Zsoldos Péter

Az utolsó kísértés

1.

Amikor a Földről a tau Ceti második bolygójára küldött második űrhajó, az Anteusz – valószínűleg soha ki nem deríthető okok miatt – egész legénységével együtt felrobbant, eltemettem az agyagtáblákat, amelyeket a Gámán – gyermekei így nevezik ezt a földet – töltött több mint három évtized alatt azért írtam, hogy ha nem érem meg az újabb földi űrhajó érkezését (mert én az elsővel, a Vikinggel kerültem erre a bolygóra), tájékoztassam az utánam jövőket. Megértem; így a táblák értelmüket vesztették, hiszen élőszóval mondhattam el mindent, azután társaim elpusztultak, és én eltemettem a táblákat: ne emlékeztessenek látható jelenlétükkel arra, hogy már soha többé nem lehet kapcsolatom egykori földi testvéreimmel. Én, Gregor Man, egykori űrhajós-geológus most már halálomig a déli part leghatalmasabb városának, Avanának égből jött, Isteni Ura vagyok, én parancsolok a déli part minden városának – ha jól emlékszem, valami ilyesmit írtam az egyik utolsó eltemetett táblára –, a Palotában pedig Enit az Úrnő, kinek népe egyszer majd lerombolja mindazt, amit én teremtettem. Mert tudom, tudom, elindulnak majd arról a távoli kontinensről a vöröshajúak, Enit testvérei... tehát eltemethettem azokat a táblákat, és velük Gregor Mant.
Ezt gondoltam akkor, megfeledkezve arról, amit egyszer már, úgy rémlik, leírtam: hogy a sors az utolsó percünkig tartogathat meglepetést. Ez meg is történt, és most nem az a gondom, hogy azokat a régi táblákat ne találja meg senki – mert ha megtalálja, akkor mi történhet? –, hanem az, hogy ezeket az újakat, amelyeket soha nem akartam elkezdeni írni, úgy rejtsem el, hogy egyszer, igenis, elolvassák azok, akik számára információt jelenthetnek.
Persze azt hiszem, ez elég naiv nagyképűség, az információ értéktelen – mert felhasználhatat­lan. De ez a legvégső tanulság, és nem lehet egy történetet a legvégén kezdeni.
Akkor hát hol kezdjem?
Majdnem harminc évig éltem egy városban Lubaltuval, a történetírás papjával, aki Habamu – a főistenség – minden népének történetét megszámlálhatatlanul sok agyagtáblára rovatta. Ez volt életének egyetlen, szent, önként vállalt feladata, és bár a barátomnak nevezhettem és sok órán át hallgattam csendes, suttogásba fulladó hangját, mert már nagyon öreg volt, és fárasztotta a beszéd, mégsem tanultam meg tőle a történetírás tudományát, művészetét.
Így hát sokáig töprengtem, amíg keserű – és talán nem is helyes – felismerésre jutottam: az öröm, a boldogság pillanatai elillannak, aranyló, ragyogó köddé olvadnak. Életünk igazi emlékei azok, amelyek, ha emlékezetünk akaratunktól független szeszélye a felszínre veti őket, bármikor képesek ugyanolyan fájdalmat okozni, mint amikor megéltük őket.
Ezután már nem volt nehéz megtalálnom azt a pontját életemnek, ahol hátralévő éveim minden keserűsége és szenvedése elkezdődött, bár természetesen akkor még nem tudhattam, hogy ez az a pont. Annyira nem, hogy ma már nem tudom megmondani, Erua, a tavasz és a szerelem istennője évszakának hányadik napján üzent értem Szumurri, hogy hajózzak a Fekete Forrás öblébe. Mind az üzenet tartalma, mind átadásának formája különös volt, az pedig egyszerűen megmagyarázhatatlan, hogy hogyan került Szumurri és hat hajója a Fekete Forrás öblébe, Avanától keletre. Hiszen húszegynéhány nappal korábban nyugatra indult Gir-dinbe, az elhunyt király, Eziza utódjához, Ezi-girhez, mert Ezi-gir – nem találok rá jobb szót – pimaszabb lett az elviselhetőnél. És ahogyan leírtam a szót, pimaszabb, rögtön el is szé­gyellem magam. Gregor Man, nagyon-nagyon messze kerültél a földi gondolkodástól, erkölcs­től! Ezi-gir az egész déli part egyetlen független – és el kell ismerni – tehetséges királya. A többi város­ban Avana Tanácsának céltudatos és eszközeiben csak a látszatra ügyelő mester­kedésének eredményeképpen az "Avana gazdasági érdekeinek képviseletével megbízott fel­ügyelő" az igazi úr. Habamu óvjon minket, hogy kimondjuk, a "helytartó", mert ez nem kívánatos, netán ellenséges érzületeket szülő kifejezés. A régi uralkodóházak tagjai – élükön természetesen a saját törvényeik szerint választott "királlyal" – békén élnek a palotájukban, olyan bőségben és gazdagságban, amilyent elődeik soha nem képzeltek, de egy mondatnyi beleszólásuk sem lehet saját városuk kormányzásába. Ugyanakkor ez a változás – a palotai pompa költségei ellenére – százszor kevesebbe kerül az Avanai Tanácsnak, mintha valódi hatalommal bíró királyokkal kellene huzakodnia. Amikor oly sok évvel ezelőtt – a földi demokrácia példájára – akaratuk ellenére megteremtettem Avana Tanácsát, nem gondoltam, hogy jóindulatúnak tartott embereim ilyen leleményes és könyörtelen élvezői lesznek a hatalomnak. De ezen már nem tudok változtatni. És a félelmem – amelyben embereim közül csak néhányan osztoznak velem, például éppen Szumurri – sajnos testvéri kezet nyújt hatalom­vágyuknak. Rettegek Enit népének (ők kontinensük után Lalla fiainak nevezik magukat) eljövetelétől, és ezért minden percemben azon munkálkodom, hogy a déli part erejét, hatalmát növeljem, így zárul be a kör, és ebbe bele kell nyugodnom.
Nos, ezt próbálta – mármint a Tanács által ideálisnak tartott egyensúlyt – Ezi-gir megbontani két cselekedetével is. Nyomorúságos városa soha nem érdekelt volna engem, illetve Avana Tanácsát, ha nem az övék két olyan nyersanyag, amelyeket máshonnan lehetetlen volt beszerezni: a salétrom és a szóda. Szóda nélkül az avanai olajfák terméséből nem készülhet szappan és üveg – amelyek gyártási titkát csak az avanai mesterek ismerik, és értékük az aranyéval vetekszik, gazdaságunk fontos csereárui –, és salétrom nélkül nincs lőpor. Márpedig egyetlen reményem és az engem bizonyosan túlélő, mert folyton megújuló Avanai Tanács egyetlen esélye a vöröshajúakkal szemben csak a lőpor lehet, amit ők – erről Enitet többször alaposan kifaggattam – még nem fedeztek fel. Ezért a két áruért Gir-din – illetve Eziza, akit az Anteusz leszállása éppen úgy megjámborított, mint összes többi ellenségemet, akik akkor úgy érezték, csak napok kérdése, hogy Avanát velem együtt mindörökre eltöröljék a föld színéről – mindent megkapott, amire szüksége volt. Épületfát – mert tisztességes fa nem nő azon a sivatagos vidéken –, sőt az Avana hajóépítő műhelyeiben készített pompás hajókat, olajat, mert az sem termett nekik soha elég, sózott marhahúst, aranyat, amelynek már alig volt értéke számunkra, mert annyi volt Avana kincstárában, és vas szerszámokat sanyarú, köves földjeik könnyebb művelésére. Azután Eziza meghalt, örökösének – mert gyermektelen volt – Ezi-girt jelölte, akinek első dolga volt, hogy tisztelettel tudassa Avana Tanácsával: a salétrom és a szóda árát a kétszeresére emeli. A Tanács, mint az ökör a bögölycsípéstől, felhorkant, de én megpróbáltam lecsillapítani őket azzal, hogy Avana olyan mérhetetlenül gazdag, hogy ezt észre sem veszi. A vöröshajúaktól való félelmem miatt rettegtem a salétromszállítmányok elmaradásától. De nem sokkal később sajnos kiderült az is – a hírek gyűjtőhelye már évszá­zadok óta Gurrunak, a tenger és a hajózás istenének temploma volt, papjai ezt a feladatukat a matematika és a csillagászat fejlesztése mellett mindig tökéletesen és szavahihetően látták el –, hogy Ezi-gir tárgyalásokat kezdett az északi és a déli part között fekvő szigetország, Dis teljhatalmú urával, Tavapával, aki szerényen csupán a "Szigetek Védelmezőjének" címeztette magát, nem származván királyi családból. Dis ugyan még nem lábalt ki teljesen abból a szörnyű katasztrófából, amelybe szeretett tanítványom, Laskili döntötte azzal a tűzvésszel, amely egyetlen éjszaka elpusztította fővárosát, de hajósai jobbak voltak az avanaiaknál, arról nem is beszélve, hogy azon a bizonyos éjszakán viszonylag kevés hajójuk veszett oda. Tavapa és Ezi-gir esetleges szövetsége – ez már több volt, mint egy bögölycsípés. Valamit tenni kell, határozott a Tanács.
Kivételesen elfogadtam a meghívásukat a következő összejövetelükre. Ekkoriban ugyanis már minden időmet a Gyógyítás Házában töltöttem, ahol megítélésem szerint elmúlt évtizedeim leghasznosabb óráit éltem át Dimmu, az öreg orvos-főpap két legtehetségesebb tanítványával, Gamatuval és Gidallal. Amolyan egyetemfélét szerveztünk, ahol Avana és a többi város legígéretesebb tehetségű fiataljainak a koponyájába igyekeztünk belecsepegtetni mindazt a természettudományos tájékozottságot, amelyet én valaha a Földön kaptam. Ahogy ezt a mondatot leírtam, megint összeszorul a szívem. Lehet, hogy most önzésnek tetszik, de az Anteusz katasztrófája az északi part hatalmas birodalmában, az abanok fővárosában, Akdában váratlanul történt, és a megelőző négy évben, amíg az Anteusz Avanában volt, soha nem jutott eszembe, hogy földi testvéreimet, akik annyi, általam nem ismert tudás birtokában voltak, azzal terheljem, osszák meg velem, vagy rögzítsék valamilyen módon, így nemcsak ők vesztek el számomra, hanem az a tudás is, amellyel gazdagíthatták volna az én "egyetemem" tananyagát.
Jó öreg Lubaltu, kérlek, szellemed legyen velem, mert megint letértem a követendő ösvényről! Hiába, soha nem lesz belőlem jó történetíró.
Tehát elmentem a Tanács következő ülésére, és beleültem a díszes székbe, amely távollétem­ben – azaz az esetek többségében – üresen uralta a tróntermet. Abban hamar egyetértettünk, hogy nagy baj azért nincs. Pilagu, Avana első hajósa, a pótolhatatlan barát és tanácsadó, Numda öccse, ahogy öregedett, köszvényes ízületeivel egyre kevésbé bírta a tengert, ezért határt nem ismerő mohóságával és energiájával a két hajóépítő embereit sanyargatta, és mert a város gazdag volt, Pilagu pedig kegyetlen hajcsár és hozzáértő hajós, bárkáink minősége már elérte a Disben építettekét. A bárkák hadmozdulatainak összehangoltságát a tengeren az Avanát a tenger felől védelmező sziklafal tetején állva figyelte, és amikor a hajóhadat irányító Szumurri a kikötőbe visszatért, kevés jó szót kapott egykori mesterétől. Szumurri életének személyes tragédiáján, hogy több mint két évtizede Pilagu legkedveltebb szórakozása – az öreg minden bizonnyal érezte, hogy Szumurri nála is jobb hajós – tanítványának állandó gyötrése, pocskondiázása, nem tudtam segíteni. Annak ellenére, hogy Pilagut viselkedéséért többször – igaz, négyszemközt – legorombítottam, Szumurrit pedig, amikor csak tehettem, nyilvánosan dicsértem, e két nagyszerű ember kapcsolatát lehetetlen volt megváltoztatnom. Bár talán akkor tettem volna igazán boldogtalanná mindkettőt, ha összebékítem őket.
Avana hajóhada számára tehát Dis és Gir-din egyesített flottája sem jelentett volna különö­sebb nehézséget. Ami pedig a szárazföldi haderőt illette, Inimma egykori veteránjait és az aljas cselvetéssel elveszejtett Ordsu íjászait Laskili fogta össze, aki már a Dis elleni támadás előtt kiérdemelte a kétes értékű, de találó "még egyszer"-vezér címet. Ezt azért kapta, mert embereinek minden mozdulatát addig ismételtette akár napokon át, amíg hajszálnyira nem egyeztek az ő elképzeléseivel. Körülbelül kétezren voltak, ötszáz íjász, a többi a még Inimma módszereivel kiképzett, szükség esetén a kardját akár tizenöt lépésről dobva az ellenfél páncéljának legkisebb résébe hibátlanul beletaláló, bőrvértes gyalogos, akik a közelharcban még félelmesebbek voltak. Ha valami elképzelhetetlen véletlen következtében Szumurri a tengeren elkerüli a közeledő ellenséges hajóhadat, és az istenek ármányának segítségével – akikben különben a Tanács tagjai közül már elég kevesen hittek – Tavapa és Ezi-gir katonái képesek lettek volna párta szállni Avana kikötőjében, kevés esélyük marad, hogy néhány percnél tovább láthassák Habamu, a Napisten fényes ábrázatát. Így értékeltük a Tanácsban egy váratlan támadás kimenetelét, ahol minden "ha" reményére az ellenségnek van szüksége, nem nekünk. Egy hosszabb háború kilátásai pedig még rosszabbak Gir-din és Dis számára. Az Avanától keletre fekvő városok helyőrsége – mind egy-egy, az avanaihoz hasonló hadsereg, élükön az "Avana gazdasági érdekeinek képviseletével megbízott felügyelő"-vel, vagyis a teljhatalmú helytartóval, aki vagy Szumurri vagy Laskili keze alatt nevelkedett, és végső, diplomáciai műveltségét Taliltól, az Isteni Úr – mármint én, Gregor Man – első szolgájától kapta, tehát ezek a helyőrségek úgy zúdultak volna Avana védelmére, akár a dühödt méhraj, amelynek kaptárát idegen kéz merészeli bolygatni.
Tehát így is, úgy is tökéletes megsemmisülés várt a támadóra, ebben is hamar megegyeztünk. És abban is, hogy ezt Ezi-girrel tapintatos formában közölni kell. Indítékaink itt sajnálatos módon különböztek. Én arra gondoltam, hogy értelmetlen emberhalál nélkül – földi humaniz­musom halvány, de úgy látszik, levetkőzhetetlen emléke – kellene Ezi-girt erről meggyőzni, a Tanács viszont aggódott, hogy mindenfajta hadi készülődés a termelés és a békés kereskedelem nyugalmát zavarná. Óvakodtam azonban attól, hogy ezt a morális különbséget elmagyarázzam a Tanácsnak, mert már régen rájöttem – kegyetlen valóság –, hogy amíg élek, csak egy célom lehet: minél jobban felkészíteni őket Lalla fiainak inváziójára, amely bizonyosan bekövetkezik, bár nagyon valószínű – és éppen ezért még nagyobb a felelősségem –, hogy már nem az én életemben.
Bocsássátok meg, hogy zavarosan írok, de a keserűség, amely – most már bizonyosan tudom – életem utolsó percéig elkísér, fegyelmezetlenné tesz. Más volt úgy írni – az eltemetett agyag­táblákra gondolok –, hogy csak a ti tájékoztatásotokra gondoltam, és más így, amikor nyomaszt az információ tartalma, annak ellenére, hogy sem az információ felhasználhatóságá­ban nem bízom, sem azt nem tudom még, hogy hová rejtsem ezeket az új táblákat úgy, hogy számotokra mégse maradjanak felfedezhetetlenek. És ezzel együtt a végső információt nem választhatom el azoktól a csak az én személyemet érintő eseményektől, amelyek megelőzték. Mi közötök lehet már akkor Szumurrihoz, Laskilihez, Ezi-girhez, a Tanácshoz és a többiekhez, amikor ezeket olvassátok? Mégis abban a reményben írok, hogy elolvassátok. De a logika az élet rendje, legalábbis az egyetlen fogódzó, amelyet az ember talált ki, hogy az események kiismerhetetlen rendszertelenségét – amely bizonyosan létező, csak számunkra felismerhe­tetlen rend – a maga gondolkodására lefordítsa.
És akkor mégis Szumurri útjával kell kezdenem.
Mert a Tanáccsal úgy határoztunk – nem is hosszú töprengés után –, hogy Szumurri, az egyesített tengeri és szárazföldi hadak főparancsnoka – e címzés ellen még Laskili sem tiltakozott, mert Laskilit csak a tények és az eredmények érdekelték – hat hajóval látogassa meg Ezi-girt, hogy elbeszélgessen vele terveinek lehetetlen voltáról.
Hat hajó, rajta Avana kétszáznegyven válogatott embere, ezüsttel befuttatott vaskardokkal, a nauniktól ellesett, soha nem hibázó íjakkal – kell-e hatásosabb meggyőzés?
Nagyon elégedettek voltunk ezzel a döntéssel. Én azért, mert reméltem, hogy Ezi-gir nem teljesen őrült, és nem fog vér folyni, a Tanács pedig abban is bizonyos volt, hogy Szumurri tekintélye – az egész déli part, hat város hajóhadának és hadseregének legfelsőbb hadura – képes lesz a szódáért és a salétromért követelt árat is mérsékelni.
Esra, a Viharisten utolsó tombolása után Szumurri tehát elindult a hat hajóval nyugatra, Gir-dinbe, nem pazarlóan gazdag, de Ezi-gir fantáziáját talán a kellő irányba terelő, királyhoz méltó ajándékokkal, és ahogyan már írtam, huszonvalahány nappal később egy kora este ott ültem a szobámban, tanácstalanul forgatva a simára csiszolt, vékony birkabőrt. Már régóta ezt használtuk agyagtáblák helyett, ha a közlés tartalmát nem tartottuk elég fontosnak ahhoz, hogy ellenálljon az idő pusztításának. Amikor a kezembe vettem, az összesodort lap a Szumurri főemberi arany pecsétnyomóját hordozó aranylánccal volt többszörösen átkötve, és rajta himbálódzott a pecsétnyomó is, bizonyítva, hogy az üzenetet valóban Szumurri küldte. Ez szokatlan volt, mert a főemberek soha nem váltak meg pecsétnyomójuktól, elsősorban hiúságból, de a hamisítások, a visszaélések megelőzése is ezt az óvatosságot sugallta. Már ez is bizonyította az üzenet fontosságát. Azután ezt olvashattam – Szumurri tökéletesen írt és olvasott, ahogyan minden avanai, akit fiatalon emeltem főemberemmé –, az írásjelek szokatlan nagyságából és kissé szertelen rajzolatából a főparancsnok idegességét gyanítva: "Isteni Uram, reggel hajózz hozzám a Fekete Forrás öblébe. Egyetlen hajóval, a tenger biztonságos. Kapitányodnak Gihatrit ajánlom, és kérlek, hogy levelemről és utad céljáról, ha lehet, senki ne tudjon. Az Úrnőt ne hozd magaddal."
