jó, hogy megakadályozza azokat. Az ajtó keményen nekicsapódik Calvinónak, és a kerethez szorítja.

– A ház az enyém – jelenti ki Preston, miközben a kurva seggéhez dörgöli az ágyékát –, és minden, ami benne van.

Bár a zsaru keményen küzd, hogy beszabaduljon, az ajtó nem ereszti, erősen a félfának nyomja. A férfi végül kénytelen lesz meghátrálni. Preston előrelendíti a jobb karját az asszonyka mellett, és a férj arca felé sújt a kalapáccsal. Calvino elkapja a fejét, és a kalapács jókora darabot váj ki az ajtókeretből.

A kurva még mindig Preston balját marcangolja. De most hirtelen megragadja a kalapács nyelét, és vadul megcsavarja, ami annyira meglepi Prestont, hogy elengedi a szerszámot. Amint utánakap, hogy újra megszerezze, önkéntelenül meglazul a szorítása a nő nyakán. Az lehajol, kitépi magát, és szökni próbál. Preston belemarkol a hajába, hogy visszarántsa, így azonban a feje egy pillanatra fedezék nélkül marad.

Calvino, akinek kivörösödött az arca az erőlködéstől, keményen összeszorítja a fogát, s végül sikerül néhány centiméterrel beljebb nyomakodnia a szobába. Előrelendíti a puskát a felesége feje fölött, egyenesen Preston arcába. Egy villanás…

Zach háttal az asztalnak szorult, és elkeseredetten védekezett. Sorra hárította a bárd csapásait a tengerészgyalogos karddal. Még arra sem volt ideje, hogy kihúzza a fegyvert a hüvelyéből. Az őrült nő hol jobbról, hol balról sújtott le, fújtatva csapkodott a gonoszan villogó bárddal. Valószínűleg öt másodpercen belül feldarabolt volna egy egész csirkét. A fiú szíve olyan hevesen vert, hogy tisztán hallotta a dobbanásokat, amelyek mintha egy hátsó ajtón át jutottak volna el a fülébe, és még a szegycsontján meg a bordáin is érezte őket.

Minnie az ajtóhoz hátrált, de ott megdermedt a félelemtől.

– Szaladj! Hívj segítséget! – kiáltott rá Zach.

A kiáltás azonban Minnie-re irányította a nő figyelmét. Ahogy a kislányra pillantott, egy másodpercre abbahagyta a hadonászást. Azt mérlegelte, hogy először a védtelenebb áldozatot kellene lemészárolnia, hiszen húga meggyilkolása biztosan felmorzsolná Zach ellenállását. A fiú azonnal kihasználta a nő hibáját. Meg sem próbálta kivonni a kardot, oldalról rácsapott vele támadója fejére. Az ütés hangja örömmel töltötte el, életének egyik legjobb élménye volt. A dühöngő szörnyeteg elejtette a bárdot, és a földre rogyott. Talán holtan, de valószínűleg inkább csak eszméletlenül.

Zach felkapta a bárdot, és betette az asztalfiókba. Letérdelt a nő mellé, ujját a nyakára nyomta. Érezte a pulzusát. Megkönnyebbült. Nem akarta megölni, ha nem muszáj. Talán csak elmebeteg, és nem gonosz. Még csak tizenhárom éves, nincs felkészülve ilyesmire. Az lenne a legjobb, ha behúzná a gardróbba, rázárná az ajtót, és hívná a zsarukat.

Csak akkor vette észre, hogy Minnie-nek hűlt helye, amikor kinyitotta a gardrób ajtaját.

Ahogy Minnie kilépett a folyosóra, hogy segítséget hívjon, érezte, hogy a legókerék hirtelen súlyossá válik. Legalább öt vagy hat kiló lett, pedig igazából csak alig harminc deka volt. És minden másodperccel nehezebb lett. A lány borzasztóan féltette Zach-et. Szerette a bátyját, nem akart nélküle felnőni. Remegett a lába. Térde meg-megroggyant a rejtélyes legóizé súlya alatt, de tudta, hogy csak akkor engedheti ki a kezéből, ha rendkívül nagy veszélyben van, bár fogalma sem volt, miért.

Ahogy kilépett Zach szobájából, és kinyitotta a száját, hogy segítségért kiáltson, meglátta Szinyavszki professzort. Az orosz haja kócosabb volt, mint valaha. Éppen a raktárszobából támolygott elő a folyosó keleti végén. De hiszen azt mondta, hogy a havazás miatt előbb elmegy! Bozontos szemöldökével, gumiszerű orrával, nagy hasával a professzor általában szeretetre méltóan viccesen nézett ki, de most egyáltalán nem volt mókás jelenség. Ajkát felhúzva vicsorgott, arca eltorzult a gyűlölettől, tekintete pedig egyszerre tűnt lángolónak és jegesnek. Lehet, hogy Szinyavszki professzor is ott volt valahol a szemek mögött, de a kislány azonnal rájött, hogy Pusztulás néz rá a matematikusból – és őt akarja.

A haragtól durva hangon, akadozó nyelvvel, mintha ivott volna, a professzor azt mondta:

– Malacka! Gyere ide, te koszos kismalac, te kis piszkos coca!

Dülöngélve elindult Minnie felé, és a kislány most először ébredt rá, milyen termetes ember az orosz. Nemcsak túlsúlyos, hanem a mellkasa és a válla is széles, a nyaka vastag, és jóval izmosabb a zsírréteg alatt, mint Minnie gondolta volna. Ez aztán kétségtelenül vészhelyzetnek számított. A kislány – vonakodva bár, de habozás nélkül – letette a legókereket a padlóra, és elrohant a főlépcső felé.

– Roger Hodd vagyok a Daily Posttól, Roger Hodd vagyok a Daily Posttól.

A fürdőszoba ajtaján volt egy elfordítható retesz, de nem az torlaszolta el a kijáratot. Bármilyen dühödten csavarta-rázta Naomi a nyitógombot, az ajtó meg sem rezzent, mintha acélból lett volna.

A lány hátrapillantott Roger Hoddra, aki még mindig a földön kuporgott magzati pózban. Éppen olyan riadt volt, mint korábban, de azóta mintha meg is tébolyodott volna. Időnként remegő, örömtelen kacajjal harsogta a „Daily Post” nevet. Naomi tudta, hogy nemsokára – voltaképpen bármelyik pillanatban, ó Istenem, ó Istenem – újra rákezdhet arra a cukorfalatos dumára. Megborzongott, amikor elképzelte magán a férfi kezét.

Amint Minnie elérte a lépcsőt, egy puskalövés dördült el a földszinten. Ezért a lány eredeti szándékával ellentétben nem lefelé indult, hanem felszaladt a második emeletre, édesanyja műtermébe, majd azon át a hátsó lépcsőhöz rohant. Ne nézz vissza! Ha visszanézel, időt vesztesz, lelassulsz. Csak imádkozott és szedte a lábát. Remélte, hogy Isten majd segít rajta, ha már ő segített annyira saját magán, hogy eliszkolt. Úgy gondolta, biztos gyorsabb, mint a nagydarab, öreg Szinyavszki professzor. Ki tudta számolni, a tanár megtanította rá. Nyolcéves, az orosz meg körülbelül hetven, tehát majdnem kilencszer fürgébbnek kell lennie nála.

Az ajtó engedett, és John végre a karjába zárhatta Nickyt. Az asszony nem nézett vissza, nem akarta látni sem az arc nélküli Preston Nash-t, sem a szobát, amelyet beterített a szétfröccsent vér és agyvelő.

– A gyerekek – mondta.

Megint végigsiettek a folyosón a főlépcső felé.

Lényének sötét, primitívebbik része kétségbe volt esve: sosem lesz vége a lidércnyomásnak. A természet egy pogány fenevad, amely végül mindenkit elnyel, és a Pusztulás-Blackwood alakjában megjelenő engesztelhetetlen, őrült gonosznak elég ereje van ahhoz, hogy az egész világot egyenként a családjuk ellen fordítsa, amíg el nem éri, amit akar. De az énjének mélyén gyökerező hívő része, a művész tudta, hogy a képzelet bármit létre tud hozni a semmiből. Határozottan vallotta, hogy a világ nem a végtelen rosszindulat rákos daganata, hanem egy olyan csodálatos szépségű hely, amely lehetővé teszi, hogy minden remény beteljesüljön. Bárcsak ő és John jól és okosan cselekednének, meg tudnák menteni a gyerekeket – mindhármukat –, és képesek lennének kimászni ebből az elátkozott helyzetből.