Nem kívánom elsorolni nektek, hogy amióta a Gámán élek, hány lehetetlen helyzetet kellett elemeznem, hogy a helyes cselekvés módját megtaláljam. De ilyen kevés szóval ennyi rejtvényt még soha nem közöltek velem. Arról nem is beszélve, hogy már a levél hozzám juttatása is egészen különleges volt. Rendes körülmények között, ha valamelyik főemberem írásbeli üzenetet küldött – márpedig ez évente több százszor előfordult –, az Talilnak, a Palota első emberének az írnokaihoz került, és ha Talil elég fontosnak tartotta, akkor személyesen hozta el nekem, hogy megbeszéljük. A főemberem levelét hozó katona vagy hajós addig ter­mészetesen az írnokok termeiben várakozott, hogy ha az üzenet nem elég világos számunkra, élőszóval egészíthesse ki, vagy feleljen kérdéseinkre. Ám ezúttal alkonyatkor Szumurri hat hajója közül valamelyik megközelítette a Halott Öböl – a név rajta ragadt a több, mint harminc éve újra élő öblön, Avana kikötőinek bölcsőjén – szorosának bejáratát, és csónakot eresztettek le a hajóról. A csónakból valaki túlordította a hullámok harsogását, hogy a még Inimma által épített őrtoronyból bocsássák le a kötéllétrát, mert ez Szumurri parancsa. A létrán fel­kapaszkodó hajós az őrtorony ügyeletes tisztjének a kezébe nyomta a tekercset, és csak annyit mondott, hogy egyedül az Isteni Úrnak adhatja át, ez is Szumurri parancsa.
Azután lemászott a létrán, a csónak visszatért vele a hajóhoz, amely vitorlát bontva azonnal keletnek fordult, a gyorsan közeledő éjszaka felé. Reménytelen lett volna utána küldeni akár a leggyorsabb hajónkat is, a sötétben nem találhatta volna meg.
Miért nem akarta Szumurri, hogy kikérdezhessem az üzenethozót? Mert hogy ez volt a célja, arra azonnal rájöttem.
Enit, állát a vállamra támasztva, persze egyszerre olvasta velem Szumurri levelét, és termé­szetesen halálosan megsértődött azon, hogy "az Úrnőt ne hozd magaddal".
– Szemtelen, öntelt barbár! – sziszegte.
Nagyon bántott a "barbár" kifejezés. Enit előtt csak az aban nyelvből ismertem az ottani megfelelőjét, ők neveztek így mindenkit, aki nem tartozott a legelőkelőbbek közé. Enit pedig gyermekkorából hozta magával a szót, az óceánon túli kontinensről, Lalláról, ahol született és nevelkedett, ahol ezt a bolygót nem Gámának, hanem Ladnak hívják. És ahonnan majd eljönnek, hogy leigázzák, eltiporják a déli partot. Persze, az északit, az abanokét is, akik ezt nem hajlandók tudomásul venni.
– Hogyan merészel így üzenni neked, ilyeneket írni? – folytatta. – Mikor leszel már végre erős, Gregor, mikor élsz végre azzal a méltósággal és hatalommal, amely megillet téged?
Amikor rátaláltam a vöröshajúak süllyedő hajójára, tizenöt éves volt, nyakigláb gyereklány – azt hiszem, ezt írtam róla az eltemetett táblákon. Az üzenet olvasásakor harmincéves, sugárzó, csodálatos asszony, életem gyönyörűsége, vigasz, kárpótlás a soha nem kívánt és csak kény­szerűségből vállalt sorsért, ami akkor döntetett el, amikor a Viking orvosa, Val azt mondta, hogy a szívem nem bírná ki a felszállás gyorsulását, csak halottként vihetnének vissza a Földre. Nem akarom megbántani Vált, azt sem tudhatom meg már soha, él-e még – külön kérdés, hogy tizenkét és fél fényévnyi távolságban mit jelenthet, mi lehet az értéke az egyidejűségnek –, de az a véleményem, tévedett. Több terhelést kaptam a Gámán háromnál több évtized alatt, mint amennyi a felszállás első néhány percében ért volna.
De nem érdemes ezen töprengeni. Ha Szumurri azt írta, Enit nélkül hajózzak a Fekete Forrás öblébe, oka volt rá. Soha nem kételkedtem a döntéseiben. Avana napi tennivalóiban, a többi városhoz való kapcsolatunkban mindig egyetértettünk. És még ennél is szorosabban össze­fűzött a rögeszménk – a többi főemberem, ha ismeri, bizonyosan ezt a meghatározást süti rá –, Szumurrit is neurotikussá tette a vöröshajúak inváziójától való félelem.
– Ne bosszankodj, kedves – simogattam meg Enit haját, azt a napfényben és a mécsesek lángjánál egyformán ragyogó, enyhén hullámos, bronzszínű harangot, amelynek illatába burkolózva aludtam el minden este. – Szumurri még soha nem kért tőlem olyasmit, aminek...
– De gyűlöli az én népemet! – vágott a szavamba. – És érzem, engem is! Különben miért írta volna ezt? El akar téged választani tőlem...
A leghatásosabbnak és a legkívánatosabbnak azt tartottam, hogy csókkal zárjam le felindu­lástól reszkető száját. Enit boldogan simult hozzám, a csók közben szokása szerint olyan hangot hallatott, amely valahol félúton volt a dorombolás és a sóhajtás között. Imádtam. Hány évem lehet még hátra? Öt? Tíz? Hagyjuk itt ezt az egészet, boldoguljon a jövővel a Tanács, úgyis mindentudónak és mindenhatónak tartja magát, keressünk Enittel egy szigetet vagy egy öblöt, és éljünk... De tudtam, hogy nincs ilyen sziget vagy öböl. És azt is sejtettem, jó néhány éve éreztem Enit apró, nem tudatos mondataiból, jelzéseiből – ebben tehát nem marasz­talhatom el –, hogy neki kell a hatalom is. Én is, de a hatalom is. Nem egy sziget. Ezeket a pillanatokat persze igyekeztem azonnal elfelejteni.
Enit kibontakozott az ölelésemből. Közvetlen közelről, bűvölőn nézett rám. Zöld szeme ellenállhatatlanul ragyogott.
– Vigyél magaddal, Gregor – suttogta. – Reggel indulunk, este már újra itthon lehetünk. Ha pedig nem, akkor úgy alhatunk a fedélzeten egymás kezét fogva, mint amikor Avanába hoztál...
Öregszel, Gregor, gondoltam. Nem azért, mert Enitet ellenállhatatlannak tartod, hanem mert nő benned a gyanakvás: Enitnek fontosabb, hogy az akarata érvényesüljön, mint a szerel­münk. Űzd el ezt a szörnyű érzést. Hatvanhat éves vagy – persze fogalmad sem lehet, hogy valójában mennyi, mert a hibernálás éveinek értékét Val soha nem tudta pontosan kiszámolni, itt a Gámán pedig annyi minden történt veled, hogy az két évszázadra elosztva is sok –, Enit nagyjából harminchat évvel fiatalabb nálad, a gyereked lehetne. Ezt mondtad Numdának is, amikor először biztatott tapintatosan, hogy Enit legyen az Úrnő, mert méltó rá. Óvatosan lépkedj, Gregor, de ne gondolj az óvatosságra, mert akkor biztosan hibázol.
– Értsd meg, Enit, nem bánthatom meg Szumurrit azzal, hogy nem teljesítem a kérését. Máris hibáztam.
– És Szumurri megbánthat engem? – csattant fel. – Kicsoda Szumurri hozzád és hozzám képest?
Ez megint az időrend és nem a hatalom kérdése volt, és ezzel ismét ingoványos talajra tévedtem. Szumurri az emberi fejlődésnek körülbelül háromezer évvel korábbi lépcsőfokán állt, mint én, de Enit és köztem is legalább ennek az egyharmada volt. Így kissé nehéz vitat­kozni egy hiúságában sértett, harmincéves istennővel.
– Szumurri bizonyosan jót akar. Nem tudhatom, miért írta ezt. De hogy nem téged akart megbántani...
– Tehát kettőnk közül Szumurrit választod?
Ez már penge volt, vékony, éles penge, a bordáim közé.
Nagyot sóhajtottam, és magamhoz szorítottam Enitet.
– Én a te szerelmedet választom. És ha Szumurri ezt írta, akkor félt valamitől téged, nem elválasztani akar kettőnket.
Nem tudhattam, milyen prófétai mondat csúszott ki a számon.
Enit szó nélkül kiment a szobából. Nehéz szívvel néztem utána.
Később magamhoz hívattam Talilt. Többször végigolvasta Szumurri sorait, azután az olajmécses lángja mellett a keskeny, magas ablakokon beszikrázó csillagok fényét nézte.
– Szumurri hű szolgád volt egész életében, Isteni Uram. Nem értem, mi rejlik az üzenete mögött, de nem cselvetés, az bizonyos. Hajózz el reggel Gihatrival, én pedig gondoskodom róla, hogy semmilyen kártékony szóbeszéd ne legyen a városban. A leghihetőbb talán ez lenne: isteni hatalmad Eruának, a tavasz istennőjének a tengeren kíván áldozni, hogy még szorosabbra fonja a barátságos istenek, Erua és Gurru kapcsolatát. A másik két, az évszakokat uraló istenséggel, Esrával és Nanurral, a Gonosszal úgysem sokat tudunk kezdeni. Esra tombol, legfőbb gyönyörűsége az őrjöngő vihar és a villámlás, Nanur szikkasztó forrósága pedig maga a végzet majd' minden esztendőben. De ha Gurru tenyerén áldozol Eruának, lágy szellőt adhat a neki szentelt évnegyedben is, hogy vitorlát bonthassanak hajóink, vagy fordítva: Gurru így továbbra is engedi, hogy Erua idején is hajózhassunk... Rám bízhatod a templomok papjait, Isteni Uram. Habamu szolgái – sok más korábbi cselekedetük miatt, amelyeket fölösleges volna most elsorolni – már régen a kezemben vannak. Csak arra kérlek, napkelte előtt indulj, és mondj le a hivatalos búcsúztatásról. Gihatrit én értesítem, most azonnal, ha kegyelemben elbocsátasz, hogy készítse fel a hajóját.
– Nem tudom, hogy holnap este visszatérhetek-e – mondtam. – Egyáltalán, semmit sem tudok. Ismered Szumurrit, soha nem volt fontoskodó. Egyetlen szörnyű emlék kísért csupán, Szumurri hozta az első hajóval Lailból a járványt és Inimmát. Akkor is üzent, igaz élőszóval, hogy Dimmu, akinek pedig nem volt illő parancsolgatni, azonnal jöjjön a kikötőbe, és most is...
Talil a fejét ingatta.
– Nem hiszem, Isteni Uram, hogy most ez ismétlődne meg. Akkor Szumurri kereken megírta volna, hogy ismeretlen betegség támadta meg a legénységét, és segítséget kér. De akkor nem Téged, hanem Gamatut vagy Gidalt hívta volna. Vagy mindkettőt. Szumurri nem ostoba. Inkább arra gondolok, hogy valami olyan ismeret birtokába jutott, amiről, Isteni Uram, először Téged, és csak Téged akar tájékoztatni. Hogy Te döntsd el, Isteni Uram, hogy amit Neked elmond, eljuthat-e Avana minden lakójának a fülébe? Azért ajánlotta hajód kapitányának Gihatrit is, mert Gihatri nemcsak kiváló hajós, de Szumurri legbizalmasabb embere, aki szem­rebbenés nélkül engedelmeskedik minden parancsának. Tehát Szumurri valamit titkol, de nem előled, hanem Avana népe elől. Azt is sejtem, hogy Szumurri viselkedésének semmi köze ahhoz, amit Gir-dinben végzett. Ha támadástól vagy háborútól tartana, akkor most itt ülne mellettem, és a részleteket sorolná. Vagy Gir-dinben, vagy hazafelé történt valami, ami arra kényszerítette, hogy a Fekete Forrás öblébe hívjon Téged. Hajózz el hajnalban nyugodtan, Isteni Uram, Laskili és én hűségesen megőrizzük Neked a várost.
– Köszönöm szavaidat, Talil, távozz békével – felálltam, és a Palota szertartásrendje szerint mélységesen elítélendő, tiltott mozdulattal átkaroltam a vállát. Megengedhettem magamnak, mert kettesben voltunk. – Amíg ilyen társam van, mint te...
Talil őszintén zavarba jött, széttárta a karját.
– Méltatlan alattvalód vagyok csupán, Isteni Uram, bár példaképem, a felejthetetlen emlékű Numda utódjává tettél. A rabszolgaságból emeltél magadhoz, és ezt életem egyetlen pillana­tában sem felejtem el... – Elhallgatott, azután különös pillantással nézett rám. – Nem járvány miatt hív Szumurri, ezt bizonyosnak tartom. Bár lehet, hogy ez rosszabb, mint ha Avana népét fertőzné meg valami... – Újra elakadt. – Nem kellett volna ezt mondanom... bocsáss meg, Isteni Uram... De valami aggaszt, és ebben az aggodalomban az a legrosszabb, hogy nem találok rá magyarázatot... – Kétségbeesetten kereste a pillantásomat. – Felejtsd el a szavaimat, Isteni Uram! Ostobaság volt erről beszélnem, amikor a legfontosabb a Te lelkednek nyugalma... Hajnalban a kikötőben leszek.
Mélyen meghajolt, amit egyébként soha nem követeltem tőle, és amit már régen nem is gyakorolt, és kihátrált a szobából.
Amikor a hálófülkébe léptem, Enit már aludt. A széles heverőn az én helyemtől elfordulva feküdt, és a vékony takaró alatt testének tartása, minden porcikája azt sugározta: nem békül­tem ki, de kibékíthetsz.
Undorodtam magamtól, mert eszembe jutott, a kibékítés Enit újabb győzelme lenne. Soha nem érdekelt a hatalom, csak a felelősség nyomasztott, s tett akaratom ellenére határozottá. Ennek a népnek, akik magukat a Tenger Fiáinak nevezik, kell minden cselekedetemmel a fel­emelkedését szolgálnom. És Enit ebben a kényszerű sorsban sziget – sziget, bár nem kíván az lenni.

2.
	A kikötő öblében még szürkület volt, a tengerhez vezető szorosban a búcsúzó éjszaka árnyai lapultak, csak az ég ragyogott fölöttünk felhőtlen kékségével. Azután kitárult előttünk a tenger, és a hajó lassan szembefordult a hullámokból felbukkanó Nappal. Szerettem ezt a tengert, és az utolsó években szerencsére egyre gyakrabban jutott időm arra, hogy egy-egy félnapra elhajózhassak Avanából, minden cél nélkül, csak a magam kedvtelésére. Gihatri elégedetlen volt a parti széllel, ezért balra kormányoztatta a hajót, a nyílt tenger felé. Ennek külön örültem, mert így egy idő után nemcsak az Avanát védő komor sziklafal kísért minket, hanem előbukkantak mögüle a Barkan csúcsai, erdős hegyhátai zöld pompájukban. Ez mindig csodálatos látványt jelentett számomra, pedig jól ismertem, hiszen életem nagyobbik felében majd' minden reggel a Palota lapos tetejére mentem, és azzal kezdtem napjaimat, hogy ezt a fenséges, ám mégis barátságos hegységet köszöntöttem. S hogy a hegység vad lakói a barátságosság illúzióját a mai napig megcáfolják az avanai favágók ellen intézett rajtaütéseik­kel, sem a Palota tetejéről, sem a tengerről nézve nem zavart.
És közülük került Avanába, igaz, először hadifogolyként, még az én érkezésem előtt az egyik legjobb főemberem, Tarkumi, akin nem fogott az idő. Most is olyan hatalmas és erős, mint amikor először megláttam, fejjel magasabb a Tenger Fiainál. Igaz, a testét borító szőr megőszült, de ez csak növelte megjelenésének tekintélyességét.
Gihatri pompás hajós volt. Fiatal emberként már ő volt a nyolc hajó egyikének a kapitánya, amelyekkel majd' húsz éve a nagy déli expedícióra indultam a kontinens partja mentén, új öblöt keresni Avana gyorsan szaporodó népének. Hogy nem sikerült, azt az eltemetett agyagtáblákon már leírtam, ahogyan azt is, hogy két eredménye mégis volt annak az útnak. Rájöttünk, hogy az óceán túlsó partján elterülő kontinensen élnek a vöröshajúak, Lalla fiai – a mi világunk eljövendő végzete, kemény, erőszakos nép, a miénknél sokkal fejlettebb civilizációval, technikával –, és egyik, az orkánban elsüllyedő hajójukról megmenthettük Enitet. De Gihatrinak a hajózási tudományán kívül még egy páratlan képessége volt, aminek ezúttal különösen örültem. Bár már azon a régi utazáson is bebizonyította, hogy fantázia és ész dolgában az első öt-tíz ember között van Avanában, azóta azt is megtanulta, hogy mikor kell beszélnie és mikor hallgatnia. Gondolom, ebben nem kis része volt Pilagu és Szumurri kegyetlen idomításának, akik mögött – és ezt Gihatri, nem tudom, mennyi keserű töprengés után, de felismerte – ő csak a hajóhad harmadik embere lehet. Gihatri ezúttal tehát hallgatott, és egyetlen mozdulata, szava sem árulta el – pedig tudtam, hogy így van –, hogy majd szétveti a kíváncsiság: mi vár ránk a Fekete Forrás öblében, és hogy Szumurri üzenetét, amelynek tartalmát Talil bizonyára közölte vele, mennyire szeretné megtárgyalni velem. Nagyjából tíz kilométer után végre megfelelőnek ítélhette az egyenletes északnyugati szelet, mert egyetlen kurta paranccsal újra keletnek fordítatta hajónk orrát, és tovább hallgatott.