A folyosón felvette az elejtett pisztolyt. John sietve indult az első emelet felé. Nicky követte, és közben ráeszmélt, hogy a tarkóján még mindig ott érzi a szöghúzó kalapács domború felületének fémes érintését. Kirázta a hideg az emléktől.

Egyszer egy megtörtént bűnügyekről szóló könyvben, amely véletlenül akadt a kezébe, amikor egy könyvesboltban keresgélt, Naomi látott egy képet egy meggyilkolt lányról. Valami rendőrségi felvétel volt. A lány fiatalabb volt Naominál. Megerőszakolták, szétverték az arcát és leszúrták. A szeme volt a legmegrázóbb dolog, amit valaha is látott. Tágra nyitott, szép szempár. Olyan megrázó, szomorú látvány volt, hogy Naomit a sírás kerülgette. Gyorsan becsukta a könyvet, visszatette a polcra, és ott helyben megfogadta, elfelejti, hogy valaha is látta azt a szegény arcot, azt a szemet. Mindent megtett, hogy kitörölje emlékezetéből, de időnként megjelent az álmaiban, és most, ahogy a fürdőszoba ajtajával küzdött, a halott lány arca újra felrémlett előtte.

Szaggatottan lélegzett, és olyan furcsa, nyöszörgő hangokat adott ki, amelyek mintha nem is az ő torkából törtek volna elő. Némán imádkozott, és remélte, addig nem történik baja, amíg Roger Hodd arról dünnyög, hogy ki ő és hol dolgozik, és nem mutat érdeklődést iránta. De aztán hallotta, hogy Hodd megmozdul, és amint hátrafordult, látta, hogy feláll a földről.

Naomi abbahagyta az ajtó cibálását, hiszen úgysem tudta kinyitni. Nem mert hátat fordítani Hoddnak, ha az nem a földön ült. A férfi kántálás közben előre-hátra ringatózott, de nem pillantott a lányra. Sőt, semmi sem érdekelte a helyiségben, ám szavainak más ritmusa volt, és hangjába új szín vegyült. Az önsajnálat és a zavar türelmetlenséggé és ingerültséggé változott, és a férfi úgy nyomta meg az „én” szót, mintha valakivel vitatkozna.

– Én Roger Hodd vagyok a Daily Posttól, én Roger Hodd vagyok a Daily Posttól.

Minnie lerohant a lépcsőn egészen a földszinti pihenőig. Lélegzetét visszafojtva megállt a konyhaajtónál, és feszületen hallgatózott. A lépcső csöndes volt. Szinyavszki professzor – vagy az, aki valaha a professzor volt – nem üldözte. Lenézett a következő lépcsőfordulóra. Minden néma volt, de valami rácsöpögött a szőnyeggel borított fokokra. Piros. Sűrűbb, mint a víz. Vér. Minnie felnézett a födémre, és hosszú vonalat, egy repedést fedezett fel a vakolatban, amelyből, mint egy nyílt sebből, vér szivárgott, mintha a ház élne és megsérült volna.

A szíve szabálytalanul kezdett verni. A vér nem valódi, nyugtatgatta magát. Csak azért látja ilyen valóságosnak, mert Pusztulás így akarja. Az élmény olyan volt, mint egy delíriumos hallucináció, csakhogy Minnie most nem hevert lázasan a kórházi ágyon. Ha a vér valódi is, biztosan nem egy testből jön, ami az elsőn fekszik. A cseppek olyanok voltak, mint a vérkönnyek, amelyeket a Szűzanya hullat kisebb csodák alkalmával. A különbség az, hogy ez most fekete mágia. Ha megijed tőle, az felhívást jelent Pusztulásnak, hogy további látomásokkal kínozza, és talán nem is csak látomásokkal fogja gyötörni. A szíve szabálytalanul vert.

A lépcsőház fényei kialudtak. A tökéletes sötétségben a vér csöpögése felhangosodott, és a lány már a fémes szagot is érezte. Rátört a rettegés, hogy a cseppek kopogásától nem fogja meghallani, ha valami fentről vagy lentről becserkészi. De tisztában volt vele, hogy ez nem az ő képzelgése, hanem sugallat, amit Pusztulás erőltetett rá, és ha nem tudja legyűrni a pánikot, az szintén felhívás lesz a démonnak.

Kinyitotta az ajtót, és bekukkantott a konyhába. Senkit sem látott. Belépett, és csendesen becsukta maga mögött az ajtót.

Először meg kell találnia anyut és aput, hogy erősítést kérjen Zach-nek. Minnie hitte, hogy Zach nem sérült meg és nem halt meg. Semmi jó nem származna abból, ha emiatt aggódna. Zach ügyes, gyors és erős, elbánik az őrült bárdos nővel. Akár megtalálja a szüleit, akár nem, segíthetne Zacharynek, ha lenne fegyvere, és akkor magát is meg tudná védeni. A fiókhoz futott, amelyben a késeket tartották. Kiválasztott egy henteskést. Nem tudta elképzelni, hogy fegyverként használja, de azt sem, hogy egyszerűen hagyja, hogy valaki darabokra vagdalja egy bárddal, és meg se próbáljon ellenállni. Becsukta a fiókot és megfordult.

Ekkor Szinyavszki professzor elvette tőle a kést, elhajította, majd felkapta Minnie-t. A lány megpróbált ellenszegülni, de a professzor erősebb volt, mint az egy öreg matematikustól elvárható lett volna. A bal hóna alá szorította Minnie-t, jobb kezével pedig befogta a száját.

– Te drága kis malacka! Drága kis koszos malacka!

A professzor, aki húsos kezével azonmód elfojtotta Minnie sikolyát, az ajtóhoz sietett. Kiment a teraszra, majd a hátsó kertbe.

Zach szobájában John és Nicky ceruzákat, radírokat és néhány nagy rajztáblát talált összetörve a padlón, mintha valamilyen küzdelem során estek volna le az asztalról. Az egyik rajztábla kinyílt. John felvette, és megdöbbenve nézett szembe Alton Turner Blackwood arcképével.

Mivel tizenöt éve Nickynek is leírta a gyilkost, a nő rögtön tudta, ki van a rajzon. Elvette a rajztáblát a férjétől, és átlapozta a rajta lévő képeket. Remegő kezében zörögtek a papírok. Újra és újra Blackwooddal találta magát szemben.

– Mi történt itt? – kérdezte John aggódva.

– Nem! – mondta Nicky keményen. – Nem szállta meg Zach-et. A mi fiunk soha nem engedné.

John nem hitte, hogy a szellem beköltözött volna Zach-be, de abban biztos volt, hogy valakiben benne van. Valószínűleg továbbállt, miután Preston fél feje elszállt, és most szabadon jár-kel a házban.

– Hahó! Van itt valaki? – kérdezte egy hang a szekrényből.

Az ajtó ki volt támasztva egy székkel.

– Valaki! Kiengednének, kérem? Hahó!

– Egy idegen – mondta John. – Kiengedjük?

– A csudákat!

Átsiettek a lányok szobájába. Senki. Síri csönd. Hó az ablakban. Az egész ház néma. Halotti csönd mindenhol.

– A könyvtár – szólalt meg Nicky.

Átfutottak a könyvtárba. Tanulóasztalok. Olvasósarok. A polcok között senki. A hó halkan hullott az ablakpárkányra.

Maradj nyugodt! Senki sem sikoltozik. Ez jó. Ha nincs kiabálás, az jó. Persze akkor sem adnának hangot, ha halottak lennének, ha mindannyian halottak lennének, ha mindannyian halottak lennének, kibelezve. SERVUS. És két SERVA.

A vendégszoba. A szekrény. A fürdőszoba. Senki. Némaság, az ablakokban kavargó hó, Nicky ibolyaszínű szeme, amely szinte világít sápadt arcában.

Gyorsabban, gyorsabban. A raktárszoba. A vécé. A fehérneműs szekrény. Senki, senki, senki.

Zach a hátsó lépcsőn át ment le a konyhába. Rég túl volt azon a ponton, hogy aggódjon. Félúton volt a teljes kétségbeesés felé, mert hiába kereste Minnie-t, Naomit, a szüleit. Látta, hogy az ajtó nyitva, és az öreg Szinyavszki a kert felé tart a színtelen félhomályban a hóban, a hóna alatt Minnie-vel. Zach nem tudta, mi történik, de bármi is volt a helyzet, valami nem stimmelt. Még akkor sem, ha a professzor eddig mindig szeretetre méltón viselkedett, és soha semmi jelét nem mutatta annak, hogy egy istenverte elmebeteg lenne.

A földön egy henteskés hevert. Zach felkapta. Nem pisztoly ugyan, de jobb, mintha puszta kézzel kellene harcolnia. A nyitott ajtóhoz sietett!

Naomi a hátát a beragadt ajtónak vetette, és növekvő félelemmel nézte, ahogy Roger Hodd egymás után nyitja ki a fürdőszobaszekrények fiókjait. A férfi még mindig kántált, minden ismétlésnél egyre mérgesebben hadarta a mondókáját. Most már két szót hangsúlyozott ki.

– Én Roger Hodd vagyok a Daily Posttól, én Roger Hodd vagyok a Daily Posttól…

Hátat fordított Naominak, de a lány látta az arcát a tükörben, miközben a gránitpult előtt tett-vett. Úgy nézett ki, mint aki eszét vesztette, mint aki bármelyik pillanatban visításban törhet ki, akár egy csimpánz, és csattogó fogakkal nekiugorhat Naominak, hogy megharapja.

Az utolsó előtti fiókban Hodd nyilvánvalóan megtalálta, amit keresett. Egy ollót. Úgy fogta, mint egy kést, a szárait zárva tartotta, mintha bele akarná vágni valakibe. Fegyverét szorongatva visszaállt a pult elé, és dühösen meredt a tükörképére.

– Én Roger Hodd vagyok a Daily Posttól, én Roger Hodd vagyok a Daily Posttól…

Nagy zajjal becsapta a nyitva maradt fiókokat. A pult végében, egész közel Naomihoz, felkapott egy téglalap alakú dobozt, amit a lány eddig nem vett észre, mert sötétzöld volt, és nem ütött el a fekete gránittól meg a fekete peremtől. Hodd levette a tetejét, és félretette. A dobozból ezüstösen csillogó tárgyat halászott elő. A lány nem jött rá, mit tart a kezében, amíg meg nem hallotta a csilingelő hangot. Akkor már látta, hogy három kis csengettyűt fog. A három csengettyű virágszerű alakzatban volt elrendezve.

Leonyid Szinyavszkit láncra verték. Nem a teste, hanem az értelme van börtönben. Az utóbbi negyven évben megpróbált jó életet élni, hogy feloldozást nyerjen a bűnei alól, amiket még az egykori Szovjetunióban követett el, mielőtt nyugatra szökött volna. Abban az időben, amikor az orosz értelmiségen mély nyugtalanság vett erőt, katonai projekteken dolgozó fiatal matematikusként jelentéseket írt néhány kollégájáról, akik a kommunizmus bukását kívánták. Mindannyian a Gulagra kerültek, és néhányan valószínűleg sohasem tértek vissza. Most az ő teste van a Gulagon. Ahogy Minnie-t a lugas felé viszi, mélyen megrázza, amiket a kislánynak mond, amikkel fenyegeti, és undorodik azoktól a képektől, amelyek lovasának elméjéből átvillannak az övébe. Kegyetlen és megalázó dolgok, amelyeket el akar követni. Csonkítás és gyilkosság. Szívkamrái dübörögnek, dübörögnek, mint az egymásnak csapódó ajtók. Lovasa megpróbálja csitítani, de Leonyid nem képes megnyugodni, hiszen tudja, mire akarják rábírni. Megpróbál fellázadni, ellenállni, és a láncok az elméjén megfeszülnek, kinyúlnak, mintha elszakadni készülnének. A professzor újra és újra kitör, de lovasa egyre keményebben nyomja le. Elérik a lugast. A professzor összeszedi minden mentális erejét, bátorságát, negyvenéves küzdelemmel nehezen visszanyert becsületét, és azt mormolja magában: Nem, soha, nem, nem soha! És a második „soha” szónál szíve még egy utolsót üt, aztán a vér már nem lökődik tovább a szívkamrákból tova, és a professzor a földre rogy.

Miközben a kálacsengettyűt vizsgálgatta, Roger Hodd hirtelen abbahagyta nevének és foglalkozásának szajkózását. Naomi egy pillanatra megkönnyebbült, de az elhúzódó csönd baljóslatúbbnak tűnt, mint a szűnni nem akaró kántálás. A lány a tekintetét az ezüstcsengettyűről a férfi tükörképére emelte. Észrevette, hogy figyeli. Naomi látott már férfiakat nőkre nézni ilyen pillantással, amikor nem tudták, hogy lopva meglesik őket. Őt azonban még soha nem nézte férfi ilyen szemekkel, és senkinek nem is szabadna ilyen tekintettel ilyen korú lányra néznie. Éhes, sőt, kiéhezett pillantás volt, dühös és erőszakos.

Hodd rávigyorgott, és hangosan megrázta a csengőt egyszer, kétszer, háromszor.

– Te buta kis kurva. Felkészültél? Készen állsz arra, hogy találkozz a nagynénéiddel, Marnie-val és Giselle-lel? Még nem is hallottál róluk, de ők várnak rád. Várnak rád a pokolban.

Visszatette a csengettyűt a dobozba, aztán Naomi felé fordult az ollóval a kezében.

A lány újra megrángatta az ajtót, de az éppen olyan megmozdíthatatlan volt, mint addig. Rémült sikolyt hallatott, elsiklott Hodd mellett, és a fürdő távolabbi vége felé ugrott. Ott azonban nem menekülhetett máshová, csak a zuhanykabinba. Behúzta maga mögött az ajtót. Üvegajtó. Még ha képes is csukva tartani – amire egyébként kevés az esélye, mert a férfi erősebb volt nála akkor is csak egy üvegajtó.

Csengettyűszó. Valahol a házban. Hátborzongató, ezüstös csengettyűszó.

John és Nicky tétován állt meg az első emeleti lépcsőfordulóban. Nem tudták eldönteni, hogy felfelé vagy lefelé induljanak. Felfelé.

A múlt szörnyűségei hirtelen átszüremlettek a jelenbe. John egyszerre két helyen látta magát: felfelé rohant a másodikra a jelenben, és szülei hálószobája felé futott a ház árnyékos folyosóján a múltban. Feltépte a lakosztály ajtaját, de közben meggyilkolt szülei vérben úszó ágyát látta. Hallotta a csengettyű hangját, amely halott testvérei szobájából szűrődött ki, ugyanakkor hallotta Naomi sikoltását is, amely a fürdőszobából jött.

Az ajtó be volt zárva. Nicky felkiáltott:

– A puskával, a puskával!

John ezzel egy időben már rátartotta a fegyvert a zárra, hogy szétlője. Két lövéssel szétrobbantotta, sőt, a félfát is szétroncsolta, de az ajtó nem nyílt ki. Meg sem rezzent, olyan szilárdan állt a keretében, mint egy betontömb a betonfalban. Nem a zár tartotta, hanem Blackwood dühe és Pusztulás ereje. Naomi sikoltozott. Ez volt a legszörnyűbb hang, amit John valaha, valaha is hallott. Nicky is sikoltozott, még felkavaróbb hangon, a kín és a rettegés hangján. Kezével tépte az ajtóba lőtt lyuk szélét, olyan vadul, hogy a körmei beszakadtak és vérezni kezdtek.