Én pedig, miután már az éjjel, ébrenlét és álom között forgolódva rájöttem – miközben ügyeltem arra, hogy bármennyire kívántam is, ne érjek Enithez, mert annak beláthatatlan, illetve nagyon is belátható következményei lettek volna –, hogy nem tudok többet kihámozni Szumurri leveléből, a Barkan mögött elterülő hatalmas, buja füvű síkságra, a naunik földjére gondoltam. Egykori királyuk, Demgal az egyetlen barátom volt, ami pedig a halála után történt – az Anteusz érkezésének napjaiban –, felért bármelyik, kamaszkoromban még a Földön olvasott rémregénnyel. Demgal meghalt, elsőszülöttje, törvény szerinti örököse, az alkoholista Otagal az abanokkal szövetkezve tőrbe csalta féltestvérét, Ordsut, aki akkor már több mint két évtizede Avanában élt – de ez hosszú történet, nincs szükségetek rá –, legyilkoltatta, azután legyőzhetetlen hadait Hidar vezetésével Avana ellen küldte. Akkor szállt le az Anteusz, és a rakéta lángcsóvája minden ellenségünket megfélemlítette. De az igazi rémdrámának ez csak a kezdete volt. Hidar visszavonult, ám közben Otagal halálra itta magát – vagy az abanok tették el láb alól? –, így Hidarnak útja nyílt a királyi hatalomhoz, mert apja, Mekridur, Demgal féltestvére volt. Csakhogy Demgal pártja csatában legyőzte Hidart, és apjával, Mekridurral együtt megölték. Bocsássatok meg ezért a kitérőért, bizony beleszédült a fejem, amíg ennyire tömöríteni tudtam. De egyszer, történetem végén még írnom kell a naunikról, ezért úgy éreztem, jobb, ha most túlesek rajta. A naunik királyi családja tehát kihalt, választott új királyuk, a Demgal-pártbeli Burinar pedig úgy gondolta – bár olyan barátom, amilyen Demgal volt, sohasem lett, de tisztelt –, hiba volna azt a több mint negyedszázados kereskedelmi kapcsolatot felborítani, amely a naunikat Avanával összefűzi. Mi vasércet kaptunk tőlük, ami számunkra nélkülözhetetlen, és évenként sok száz marhát – feldolgozva Avana fontos élelmiszertartaléka volt –, ők pedig cserébe mindent, amit csak kívántak: sót, aranyat, illatszert, bort. Nem tudom, hogyan, de bizonyára nem kis erőfeszítés árán és diplomáciai ügyeskedéssel Burinar felszámolta az Otagal rövid uralkodása alatt megerősödött aban befolyást, amely egyébként is természetellenes volt, hiszen a naunik gyűlölték az abanokat, amiért azok évszázadokkal korábban elűzték őket régi, északi hazájukból. Úgy sejtem, hogy ez részben az Anteusz emlegetésével sikerült, így Avanát délről, a Barkanon túlról nem fenyegette többé veszedelem.
Bizonyára nem volt véletlen, hogy a Fekete Forrás öble felé hajózva annak a valóságnak a részleteit vettem sorra, amiről az egyszerű avanai mesterember, egy békés estén barátaival a vízzel hígított bor mellett üldögélve, azt mondaná: beszélgessünk a világ dolgairól. A világ dolgai pedig a déli part városainak eseményei, ahol, Habamunak hála, alig történik valami. Meg a hajósoktól kapott hírek az északi partról, az aban polgárháború fordulatairól – azóta dúl, hogy az Anteusz Akdában felrobbant –, az öregek néhány elégedett megjegyzése, hogy a vízért Avana öblébe betérő disbeli gályák kapitányai és legénysége manapság már korántsem olyan pimasz, mint az ő fiatalságuk idején volt, lám, ez is az Isteni Úr hatalmát mutatja. Akkor egy jólértesült – a társaságban mindig akad egy – izgatottan suttogni kezd arról, hogy Szumurri nemcsak a szóda és a salétrom felemelt ára miatt hajózott el Gir-dinbe, ő egy palotabeli ismerősétől hallotta, hanem azért is, mert Ezi-gir tárgyalásokat kezdett Tavapával, a többiek erre hümmögnek, de olyan is akad, aki lehurrogja: senki sem lehet olyan merész, hogy szövetkezzen Avana és a többi város ellen. Abban viszont egyetértenek, hogy a szóda és a salétrom drágítása tisztességtelen dolog volt Ezi-gir részéről, mert hol lennének ezek a koldusok a mi szárított marhahúsunk, olajunk és fánk nélkül? Tehát ugyanarról beszélgetnek, csak persze kevesebben, az apró udvarok lágyan susogó pálmái alatt, mint mi a Tanácsban. Jól van ez így, egy dolog kivételével. A vöröshajúak réme nem kísérti őket, mint engem és néhány főemberemet; az Úrnőt pedig imádják, mert gyönyörű, és mert – tisztesség ne essék szólván – több méltóság sugárzik belőle, mint az Isteni Úrból. Mert az Isteni Úr – pedig ő a leghatal­masabb, a legokosabb, és valóban az égből jött, annak ellenére, hogy megszólításából ezt a jelzőt már egy emberöltővel ezelőtt paranccsal eltörölte – mindig komor, mindig siet, és ruházata egyszerűbb bármelyik közrendű kereskedőénél. De hiába magyaráznám nekik, hogy miért vagyok komor, hogy az ő érdekükben sietek, és hogy földi neveltetésem miatt idegen tőlem a pompa, hogy csak a tisztaság érdekel, és ehhez a legcélszerűbb a naponta többször váltott, fehér gyapjúköntös. És azt is hiába, hogy a csontjaimban érzem, valami változás készül. Mi készül?! Ott van a Fekete Forrás öblében, Szumurrinál. Csak tudnám, hogy micsoda.
A hajózás órái ilyen gondolatokkal teltek, azután felbukkant a Fekete Forrás öblének bejárata. Bár most láttam először, rögtön megértettem, miért kapta ezt a nevet. A mészkövet valami – ilyen messziről geológus létemre sem állapíthattam meg, hogy mi – sötétszürkére színezte. Az öböl szívében, a csendes vízen, közvetlenül a félelmesen emelkedő, szakadozott sziklaszirtek tövében, ott horgonyzott Szumurri hat hajója.
Gihatri – gyanítom ugyan, hogy inkább Szumurrinak szánta ezt a mutatványt, mint nekem – ismét bebizonyította, hogy nemcsak kiváló hajós, de ravasz taktikus is. Teljes vitorlázattal, változatlan sebességgel elhúzott az öböl tágas bejárata előtt, így az egész öblöt áttekinthette, nem rejtőzik-e ott más hajó, vagy a parton idegen sereg. Nem ejtették-e csapdába Szumurrit, nem kell-e mégis veszélytől tartanunk? Csak amikor már jó fél kilométerrel túljutottunk az öböl bejáratán, adta ki kurta parancsait, s akkor a hajója elegáns ívben megfordult, majd a szél ellen oldalazva közeledett az öbölhöz. Alig néhány méterrel, a bejáratot őrző sziklafal mellett siklottunk be az öbölbe. Immár sokkal közelebbről, egyetlen szempillantás alatt tűntek elénk újra Szumurri hajói.
– Vitorlát le! Horgonyt készíts! Onija...
Szerencsére Gihatri kormányosa, Onija, parancs nélkül is tudta, mi a dolga, mert kapitányának elakadt a lélegzete, de az enyém is.
Szumurri hajóján a palánknak támaszkodva ott állt a hajós mellett egy nála legalább két fejjel magasabb óriás. Lángvörös, hullámos haja a vállára omlott, szakálla csupasz melléig ért.
– Sejtettem, Isteni Uram, hogy ezért üzent így Szumurri – dünnyögte Gihatri –, csak nem akartalak zavarni töprengésed óráiban.
Nem válaszoltam, csak bámultam a pompás, de nem hivalkodó izomzatú óriást. Ilyen szívós testet csak a hajósélet fejleszt ki hosszú évek alatt. A férfi félmeztelen volt, derekán öv tartotta szakadozott nadrágját, és ahogy gyorsan siklottunk Szumurri hajója felé, már azt is láttam, hogy barátságosan vigyorog, hófehér fogai elővillannak az arc vörös szőrzetéből. Nem tudtam eldönteni, hogy zavarát, félelmét leplezi, vagy állandó szokása, hogy időnként hátrasimítja fürtjeit – tehát Szumurri nem tartotta szükségesnek, hogy összekötözze a kezét. Pedig Szumurri nemcsak rettegett a vöröshajúak támadásától, mint én, hanem – Enit jól sejtette – gyűlölte is őket. Azután legnagyobb megdöbbenésemre teljesen váratlan érzés tört rám: a sajnálat. Mert a múlt két távoli pillanata jutott az eszembe. Az első, amikor Nogo bevezetett a laposfejűek hordájába, a második, amikor Avanába érkezésemkor Mazu várt a kikötőparton, mellén összefont karokkal, gőgös méltósággal, hogy engem is a hatalma alá gyűrjön. De ez még nálam is magányosabb, mert először velem volt Nogo, Avanában pedig már megtaláltam társaimat és a Vikinget, mielőtt szembe kellett nézzek Mazuval. Mit érezhet, mit gondolhat? Egyet bizonyosan, és valószínűleg ez a legrosszabb. Hogy soha többé nem láthatja a hazáját. Mert én, amikor Mazu felé siklott a csónakom, még nem tudhattam, hogy nem repülhetek haza, a Földre a Vikinggel. Azután a sajnálat, amilyen gyorsan jött, szertefoszlott. Miért érdekelne a sorsa? Számunkra ő a végzet követe. Még ha nem tudja is.
Mindenki hallgatott, csak a sirályok vijjogása törte meg az öböl csendjét. A hat hajó legénysége bizonnyal azért, mert várták, mi lesz az Isteni Úr első szava, nálunk a mi nyelvünket a látvány bénította meg. Onija egy utolsót fordított a kormányon, hajónk maradék sebességét is elvesztette, és engedelmesen simult Szumurri hajójának oldalához. Legényei szótlanul dobták át hozzánk a köteleket, a gyakorlott hajóskezek másodpercek alatt rögzítették egymáshoz a két hajót. Szumurri ellépett a vöröshajú mellől, a karját nyújtotta, átsegített a palánkon. Nem tudtam levenni a szemem a vöröshajúról, és ő is elfordult a palánktól, pillantása figyelmesen követte minden mozdulatomat. Szumurri a karomat fogva irányított a gondosan odakészített, szétnyitható karosszékhez, amelybe belerogytam.
– Köszönöm, Szumurri. – Végre meg tudtam szólalni.
– Köszöntelek, Isteni Uram – hajolt meg. – Ezi-gir dolgáról engedelmeddel majd később, de rendben van.
– Én is így gondolom. Erről beszélj. Érthet már valamit a nyelvünkből?
– Többször is próbálkozott, hogy tanuljon tőlünk valamit, de megtiltottam az embereimnek, hogy szóba álljanak vele. Csak mutogathattak.
– Bölcs voltál, Szumurri – bólintottam. – Amíg nem döntöttünk...
Kétségbeesetten elhallgattam. Igen, megint mérlegelni, gondolkodni és dönteni... Kegyetlen hozzám a sors. Azt már tudtam, ha nem feltétlenül szükséges, nem öletem meg.
– Igen, dönteni kell, ez járt az én fejemben is, Isteni Uram, és ezért üzentem Érted ilyen különös módon, mert itt kell dönteni, a Fekete Forrás öblében, nem Avanában. Bocsáss meg érte.
Egyre a vöröshajút bámulva, megráztam a fejem.
– Ügyesebben nem is csinálhattad volna. Dicséret illet, nem bocsánat. Most hallgatlak, Szumurri. Ülj le.
Szumurri nagyot sóhajtva mellém telepedett egy kötélcsomóra. Karjával átfogta a térdét, ráejtette az állát.
Láttam, hogy az elmúlt napok töprengése jobban kimerítette, mint egy tengeri csata. És most megkönnyebbülhet, mert eljöttem, mert megoszthatja a gondot és a felelősséget, méghozzá a számára legfontosabb emberrel. Amíg kifújta magából a feszültséget, és a szavakat kereste, hol is kezdje, én egy pillanatra nagyon boldognak éreztem magam. Bármilyen sors is vár ránk, ezeket az embereket én neveltem, az én teremtményeim. Szumurri, Gidal, Gamatu, a kiszámít­hatatlan, de zseniális Laskili, Gihatri, aki méltó örököse lesz Pilagunak és Szumurrinak, Talil, aki még náluk is különb... Nem, nem éltem hiába mégsem.
– Ahogyan már mondtam, Isteni Uram, Ezi-girrel nem lesz gondunk. Négy napot töltöttünk nála, annyit is csak azért, mert térden állva könyörgött, ne fosszuk meg Palotáját fényes személyünktől – gúnyosan elhúzta a száját. – Majdnem olyan ékesen beszél, mint hajdan Upatu, adjanak neki, mármint szegény Upatunak, örök boldogságot az istenek. Már az első kettősórában megegyeztünk Ezi-girrel, érkezésünk napján. Lehet, hogy Gurru papjai ezúttal jobban aggódtak, mint kellett volna? Nem tudom. De bocsáss meg, nem erről kérdeztél. Azután Gir-dinből nem északnak indultunk, hanem egy kicsit északnyugatnak. – Bocsánat­kérően nézett rám. – Odafelé ugyanis hibáztam. Nem kerültem ki eléggé a Giszánu, a Nagy Folyó torkolatát, mert sietni akartam Gir-dinbe. A Giszánu pedig, talán mert Esra idejének elején sokkal több esett a szokásosnál, annyi fát hordott a tengerbe, hogy majdnem oda­vesztünk. Nemhogy időt nyertem, de négy napig éjjel-nappal minden szempillantásban attól rettegtem, hogy hajóimat meglékelik, összeroppantják a fatörzsek. Ostobaság volt, Isteni Uram, de szerencsénk volt. Azért indultam tehát hazafelé északnyugatnak, hogy jóval nagyobb kanyarral kerüljük meg a Giszánu torkolatát. A parttól távolabb, a nyílt tengeren úgyis jobb szelet kapunk... – Egy pillanatra elhallgatott, láttam az arcán, hogy a történteket idézi vissza.
– Hát kaptunk. Bizonyára emlékszel, Isteni Uram, arra a viharra, amely a nagy út végén az Álnok Szelek Szigeteiről hajtott minket kelet felé. Gurru kegyelme, hogy akkor minden hajónk megmaradt, bár tudom, Pilagu soha nem bocsátja meg nekem, hogy annyira megelőztelek Titeket...
– Hagyd, Szumurri – vágtam közbe –, régi történet, és én most erre vagyok kíváncsi!
– Igazad van, Isteni Uram. Folytatom. Régen sejtettem, hogy Esra csak lassan adja meg magát. Mi már Avanában Erua virágillatos áldásának örvendünk, mikor északon még Esra az úr, egyik vihara a másikat éri... Ahogy északnyugatnak tartottunk, a jó szél egyszerre megfordult, és rettenetes vihar palástja borult ránk. Még szerencse, hogy csak a legszéle. Mindent le kellett kötözni a fedélzeten, magunkat meg az árboc tövéhez. De most is velünk volt Gurru, még egy evezőt sem veszítettünk. Persze, amikor vége lett, így is akadt elég tennivalónk: a víz a fenéken, a kötélzet átnézése..., de Téged nem ez érdekel, Isteni Uram. Akkor, ott, a csende­sedő vízen, a vihar utáni negyedik napon láttuk meg a tutajt. Hárman voltak rajta, de Inekil csak ezt tudta megmenteni.
Gamatu tanítványára, a hat hajó egészségének őrizőjére néztem.
– Nem volt bennük annyi akarat, mint ebben, Isteni Uram – szólalt meg Inekil. – Bár éppen elég tengervíz kerülhetett a gyomrukba szándékuk ellenére, úgy láttam a másik kettőn, kínzó szomjukban még ittak is belőle. És Te is tudod, Isteni Uram, hogy bizonyos mennyiség után már nincs visszatérés arról az útról. Meg a kimerültség útjáról sem... Ez sem volt már öntudatánál, és nem volt könnyű visszasegíteni az életbe.
– Köszönöm, Inekil, amit tettél – bólintottam.
– Te tanítottál arra, Isteni Uram, hogy a legfőbb kötelességünk segíteni minden élőn.
Még akkor is, tettem hozzá magamban, ha a te ükunokáid torkát, Inekil, ennek az ükunoka-öccsei vágják majd át.
– És a tutaj? – fordultam Szumurrihoz.
– Öt-hat szál deszka volt, Isteni Uram. A végükön látszott, hogy a fedélzetről feszítették fel őket valami éles szerszámmal, talán fejszével. De mesterien össze voltak csomózva köte­lekkel. Igazi, jó hajósmunka.
– Miért nem hoztad magaddal?
Szumurri tanácstalanul széttárta a karját.
– Nem tudom, Isteni Uram, de most már bánom. Igaz, akkor olyan zűrzavar volt... Meg­csáklyáztuk a tutajt, a tenger még háborgott, azután kötéllétrán leeresztettük Inekilt, később még két embert és köteleket, hogy ezt összekötözzük és felhúzzuk, mert nem volt eszméletén. Közben még arra is gondoltam, ha itt ez a tutaj, nem tűnik-e fel valahol a láthatáron egy másik hajó, annak a párja, amelyikből ezek a tutajt készítették, és akkor mit tehetek, mit kell tennem...?
Annyi mindent akart egyszerre mondani, hogy elakadt, elhallgatott.
– Fegyver, szerszám volt a tutajon? – kérdeztem.
– Semmi, Isteni Uram, csak ezek hárman.
– Töprengve ráncolta a homlokát. – Ha egyszer úgy fordul, hogy megtudhatom, nagyon kíváncsi lennék, hány napig bírta ki így? És hogyan?
Hogyan? Visszhangzott bennem Szumurri kérdése, csak más folytatással. Hogyan oldjam meg ezt a helyzetet?
Nem tudtam sem Szumurrinak, sem magamnak válaszolni. Időt akartam nyerni, és egyelőre semmi más nem izgatott jobban, mint hogy ezt a fejem fölé magasló óriást még szavak nélkül kiismerjem. Ugyanúgy viselkedsz, Gregor, mint annak idején Mazu veled, szúrt belém a gondolat, nem kis szégyenkezésemre. Tetőtől talpig többször is végignéztem a vöröshajút.
Barátságosan mosolygott rám, ugyanakkor a szeme fürkésző és figyelmes volt. Láttam rajta, már régen felmérte – a saját történelmi mércéje szerint –, milyen fejlettségű emberek közé került. Hajós, és bár egyetlen fehér szálat sem sikerült felfedeznem a hajában vagy a szakállában, tapasztalt, sokat látott ember. Nyilvánvaló, hogy azon a másik kontinensen, amelyet ők Lallának neveznek, vannak az övénél alacsonyabb civilizációs szinten élő népek. Persze, hiszen Enit is használta a "barbár" kifejezést, jutott eszembe. Az elmúlt napokban kidol­gozta azt a stratégiát is, amelyik, szerinte, meggyilkolása elkerülésének első számú bizto­sítéka. Semmilyen váratlan mozdulat, gesztus, amivel megriaszthatja megmentőit – fogva­tartóit. Kerülni minden félreértést, amivel bajt hozhat magára. Tehát mosolygott. Amennyire a bajusz és a szakáll látni engedte, a szája éppen olyan szépen ívelt, mint Enité, a szemöldöke persze vastagabb, hiszen férfi, de ott is ugyanaz a lágy hullámvonal. Az orra enyhén hajlott, keskeny, a szeme sarkában a hajósoknak a szél ellen védekező, a Nap vakításától óvó, hunyor­gás-szülte, sugarasan szertefutó ráncai. És azt is láttam a szemén – igaz, a fogad­tatásomból nem volt nehéz kikövetkeztetnie –, tudja, hogy itt én parancsolok mindenkinek. Tehát ez a megnyerő, megnyugtató mosoly most elsősorban nekem szól.