Zach akkor ért a lugas bejáratához, amikor az öreg Szinyavszki megtántorodott, majd összeesett. Maga alá temette Minnie-t. A fiú erősen markolta a henteskést, de amikor odasietett a földön heverő professzorhoz, látta, hogy nem lesz rá szüksége. A rózsákat a tövükig visszametszették, az indákat pedig eltávolították a rácsokról, így Zach a szürkületben is jól ki tudta venni a tágra nyílt szemet és az ernyedt arcot. Bármitől is halt meg – talán szívroham végzett vele –, Szinyavszki többé már nem jelentett veszélyt senkire.

Minnie félig a nehéz test alá szorult, és küszködött, hogy ki tudjon mászni. Amikor Zach kiszabadította, a lány a fiú köré fonta karját, és nagyon erősen magához szorította.

– Szeretlek, Zach, szeretlek.

A fiú azt felelte, hogy ő is szereti. Egyik kezét húga hátán tartotta, és érezte, hogy a lány szíve erősen ver, mint egy üstdob, és ezek a dobbanások olyan csodálatos érzéssel töltötték el, amilyet még sohasem tapasztalt.

Csontszáraz, recsegő-ropogó hang irányította a figyelmüket a lugas túlsó végére, ahol a rács lécei mintha életre keltek volna, és lapos, fehér kígyókként hullámzottak valami hallhatatlan zene ütemére. Körülbelül négy másodperc alatt zárták le mindkét kijáratot, és foglyul ejtették Zach-et és Minnie-t, Szinyavszki professzor holttestével együtt.

Az első emeleti folyosón a kerék az élére fordul. Bár annak idején gyerekjátékból készült, mostanra átalakult valami teljesen mássá, mint ahogy a közönséges dolgok szoktak átlényegülni, amikor a természetfölötti beléjük költözik valahonnan az időn kívülről, vagy ahogyan a kenyér és a bor válik testté és vérré. Ahogyan a Hatalom Gyűrűje a Gyűrűk Urában nem egyszerűen csak egy Mordorban készült gyűrű, és a Frigyláda sem csak egyszerű fadoboz. Miközben a kereket készítette, Minnie-t felsőbb hatalmak irányították, ahogyan a Fény is Frodóra ruházta a Gyűrű hordozójának szerepét. Ebben a családban Minnie volt Frodo, az ártatlan fiatal, aki látja, amit a többiek nem, aki mindig jobban szeret másokat saját magánál, és aki képes arra, hogy el nem hamvadó égő csipkebokor, felsőbb erők közvetítője legyen. Az átlényegülés itt és most megtörténik. A kerék fehér, de amint végiggördül az első emeleti folyosón, aranyszínűvé válik, és olyan súlyos lesz, hogy hosszan megmaradó nyomot hagy a szőnyegen. Amint legurul a lépcsőn, erősebben dübörög, mintha egy százkilós ember ugrálna lefelé. Végiggördül a földszinti folyosón. A fapadló recseg-ropog alatta.

John az őrület szélére sodródott Naomi sikoltozásától. Egyszer aztán még egyszer nekirontott az ajtónak, de hiába. Tudta, akár el is törhetné a vállát anélkül, hogy bejutna. Túl a haragon, túl az őrjöngő dühön, a jeges gyűlölet szorításával a szíve körül, ráfektette a kezét az ajtóra, és elkiáltotta magát.

– Ez az én házam, te degenerált fattyú, te féreg, te rohadék, ez az én házam, nem a tiéd, EZ AZ ÉN HÁZAM!

Az ajtó megremegett a keretében, és hirtelen engedett John nyomásának. Megragadta a puskáját, és átlépett a küszöbön. Látta, hogy a zuhanyfülke biztonsági üvege először repedezetté és fátyolossá válik, majd csillámló záporként a földre hullik. Egy férfi lépett be a kabinba. Kezében magasra emelt ollót tartott, szúrásra készen. John elkapta a fickó nadrágszíját, és visszarántotta. A férfi megfordult, és vadul vagdalkozni kezdett az ollóval. John felismerte. Roger Hodd volt, a riporter, akinek többször adott már interjút gyilkossági ügyekben. Maga a férfi Hodd volt, de a tekintete nem az övé. Szeme helyén gyűlölettel teli mély üreg ült. John elhajolt a felé sújtó olló elől, nekilökte Hoddot a zuhanyfülke falának, és rákiáltott Naomi-ra.

– Fordulj el! – azzal a megszállott ember hasába nyomta a puskát, és egy lövéssel szétzúzta a belső szerveit.

Zach megragadta az újonnan nőtt rácsot, és erősen megrángatta, de az szilárdan tartott. A húsvilla megtekeredett fogai – így, hogy a fiú visszatekintett és egybevetette a jelenlegi helyzettel – már nem tűntek nagy számnak. Zach arra gondolt, a következő talán az lesz, hogy hegyes fafogak nőnek ki a lugas oldalából, és beléjük vájódnak, mint a cápafogak.

– Nem tud ártani nekünk olyan dolgokkal, mint a lugas, ezekkel csak ijesztget – mondta Minnie, mintha olvasott volna a gondolataiban. – Ember kell ahhoz, hogy kárt tudjon tenni bennünk.

Zach hallotta, hogy valami megmozdul mögöttük. Amikor hátrafordult, látta, hogy Szinyavszki professzor halott teste a hátára fordul és felül a sötétben.

– Aranyos kis malackám! – mondta a tanár csikorgó, nehézkes hangon. – Minnie, aranyos kis malackám!

Zach Minnie-re emelte a tekintetét.

– Egy halott test is csak tárgy. Már nem ember többé. Ugyanolyan tárgy, mint a lugas.

A professzor fél kézzel belecsimpaszkodott a lugas falába, és megpróbált talpra kecmeregni.

– Aranyos kismalac, kiharapom az édes nyelvedet a szádból.

Naomi az anyja karjába kapaszkodott, remegett, ömlöttek a könnyei, de érzelmi egyensúlyát gyorsabban visszanyerte, mint John várta. A lány a szüleivel együtt jött le az emeletről. John Minnie és Zach nevét kiáltozta, de nem kapott választ.

Arra gondolt, ő vonzotta vissza Blackwoodot és gazdáját, Pusztulást erre a világra a folytonos aggodalmával. Különösen Minnie betegsége óta harapózott el félelme. És a gyilkos most be akarja tartani az ígéretét. Lehet, hogy a rögeszméjével felszólította a szellemet, hogy kísértse? Lehet, hogy úgy érezte, megérdemli, hogy kísértsék, hogy a halálba hajszolják, mert családja lemészárlásának ő volt az egyetlen túlélője? Mivel a tulajdonjog egyszerű kinyilvánításával sikerült kinyitnia a fürdőszoba ajtaját, a férfi már sejtette, hogy valójában csak annyira sérülékeny, amennyire megengedi magának, hogy az legyen. Ez viszont azt jelentette, hogy ő nyitotta ki az ajtót az e világa és a másvilág között, akkor is, ha akaratlanul tette. De ha ki tudott tárni egy ajtót a démon és a szellem előtt, akkor be is tudja csukni, egyszer és mindenkorra. Csupán attól félt, hogy túl későn, egy katasztrofális veszteség – Minnie, Zachary, vagy mindkettőjük, vagy akár mindannyiuk pusztulása – után tudja majd becsukni.

A lépcső alján, ahol a földszinti folyosó az előcsarnokba torkollt, újra érezte a fantom jelenlétét, amely buzgón és lelkesen dörgölőzött a lábához. Ugyanez történt néhány héttel ezelőtt, éjjel, a hátsó kertben, amikor a karmazsintölgy lehullott levelei úgy kavarogtak és bukfenceztek, mintha egy kutya játszott volna közöttük. Willard.

– Azt akarja, hogy erre menjünk – mondta John, és elindult a konyha irányába.

– Ki akarja azt? – kérdezte Nicky.

– Később elmagyarázom. Zach és Minnie erre lehet.

Mindhárman átsiettek a konyhán, és a nyitott ajtón keresztül kiléptek a teraszra, ahol különös látvány fogadta őket, pedig az eddigi események fényében John ingerküszöbe jelentősen magasabb volt, mint két hónappal azelőtt.

A havas félhomályban egy titokzatos erő egy óriási aranyszínű kereket hajtott lassan végig a teraszon. Mögötte a kőlapok tisztán, szárazon bukkantak elő a hó alól. Mély, földrengésnél is baljóslatúbb morajjal gördült előre, mintha sokkal nehezebb lenne a méretéből adódó súlyánál. Úgy tűnt, valamiféle elektromágneses mező veszi körül, mert a hópelyhek úgy váltak szét körülötte, mint az elektromos részecskék. A kőlapok recsegtek és ripityára törtek alatta. John cipőtalpán át érezte a rezgést, amely végighullámzott a kőlapok alatti betonrétegen.

Miközben az aranyszínű jelenést bámulták, meghallották Zach és Minnie segélykérő kiáltásait.

A döglött ló tökéletlen hátas. Minél több hő távozik a kihűlő agyból, annál nehezebb megülni. De mégis emberi holttest, azaz még mindig van valamennyi képessége a különös kegyetlenségre, ami a faj egyik legfontosabb jellemzője. Még egy-két órán át alkalmas arra, hogy jelentős pusztítást vigyen végbe, amíg a korai hullamerevség be nem áll, ami úgy megkeményíti a testet, hogy használhatatlanná válik. A fiú előrelép, a professzor és húga közé áll, kezében a kés. Rá fog jönni, hogy fegyvere hatástalan, mert egy holttestet sem a nyaki verőér átvágásával, sem száz szúrással nem lehet megölni.

Zachary gardróbjának ajtaján a rögzítő csapok kijönnek a zsanérokból és a földre potyognak.

Amikor Melody hozzáér az ajtóhoz, tudja, hogy segítséget kapott. Nekifeszül a falapnak. A zsanér csuklórészei lassan elválnak egymástól. Az ajtó egyik oldala néhány centiméterre elhajlik a kerettől. Most már eléggé kilazul ahhoz, hogy Melody addig mozgassa, amíg az ajtót eltorlaszoló szék ki nem csúszik a gomb alól.

Az ajtó eldől, és Melody kilép a fiú szobájába. Az asztalhoz megy, kinyitja a fiókot, amelybe Zach a bárdot rejtette, és magához veszi a gyilkos eszközt.

A kerék megállt a hólepte pázsiton a lugasnál. Olyan nagyra nőtt, mint egy hatalmas földmunkagép gumiabroncsa. Több mint két méter volt az átmérője. Súlya rettenetes lehetett, mert húszhuszonöt centiméter mély árkot vágott a kert fagyott talajába.

John úgy ítélte meg, hogy a lugas új farácsai nem nyílnának meg úgy, mint a fürdőajtó, ha kinyilvánítaná tulajdonjogát. A látványból ítélve láncfűrészre lenne szüksége ahhoz, hogy keresztülvágja magát, feltéve, hogy a fa sebei nem gyógyulnának be csodás módon rögtön. Mintha az Alkonyzónába csöppent volna.

A résekben néhány ujj jelent meg. Minnie odanyomta édes arcocskáját a rácshoz.

– A professzor meghalt, de még mindig üldöz minket – kiabálta.

A szellem által mozgatott halott professzor előrevonszolja magát. A fiú beleszúr. A kés mélyre hatol, de a kéz, amely valaha sok ígéretes fiatalember halálos ítéletét írta alá, megragadja a fiú csuklóját, és addig szorítja, amíg Zach el nem ejti a pengét. A professzor ezután a torkánál fogva kapja el, felemeli, és olyan erővel vágja hozzá a rács távolabbi falához, hogy az egész lugas beleremeg. A kislány felsikolt. A halott ember erős, de rossz a mozgáskoordinációja, míg a fiú okos, fürge és mindenre elszánt. Zach kirántja jobbját Szinyavszki szorításából, rugdos, izeg-mozog, dühödten hadonászik, míg végül kiszabadítja magát. A halott ember megfordul, a fiú után kap, megtántorodik, és majdnem elesik. Hátrál két lépést, és a falnak zuhan. A rács recseg, a szerkezet megrázkódik, Szinyavszki pedig térdre rogy.

John szíve a torkában dobogott, lélegzete pedig olyan forrón tört elő a szájából, mint a túlhevült gőz a kazánból. Fel-alá rohangált a lugas mentén, és próbálta kivenni az egyre gyengülő fényben, mi történik odabent. Amikor úgy látta, hogy Zach megszabadul Szinyavszkitól, bedugta a puska csövét a lugas egyik résébe, de az összefonódó rácsozattól nem tudott célozni, így csupán egyenesen előre lőhetett. Csak akkor tudná leszedni Szinyavszkit, ha a professzor közvetlenül a fegyver torkolata elé lépne. De hol van Zach? Sötét van, csak mozgó árnyakat lát, teljes a káosz. Túl nagy a kockázata annak, hogy véletlenül Zach-et találja el.

– Már halott. Nem tudod másodszor is megölni! – kiabált ki neki Minnie.

– Nagyon esetlenül mozog, apu – mondta Zach. – Halott és nagyon ügyetlen. De nincs túl sok hely itt benn.

– Használjátok azt az izét! – sürgette őket Minnie.

Nicky és Naomi Minnie-vel szemben térdelt a hóban. Erősen szorították a kislány kicsi kezét, amely a rácsokba kapaszkodott. Naomi sírt.

– Milyen izét, kicsim? Milyen izét? – kérdezte Nicky.

– A kerékszerűséget.

– Mi az, Minnie? Hogyan kell használni? – kérdezte John kétségbeesetten.

– Egy gondolat.

– Gondolat? Milyen gondolat?

– A gondolat, ami ott van minden mögött. A pohár, amibe a fekete anyag átgomolygott, apu! Meg a kóbor kutya, amelyik meggyógyította a fickót.

John teljesen megdöbbent attól, hogy lánya a Peter Abelarddal folytatott beszélgetéséből idéz, egy olyan párbeszédből, amit sohasem hallhatott.

– Honnan tudsz te erről?

– Megszereztem a kést, apu! – kiáltotta Zach.

– Tartsd magad távol a professzortól. Hol van?

– Térdel, de próbál felállni – felelte a fiú.

– Honnan tudsz a pohárról és a kutyáról? – faggatta tovább John Minnie-t.

– Nem tudom, honnan, de tudok róluk.

John tisztán hallja Abelard szavait: Szerintem az isteni lények elfordultak az emberiségtől, talán mert undorodnak tőle, talán mert az ember nem érdemli meg, hogy szent dolgokra essen a pillantása. Tapasztalatom szerint, ha egy isteni lény hajlandó átlépni a mi világunkba, azt kizárólag diszkréten, gyermek vagy az állat képében teszi.

Bármi is volt a hatalmas kerék, nem látszott kifejezetten diszkrétnek.

– Mi ez, Minnie? – kérdezte John. – Mondd el olyan világosan, ahogy csak tudod, hogy mi ez a kerék!

– Azt mondja, ő az az erő, amely utat nyit a tengeren át.

– Hogyhogy azt mondja?

– Most is hallom – jelentette ki Minnie. – Ő az az erő, amely utat nyit a tengeren át, és felébreszti a halottakat. Bármi lehet, amire éppen szükséged van, és neked most egy ajtóra van szükséged. Vagy nem, apu?

Annak idején John felszólította a gonoszt, hogy térjen vissza a világba. Így hát csak ő képes visszatoloncolni oda, ahonnan jött. Itt nem segíthet ördögűző. Zavarba jött az abszolút gonosz, a megtestesült gonosz ódivatú elképzelésétől, de az biztos, hogy erre nem az ingyenkonyha a válasz. John nem mentheti meg a családját azzal, hogy ételt dob ennek a valaminek, vagy ad neki egy ágyat a hajléktalanszállón. Semmilyen szociális tevékenységgel nem szabadulhat meg tőle. Itt egy valóban hatásos emberfölötti tettre, vagy más szóval – ahogy régen nevezték – csodára van szükség, amit manapság talán csak egy olyan gyerek tud elképzelni, mint Minnie. Csak neki van elég hite, hogy véghez is vigye. Tedd félre a büszkeséget és a hiúságot! Légy alázatos, mint egy gyermek, aki gyenge, és tudja is magáról, hogy az. Ismerd el, hogy félsz a semmitől. Valld be tudatlanságodat a megismerhetetlennek. Egy gyerek hisz a misztérium titokzatosságában, és keresi a csodát. Nem is olyan nehéz ez, hiszen ebben a kertben, ebben a pillanatban John tehetetlenül hánykolódott a misztérium tengerén, a csoda viharában. A szív tudja azt, amit az ész elfelejtett, és amit a szív tud, az az igazság.