De valami apró zavart is éreztem rajta. Valahol az eltemetett táblákon már leírtam, a Gáma fiai csak nagyon apró, alig észrevehető részletekben különböznek a földi embertől. Alacso­nyabbak, bár ez sem általános, hiszen a hegyi emberek, Tarkumi testvérei magasabbak és erősebbek az avanaiaknál, a Tenger Fiainak füle kerekdedebb, mint az enyém, hajuk gyérebb és vékonyabb, bajszuk, szakálluk nem nő. A vöröshajúnak arról persze fogalma sem lehet, valójában ki vagyok és – ha egyszer sor kerül rá, hogy megismerhesse az avanai nyelvet, akkor is kérdéses, képes lesz-e felfogni, megérteni – miért neveznek a hátam mögött (mert hivatalosan már régen megtiltottam nekik; minek föltépni újra és újra a fájó sebet?) "égből jött" Isteni Úrnak. Az zavarta, hogy látta, más vagyok. Mi lehet az oka, hogy ezeknek az embereknek egy nem fajtájukbeli az uruk?
– Azután, amikor Inekil, pár napos ápolás után, kérdésemre kijelentette, hogy bizonyosan életben marad – törte meg a csendet Szumurri –, töprengeni kezdtem. Ha egyenesen Avanába viszem, látja az egész város. Igaz, hogy akkor tolmácsként azonnal megkérhettük volna az Úrnőt, hiszen...
– Ki ne mondd a nevét! – kiáltottam közbe. Szumurri elmosolyodott.
– Ennyire ostobának tartasz, Isteni Uram? Hiszen ahogyan már mondtam neked, még azt is megtiltottam az embereimnek, hogy beszéljenek előtte, nehogy megtanulja a nyelvünket.
– Igazad van, Szumurri. Bocsáss meg. Folytasd.
– Akkor határoztam úgy, hogy ide hajózok, és üzenek érted. Mert akárhogyan is döntesz, az én kétszáznegyven emberem úgy tud hallgatni, mintha a nyelvüket vágták volna ki, és tudom, Gihatri legényeinek a fecsegésétől sem kell tartanunk. Avana népe pedig még nem tud semmit, így tőlük sem futhat szét a hír az egész parton.
Bólintottam.
– Bölcs voltál, Szumurri, és irigyellek is.
Csodálkozva nézett rám.
– Irigyelsz, Isteni Uram? Miért?
Keserűen elmosolyodtam. Közben levettem a nyakamból Szumurri főemberi aranyláncát a pecséttel, és átnyújtottam neki. Illetlenség lett volna, ha bármelyik kísérőmre bízom, Gihatriról pedig tudtam, hogy a hideg kileli még a gondolattól is, hogy ő hordja idefelé az úton. Éppen Szumurriét! A vöröshajú csodálkozva nézte, mit csinálok, és nyilván tökéletesen félreértette a helyzetet.
– Azért irigyellek, Szumurri, mert te már jó néhány napja törheted a fejed azon, ami nekem most egyszerre zúdult a nyakamba. Biztosan sok minden eszedbe is jutott már. Szeretném, ha most erről beszélnél.
– Parancsod szerint, Isteni Uram. De csak Veled. Meg Gihatrival, bár ő nem tagja a Tanácsnak. – Kis szünet után folytatta. – Korán indultál, Isteni Uram, bizonyára megéheztél. Tudom, szereted a frissen sült halat.
Tiszteletteljes félkörben álló emberei közül szólt az egyiknek. Nyilván a hajó kapitányának, aki természetesen Szumurri helyettese is volt ezen az úton. Sajnos már régen elmúlt az az idő, amikor majd' egész Avanát név szerint ismertem. Lakói megsokasodtak, gondjaikat a Tanács intézte.
– Halat az Isteni Úrnak, nekem és Gihatrinak. Egy csónak őrségbe az öböl bejáratához, egyébként pihenő. És ügyeltess arra, hogy a hajónak ezen a felén, az árbocon innen senki ne lábatlankodjon. Ezt is vigyétek el – mutatott a vöröshajúra.
Azóta sem tudom megmagyarázni, miért tettem azt, ami ezután következett. Valószínűleg – a lehető legostobább módon – a fölényemet akartam éreztetni az idegennel.
– Várj! – mondtam Szumurrinak, azután a vöröshajúhoz fordultam.
Enit már disbeli fogságunk idején tökéletesen megtanulta a Tenger Fiainak nyelvét, ezért nem ismertem meg soha az övét. Azokat az idegen szavakat, amelyeket boldogságunk óráiban, míg átkarolva tartottuk egymást félig öntudatlanul, a fülembe suttogott, és én visszasuttogtam, soha nem kértem, hogy fordítsa le. De sejtettem, hogy nem ehhez a helyzethez illőek. Így csak három névről tudtam, mit jelent a vöröshajúak nyelvén, és mert valami pillanatnyi elmezavar, kérkedés belevitt ebbe az őrültségbe, kimondtam az elsőt.
– Lad! – körbemutattam, remélve, mozdulatom érzékelteti, hogy ez a világ, helyesebben ez a föld neve az ő nyelvén.
Abbahagyta a megnyerőnek szánt vigyorgást, tágra nyitott szemmel, döbbenten bámult rám.
– Lalla! – böktem a hátam mögé, nyugat felé. Majd én megmutatom neked, hogy nem vagyok olyan barbár, mint képzeled. Ugyanakkor éreztem, nemcsak ostoba, de aljas is, amit csinálok, mert fájdalmat okozok neki. És félelmet, mert végképp megzavarom. Ha ő nem ismerte ezt a földrészt, én honnan tudhatok az övéről?
A szakálla remegett, a válla megroggyant, hirtelen fél fejjel kisebbnek látszott. A szeméből egyszerre olvastam ki félelmet és reményt. Nem engedtem el a tekintetét, úgy sziszegtem, félig felemelkedve a karosszékből.
– Edjar...
Felüvöltött, és térdrehullott előttem. Szájából ömleni kezdtek az idegen nyelv mondatai, amelyeket meg-megszakított a feltörő zokogás. Két karját könyörögve nyújtotta felém, szeméből patakzottak a könnyek, és beszélt, beszélt. A hangsúlyokban éreztem a reményt és a kétségbeesést, az átéltek fájdalmát és a jövő kérdéseit. Térden csúszva közeledett hozzám, a körben állók közül néhányan idegesen a kardjukhoz kaptak. Szumurri fölpattant a kötélcso­móról, Gihatri egyetlen lendülettel mellém ugrott a palánkokon keresztül.
Fölemeltem a kezem.
– Állj! – ordítottam. Ez mindenkinek szólt, és a mozdulatot az idegen is megértette. Megint olyan csend lett az öbölben, mint amikor hajónk a Szumurriéhoz siklott.
A mellettem álló Szumurrihoz fordultam.
– A nevét nem tudtad meg?
– Nem, Isteni Uram – az arca hamuszürke volt.
– Helyes.
Újra a vöröshajúra néztem. Ott térdelt dermedten, a karját maga mellé ejtve. Undorodtam a magam rendezte színjátéktól. Fejezzük be minél hamarabb. Csak annyi elégtételem volt, hogy a következő órákban legalább neki is lesz min törnie a fejét, nemcsak nekem.
Hüvelykujjammal a mellemre böktem.
– Isteni Úr!
Azután a hajósra.
– Szumurri!
Végül balra, Gihatrira.
– Gihatri!
Kérdőn kinyújtott karral mutattam a vöröshajúra.
– Hát te?
Azonnal felfogta, mit akarok tőle.
– Denjar – mondta halkan.
Ez annyira hasonlított annak a városnak a nevéhez, ahol Enit született, hogy egy pillanatig kételkedtem, jól értettem-e. A tenyerem tölcsérként a fülemhez emeltem, mint aki rosszul hallotta.
– He?
– Denjar – ismételte meg szolgálatkészen. – Denjar...
Remény csillant a szemében, és nagy lélegzetet véve újabb mondatokkal kezdett bombázni. De nekem egyelőre elegem volt az egészből.
– Állj! – kiáltottam újra ugyanazzal a kézmozdulattal.
Azonnal elhallgatott. Tanulékony. Te pedig, Gregor Man, barbár. Földi ember létedre mocs­kosul játszod az isteni hatalmat. Ez a szerencsétlen nagyon jól tudja, egyetlen szavadra, mozdulatodra lecsapják a fejét, vagy sokkal kegyetlenebb módon végeznek vele.
Visszaereszkedtem a székbe.
– Vigyétek. És tartsátok jól. Bár – sandítottam Szumurrira – úgy látom, eddig se bántatok vele rosszul. Csak tudnám, hogy miért tetted! Én csak rettegek a vöröshajúak támadásától, de te gyűlölöd is őket. És ha jól emlékszem, elég régóta. Erről már az Álnok Szelek Szigetein meggyőződhettem.
– Így van, Isteni Uram. És éppen erről szeretnék beszélni Veled – a hajós még mindig nem nyerte vissza rendes arcszínét.
A kezemmel mutattam a vöröshajúnak, hogy keljen fel és menjen el. Tétovázott, két legény a karjánál fogva felrángatta.
– Csak szelíden – szóltam rájuk. – A haja szála sem görbülhet meg.
A két legény nem mert még igent sem mondani, csak mélyen fejet hajtott. Avanában nemcsak azt tudta mindenki, hogy az Isteni Úr a legbölcsebb és a legkegyelmesebb, de azt is, hogy soha nem lehet megjósolni, mi lesz a következő mondata, parancsa, és hogy miért. Nem tudták, hogy sokszor én sem tudom. Mindenesetre barátságosan, a vállát lapogatva vezették el Denjart. A fedélzet az árbocon innen kiürült, csak egy legény szaladt felénk a vizes meg a boros korsóval és a három ivókupával.
– Üljetek le.
Szumurri újra elfoglalta a helyét a kötélcsomón, Gihatri a sarkára guggolt. A legény letette az italt, aztán ugyanolyan gyorsan, ahogyan jött, eltűnt.
– Folytasd, Szumurri.
A hajós fürkészve nézett rám.
– Az istenek kegyelméből jóformán suhanckorom óta szolgálhatlak, Isteni Uram... de jól emlékszem még Mazura is, aki, úgy tartotta mindenki, nemcsak király volt, hanem varázsló is. Te még több vagy. Ott voltam a sokaságban a kikötőparton, amikor Te jöttél azzal az egyszál csónakkal, és Mazu várt Téged a parton. És Mazu össze akart roppantani Téged az akaratával, de Te erősebb voltál. Az imént pedig három szóval összetörted ezt az idegent, aki, ha puszta kézzel nekünk támad, nem is merek arra gondolni, hány emberünk vesztét okozhatná, amíg végre lebírjuk. Mert a végén megölnénk, az bizonyos, ha másként nem, egy másik hajóról, nyíllal... De Te három szóval...
Soha nem tudtam örülni annak, amikor számomra is megmagyarázhatatlan, sőt utólag őrültnek tartott tetteim növelték a tekintélyem. Most is dühös voltam magamra, hogy ok nélkül meggyötörtem ezt a szerencsétlen hajótöröttet. Mert Denjar az, és az is marad, hiába foglalja el majd egyszer az ő népe ezt a partot.
– Hagyd ezt, Szumurri – legyintettem. – Arról beszélj, miért hagytad életben?
– Röviden az a válaszom, amit Te is tudsz, Isteni Uram. Gurru, a tengerek istene átokkal sújtja azt, aki cserben hagyja a hajótöröttet. Az ellenséget megöli az ember a tengeri csatában, ez rendjén való. De aki már harcra képtelen és védekezni sem tud, azt sorsára hagyni becste­len­ség. Éppen ezért tartottam ilyen jól, mert ha úgy kívánja Avana érdeke, most már nyugodtan megölhetem. És később másra is gondoltam, s ezért merészeltem üzenni végül is Érted.
Kezébe vette a kupát, kevés bort löttyintett az aljára, azután gondosan teletöltötte vízzel, majd nekem nyújtotta. Gihatri hasonló szertartásossággal kapta meg a maga italát, és Szumurri csak utolsónak keverte meg a magáét. Elvégre itt, a Fekete Forrás öblében ő volt a házigazda.
– Messziről kell kezdenem, Isteni Uram, messzebbről annál a kétszázvalahány napnál, amit, ahogy említetted, az Álnok Szelek Szigetein töltöttünk. Azt hiszem, nagyjából egy időben szereztünk tudomást a vöröshajúak létezéséről. Még a nagy út elején, egy kapitányi tanácsko­záson – lehet, hogy Te nem is emlékszel rá – megmutattad nekünk azt a sisakot, amit Eziza ajándékozott Neked Gir-din kincstárából. Akkor mondottad, hogy ezt a sisakot Eziza nagyapjának alattvalói húzták le egy halott vöröshajú fejéről, akinek tetemét a hullámzás vetette a partra valahol Gir-dintől nyugatra. A sisak minden bizonnyal Disben maradt, amikor onnan Téged és a többieket kiszabadítottunk. Vagy még előtte elsüllyedt Pilagu hajójával. De ez nem is fontos. Azután Pilagu mesélte el nekem, hogy találtál valamit ott lent délen egy vadember nyakláncán, amikor a hosszú csónakosok majdnem végeztek velünk...
– Egy csavaranyát – vetettem közbe földi nyelven.
– Lehet, hogy annak nevezted, de a fontosabb az, hogy akkor azt mondtad Pilagunak, ezt a valamit Avana kovácsai képtelenek volnának elkészíteni... tehát ez is a vöröshajúakra utalt, akik addig a messzi szörnyű öbölig is eljutottak, bár ottpusztultak.
Kortyolt egyet a kupájából.
– Hazafelé megtaláltuk azt a tizenöt sírt az Álnok Szelek Szigetein, délről számítva a negyediken. Vöröshajúak nyugodtak bennük, és Te azt mondtad, Isteni Uram, hogy húsz-harmincévesnél egyik sír sem régebbi.
Szájához emelte a kupát, azután mégsem ivott belőle.
– Halálomig büszke maradok arra, hiába átkoz érte azóta is Pilagu, hogy melléd álltam, és kierőszakoltuk az indulást. Ki tudja, hány évig aszalódtunk volna még azokon a szigeteken? Azután jött az a szörnyű vihar, elszakadtunk egymástól, én azt hittem, előttem jártok, és ezért még gyorsabban vezettem a velem tartó hat hajót, hogy utolérjelek Titeket. De Ti mögöttem voltatok, megtaláltátok a vöröshajúaknak azt a süllyedő hajóját, amelyikről megmentetted az Úrnőt, azután Dis hajóinak fogságába estetek, és beletelt majd' egy év, amíg mi Avanában megtudtuk, hogy nem vesztetek oda a tengeren, hanem Disben vagytok, Marr fogságában.
– Ez mind így igaz, Szumurri, de miért mondtad el nekem, amikor éppen olyan jól tudom, mint te?
Most végre kortyolt egyet, miközben én a sült halat vártam. Az illata már elért hozzánk az öböl csendes levegőjében.
– Mert az imént azt mondtad, Isteni Uram, irigyelsz, hogy volt időm gondolkodni. Hát gon­dol­koztam... És azt hiszem, rájöttem valamire. A sisakot Eziza nagyapjának az alattvalói találták. Azt, amit Te csavaranyának neveztél, nem tudom, mikor szerezték a hosszú csónakosok. De Te mondtad, hogy a sírok nem lehetnek régebbiek húsz-harmincéveseknél. Egy évnél is kevesebb idő múltán pedig rátaláltál az Úrnőre... Ennek tizenöt éve, ha jól számoltam. És akkor én most... Lehet, hogy ez véletlen, de ha igen, annál rosszabb... a Giszánu, a Nagy Folyó torkolatától keletre, alig egy napi hajóútra Distől délre, tehát szinte itt a szomszédban, megtalálom ezt a három szerencsétlent. Ha ez a... ez a...
– Denjar – segítettem ki.
– Tehát ha ez a Denjar még néhány napig kibírja, akkor az avanai halászok mentik meg, akik pedig mindig csak annyira távolodnak el a parttól, hogy a Barkan csúcsait még lássák a tenger felett...
Figyelmesen lötykölte kupájában az italt.
– Isteni értelmed, amely sokkal nagyobb, mint az enyém, már bizonyára régen tudja, mit akarok ezzel mondani...
Tudtam, de azt akartam, hogy ő mondja ki. Így értékesebb, különösen azért, mert a következő generáció reménybeli vezére, Gihatri is Szumurri szájából hallja, nem az enyémből.
– Bizonyára emlékszel Avana Tanácsának arra az ülésére, amikor én szövetséget követeltem minden általunk ismert néppel, mindenáron, mert jönnek a vöröshajúak. És akkor a Tenger Fiainak legbölcsebb embere, Numda, egyetlen szóval kérdezett ellenem, de én tudtam, hogy jó szándékkal tette, az én igazam mellett tette. Csak annyit kérdezett: mikor? Emlékszel, Isteni Uram?
– Igen.
Hallgatott egy sort.
– Nem tudtam neki választ adni. Azután Numda, áldott legyen az emléke, meghalt. Pedig most már mondhatnék neki valamit. Azt, hogy sokkal hamarabb, mint hisszük. Ha végiggondolod azt, amit elsoroltam, kiderül, hogy egyre gyakrabban érik el ezt a partot a vöröshajúak. A többségük ugyan holtan. De kettő már élve. Az Úrnő a Te jóvoltodból, ennek a Denjarnak pedig velem volt szerencséje.
Éppen ezt akartam hallani.
– Fejlődik a hajózási tudományuk, ahogyan a miénk is fejlődött – és milyen sokat! – az én gyerekkorom óta. Te meg Pilagu láttátok azt a hajót, illetve csak a felső fedélzetét, amelyikről az Úrnőt kimentetted. Emlékeztem és számoltam, Isteni Uram. Az a vihar, amely az Álnok Szelek Szigeteiről kergetett minket kelet felé, a hetedik napon csendesedett el annyira, hogy vitorlát bonthattunk alkonyattájt.
Elmosolyodtam a régi emléken.
– Igen, és Pilagu csak ötöt számlált. Ezért álltunk le, és kerestük a hiányzó két hajót.
– De, Isteni Uram, ahogyan mondtam már – kezdett mentegetőzni –, én azt hittem, előttem vagytok...
– Hagyd ezt, Szumurri – legyintettem. – A sors akarta így, és jól történt. Mert ha nem állunk le, soha nem találjuk meg az Úrnőt. Folytasd!
– Ti akkor, Pilagu hajósai mondták el nekem később, egy napig egyhelyben vesztegeltetek, és azon a nyolcadik napon estefelé találtatok rá az Úrnő hajójára. A kilencedik délelőttjén futottatok bele abba a három disbeli hajóba.