– Kell egy ajtó – mondta John, aki hirtelen visszavedlett gyermekké. – Szükségem van egy ajtóra, és tudom, hogy nemsokára lesz itt egy ajtó. Hiszem, hogy lesz ajtó! Kérlek, adj nekem egy ajtót, Istenem, kérlek! Szeretnék egy ajtót! Kérlek, Istenem, kérlek, adj egy átkozott ajtót!

– Talpra állt, apu! Felém jön! – kiáltotta Zach.

Amikor Zach felkiáltott, már a szürkület utolsó fényei is elhúzódtak nyugat felé a jeges égbolton, de ezzel egy időben a hatalmas aranykerék belsejében világosság gyulladt. John a lugashoz támasztotta a puskáját, és mindkét kezével megragadta a rácsot. Nicky már előbb is látta, hogyan próbálja John széttörni a rácsot. Akkor sem sikerült, most sem fog. Tudta, hogy a puskának sem veszik semmi hasznát. De arra gondolt, hogy valamit tennie kell. De mit?

A sötét lugasban Zach igyekezett kicselezni és távol tartani Minnie-től a professzor szellemét.

– Ide gyere, te szemét! Gyere, te szörnyeteg!

Minnie ujja remegett Nicky markában, amint anya és lánya egymással szemben térdepelt a rács két oldalán.

– Meg fogja ölni Zach-et – suttogta a kislány.

A fényes kerék aranyszínűről pirosra változott, és még nagyobb lett. Belsejében számos örvénylő csomó vált láthatóvá, amelyek Van Gogh Csillagos éjszaka című festményének eget betöltő spiráljaira emlékeztettek. A kavargó fények és árnyékok baljóslatú lüktetésében a hópelyhek szikraként csillogtak.

John bekiáltott valamit a lugasba, és Nicky először nem értette, mit akar.

– Engem szállj meg! Engem szállj meg! ENGEM szállj meg!

A kerék hirtelen fellángolt, a vörös fény galaxisszerű spirálformáit szórta szét a rózsalugasban és a kertben az éjszakát függönyként fedő sűrű hóesésen át.

– ENGEM szállj meg!

John kiszakított egy tizenöt centiméteres darabot a rácsból, így elég nagy lyuk keletkezett, hogy bedugja a kezét.

– Itt vagyok, te átkozott! Itt vagyok! Itt! ENGEM szállj meg!

Úgy gondolta, tudja, mit kell tennie, és ha nem úgy cselekszik, a rémálomnak sohasem lesz vége. Csak egy oka lehet annak, hogy valami jóindulatú erő megcsináltatta Minnie-vel a kereket, az idő és az örökkévalóság közötti ajtó gondolatának megtestesülését. Az ajtó neki készült, senki más nem használhatja, csak ő. Ő indította el az egészet, és neki is kell pontot tennie a végére. Ha van ajtó, akkor azt neki kell használnia, és saját magát kell felajánlania vezeklésül.

A lugasban, az árnyékok között, az örvénylőén izzó kerék fényében megpillantotta Szinyavszki földi maradványát, egy nagydarab alakot sötét öltönyben. Az arc ismerős volt, de John azelőtt sohasem látta ilyennek: eltorzult a keserű és gennyesen fortyogó rosszindulattól, a féktelen harag szinte felismerhetetlenné tette. A professzor szeme a vegytiszta gyűlölet tava volt, rosszindulat és sértődöttség sötétlett benne.

– Igazából engem akarsz, csak engem – mondta John. – Én vagyok, aki megúszta.

Nicky, aki eddig Minnie előtt térdelt, most felpattant.

– Mit művelsz, John? Ne csináld!

– Bízol bennem? – kérdezte a férfi.

– Ne csináld! – ismételgette a nő egyre kétségbeesetten: – Jaj, ne csináld, ne csináld, ne csináld!

– Bízom Minnie-ben, és bízom abban is, aki megcsináltatta vele az ajtót. Te is bízz bennem, Nicky!

– Bármit teszel? – Nicky hangja feszült volt a fájdalomtól. – Bármit?

– Nem bíztál bennem mindig? Tizenöt éven át?

– Ez még neked is túl sok.

Nicky egyszer azt mondta Johnnak, hogy néha akkor is zsaruként viselkedik, amikor az is bőven elég lenne, ha csak félig lenne az.

– Ez nem az az éjszaka, amikor elég félig zsarunak lenni – felelte John. – Ide egész zsaru kell, vagy semmi.

A rácsozaton keresztül odaszólt annak a dolognak, ami Szinyavszki testét birtokolta.

– Szállj meg engem! Tépd ki belőlem azt, aki vagyok. Talán teljesen az irányításod alá vonhatsz. Nem élveznéd, ha velem öletnéd meg őket? Ha rajtam keresztül tennéd magadévá és gyilkolnád meg őket? Nem élveznéd, Alton? Pusztulás?

– Naomi, húzódj mögém! – mondta Nicky.

– Miért érnéd be kevesebbel, amikor engem is használhatsz? – szegezte neki a kérdést John a halott professzorban lakozó valaminek. – Csak nem félsz tőlem? Megöltelek, Alton, de még egyszer nem tudlak megölni. Én élek és gyenge vagyok. Te erős vagy és örök életű. Vagy lehet, hogy nem?

A professzorkülsejű valami alattomos, dühös, lefitymáló mosolyt villantott rá a rácsozaton át. Tekintete sötét és idegen volt. John elé tartotta a kezét, amire Szinyavszki rányomta a tenyerét. Valami hideg és mohó dolog feszült a bőrének. Majdnem hátrahőkölt, de erőt vett magán, megnyugodott, és nem tanúsított ellenállást. Gélszerű, mozgó valamit érzett, már nem a bőrén, hanem a kezében, majd elindult a testében, egészen a csuklójáig. De ott megállt.

Kiűzött az elméjéből minden gondolatot. Nem kegyelmezett a szülei és testvérei emlékének sem. Húsz év után először megengedte magának, hogy visszaemlékezzen Cindy Shoonerre. Úgy gondolt rá, ahogy nem mert az óta az éjszaka óta. Maga elé képzelte a meztelen lány szép testét, telt mellét, és megpróbálta felidézni, milyen volt, amikor maga alatt érezte a mélységes melegségét, ahogyan megemelkedett, hogy befogadta őt, a száját, az odaadását, a csillapíthatatlan, izgató étvágyát.

Pusztulás megszállta Johnt.

A lugasban a halott ember zsákként zuhant a földre.

Mintha egy kopogó szellem lépett volna közbe, a lugas végeit lezáró rács szétnyílt, visszahúzódott a falba, és szabaddá tette az utat Zach és Minnie előtt. John csak távolról hallotta, ahogy Nicky magához hívja őket.

Az éjszakánál is hidegebb áradással John elméjét borzalmas képek öntötték el. Felvillantak előtte azok a pokoli kínok, amelyeket Marnie és Giselle szenvedtek el a haláluk előtt. Alton Turner Blackwood örök emlékei rohanták meg az agyát, és elméje épségét fenyegették. Fájdalom tört rá, bánat markolászta a szívét. Kiáltani próbált, de egy hang sem jött ki a torkán. Látta magát, amint a kavargó, vörös hóban felkapja a tizenkettest. Ahogy Nicky felé fordult, rádöbbent, hogy ujja megfeszül a ravaszon. Úgy érezte, mintha egy halom föld hatalmas súlya nehezedne rá, mintha a saját élő testében lenne eltemetve, épp olyan mélyen, mint halott családja, és hirtelen még jobban elfogta a rettegés.