– Így volt.
– És mikor értetek Dis kikötőjébe?
– Harmadnap hajnalban. Szumurri elégedetten biccentett.
– Ezt mesélték nekem is. Ez pedig azt jelenti, Isteni Uram, hogy már tizenöt évvel ezelőtt Distől csupán négynapi hajóútra süllyedt el egy Lallából való hajó. Ennek a Denjarnak a hajója pedig már Distől délre, tehát köztünk és Dis között!
– Ez nem biztos. – Csak azért ellenkeztem, hogy még jobban meggyőzhesse Gihatrit. Ha egyáltalán még szükséges. – Majd ő megmondja.
A legény tálakban hozta a sült halat. Hálás voltam érte.
– Köszönöm, Szumurri. Nagyon jól esik. – A szálkákat, ahogy az illem kívánta, a tengerbe köpködtük. – De most, hogy már bebizonyítottad, sűrűsödnek a mi tengerünkön a Lallából érkező hajók, elárulhatnád, mert hiszen ezért hívtál ide, milyen döntést vársz tőlem? Már ami a vöröshajút illeti?
Szumurri töprengve meredt maga elé.
– Az Úrnő jóformán még gyermek volt, amikor rátaláltál, és én soha nem kérdeztem Tőle, mert tiszteletlenség lett volna, és Tőled sem, hogy mennyit tudtál meg tőle arról a népről, főleg a hajózási tudományukról. Gondolom, nem sokat. Ez a Denjar viszont hajós. Csak rá kell nézni, Isteni Uram, hidd el, ehhez értek. Azt csak feltételezhetem, hogy ő kötözte össze olyan pompásan a tutajukat, de az már bizonyíték, hogy nem ivott tengervizet, mint az a másik két szerencsétlen. És az is, amit persze Te nem láthattál, hogy hogyan mérte fel a hajóinkat, amikor magához tért, hogyan figyelte a kormányosok, a vitorlamesterek munkáját. És ami a legfontosabb, a járása. Csak az lépked így a fedélzeten, aki a fél életét a tengeren töltötte.
Elhallgatott.
– Tehát... – biztattam.
– Tedd lehetővé, Isteni Uram – lassan, nagyon meggondoltan formálta a szavakat, mert pontosan érezte, tudta, milyen nehéz megfogalmazni azt, amit mondani akar –, hogy életben maradjon...
– Neked magyarázzam, hogy gyűlölöm az ölést? – vágtam közbe teljesen fölöslegesen.
– Tudod jól, Isteni Uram, hogy más itt a nehézség. Hogyan maradjon életben?
Kezdtem egyre jobban tisztelni Szumurri bölcsességét, pedig eddig is tudtam, mennyire okos.
– Most más a helyzet, mint amikor a Tanács leszavazott, és akaratod ellenére megindította a háborút Lail ellen, Isteni Uram. A Tanács legostobább tagja sem fogja félteni Avana hatalmát Denjartól, bármilyen is a megjelenése. Legfeljebb jobban félnek majd Lalla fiaitól és közeli megjelenésüktől, és az nekem csak jó. Meg azoknak is, akik éppen úgy érzik a veszélyt, mint én. Legalább még több arany lesz a hajóépítésre, a hadsereg jobb kiképzésére. Tudom, Laskili összeveri a tenyerét örömében, ha meglátja ezt a fickót. Annyi aranyat fog kicsikarni fegyver­készítésre és lőporra a Tanácstól, amennyit csak képes lesz. Márpedig tudod, Isteni Uram, hogy Laskili sokra képes.
Töprengő vonásai egy pillanatra felengedtek, ravasz elégedettséggel nézett rám.
– Egyébként Ezi-gir csak egynegyedével szeretné emelni a szóda és a salétrom árát. Azt mondtam neki, támogatom a kérését Nálad és a Tanácsnál. És megesküdött, hogy nem tárgyal többé Tavapa követeivel. Ezt ugyan nem hiszem, de sokak előtt mondta, később nehéz lesz letagadnia. Sőt, ami még rosszabb neki, biztosan akadt már Palotájában olyan ember, aki ezt a hírt eljuttatta Tavapához. Gondolom, Tavapa nem örült neki.
Újra elkomorult.
– De ha az előtt találom meg a tutajt, hogy Ezi-girrel tárgyalni kezdek, akár a háromszorosát is ígérem neki a salétromért. Nagy veszedelem készül ránk, Isteni Uram.
– Tudom, Szumurri. Csakhogy az az igazi kérdés, amit az előbb tettél fel nekem. Hogyan éljen ez a vöröshajú Avanában?
Szumurri újabb halért nyúlt a tálba, én követtem a példáját.
– Erre várok választ isteni bölcsességedtől.
Két szálka között keserűen fölnevettem.
– Köszönöm, Szumurri. Tudod jól, hogy éppen olyan tanácstalan vagyok, mint te.
– Pedig nekünk, nekem kell ez az ember! Ugyanannyira, ha nem jobban, mint annak idején szegény Ordsu – legyen hozzá Erua éppen olyan kegyes, mint földi életében volt –, amikor a nauni íjak készítésének titkára és a velük való bánásra megtanította az avanaiakat. Ez a Denjar hajós. Nem ismerhetem az életét, de arra a fejemet teszem, hogy sokat tudhat a hajóépítésről is... Már ami a lallaiak mesterségét illeti. És erre szükségünk van... Ha megtanulja a nyelvünket, márpedig érzem, hamar megtanulja, és addig is az Úrnő tolmácsolhat, Gurru, nem, már Nanur idején másfajta hajókat építhetünk...
Sóhajtottam, a fejemet ráztam.
– Más baj van itt, Szumurri. Nem is egy. Több.
– Mire gondolsz, Isteni Uram?
– Ordsunak az életét mentette meg Pehhremer...
– Ezét meg én – szólt közbe.
– Eddig igaz. De Ordsu tudta már akkor is, amikor mi még azt sem sejthettük, hogy ő a világon van, hogy a saját népe, vagyis annak egy része akarta elveszejteni. És nagyon hamar rájöhetett arra is, hogy nem a naunik ellen kívánjuk használni az íjakat. Látod, ez az egyik különbség, Szumurri. Próbáld megmagyarázni Denjarnak, hogy nem a lallaiak támadásától való rettegés késztet minket jobb, nagyobb hajók építésére – az ő tudásával, segítségével. Ha, mint mondottad, hajós, és nekem is ez a véleményem, már régen felmérte, mit érünk, hol tartunk. Mivel tudod kényszeríteni, hogy bármit is elmondjon nekünk?
– Hát... – kezdte Szumurri, azután elakadt.
– És ez csak az egyik ok. A másikat nehezebb lesz megmagyaráznom, mert inkább csak érzem, mint tudom, de megpróbálom. Ordsu soha egy szóval sem árulta el nekünk, hogy ő kicsoda. Nekem azt mondta, hogy mint nauni, meghalt, és Avanában újra született. Ami részben igaz is volt, ha még emlékszel rá, mert fiatal legény voltál, és nem éltél olyan közel a Palotához, és nem tudhatod, hogy Dimmu, áldott legyen az emléke, valóban a halálból hozta vissza.
Elhallgattam, mert eszembe jutott a régi hajnal, amikor Ordsu kegyetlen mondatát, hogy mint nauni, meghalt, éppen nekem kellett Demgalnak, az apjának megmondanom.
– Arról is hallgatott, hogy Demgal másodszülött fia, királyfi, és az italtól már akkor félhülye bátyja, Otagal után a legesélyesebb a nauni trónra, feltéve, ha Mekridur és pártja...
Félbehagytam és dühösen legyintettem.
– Régi emlékeken rágódunk, szaporítjuk a szót, mint két vénasszony. Azért, Szumurri, mert nem tudunk dönteni.
– Isteni Uram, én...
Nem törődtem a közbeszólásával.
– Egyszóval te is nagyon jól tudod, hogy Ordsu annak ellenére, hogy megtanította az avanai fiatalokat a nauni íjjal bánni, és így a távolról öles legnagyobb tanítómestere lett, a legbékésebb főemberem volt. Ellenezte a Lail elleni háborút, és részt sem vett benne. Nem érdekelte a hatalom. Bár elég okos volt az ilyen mesterkedéshez, nem próbálkozott azzal sem, hogy apja és Avana szövetségét felhasználva két oldalról roppantsuk össze nagybátyja, Mekridur táborát...
Elhallgattam, mert most én nem tudtam megfogalmazni azt, amit akartam, mint az előbb Szumurri.
– Nem tartozik rád, és valószínűleg meg sem érted, ha most azt mondom neked, Szumurri, azért élhettem meg ennyi évet a Gámán, azért maradhattam életben, mert... mert – kerestem a szavakat – bizonyos pillanatokban megéreztem valamit. Azt mondtad, Mazunál is nagyobb varázsló vagyok, mert három szóval összetörtem ezt az embert. Tévedsz, Szumurri, nem törtem össze. Most ezt érzem. És azt, de nem tudom megmagyarázni, hogy miért, hogy ez a Denjar veszélyes nekünk... félek tőle...
– Te, Isteni Uram? – döbbent meg Szumurri. – Miért? Egy szavadba kerül...
– Hagyd – legyintettem. – Azt megtehetném. Tudom. Mégsem teszem. Nem tudom megtenni.
Szumurri kétségbeesetten nézett rám. Hallgattunk, azután felhajtottam az italomat.
– Nem értheted, Szumurri, mert én sem értem. Nem ölhetjük meg, pedig érzem, valami nagyon nagy rosszat hoz ránk...
– De, Isteni Uram, egyetlen ember... – nevetett kényszeredetten Szumurri.
Gihatri szótlanul felállt, és elindult az árboc felé.
– Hová mész? – vakkantott rá Szumurri.
Gihatri engedelmesen megfordult. A hangja nyugodt volt és tárgyilagos.
– Megöletem. Én hiszek az Isteni Úrnak. Az érzés néha több, mint az értelem.
Egy pillanatra a feje tetejére állt velem a világ. Soha nem fogom megismerni az embereket. Tudtam, hogy Gihatri nagyon okos, de most arra gondoltam, hogy egy békésebb korban mekkora költő vagy filozófus lehetett volna belőle. Ehelyett csupán a fővezérség várományosa Pilagu és Szumurri után.
– Várj, Gihatri – sóhajtottam.
Nem tudtam, nem tudhattam, hogy ez volt a végzetes szó. Bár azóta már rájöttem, milyen ritka eset, amikor az ember tudja is, hogy a kimondott szóval előre meghatározza a sorsát. Pedig a sorsnak nevezett valami többször játszatja el velünk, mint képzelnénk, hogy életünk történéseinek végszavait hamarabb adja a szánkba, mint amikor azok a megismerhetetlen jövőben döntő érvényre tesznek szert.
– Igazad van, Gihatri. De várjunk. – És fogalmam sem volt, hogy mire. – Gyűlölöm a halált.
A tálba nyúltam, új halért, enni kezdtem, azután a Napra sandítottam.
– Bontass vitorlát, Szumurri. Indulunk haza. Azt hiszem, eléggé észrevétlenül indultam hajnalban hozzád, és az Úrnőn meg Talilon kívül senki nem tudja, hova hajóztam. De Talil sem képes befogni minden palotabeli száját, akik őszinte szeretettel aggódnak Isteni Uruk távolléte miatt, és ez az aggodalom minden kettősórával növekszik, azután kiszivárog a Palotából; az Úrnő haragja pedig, amiért nem jöhetett velem, aggodalommá változik...
– De, Isteni Uram, még nem döntöttünk...
– Kell neked ez az ember?
– Avanának kell.
– Tehát nem akarod a halálát, itt, a Fekete Forrás öblében?
– Nem.
– Ez már döntés, Szumurri. Úgy intézd, hogy naplemente után érjünk csak a kikötőbe. Denjar addig a hajófenékben marad, te pedig átjössz az én hajómra – nem akartam megbántani Gihatrit, – és tovább beszélgetünk.
– Az embereknek meg kell mondani, hogy hallgassanak odahaza – szólalt meg Gihatri.
Szumurri összehúzta a szemét.
– Hallgatni fognak.
– Persze – sóhajtottam –, de egy idő múlva úgyis meg kell magyarázni Avanának...
– Csakhogy addigra már tudni fogjuk, hogy mit – igyekezett megnyugtatni Szumurri.

3.
	Folytassuk ott, hogy nem magyaráztuk meg egész Avanának. Már csak azért sem, gondoltuk, mert ha Denjar – Enit segítségével – előbb-utóbb megtanulja a Tenger Fiainak nyelvét, akkor bárki elkotyoghatja neki, hogy hajóépítési tapasztalatai miatt hagytuk életben, és hogy ezekkel a jobb hajókkal az ő népe ellen kívánunk védekezni. Persze, magától is rájöhet.
Öreg barátom, Lubaltu, segíts! És ti, akik ezeket a táblákat olvassátok, bocsássatok meg, hogy ennyire járatlan vagyok a történetírás mesterségében. Úgy érzem, hogy túl hosszadalmasan beszéltem arról, ami a Fekete Forrás öblében történt. Lehet, hogy ez már az öregkor szószátyársága? Remélem, nem. A döntés, hogy Denjart életben hagyjuk, egyszerre volt kézenfekvő – a humánus szót már félve teszem hozzá – és bonyolult. Valóban szükségünk volt Denjarra, így kívánta "Avana érdeke" – ez volt az a kifejezés, amelyet az általam teremtett Tanács a leghamarabb megtanult, több mint két évtizede. Ugyanakkor néhányan a csontjaink­ban éreztük – bár e megfogalmazásnál tovább nem jutottunk –, hogy Denjar személyével valami nagy bajt veszünk a nyakunkba.
Pedig Denjar folyton mosolygott – ami engem egyre jobban idegesített –, és kedves volt, készséges. Soha nem felejtette el, hogy ez életben maradásának legfőbb záloga. Félelme, hogy bármelyik pillanatban megölhetjük, zseniális szerepjátszóvá tette. Ezt a dicséretet nem tagadhatom meg tőle.
Ahogy parancsoltam, Szumurri csak jóval napnyugta után vezette be a hajórajt Avana kikö­tőjébe. Közben eszembe jutott, hogyan csempésztetett be engem annak idején talpig takarókba burkolva, Marr parancsára, Ailan Dis királyi palotájába. Denjarral is ezt tettük, és ő ezt is mosolyogva tűrte. Nekem már az előző este, Szumurri levelének elolvasása óta végtelenül hosszúnak tetszett a nap, pedig még nem volt, nem lehetett vége.
A Palota előcsarnokában Enit ott várt az első emeletre vezető lépcső tetején. Ez nem lepett meg, mert ismertem. Biztosra vettem, embereket küldött a kikötőbe, hogy mihelyt megpillant­ják az öbölbe bekanyarodó hajókat, a lábukat a nyakukba kapva rohanjanak hozzá a Palotába. Az emberek lehámozták Denjarról a takarókat, és ami ezután történt, azt nehéz tárgyilagosan leírnom. Enit egy másodpercig döbbenten, szoborként állt, azután sikoltva, kacagva lerohant a lépcsőn, szétlökdöste a Denjart körülfogó hajósokat, és a férfi mellére borult. Kacagása zokogásra váltott, miközben Denjar is csak lassan tért magához, karjai átölelték Enitet, és – amióta ismerhettem láthattam – életében másodszor, neki is eleredtek a könnyei. Az előcsarnok levegőjében tapinthatóan úszott a felismerés, hogy ezekben a percekben a Tenger Fiai, Szumurri pompás legényei és én, az égből jött Isteni Úr, hívatlan jövevények vagyunk ezen a földön. Mellékszereplőkké silányodtunk. Két különösen szerencsétlen sorsú ember talált egymásra, akik lassan-lassan leküzdötték a felindulás dadogását, már képesek lettek szavakat, mondatokat váltani, miközben mi körben, mint az ökrök, csak bámultuk őket. Éreztük, teljesen fölösleges a jelenlétünk, holott Avana gyermekei jogosan lehettek büszkék városukra, én meg arra, hogy ilyenné formáltam őket. Mégis, mi lettünk idegenek saját falaink között, ugyanakkor ennek az idegenségnek a közös megélése teremtett olyan kapcsot közöttünk, amely ennek a történetnek az utolsó szakaszában az egyik döntő momentumnak bizonyult. De ezt akkor még senki nem tudta, és most, amikor ezeket a táblákat írom, újra csak az enyém ez a keserű, ugyanakkor egyedül vigasztaló felismerés.
Oldalt álltam, igyekeztem méltósággal elviselni jelentéktelenségem nyilvánvalóságát, miköz­ben két érzés viaskodott bennem. Mi mást várhattál, súgta lényem józanabbik fele. Két ember találkozik, sok ezer kilométerre mindörökre elveszített szülőföldjétől, amikor már régen lemondtak arról, hogy valaha is viszontláthassák akár a szülőföldet, akár egyetlen fajtájuk­bélit. Ugyanakkor úgy rázott a féltékenység láza, akár a hajóépítőknek azt a szerencsétlen emberét a hideglelés, akit a Giszánu, a Nagy Folyó torkolatának mocsaras vidékére küldenek kötélnek való sást vágni, és ott tör rá Nanur, a Gonosz rontása, amelyet Dimmu és tanítványai oly nehezen tudnak csak gyógyítani. Enit, az én Enitem egy vadidegen karjaiban! Nem, ez elviselhetetlen.
– Mit mond? – a hangom rekedt volt.
Pillái alól rám villant a ragyogó, zöld szempár.
– Ne zavarj. Majd később...
És folytatódott az idegen, érthetetlen párbeszéd. Kérdő és lelkesedő hangsúlyok, döbbent felkiáltások, együttérző, megnyugtató duruzsolások végeérhetetlen áradata. Mi pedig csak álltunk, ismétlem, körben, őket bámulva, mint az ökrök. Soha nem lesz vége ennek a pillanatnak, az örökkévalóságig tart! Én igyekszem megértő lenni – mi mást tehetnék? –, ugyanakkor a gerincemet a féltékenység feszíti, de tehetetlen vagyok. És már az sem érdekel, hogy látják rajtam. Mert aki éppen nem az összefonódott párt nézte, rám sandított. Mit tesz, mit parancsol az Isteni Úr? Mert természetesen tökéletesen értették Enit válaszát a kérdé­semre. Ilyen erős volna az Úrnő? Így mer beszélni az Isteni Úrral? Aki már házas volt a színjáték szemlélői közül, bizonyára azonnal párhuzamot vont e kurta szóváltás és a saját házabeli erőviszonyok között. Mekkora az asszonyok hatalma? Mi adjuk nekik boldog perceinkben, vagy ők zsarolják ki tőlünk észrevétlenül, apránként? Vagy amikor mi, férfiak azt hisszük, hogy adunk, ők vesznek el valamit tőlünk? Ki tud erre választ adni? És arra, hogy miért van ez így?