Nicky két kézzel tartotta a pisztolyt, kissé lefelé célzott, hogy amikor a fegyver a lövéstől felfelé rándul, a golyó biztosan a mellkast találja el. John tétovázás nélkül megindult felé. Nicky rászólt, hogy dobja el a puskát, de a férfi nem tágított, és a tizenkettes csöve a nő hasának nyomódott.

Kartávolságról néztek farkasszemet egymással. John kétségbeesetten arra gondolt, hogy már megint rosszul döntött. És újra a családja issza meg a levét, mint ahogy húsz évvel ezelőtt is a családjának kellett megfizetnie gyengeségéért és önzőségéért.

A gyerekek összebújtak Nicky mögött. Megrettent arckifejezésükből ítélve bármit is láttak John arcán, abból semmi nem emlékeztetett az apjukra.

Nicky szeme könnybe lábadt.

– Nem tudom megtenni.

Nickynek csak akkor van esélye, ha megöli. John veszélyesebb helyzetbe hozta magukat, mint akarta.

– Szeretlek – mondta a nő. – Szeretlek. Nem tudom megtenni.

A nő leengedte a pisztolyt.

– Én vagyok a Halál – hallotta John a saját hangját. – Eddig még soha nem egyesültél a Halállal.

Amint ujja megfeszült a ravaszon, John hirtelen kitört élő sírjából, félretaszította a gonosz súlyt, amely majd összepasszírozta. Érezte, Pusztulás kezd ráeszmélni, hogy szállásadója elrejtette előle legbensőbb gondolatait, és gyengeséget színlelve csalogatta magába. Mielőtt a démon megértette volna, hogy Johnnak van ereje kivetni magából, a férfi eldobta a puskát, elrohant Nicky és a gyerekek mellett a vörösen ragyogó kerék felé, amely már nem kerék volt, hanem kapu. Mintha mindig is kapu lett volna, amely csak arra vár, hogy névtáblát szögeljenek ki rá.

A vérpermetszerűen csillogó havon keresztülrohanó John nem látott mást a kapun belül, csak vörös ködben örvénylő vörös fényeket. Tudta, az is előfordulhat, hogy az örökkévalóság foglya lesz, de tétovázás nélkül átugrott a küszöbön…

…és gyermekkorának sötét hálószobájában találja magát. Épp az imént engedte le csendesen az ablakot. Cindy Shooner illata még rajta van. A lány parfümjét és a szex pézsmaillatát érzi. Látja sötét alakját a fésülködőasztal fölötti tükörben, de valami nem stimmel. Közelebb megy, és saját fiatalkori arca sejlik fel előtte. Ez nem álom, és nem is látomás. Nem olyan, mintha hallucináció lenne. John a rémületes valóság kegyetlenségével néz szembe. Ez az a hely, ez az a bizonyos éjszaka. A csönd nehéz a gyilkosság súlyától.

John vár. Várja, hogy felcsendüljön a csengettyű ezüstös hangja, és a csengettyű meg is szólal.

Az ajtóhoz lép. A csengettyű újra megszólal.

Kinyitja az ajtót. Kilép a folyosóra. Fény szüremlik ki a szülei és húgai szobájából. A földön a fekete hátizsák. Mellette a pisztoly, rajta a házilag készített hangtompító.

Ez nem emlék. Ez az a pillanat. Ez a múlt, amely meghatározta a jövőjét. De nem érti, miért van itt. A csengettyű azt jelenti, hogy mindannyian halottak, mint annak idején. Tehát nem azért van itt, hogy megmentse őket. És ha meg is tudná tenni, azzal megváltoztatná a jövőjét, és lehet, hogy soha nem találkozna Nickyvel, és a gyerekei meg sem születnének.

Rémültebben, mint akkor, lehajol, felveszi a fegyvert, és lecsavarja róla a hangtompítót.

A szülei szobájának nyitott ajtaja. Bent a véráztatta ágy, az üres tojások a halvány, halott kezekben.

Ahogy a csengettyű újra megszólal, tomboló szíve hatalmasakat dobban mellkasában.

Oldalazva megy végig a folyosón, maga elé tartja a pisztolyt. Izzad a tenyere. Azon az éjszakán nem izzadt. Egy lépéssel a lányok szobája előtt megtorpan, újra hallja a csengettyűszót.

Belép az ajtón a gyűlöletes világosságba, amely láthatóvá teszi számára szerettei holttestét. Blackwood úgy hajol föléjük, mint a zsákmányát marcangoló ragadozó madár, éles csőrű holló az énekesmadarak széttépett teste fölé. A szája piros, nedves és kegyetlen. A fekete lyukra emlékeztető szemek a törékeny áldozatokról az ajtóban álló Johnra siklanak. A síron túli hang ugyanazokat a szavakat mondja, mint akkor.

– Ez a kislány azt mondta, hogy te egész héten a nagymamánál vagy.

John rájön, hogy azért van itt, hogy valamit másképp csináljon, mint hajdanán. De mit? Az isten szerelmére, mit?

Mint valami történelem előtti hiányzó láncszem a majmok és az emberi faj között, Blackwood felegyenesedik a lány felett, a lány felett, aki örökre elveszett.

– A bájos húgocskád, Giselle. Olyan aranyos kis melle volt!

John kalapáló szívvel célra tartja a pisztolyt. Reméli, hogy időt nyerhet.

– Jöjjön el onnan! Jöjjön el a testvéreimtől! – mondja egy kamasz remegő hangján.

Blackwood az áldott holttestek fölé magasodik. Púpos Halál, véres vigyorral az arcán.

– Azonnal jöjjön el onnan, maga rohadék!

Blackwood előrelép. John kihátrál a szobából, a szörnyeteg pedig követi a folyosóra.

John tudja – anélkül, hogy tudná, honnan tudja –, ha most meghal, akkor igazából meghal, és egész élete, amit ezután élt, sohasem történik meg. Nicky máshoz megy feleségül. Nem Zach, Naomi és Minnie születik meg, hanem más gyerekek. Az egész élete forog kockán, nem hibázhat.

A halottakat ember nem támaszthatja fel. John nem arra kapott lehetőséget, hogy meg nem történtté tegye a múltat, hanem hogy megpróbálja semmissé tenni a felhívást, amit bűntudatával, szorongásával és állandó aggodalmával küldött a szellemnek.

Blackwood vigyorog, úgy tűnik, nem fél a fegyvertől. Egyre közelebb ér Johnhoz, arra kényszeríti, hogy végighátráljon a folyosón. John kétségbeesetten próbálja kitalálni, mit kellene csinálnia.

– Hallgass ide, fiú! Egy nap te is apa leszel… – kezdi Blackwood, és John azonnal tudja, hogy azt kell megakadályoznia, hogy elhangozzon az ígéret, amely beindította a képzeletét, amely üldözte, kínozta és sebezhetővé tette. Mert ennek révén vált védtelenné az engesztelhetetlen kísértet halhatatlan dühével meg a Pusztulás nevű démonnal szemben.

– Pofa be! – kiáltja el magát.

Blackwood előrelép, John hátrál, Blackwood előrelép, John hátrál. És rálép a gyilkos hátizsákjára. Megtántorodik, elesik. Blackwood felé rohan, alakja fenyegetően közeledik. John célzás nélkül tüzel. El kellene hibáznia, de a lövedék célba talál. Haslövés. Blackwood előretámolyodik, és ráesik Johnra. A zsíros test és torz csontok tömege nekinyomódik a férfinak. A szemük csak pár centiméterre van egymástól. Blackwood durva hangon, forró lélegzettel suttog John szájába.

– Egy nap te is apa leszel…

A pisztoly kettőjük közé szorult, de John keze továbbra is a markolaton. Fogalma sincs, melyikük fogja kapni a golyót, de meghúzza a ravaszt. Az elfojtott lövés nyomán Alton Turner Blackwood tágra nyitja kegyetlen szemét, és hirtelen kétszer olyan nehézzé válik, mint annak előtte.