Vanivam, a megboldogult Upatu neveltje és utódja a palotamesteri tisztségben, nesztelen léptekkel mellém siklott, serleggel a kezében.
– Mi a parancsod, Isteni Uram? – kérdezte, miután a serleget mély meghajtással felém nyújtotta.
Rejtély volt számomra, hogyan hallhatta meg Vanivam kérdését Enit. De elengedte Denjart, felénk fordult.
– Éhes és szomjas.
Majd újra egy gyors kérdés Denjarhoz. A vöröshajú mentegetőzve a fejét rázta, és mosolyogva mondott néhány szót.
– Sült húst és bort. Azt mondja, a halból elege van, és nagyon jó a borunk. Velünk eszik. Siess! – parancsolta Enit Vanivámnak.
El voltam ragadtatva, hogy ennek a senkiházinak ízlik a borunk. Hála a szorgalmas ősöknek, nemesítőknek, Avana bora évszázadok óta a legjobb volt a déli parton.
A palotamester térde megroggyant. Bár az előbb azt mondtam, Upatu neveltje volt, ez nem egészen igaz. Én legalább annyit formáltam rajta, saját önző érdekemből. Gyors volt és határozott, de megutáltattam vele a szertartásosságot, a körülményeskedést, mert az számomra is mindig elviselhetetlen volt. Csakhogy még soha nem fordult elő – a követségeknek adott hivatalos lakomák kivételével –, hogy egy harmadik ember is odaüljön az Isteni Úr és az Úrnő asztalához egy egyszerű estebéd alkalmával. Ezt még Vanivam sem tudta megemészteni. Kétségbeesetten nézett rám.
Újra dönteni kell. Szóváltás negyvenvalahány ember előtt Enittel, aki láthatóan nem beszá­mítható a meglepetéstől és az örömtől, vagy a beleegyezés, amivel olyan helyzetet és rangot teremtek az idegennek, amilyent senki, soha nem élvezett ebben a városban.
– Ez a... ez a... – morogta a másik oldalamon álló Szumurri, de nem tudta folytatni.
Újra olyan csend lett, mint ennek a végtelenül hosszú napnak a délelőttjén a Fekete Forrás öblében. Azzal áltattam magam, ha engedek Enitnek, a leglényegesebb dolgokat még ma megtudhatom Denjartól vacsora közben. És rettegtem attól, miket mondhat még Enit, ha ellentmondok neki. Különben is, a mai különleges este nem szükségszerűen szentesíti azt, hogy a jövőben mindig együtt étkezzünk, hármasban.
– Tedd, amit az Úrnő mondott – elégedett voltam, hogy sikerült megkerülnöm a "parancsolni" igét. Vanivam okos. Azonnal felfogja és értékeli ezt a megkülönböztetést.
– Úgy lesz, Isteni Uram – hajolt meg Vanivam. Az arcán láttam, hogy nem hiába neveltem. Fogalma sincs, miért fogadtam el a lehetetlent, de szeret, és bízik bennem. Érzi, hogy ebben a soha-nem-volt helyzetben éppen ezt kellett mondanom.
– Enit, menjetek fel – emeltem meg a hangom. Ez viszont parancs volt. – Nemsokára utánatok megyek.
Szumurri felé fordultam, és a Vanivamtól kapott serleget a kezébe nyomtam.
– Idd ki, Szumurri, megszolgáltad – nem tehettem róla, hogy a hangsúlyom kétértelműre sikerült. – De előbb küldd el az embereidet. Ők is rászolgáltak a pihenésre, és várják őket otthon.
Enit belekarolt Denjarba, és elindultak fölfelé a lépcsőn. Szavait, amelyeket nem érthettem, heves kézmozdulatokkal kísérte. A hajósok megbabonázottan bámulták őket.
– Gihatri – horkantotta Szumurri. A serleg remegett a kezében.
– Igenis, uram! – Gihatri elénk pattant.
– Holnap pihenő. Holnapután a második kettősórában jelentkezel nálam. Csak azokat fenyíttesd meg, akik részegségükben kárt tesznek valakiben, más vagyonában, vagy nyilvá­nosan megbotránkoztatják viselkedésükkel Avana népét.
– És mit mondhatnak? – kérdezte Gihatri.
Csak a szemem sarkából láttam, hogy Szumurri tanácstalanul pillant rám, mert én is a lépcsőn fölfelé tartó párt néztem.
Nem tudtam visszatartani a keserű nevetést.
– Mindent, Gihatri – ásítottam egyet, de ez nem a fáradtság, hanem az idegesség ásítása volt. – Mindent, amit csak akarnak. Nincs mit, és már nem is lehet eltitkolni semmit.
– Értettem, Isteni Uram.
Egyetlen karlendítéssel az előcsarnok kijárata felé indította a legényeit.
Enit és Denjar eltűnt az első emeleti folyosó kanyarulatában.
Néztük egymást Szumurrival. Mérhetetlenül öregnek éreztem magam, és a hajós arcáról ugyanezt olvastam le. Még mindig nem emelte a szájához a serleget, pedig ilyen kitüntetés senkit nem ért, amióta világ a világ, hogy az Isteni Úr a serlegét odanyújtotta neki.
– Idd már ki, Szumurri – biztattam –, szükséged van rá, látom.
A fejét ingatta.
– Hibáztam, Isteni Uram. Ott kellett volna hagynom a tutajon, inkább vállalva Gurru átkát.
– De a hajóépítés... te mondtad... – tudtam, hogy fölösleges és becstelen piszkálódás ez a közbeszólás –, ez olyan hajókat tervez majd nekünk...
– Ne gyötörj tovább szavaiddal, Isteni Uram. Attól tartok, nagyon nagy árat kell fizetnünk ennek a... ennek a... – valami megvetőt akart mondani, de hiába kereste, azután másképp folytatta – ezért a tudásért.
– Ezen most már kár keseregni, Szumurri. Mindig bízni kell abban, hogy a holnap tartogat valami megoldást.
Halk léptek neszét hallottam a hátam mögött az üres előcsarnokban, ahonnan már eltűntek Gihatri legényei, csak a két testőr állt a csukott ajtó mellett. Talil volt, a Palota és Avana első embere. Nem tudtam meghatározni, hogy a labirintusnak is beillő Palota földszintjének melyik folyosójából jött elő.
– Isteni Uram – hajolt meg előttem –, utólagos engedelmeddel úgy döntöttem, hogy ma este a Tanács egyetlen tagja sem zavarhat Téged jelenlétével, kérdéseivel. Azt is megüzentem nekik, majd Te határozod meg, mikor akarod látni őket. Én is csupán azért jöttem, hogy erről tájékoztassalak.
Ez volt az a pillanat, amikor a maradék erő is kiszállt belőlem. Drága, drága, tapintatos Talil! Megmentettél a legrosszabbtól, ami ma este még érhetett volna! Mindegy, hogy okos vagy ostoba kérdések, de kérdések a Tanács tagjaitól, amelyekre válaszolnom kellett volna. Hiszen az is elég lesz, sőt több a kelleténél, ami még rám vár: vacsora hármasban...
Ha hinnék az istenekben, most azon is töprenghetnék, melyiktől kaptam a sugallatot, és hálát kellene adnom érte.
– Köszönöm, Talil. – Azután egy olyan kérdés csúszott ki a számon, amilyent az Isteni Úr még soha nem mondott egyetlen alattvalójának sem. De ezen az őrült estén minden megtörténhe­tett.
– Fáradt vagy?
Talil aggódva nézett rám. Beteg vagyok vagy megbolondultam? Azután legyűrte megdöbbe­nését, bár csak annyit tudott kipréselni válaszként:
– Nem, Isteni Uram.
– Akkor velem jössz.
Szumurrihoz fordultam, akinek a kezében egyre vészesebben billegett a királyi aranyserleg. Már lemondtam róla, hogy noszogassam, igya ki.
– Járj békével, Szumurri, és pihenj. Néhány nap múlva nagy szükségem lesz a tanácsaidra.
A hajós meghajolt, azután alvajáróként indult az előcsarnok kijárata felé.
Átkaroltam Talil vállát, nem törődve azzal, hogy a két őrtálló előtt teszem ezt a szentségtörő mozdulatot, és a lépcső felé kormányoztam.
– Emlékszel még az első találkozásunkra, Talil?
– Igen, Isteni Uram.
– Én is, és nem felejtettem el, hogy akkor mit kértél tőlem. Agyagtáblákat. Hogy rá véss minden idegen szót és jelet, így volt?
– Így, Isteni Uram.
– A jelek mestere lettél, Talil. Tudod már, hogy Szumurri hozott egy vöröshajút. De azt talán még nem, hogy az Úrnő óhaja az volt, hogy együtt vacsorázzunk vele. Te leszel a negyedik...
– De, Isteni Uram... – szabadkozott kétségbeesetten.
– Szükségem van rád, Talil! Egyedül az Úrnő érti a vöröshajú beszédét, ez természetes. És az is, hogy ő taníthatja meg a Tenger Fiainak nyelvére a leggyorsabban. De én azt akarom, hogy közben te is tanuld meg a vöröshajúak nyelvét. Vagy már öregnek érzed magad hozzá? – csiklandoztam a hiúságát.
A csendes, halk szavú Talilnak egész életében egyetlen szenvedélye volt: a nyelvek. Az általunk ismert világ valamennyi nyelvét beszélte, és amelyiknek nem volt írása – persze ezek voltak többségben a fejlődésnek ebben a szakaszában –, annak szavait a földi ábécével jegyezte le, amire én tanítottam meg még régen, a béke első éveiben.
– Nem, Isteni Uram – rázta a fejét, és máris lelkesen magyarázni kezdett. – Az évek számával csak nő a gyakorlat, ezért is olyan csodálatosan szép a nyelvek tudománya. Meg azután azt is tapasztaltam, persze lehet, hogy csak én érzem így, hogy az egyszerűbb népek nyelve azért nehezebb, mert kevesebb benne a rend, a törvény, mondhatják így is, mondhatják úgy is, őket nem zavarja, de aki megpróbál eligazodni benne, annak belefájdul a feje. A fejlettebb népek nyelvében természetesen nő a szavak száma, de erősödik a rend, a törvény. Ám azért...
Soha nem volt erős oldalam a nyelvészet, nem is kedveltem, éppen ezért tiszteltem annyira Talil tudományát. Ahhoz viszont nem volt lelkierőm, hogy éppen ezen az estén hallgassam türelmesen Talil fejtegetéseit. A szavába vágtam.
– Akkor hát képes vagy megtanulni Lalla fiainak nyelvét?
– Minden bizonnyal, Isteni Uram. És mert ők fejlettebbek, mint mi, nagyon valószínű, hogy a nyelvükben erős a rend, a törvény. És ha azt megértem, a többi már nem lesz nehéz.
Másért is áldhattam az ötletemet, hogy Talilt magammal vittem. Legalább olyan jó ember­ismerővé formálták az évek és a munkája, mint a maga korában Numdát. Fáradtnak és öregnek éreztem magam, és hiába próbáltam nem gondolni rá, nagyon fölkavart Enit és Denjar találkozásának látványa, Enit viselkedése. Talil sokkal fiatalabb, és elfogulatlan. Ha én elnézek vagy félreértek valamit, ő utólag kiigazíthatja a hibáimat, vagy emlékeztethet arra, ami nekem nem tűnt fel. Félelmetes memóriája volt, hát persze, másképp hogyan lehetett volna nyelvzseni? És időt is nyerünk. Mert velem együtt Talil is hallja, amit ma este Enit fordít, nem kell utólag elmesélnem neki.
Szorongás, kíváncsiság és egy csöppnyi megnyugvás, hogy Talil velem van, így léptem be abba a terembe, ahol az asztalnál egymással szemben ülve beszélgetett Enit és Denjar, miköz­ben a Palota szolgahada a vacsora előkészítésével foglalatoskodott.

4.
	Mindaz, amit most nagyon röviden elmondok Lalláról, természetesen nem csupán az első esti beszélgetés eredménye. De úgy érzem, kötelességem, hogy továbbadjam nektek, amit Denjartól megtudhattam. Ha itt szálltok le – és ezt valószínűnek tartom, hiszen az Anteusz is azért szállt le itt, mert a Viking Avana koordinátáival tért vissza a Földre, másokat nem ismerhettek ti sem –, akkor remélem (csak még nem tudom, hogyan), hogy hamarabb találjátok meg ezeket a táblákat, mintsem megismerkednétek annak a másik kontinensnek a legerősebb népével, és akkor hasznát vehetitek ennek az információnak. Persze, ha ők érnek ide hamarabb, akkor semmi értelme annak, amit most leírok. De ezt a kockázatot vállalnom kell.
A kontinens földrajzi leírásával nem bajlódom – engem sem nagyon érdekelt –, hiszen ti egyetlen szondával többet tudhattok meg róla, mint én, ha hetekig faggattam volna Denjart. A vöröshajúak zöme hat nagy kikötővárosban él, néhány kisebb városuk van csak a szárazföld belsejében. Bár az egyes kikötővárosok – lakosságukat Denjar egyenként harminc-negyven ezerre becsülte – önállóak, soha nem harcolnak egymás ellen. Elég bajuk van ugyanis azzal a két nagy, szárazföldi földművelő-állattenyésztő királysággal, amelyek néha egymás ellen vívnak háborút – ez persze a parton a békét jelenti –, de sokkal gyakrabban próbálják szövet­kezve vagy külön-külön leigázni a vöröshajúakat, mert irigylik a gazdagságukat. Ezért Lalla fiai nemcsak pompás hajósok, de jó katonák is. A majdnem állandó háborús feszültség ugyanakkor nem zárja ki a két szárazföldi hatalommal való kereskedést, mert kölcsönösen szükségük van egymás termékeire, áruira. Hasonló a kapcsolatuk a tőlük északra és délre élő népekkel is, akiket Denjar röviden és megvetően csak barbároknak nevezett. Azért vannak a hajókon katonák is, hogy kereskedőútjaik során védelmezzék őket. A városokat tanácsok igazgatják, amelyeknek tagjai a leggazdagabb kereskedők. Mindegyik város gondosan ügyel arra, hogy egyik se gazdagodhassék meg a többi rovására. Ezt bonyolult megállapodások biztosítják, amelyek részleteibe nem érdemes belemennem. Idegent nem fogadnak be maguk közé, még másik városból való fajtájukbelit sem szívesen, legfeljebb házasság útján. Egységes a nyelvük és egységes a vallásuk. Azt a bizonyos egyetlen, komor istent félik, akit már Enit is emlegetett nekem annak idején.
De azt hiszem, merő lelkiismeretességből – az egyetlen mentségem – már éppen eleget untattalak titeket, késői testvéreim.
Ott folytatom tehát, ahol és ahogyan Denjar megváltoztatta az életünket. Hiába reményked­tem, hogy később másként lesz, Enit ragaszkodott hozzá, hogy Denjar esténként velünk étkezzen.
– Nappal úgyis elrabolod tőlem – mondta szemrehányóan.
Ez igaz volt, mert azt már végképp nem engedhettem meg, hogy elkísérje a hajóépítőbe. Nagyon-nagyon messze tűnt már az az idő, amikor Avanába érkezésünk után, Enit mindenütt velem akart lenni, és velem is volt. Igaz, akkor még alig nőtt ki a kamaszkorból – Lalla gyermekei lassabban érnek, mint az avanaiak –, és nyilvánvalóan izgatta az az új világ is, amit ez a város jelentett számára. Azután Úrnő lett, egyre inkább visszavonult a Palotába, ahol Upatu boldogan kaparintotta a karmaiba, hogy igazi Úrnőt faragjon belőle, lelkesen magya­rázta neki a szertartásrend finom részleteit, ha már az én Isteni Úrrá nevelésemmel annyi éven át hiába próbálkozott... Nem, igazságtalan vagyok, én hagytam el Enitet, én foglalkoztam vele kevesebbet. Igaz, lenne rá mentségem, hiszen akkor készültek ellenünk végső leszámolásra az abanok és az Otagal vezette naunik, a végpusztulással fenyegető háború küszöbén persze hogy nem törődhettem csak vele. Azután, valóban a huszonnegyedik órában, leszállt az Anteusz, megmentett minket, de a következő években testvéreim, az Anteusz legénysége rabolt el Enittől, és persze én hagytam magam elrabolni. Ez is érthető volt, de mégis azt jelentette, hogy kevesebb időt töltöttem vele kettesben. Bár közöttünk volt majdnem mindig, és már egészen szépen értette, majd beszélte a földi világnyelvet, és az Anteusz mind a tizenkét embere rajongott érte...
Most, hogy eszembe jutottak, a régi fájdalom megzavarja a gondolataimat. Mert az én jövendő biztonságom érdekében repültek Akdába. Nem az én ötletem volt, hanem az Anteusz parancsnokáé, a drága, melegszívű Dick Jonsoné, hogy mielőtt elhagyják a Gámát, ahogyan ő mondta, "tisztelgő látogatást" tegyenek Akdában. Hidd el, Gregor, nevetett, ha csak meglátják az Anteuszt, hát még ha le is tudunk szállni ott valahol, amit nagyon szeretnék, mert az igazi az lenne, kipróbálni, hogy fogad-e minket a nagykirály, soha a közelébe se merészkednek többé ennek a partnak... És hiába próbáltam lebeszélni, Dick konok volt és vakmerő, hiába óvtam őket az abanok álnokságától... Bár már soha nem fog kiderülni, mi történt, mi történhetett... az abanok álnoksága nem tud elpusztítani egy űrhajót... bolond gondolatok. De a fájdalom, az valódi, a régi. És olyan erős, hogy képes most is eltéríteni attól, amit írni szerettem volna.