Zihál, rémületében és megkönnyebbülésében nyögdécsel, miközben legördíti magáról a testet. Feltápászkodik, lepillant, és a halvány fényben látja, hogy az élet még nem hunyt ki abban a félelmetes szempárban, és az ajak még mozog, és formálja a következő szavakat. Mialatt John kiüríti a pisztoly tárját, Blackwood vérfagyasztó arcára a halál egy másképpen borzalmas maszkot tesz fel.

Az ígéret átok volt. És most az átok egyszer és mindenkorra lekerült Johnról.

Amint elhátrál a hullától, Alton Turner Blackwood árnya kiemelkedik a testből. Csöndesen dühöngő, áttetsző alak, amely önmagába csavarodik, majd semmivé foszlik. Egy másik lény is kikel a tetemből, sokkal iszonytatóbb, mint Blackwood. A Pusztulás nevű undorító démon torz, púpos, a szeme sárga. Egy pillanatig habozik, aztán követi Blackwood árnyát a feledésbe.

A ház csöndes. Ami elveszett, az elveszett, bár nem örökre. És valami jó is történt. Amit a szív tud, az többet ér az éjszaka tudásánál.

John eldobja a fegyvert, elfordul, és – ugyanúgy, mint azon az emlékezetes éjszakán – lesiet a lépcsőn. Akkor ellenállhatatlan kényszer hajtotta, hogy találjon egy másik fegyvert, megtöltse, és megölje magát. De most, amint lelép az utolsó lépcsőfokról, nem a földszinti folyosó felé indul, hanem átmegy a kapun, ki egy zuhogó, vörös hóval teli éjszakába.

Ott állt egész családja, épen és egészségesen. Végül is a jó megoldást választotta, amikor feláldozta magát értük. Ez vezeklés volt, ami végre értelmet adott élete utolsó húsz évének.

Mögötte elhalványult a hátborzongató fény, és a kapu eltűnt. A kerék, amelyből született, szintén semmivé lett. A régi időkben, amikor angyalok látogattak meg embereket, vagy amikor csipkebokrok lángoltak, nem volt videokamera, hogy megörökíthesse a pillanatot. Most sem maradt semmi, ami bizonyíthatta volna, hogy a kerék valaha is létezett – kivéve a kert talajába vájt árkot meg a széttört kőlapokat. Deus ex machina.

A hirtelen feltörő öröm elmosta a félelmet, és drága családjának látványa elhomályosodott a szemébe gyűlő könnyektől. Elindult feléjük, ők pedig felé. Ezzel egyidejűleg az éjszaka és a zuhogó hó függönye mögül a kötött sapkát és tengerészkabátot viselő Lionel Timmins lépett ki tágra nyílt szemmel, döbbenten. Az egymás felé tartó Calvinók között találta magát, ami varázslatos, megindító és átkozottul megvilágosító érzés volt.

A bárdot szorongató Melody Lane sajgó fejjel és rossz szándékkal telve lépett be a konyhába, majd megtorpant, mert érezte, hogy a kapcsolat megszakad. Már nem érzékelte a köteléket, amely a természetfölötti lényhez kötötte, akkor is, amikor a lény nem volt a testében. A nő várt, hátha minden helyreáll, mert szerette volna kiinni az életet a haldokló fiúból. De egy perc múlva letette a bárdot, és a főbejáraton át távozott a házból, ami a kísértetlovas védelme és vezetése nélkül túl veszélyes hely volt a számára.

A hóviharon át odavonszolta magát autójához, beindította a motort, és bekapcsolta az ablaktörlőket, hogy letörölje a havat a szélvédőről. Amint kigurult az utcára, elhatározta, hogy elköltözik. Több tízezer város vár rá, amelyekben milliónyi olyan gyerek van, akik még ebben a pillanatban is lélegeznek, holott már nem kellene életben lenniük.

Melody-nak küldetése volt: nem a jövő generációk boldogságán munkálkodott, hanem azon, hogy megsemmisítse őket. Mindannyiunknak vannak kötelezettségei. Vannak, akik kihúzzák magukat a felelősség alól, de ő nem tartozott közéjük.

Vezetés közben Melodyt teljesen elbűvölte az elé táruló varázslatos kép. A város hóból készült köpenyt és ékszereket öltött magára. Melody édes, gyengéd hangja jól illett a pillanathoz, amint rágyújtott a Hull a hó kezdetű nótára.

50.

Azt követően, hogy John másodszor is a pokolra küldte Alton Turner Blackwoodot, a Calvino család öt hónapra kibérelt egy házat, amíg sajátjukat felújították és kifestették. Új szőnyegeket raktak le, és pincétől a padlásig kitakarítottak mindent.

Azon a reggelen, amikor visszaköltöztek, Angelo Rocatelli atya, egyházközségük új lelkésze minden helyiséget megáldott a házban. Még az első és második emelet közötti félemeletre is felkapaszkodott. Minnie ugyanúgy szerette az új lelkészt, mint Albright atyát, és Minnie véleményének nagy súlya volt a Calvino családban.

Lionel Timmins nyomozása első napján kapcsolatot fedezett fel Preston Nash és Roger Hodd között. A riporter felesége, Georgia volt Preston rehabilitációs terapeutája. Senki sem tudta megmondani, miért szövetkezhetett a két férfi a Calvino-ház megszállására és a család terrorizálására, bár elméletek akadtak bőven. Georgia Parker Hodd arra gondolt, hogy elhunyt férje alkoholizmusa és Preston függősége jelenthette a közös alapot, de ennél tovább nem jutott. Szinyavszki professzort valószínűleg Nash vagy Hodd ölte meg, amikor rajtakapta őket, hogy ellenséges szándékkal behatolnak a házba. A gyilkosság után a professzor testét behúzták a lugasba. Mindenesetre John önvédelemből cselekedett, és fel sem merült, hogy bármilyen vádat emeljenek ellene.

Walter és Imogene Nash elfogadott egy ingatlankezelői állást egy hatalmas, harminchektáros kaliforniai birtokon. A házaspár hiányzott a Calvino családnak, de Lloyd és Wisteria Butterfield, akik Nash-ék helyébe léptek, szintén szorgalmas és jó kedélyű emberek voltak. Mr. Butterfield régebben az Egyesült Államok tengerészgyalogságánál szolgált, felesége pedig sapkákat és sálakat kötött.

Egy hónappal hazaköltözésük után Calvinóék megmentettek egy egyéves golden retrievert a gyepmesteri telepről. Minnie Roscónak nevezte el, és azt mondta, hogy Willard jóváhagyta a választásukat.

Nicky sikeresen befejezte a gyerekeket ábrázoló festményt, és kiakasztotta a nappali falára, ahol régebben a barokk tükör lógott. Továbbra is elképzelt dolgokat festett valósággá, és valószínű volt, hogy ez a halála napjáig így marad.

Egy évvel azután, hogy megakadályozták Blackwoodot abban, hogy beváltsa gyűlöletes ígéretét, John és Nicky elrepült a férfi szülővárosába. Huszonegy éve nem jártak itt. Három napig bóklásztak a városban, azokon az utcákon, amelyeken John fiúként járt. A házat, amelyben a férfi elvesztett családja lakott, lebontották, helyére új épületet emeltek, ami ránézésre jó érzéseket keltett. Minden nap elmentek a temetőbe, a négy egymás mellett álló sírhoz. Leterítettek egy pokrócot a fűre, és ott üldögéltek egy darabig. Mindegyik sírkőben volt egy porcelán medalion az elhunytak fényképével. A nap nem fakította ki a fotókat, és az eltelt két évtized időjárási viszontagságai sem koptatták le a keretről a mázat. John megtalálta a hitet, amely ahhoz kellett, hogy a megbocsátásukat kérje, amiért cserbenhagyta őket, és úgy érezte, megbocsátottak. Már nem félt a pillanattól, amikor hátrahagyja a világot, és az időn kívül viszontlátja őket, mert végre elhitte, hogy a találkozás kizárólag egy dologról fog szólni – a szeretetről.

Végül megbékélt, és Nickyvel együtt hazarepült oda, ahová tartozott.