Ki merjem mondani, hogy Enit unatkozott, és hogy ebben én voltam a hibás? Ez sem igaz így. Soha nem felejtettem el, hogy körülbelül harminchat évvel fiatalabb nálam, bár már beszél­tem, hajói emlékszem, az időszámítások és a belőlük következő összehasonlítások remény­telen­ségéről. Tehát biztos voltam benne, hogy túlél engem. Avana Tanácsa ugyan erős – talán erősebb is, mint szeretném, ám erről is beszéltem már –, de miért ne vehetne részt a munkájában Enit? Én úgyis szívesebben töltöm az időmet a Gyógyítás Házában, a növendé­keim között. Ha meghalok, ne zárhassa be Enitet a Palotába a Tanács úgy, ahogyan a déli part többi városában a királyi családokkal tette. Legyen az utódom... bár ez is őrült gondolat, volt. Ő készítse fel a Tenger Fiait a saját népe elleni leghatásosabb védekezésre? Ennek ellenére az Anteusz katasztrófája után biztatni kezdtem, hogy ne csak a Palota ügyeivel foglalkozzon. Upatu még élt, de már kiszemelte az utódját, Vanivamot, és nem tudott dönteni, Vanivamot idomítsa-e, vagy Enit tudását emelje még nagyobb tökéletességre, tehát azt ajánlottam Enitnek, járjon el a Tanács üléseire. Ez bevált, eredményesebben, mint vártam. Enit okos volt, gyors és különlegesen találékony a többi város ellen szőhető finom fondorlatok kiagyalásában. Én soha nem tudtam megszabadulni a kétkedés átkától, ami Enit természetétől teljesen idegen volt, ezért a Tanács bálványozta. Értelmetlen volna azon tűnődni, hogy engem szerettek-e jobban, vagy őt, de tény, hogy remekül megértették egymást. Furcsa fintora a pszichológiá­nak! Enit hite – aki a lelke mélyén, ha nem is beszélt róla sokat, még mindig félte a maga komor istenét – és az én főembereim többisten-hivése – amely amúgy sem volt különösebben erős, inkább a babona szintjén mozgott, és én is hosszú évek szívós munkájával romboltam – békésen megfért egymás mellett. Sőt szóba sem került, ha "Avana érdekéről", vagyis arról volt szó, hogy a város hatalmát, befolyását növeljék mindenki mással szemben. A távolabbi jövőt tekintve ez mégis csak azt jelentette, hogy ha én már nem élek is, a déli part talán-talán sikeresebben lesz képes ellenállni Lalla fiainak. Bolond képlete volt ez a sorsnak, de – legalábbis én így éreztem – valamiféle békés egyensúlyt teremtett kettőnk kapcsolatában. Nem, tévedtem, amikor az előbb azt írtam, hogy Enit unatkozott.
Nos, ezt az egyensúlyt borította fel Denjar megjelenése. Azt már az első este megtudtam, hogy éppúgy Edjarban látta meg a napvilágot, mint Enit, csak tizenkét évvel korábban. Igaz, hogy nagy hírű hajósdinasztia sarjaként siheder kora óta jóformán a tengeren élt, mégis sok olyan család volt, amelyet mindketten ismertek, sőt Denjar ismerte személyesen – igaz, csak üzleti tárgyalásokról – Enit öccsét is, aki nem volt ott azon a hajón, amelyikről Enitet kimentettem. Ez a fiú, Sanrar, miután egész családja odaveszett, viszonylag nagy vagyont örökölt, és a szövettel kereskedő edjariak között tekintélyes ember lett. Enit büszkén fordította, hogy mindenki tehetségesnek és szorgalmasnak tartja, még néhány év; és bizonyosan a város tanácsának tagja lesz. És persze Denjar emlékezett Enit hajójának az eltűnésére is, hiszen akkor ő már huszonhét éves "öreg" hajós volt, apja egyik kisebb bárkájának a kapitánya. De az eltűnésben nem volt semmi különös, hiszen Edjar sok száz hajójából minden évben odavész néhány, mert azok a szörnyű északnyugati viharok – amelyeket mi is végigszenved­tünk az Álnok Szelek Szigetein – Lalla fiainak földjére, illetve a parti tengerre is váratlanul törnek rá. A kapitánynak tehát mindig választania kell: közel a parthoz, rossz és bizonytalan szélben oldalaz csigalassan, magyarázta Denjar, vagy kimerészkedik az óceánra, ahol jó szelet kap. Vagy vihart, amely elől vagy sikerül újra a part mellé bújnia, vagy sem.
Denjar megvonta a vállát.
– A legutóbb nem sikerült – tolmácsolta a szavait Enit. – De ez a tengerészsors. Meg a kereskedők bűne, akik mindig türelmetlenek, mindig hamar szeretnének a céljukhoz érni, és rossz hírét költik az olyan kapitánynak, aki csak a part mentén óvakodik előre.
Akkor már tudtam, mert amit most elbeszélek, az az első este végefelé történt, hogy Denjar kapitánya volt annak a nagy hajónak, amelynek fedélzeti deszkáiból a tutajt készítette. A két társa katona volt, akikre az utolsó percekben talált rá, mert a tengeribetegségtől félholtan a hajófenéken henteregtek, és csak az emelkedő víz űzte ki őket onnan. A hajó legénységét Denjar már korábban a csónakokba rakta. Amikor ezt elmondta, Talillal, aki egyébként némán figyelt egész este, néhány szóval megtárgyaltuk, hogy Gir-din népének a lelkén ezek szerint évtizedek óta lényegesen több vöröshajú élete szárad, mint eddig képzeltük. Denjar ugyanis állította, hogy a hajókon lévő csónakok komoly, megbízható alkotmányok, tizenöt-húsz embert is elbírnak. A csónakok többsége tehát kiköthetett Gir-dintől keletre, de a parti telepü­lések népe elpusztította utasaikat – éppen a csónakokért. Mert azon a fátlan vidéken semmi nem volt fontosabb, mint a csónak, amit égi ajándéknak tekintettek. A benne lévőket nem. Denjar a megmenekülését a véletlennek és Szumurrinak, tehát éppen annak köszönhette, hogy ahogyan a tisztesség kívánta, el akart pusztulni a hajójával együtt. Azután előmászott az a két szerencsétlen katona a hajófenékből, és Denjar felelős lett két életért. Ekkor csinálta meg a tutajt, kötözte rá a félholt katonákat, és bízta az életét név nélküli, egyetlen istenükre.
"A legutóbb nem sikerült", csengtek a fülembe Enit fordításának szavai. A vöröshajúaktól való félelmem ellenére tiszteletet éreztem a kemény kapitány iránt. Ennyivel intézte el, hogy az élete megváltoztathatatlanul kettétörött. Bármilyen jól tartom – érdekből, és talán később rokonszenvből is –, a hazáját mindörökre elvesztette. Lehet, hogy idővel a barátom lesz, és az is bizonyos, hogy ennek a kontinensnek a legjobb hajósa, hiszen legalább kétezer évvel jár az én népem legkiválóbbjai előtt, de azt az életet, amit eddig élt, negyvenkét éves koráig, soha többé nem szerezheti vissza. Kísértést éreztem, hogy Enit közvetítésével elmagyarázzam neki, mennyire hasonló a sorsunk. Ő csak most kezdi, én három évtizednél régebben viselem. De erre ráérek később is.
– Enit – néztem rá. Soha ilyen szépnek nem láttam. Kivirult a boldogságtól, hogy egy fajtája­belivel lehet. – Amit majd most kell lefordítanod, nehezebb, mint amiről eddig beszélgettünk, de úgy érzem, nagyon fontos... Valamikor régen elmondtad nekem, hogy Edjar főterén hajósokat égettek el máglyán, mert azt merték állítani, hogy Lad, ahogyan ti nevezitek ezt a földet, nem lapos, ahogyan az istenetek papjai tanítják, hanem gömbölyű... Szeretném tudni, mi erről Denjar véleménye?
Denjar feszülten figyelte Enitet, miközben az fordított. Először megdöbbenést láttam a szemében, azután elégedettséget, végül szomorú töprengést. Amikor Enit befejezte, Denjar hallgatott egy sort, azután az egész este folyamán a leghosszabb választ adta. Enit többször is leállította, csak részletekben tudta fordítani.
Igen, a hajósok egy része tapasztalatból már régen rájött – Enit ezt a szót használta –, hogy Lad nem lehet lapos. Csak azon csodálkozik, hogy itt honnan tudják. Nem szóltam közbe, hogy tőlem. Hadd higgye, hogy a Tenger Fiai nem is olyan elmaradottak, mint képzeli. Az is igaz, folytatta, hogy aki ezt nyilvánosan hirdette vagy akár csak óvatlanul utalt ilyesmire, az a papok parancsára máglyahalállal bűnhődött. A papok befolyása erős minden város taná­csában, ezért nem is próbálják társaik megmenteni azokat, akik a hit tanításával ellentétes nézeteket vallanak. Neki, Denjarnak is az a véleménye, hogy Lad gömbölyű, de esze ágában sem volt vásárra vinni a bőrét. Élni akart, boldogan és gazdagon. Amit ezután mondott, az nagyon megnyugtatott. Nemcsak azon vitatkoznak a tanácsokban, hogy Lad gömbölyű-e vagy sem. A papok mindenáron szeretnék megtéríteni az északi és a déli barbárokat az egyetlen isten hitére, ám a tanácsok óvatosabb tagjai szerint a jelenlegi cserekereskedelem tökéletesen kielégítő. Nem akarnak egyetlen katonát sem vesztegetni a hittérítésre, hiszen sokkal nagyobb szükség van rájuk a két szárazföldi királyság ellen. Denjar arról is tudott, hogy az eretnek nézeteket valló hajósokkal titokban szövetkezett néhány csillagász – persze tudományukat nem földi értelemben kell értékelni –, aki feltételezte, hogy ha Lad gömbölyű, akkor valószínűleg lennie kell más kontinenseknek is. Hogy erre a megállapításra hogyan jutottak, azon Denjar nem gondolkozott, de elfogadta. Amikor Enit ezt fordította, a gyomrom egy pillanatra összeszorult. De, folytatta okfejtését Denjar, akár léteznek más kontinensek, akár nem, a városok tanácsai egyetlen hajót sem kockáztatnak e feltételezés bizonyítására. A hajók nagyok, drágák, faanyaguk döntő részét és az ércek több mint felét vagy a két királyságtól, vagy a barbároktól kell beszerezni. Ugyanakkor a városok kereskedelmét egymás között és a barbárokkal lehetetlen hajók nélkül fenntartani. Lalla fiainak tehát előbb még sokat kell erősödniük, aztán a tanácsokban győznie kell az eretnek álláspontnak Lad gömbölyűségéről és más kontinensek létezéséről (ez pedig Denjar véleménye szerint hosszú és nehéz harc lesz, mert a papság hatalma nagy, és büntetései kegyetlenek), és csak akkor gondolhatnak arra, hogy hajót indítsanak az ismeretlenbe.
– Mégis, szerinte mikor? – nem tudtam, hogy milyen tapintatlan kérdést teszek fel, csak ennek a földrésznek a biztonsága érdekelt.
A hajós elkomorodott, megrázta a fejét, azután vigasztalóan megsimogatta Enit karját. Nem ordítottam rá, hogy az Úrnőt megérinteni éppen olyan halálos bűn, mint engem. Denjar nem avanai volt, hanem Enit testvére, akinek ezúttal nagyon kegyetlen választ kellett adnia. Mármint Enitnek. Beszélni kezdett, halkan, szomorúan, és Enit szemét elhomályosították a könnyek.
– A mi életünkben bizonyosan nem. Az én népem fiai pompás hajósok, és a harcban sincs párjuk a katonáinknak... – fordította Enit a felindultságtól akadozva –, de értsd meg, Gregor, hogy ez a kérdés nagyon bonyolult. Ha marad a papok igazsága, hogy Lad lapos, akkor nincs hová hajózni, csak az északi és a déli barbárokat lehet megtéríteni az egyetlen, igaz hitre. De még akkor is ott a két szárazföldi királyság. Roppant erősek. Még a legvakmerőbb lallainak sem fordult meg a fejében komolyan, hogy legyőzhetjük őket. Addig pedig a városok soha nem érezhetik magukat biztonságban.
Denjar elhallgatott, megvetően legyintett, azután folytatta.
– Én már tudom, hogy létezik ez a föld, de odaát csak beszélnek róla, persze titokban. Amíg a tanácsokban mégis győznek azok, akik hisznek Lad gömbölyű voltában és más földrészek létezésében, az is évtizedekbe telhet, amennyire a szembenálló véleményeket ismerem, mert nem vagyok a tanács tagja, azután hosszú évek következnek még, mire rászánják magukat hajóhad indítására. Mert a hajók a kereskedéshez kellenek, a kapzsi kereskedők a tanácsban értelmetlennek tartanák, hogy akár csupán féltucat hajót ilyen vállalkozásra küldjenek. Mert el lehet ugyan hajózni Lallából, de van-e visszatérés?
 
Egyre jobban kezdtem tisztelni Denjar eszét. De miért is tartottam volna ostobának?
– Amióta a tengert járom, a hajóépítés nagyot fejlődött, mert a kereskedők egyre nagyobb hajókat követelnek, a mestereket pedig büszkeségük és a hajókért kapott pénz ösztökélte, hogy így legyen. Tehát lehet, hogy hamarabb épülnek olyan hajók, amelyek megbirkóznak a szörnyű viharokkal, mint ahogyan én becsülöm. És kell lenni olyan szeleknek is – töprengett Denjar –, amelyek hazasegítik innen a hajókat. Mert a déli barbárok partjain olyan uszadékfát találtunk, amelyiknek a fajtáját senki nem ismerte. Annak pedig valahonnan oda kellett kerülnie. A csillagászok, amikor értesültek erről, ebben is annak a bizonyítékát látták, hogy léteznek más földrészek Ladon kívül. De azt a szelet és azt az áramlatot, amelyek azokat a fákat odasodorták, még nem kereste senki. És mikor, kinek jut majd eszébe, hogy keresse?

5.
	Lehet, hogy túl sokat írtam az első estéről. De akkor ismertem meg Denjart, akkor tanultam meg becsülni is, és ez meghatározta a következő hetek rendjének kialakulását. Engedtem Enitnek – mi mást tehettem volna? –, maradtak a vacsorák négyesben Talillal, és Denjar a Palotában kapott szállást, a második emeleten, Numda és azóta szintén elhunyt felesége, Mitisu elárvult két szobájában. Gyorsan tanulta a Tenger Fiainak nyelvét, és közben Talil is az övét. Igaz, jóformán mindig együtt voltak – erre utalt Enit szemrehányása "nappal úgyis elrabolod tőlem" –, mert Talil munkáját a Tanácsban Tarkumira és Nesrire bíztam. Denjar a délelőttjeit a hajóépítőben töltötte, ahová a legtöbbször én is elkísértem őket. Ahogy elme­sélte, elveszett hazájában csak akkor kereste fel a műhelyeket, ha valamelyik hajójával volt valami baj, hogy a mesterekkel megbeszélje, mi a kívánsága, de szerszámot soha nem vett a kezébe. Viszont ragyogóan rajzolt; a birkabőrökre, amelyeket Gamatu egyik növendéke hozott utánunk, három különböző nagyságú és típusú lallai hajót is felvázolt. Először az egész alkotmányt, azután újabb bőrökre a legapróbb részleteket is, az avanai mesterek őszinte ámulatára. A csavarokkal változatlanul bajban voltunk, mert nemcsak Denjar nem tudta, hogyan készítik a lallai kovácsok, de én sem. Azzal vigasztaltam magam, hogy idővel majd ez is megoldódik, hiszen Denjar csak néhány hete van a városban, nem lehet és nem is kell mindent egyszerre megcsinálni. Denjar a hajóácsaink munkáját kiválónak tartotta, csakúgy, mint azt a Barkanból származó faanyagot, amivel dolgoztak. Csak azon csodálkozott, hogyan tudnak Avana hajóácsai kezdetleges szerszámaikkal ilyen pompás munkát végezni. Ekkor kezdtem sejteni, hogy később a kovácsokkal sokkal több gondunk lesz, mint a hajóácsokkal. A kovácsok felügyelője, Naknu, a Habamuhoz megtért Enninu utódja, boszorkányos kezű mester volt, az ő tehetsége miatt bíztam a csavarmenet megoldásában is, de egyelőre úgy döntöttem, nem zaklatom Denjar rajzaival. Mert a vöröshajú a szerszámokat is lerajzolta. A Barkanból még meg sem érkeztek azok a fatörzsek, amelyeknek legalább két-három évig kell feldolgozott állapotban pihenni, száradni, amíg hajó épülhet belőlük Denjar tervei szerint, minek gyötörjem akkor már most Naknut? Tudtam, Denjar nem hazudott azon az első estén, szomorúsága őszinte volt; a mi életünkben nem köt ki ezen a parton Lalla fiainak szervezett hajóhada. Van tehát időnk, de ezt óvakodtam a Tanácsnak elmondani. Éppen ez a "van időnk" meghatározás döbbentett rá arra, hogy nekem nincs időm. Ha nem hagyom a lehető legnagyobb örökséget tudományból, technikából az utódaimra, mi a biztosítékom nekem, a halottnak arra, hogy utasításaimat, törvényeimet nem változtatják meg, mert elbizakodottsá­gukban azt képzelik, hogy nyugodtan lelassíthatják a fejlődésnek azt az irgalmatlan ütemét, amit én kényszerítettem rájuk? Ugyanakkor más kérdések is nyugtalanná tették az éjszakái­mat. Egyedül én, illetve most már kettesben Denjarral, képesek leszünk-e azt a kétezer éves különbséget áthidalni, amely Lalla és a Tenger Fiainak városait elválasztja? Tudtam, hogy a válasz: nem. Csak abban reménykedhettem, hogy csökkenthetem valamennyire ezt a különb­séget. A másik kérdés még kézenfekvőbb és közelibb volt: meddig tudom Denjarral elhitetni – vajon nem gyanakszik-e már most? –, hogy a tudományos-technikai változásokat nem az ő népének inváziója miatt sürgetem? Mit válaszolok, ha egyszer azt mondja: nem segít tovább? Mivel tudom kényszeríteni?
Amikor Denjar érkezése után először mentem el a Tanácsba, már eleget tudtam ahhoz, hogy a lehető legrövidebben intézzem el a jövevénnyel kapcsolatos összes kérdést. Elmondtam, hogy kicsoda, és hogy köztünk marad. Laskilinek arra a nagyon okos kérdésére, hogy bekerül-e a Tanácsba, határozott nemmel feleltem. Ez mindenkit megnyugtatott. Egyelőre tanulja a nyelvet és ismerkedik a hajóépítés munkájával. Tartottam tőle, hogy az utóbbi talán sérti Pilagu hiúságát, de szerencsére annyira megszállottja volt a hajóhad fejlesztésének, hogy még örült is neki. A vöröshajú segíti Pilagu munkáját és talán később a hajósok kiképzését is – Szumurri erre csak bólintott, mert sejtette, hogy lesz mit tanulnia –, tehát vendég, aki "a Palota kásáját eszi". Szándékosan használtam ezt a több évszázados kifejezést, amely egyaránt jelentett teljes védettséget, de teljes, hatalom nélküli függőséget is. A Tanács elégedett volt, azt is láttam a szemükön – kimondani egy sem merte –, örülnek, hogy a nyelvtanulás miatt Talil nem lesz közöttük. Mert ő a maga csendes módján sokkal jobban kézben tartotta őket, mint Tarkumi teszi majd, aki erőszakos ugyan, ám ha megtalálták a kellő szavakat, könnyeb­ben befolyásolhatták. Sejtettem, hogy ezt jó néhány főemberem a maga javára igyekszik majd kihasználni, megszaporodnak azok a panaszok, amelyekkel személyesen fordulnak hozzám: "mert, Isteni Uram, Tarkumi tegnap azt ígérte nekem, ma délelőtt mégis Vitari javára döntött...". Már előre hallottam az efféle mondatokat. Ezért nagy kegyesen megígértem, hogy délutánonként bárki felkereshet a Gyógyítás Házában, ahol legtöbbször Talilt is ott találja velem. Mert a hajóépítőben töltött órák után Denjart délután békében hagytuk, illetve átengedtük Enitnek, amíg mi a saját dolgainkkal foglalkoztunk. Enittől azután Denjart még jóval alkonyat előtt Itsumi vette át, akit Gidal ajánlott, mint az írásjelek legjobb fiatal mesterét, és ezzel Talil is egyetértett. A jövevény tőle tanulta egészen vacsoráig a Tenger Fiainak nyelvét. Nem mondhatnám tehát, hogy bárki unatkozott volna Erua évnegyedében, kivált Denjar nem. De soha nem kérdeztem meg tőle, van-e kifogása az időbeosztása ellen. Enit is egyre elégedettebbnek látszott. Egyetlen változást tapasztaltam nála, ám lehet, hogy ezt is csak most, amikor ezeket a sorokat írom, vetítem vissza arra az időszakra. Valahogy csendesebb lett, néha percekig hallgatott az asztalnál, miközben a mécsek fényében hol engem nézett, hol Denjart: hogyan birkózik egyre sikeresebben a Tenger Fiainak nyelvével, és én hogyan segítem, bátorítom mosolyogva, a legjobb tudásom szerint. Vagy maga elé meredt, kezét az ölébe ejtette, és csak ült, mintha valahová befelé figyelt volna. Nem tudok erre jobb kifejezést. Néha éjszaka hozzám bújt, kétségbeesetten átkarolta a nyakamat, miközben éreztem, hogy rázza a zokogás. De ilyenkor hiába kérdeztem tőle bármit, csak a fejét rázta, amíg végül simogatásomra nagy nehezen megnyugodott.
Peregtek a napok, el kellett búcsúznunk a gyönyörű istennő, Erua virágillatos tavaszától, a lágy esők is elmaradtak. Minden délben forróbb lett a levegő, Nanur, a Gonosz, átvette hatalmát a földön, hogy felperzseljen, kipusztítson minden élőt. Ilyenkor egyetlen reménye maradt az embernek: hogy ez ritkán tart tovább kilencven napnál, és akkor Gurru, a jóságos tengeristen véget vet Nanur uralmának, ismét esők öntözik a földet, s a jó szelekkel messzi utakra indulhatnak a kikötőkből a megrakott hajók.
Érzem, már így is megbocsáthatatlanul visszaéltem a türelmetekkel, nincs jogom, hogy Avana apró-cseprő gondjainak vagy az évszakok váltakozásának leírásával untassalak titeket, késői testvéreim. Ám értsétek meg, hogy nehéz, nagyon nehéz beszélni arról, ami történt, ezért próbáltam a végsőkig halogatni. De tovább nem tehetem.
Mint ahogyan Szumurri levele érkezésének a napját sem tudom pontosan, arra sem emlékszem, Nanur idejének melyik estéjén történt, hogy a szokottnál is csendesebb Enit felállt az asztal mellől, és sietve, de imbolyogva az ajtó felé indult. Valahogy még elérte, azután görcsösen a faragott ajtófélfába kapaszkodva hányni kezdett.
Az ijedtségtől félőrülten ugrottam hozzá, de Denjar megelőzött. A hóna alatt átfogta a még mindig öklendező Enitet, és egyik tenyerét a padló kövei fölé csukló fej homlokára szorította. Ott álltam tőlük fél lépésnyire, Denjar Enit feje fölött rám nézett. Akkor még nem mertem felfogni, amit a szemében láttam.
– Hagyd, Isteni Uram – ennyit már bőven tudott Avana nyelvén.
Addigra már Talil is mellém ért, így megkérdezhettem volna tőle, hogy Denjar mit duruzsol gyöngéden Enitnek a saját nyelvükön, és mit válaszol neki Enit rekedten, alig érthetően. De nem tettem.
– Rohanjatok Gidalért és Gamatuért – ordítottam a körülöttünk topogó palotaszemélyzetnek, akik a vacsoránkat szolgálták fel. Azután Denjar pillantásának hatására így folytattam. – Valaki hozza ide Laskilit – és azonnal rájöttem, ha csak őt hívom, halálosan megsértem Szumurrit – és Szumurrit! – tettem hozzá. – És hol van Vanivam?
Buta kérdés volt, mert a palotamester, nem tudom, hogyan csinálta, de már ott volt.
– Parancsodra, Isteni Uram!
– Minden folyosóra őrséget. Itt csináljatok rendet! És akinek eljár a szája, azt rád bízom, Vanivam!
– Úgy lesz, Isteni Uram.
Vanivam ismét bizonyította, hogy tökéletes nevelést kapott, csak egy fejmozdulattal parancsolt a szolgáinak, azután eltűnt.
Néhány másodpercig – én egy örökkévalóságnak éreztem – még méregettük egymást Denjarral. Azután a vöröshajú megszólalt.
– Enit – így nevezte, nem Úrnőnek – azt mondta, vigyem a szobádba, Isteni Uram.
A karjába kapta könnyedén, és megindult vele a folyosón. Kábán, mintha aznap este hígítás nélkül ittam volna Avana borát, követtem.
Egy kettősóra tizedrésze sem telt el, amikor az addig már tisztára mosdatott és átöltöztetett Enit mellett térdelő Gamatu fölemelkedett. Először a mellette álló Gidalra pillantott, aki kezét – milyen régi emlék, még Mazu idejéből való! – bő köntösének ujjába rejtette. Gidal bólintott.
– Isteni Uram, úgy gondoljuk mind a ketten, hogy az Úrnőnek nincs olyan baja, amely reánk tartozna. Nem beteg. – Egy gondolat suhanhatott át a tudatán, mert az arca hirtelen kifejezéstelenné vált. Gidaléról sem olvashattam le semmit.
– Engedd meg, hogy Utu-amiért küldessek, Erua istenasszony templomának első papnőjéért. A gyönyörű istennő kegyelméből ő a legfőbb pártfogója, segítője minden szülőasszonynak és jövendő anyának.
Megszédültem.
– Tedd azt, Gamatu – préseltem ki magamból. – Addig pedig mindenki menjen ki a folyosóra. Ti is.
Gamatu meghajolt, és mert ő volt a legmagasabb rangú a jelenlevők közül Talil után, aki már megindult az ajtó felé, a segítők és bámészkodók hada az intésére kitódult az ajtón. Egyedül Denjar állt mozdulatlanul. A vöröshajú válláig sem érő Talil észrevette az idegen megtorpaná­sát. Visszafordult, ujjai Denjar karjába fúródtak. Halkan súgott valamit Denjarnak lallai nyelven, és barna szeme úgy szikrázott, ahogyan ettől a szelíd embertől még sohasem láttam. Denjar egy pillanatig tétovázott, azután hagyta, hogy Talil vezesse. A két palotaőr kívülről gondosan behajtotta az ajtót.
A gyomrom helyén követ éreztem, reméltem, hogy egy mély lélegzet majd feloldja, de nem sikerült. Megkerültem a kettős ágyat, éjszakai gyönyörűségünk évtizedes tanúját, és leültem a szélére, Enit mellé. Lehunyt szemmel feküdt, haja, mint két hatalmas bíbor lepkeszárny terült szét a párnán. Nem tudtam megszólalni. Ha igaz, amit Gamatu mondott, márpedig miért ne lenne az, akkor valami helyrehozhatatlanul széttört.
Az a gyermek nem lehet az enyém. Ha annyi év alatt nem fogant meg tőlem... Nem vagyok biológus, hiába is próbálnám megfejteni, tudományos magyarázatát adni, de a megtévesztő külső hasonlóság ellenére ők mindannyian ennek a földnek a gyermekei. Az élet itt is a fejlődésnek azt az útját járta be, mint a Földön, ám az volna az igazi csoda, ha génjeink is tökéletesen egyformák volnának... Kár ezen tovább töprengened, Gregor, nem értesz hozzá... Vagy idefelé, az úton történt velem, velünk valami a Vikingen? Val és Marcis soha nem végeztek ilyenfajta genetikai vizsgálatokat. Nem is lett volna értelme, hiszen ott volt a földi törvény "a más bolygók értelmes lényeinek érinthetetlenségéről".
Szükségtelennek tartom, hogy leírjam azt, amit akkor, ott, a lehunyt szemű Enitet nézve végigszenvedtem. Ugyanúgy szerettem, mint egy negyedórával azelőtt, és tudtam, bármi történik is, halálomig így fogom szeretni. Ugyanakkor úgy éreztem, kiűzettem abból a para­di­csomból, amit együtt teremtettünk. Pontosabban: ez a paradicsom helyrehozhatatlanul semmivé vált. És ő semmisítette meg. Megdöbbenve észleltem, hogy Denjar iránt nem érzek sem haragot, sem gyűlöletet. Ha Enit nem akarja, ez a helyzet sohasem következhetett volna be. Denjarnak fogalma sem lehetett kettőnk kapcsolatának az értékéről, a mélységéről; és ebben a pillanatban villant fel bennem a legkegyetlenebb gyanú: lehet, hogy Enitnek sem? A serdülőkori rajongás szerelemmé érett, s a tárgya természetesen nem lehetett más, mint én.
Csak ennyi az egész? Erre építettem boldogságom palotáját? A szerelemtől vakon én burkoltam Enitet olyan csodálatos tulajdonságok pompás palástjába, amelyet csupán az én képzeletem szőtt, és csak bennem élt?
Kinyitotta a szemét, tekintete körbevillant az üres szobán, azután megállapodott rajtam.
– Hol van?
Ez a kétszavas kérdés helyretette a világot, választ adott valamennyi kétségemre. Egyszerre minden nagyon távoli és érdektelen lett, és képes voltam tárgyilagosan szemlélni. Mintha a mennyezet alatt lebegnék, és láttam saját magam is. Hatvanvalahány éves, görnyedt vállú öregember, akinek egykor talán megnyerő vonásait ráncokkal szabdalta a kor, a gond. És ott feküdt előttem Enit gyönyörűségesen, és tudtam, hogy szépségének látványa ezután már csak gyötrelmet okozhat nekem.
– A folyosón, a többiekkel.
Kellemes meglepetéssel vettem tudomásul, hogy nem esik nehezemre a beszéd. Persze még tartott az előbbi állapot, még mindig a mennyezet alatt lebegtem.
– Ígérd meg, hogy nem bántod.
– Megígérem – bólintottam, miközben arra gondoltam, miért is bántanám? Miféle örömet vagy elégtételt szerezhetne számomra, ha a legválogatottabb kínzásokkal pusztítanám el? A gyötrelem melyik ordítása, sikolya lenne képes megváltoztatni a megtörténtet?
– Tudtam. Mert te jó vagy.
Váratlanul megszűnt az áldott lebegés, újra önmagamban voltam. Kegyetlen magányosság és jéghideg szomorúság.
– Miért tetted? – szaladt ki a számon a világ legostobább kérdése. A legszívesebben leharap­tam volna a nyelvem.
– Mert olyan kedves, és vidám... És... és... olyan magányos...
Valószínűleg soha nem fogok választ kapni arra – persze, igyekszem nem is gondolni rá –, hogyan lehet csereérték a magányosság, és viselésének átkáról miért dönthet egy harmadik személy?
Megragadta a karom.
– Ugye nem bántod?
Nem bírtam elviselni az imádott ujjak érintését, megpróbáltam úgy hátrahúzódni, hogy kénytelen legyen elengedni.
– Most ígértem meg. Mondjam még egyszer?
Hallgatott, azután az arca egy pillanatra újra olyan lett, mint az egykori, imádott kamaszlányé volt. Tanácstalan és aggódó.
– Most mi lesz, Gregor? – suttogta.
Őszinte elégtételt éreztem, hogy ő is képes akkora ostobaságot kérdezni, mint az előbb én. Vagy lehet, hogy a modell bennünk van? Örököltük? Ilyenkor az ember, józan esze ellenére, csak megválaszolhatatlan kérdéseket képes feltenni, hogy védje, igazolja önmagát és a helyzetet? Megsajnáltam, mert egyre világosabban éreztem, nem ő kérdez, hanem az örök, esendő ember. Hányszor hangozhatott el a Földön vagy itt a Gámán ugyanez a párbeszéd? Amikor a vélt kellemes egyensúlyt – akár a szomszédok pletykálkodása, akár egy ilyen, a szán­­dékunktól független, de nyilvánvaló megszűnése a képzelt, szerepként vállalt, hazug­sá­gok­tól terhes egyensúlynak – valami felborította és ez új döntésekre kényszeríti a résztvevő­ket? Az a felismerés, hogy életünk legtöbb, ugyanakkor végzetesen fontos pillanatában ugyanazt vagyunk kénytelenek játszani, amit egy évezredek óta kialakult modell – hirtelen nagyon megszerettem ezt a kifejezést – rendel számunkra, felmentett és megnyugta­tott. Szükségtelen a terméketlen töprengés, a rend dolgozik benned és helyetted. Kövesd, amit parancsol, jobbat, mást csak a kivételesen nagy egyéniségek voltak képesek mondani az ilyen helyzetekben.
Újra elérte a karom, és megrázott.
– Miért nem válaszolsz, Gregor? Mi lesz?
Nem húzódtam el. Lényem kettészakadt. Élveztem, igenis, élveztem, hogy szorítja a karom, mint annyiszor, oly sok év során, és ugyanakkor vártam, hidegen és érdektelenül, mit súg a fülembe a rám kiosztott szerep.
– Nem tudom. Az idő megállíthatatlan és visszafordíthatatlan. – Nem, ez gyenge volt és olcsó, szégyelltem magam, hogy ilyen közhelyek mögé bújok. – Egyetlen reményünk is csak az lehet, hogy az idő ad tanácsot... megoldást... – Ez sem volt jobb frázis, de ha ezt mondatja velem a szerep, miért tiltakoznék ellene? És valóban nem tudtam, mi lesz velünk.
A Sors, a legjobb, legmagabiztosabb rendező, ebben a pillanatban vezette a halkan kitáruló ajtóhoz Utu-amit, akinek, az igazságot tisztázandó, látogatása immár teljesen fölösleges volt, ám ez volt az egyetlen, áldott lehetőségem, hogy elmeneküljek Enittől. Felpattantam az ágy széléről, és őszinte, illő meghajlással mondtam:
– Köszönöm, Utu-ami, hogy ebben a késői órában idefáradtál.
A papnő fonnyadt arcából kutatva nézett rám a fiatalnak maradt, élettel teli fekete szempár, de a száj két oldalán a mosoly még ijesztőbbé torzította a ráncokat. Utu-ami karcsú volt, ám görnyedt, feltehetően a több kiló aranytól is, amit nyakláncok és karperecek formájában viselt. Ám úgy érezte, hogy ezt a súlyt vállalnia kell, istennője méltóságának tartozott ezzel, ha már a Palotába hívták. Karjait keresztben a mellére szorítva, végtelenül finom főhajtással szólalt meg.
– Légy boldog, Isteni Uram. Gamatu kiváló mestere a gyógyításnak, és ha ő úgy gondolta, hogy itt rám van szükség, akkor nincs okom kételkedni. De azért megnézem az Úrnőt.
Megkönnyebbülten indultam az ajtó felé.
– Tedd a dolgod, tiszteletreméltó Utu-ami, én...
Enit a szavamba vágott.
– Elmész? Hová? Miért?
– Itt maradok a közeledben, kicsi Enit. De az illem úgy kívánja – egy segélykérő pillantást vetettem Utu-amira –, hogy most ne zavarjalak kettőtöket.
A főpapnő egyetértően bólintott.
– Igaza van az Isteni Úrnak. Vagy talán félsz tőlem, Úrnőm?
Enit a karjára támaszkodva hirtelen felült.
– Megígérted... – Inkább sikoltás volt, mint kérés.
– Megígértem. Nem történik semmi – mondtam mégegyszer mosolyogva, menet közben hátrapillantva. – Nyugodj meg, és hallgass Utu-amira. Ő csak jót tehet veled.
A két palotaőr intésemre becsukta mögöttem az ajtót.
A folyosón Talil állt egyedül.
– Az idegent a szobájába kísértem, Isteni Uram, és megmagyaráztam neki, a legokosabb, ha ott is marad. Aludjon, ha tud, ma este nincs rá szükségünk. Azt is megmondtam neki, hogy őrség áll az ajtaja előtt, ne próbáljon kijönni. Bár úgyis észreveszi, ha mégis kilépne. Laskili parancsod szerint már vár rád – intett a folyosó vége felé –, Szumurrit pedig keresik. Meg fogják találni.
A terem, ahol a vacsoránk félbeszakadt, már újra ragyogott a tisztaságtól, a falak mentén néhány szolga állt, akik Talil intésére kisurrantak az ajtón, az asztal mellől pedig – ahol a boros meg a vizes korsó és négy kehely állt – Laskili pattant fel.
– Isteni Uram... – kezdte.
– Ülj le, Laskili, és te is, Talil.
Rettenetesen fáradtnak éreztem magam, mégis járkálni kezdtem, két kezemet a hátamon összekulcsolva, tekintetemmel – akár annak idején a felejthetetlen Numda az ujjaival – a padló faragott köveinek mintáját követve. Mit mondjak, hogyan mondjam? Arról beszéljek, hogy a kínok kínja gyötör attól, amit megtudtam? A részvétük megható lehet, de nem segít azon, ami történt. Enit ezzel a tettével megölt, de ehhez nincs semmi közük. Avanának élnie kell, és nekem is Avanáért. Egyet biztosan éreztem. Nem bírom többé elviselni Enit látványát. Szeretni fogom, mert mást nem tehetek, mindhalálig, de jobb, ha csak az emlékét szeretem. Mit mondhatok neki holnap, holnapután, ha szemtől szembe találkozunk? Érdeklődjek, hogy érzi magát? Hogyan viseli a szíve alatt az idegen magzatot? Nem, erre képtelen vagyok. Hirtelen az jutott az eszembe, hogy ha majd egyszer eljön a vége ennek a végtelen estének, akárhogyan döntök is, soha többé nem fekszem bele abba az ágyba. Szólni kell Vanivamnak, készíttessen nekem új hálóhelyet egy másik szobában. És mi legyen Denjarral? Az ő látását talán könnyebben el tudom viselni, amikor jelenléte csak Enitet juttathatja az eszembe? De akkor mi lesz csodálatos hajóépítési programunkkal, ami viszont már nem az én magánügyem, hanem "Avana érdeke"? Sőt az egész déli parté?
Szumurri megérkezett, köszöntött. Az asztal felé intettem, anélkül, hogy abbahagytam volna a járkálást.
– Ülj le és tölts magadnak. Nincsenek szolgák.
A hajós azonnal megérezte a feszültséget. Némán engedelmeskedett, és mert én továbbra is a padló valóban szép mintázatát fürkészve kerestem a szavakat, amelyeket végül is ki kell majd mondanom, a két másik főember arcáról igyekezett leolvasni valamit. Talilé résztvevő volt és aggódó, a szikár Laskilié akár a késpenge.
Beletelt még néhány percbe, amíg beláttam, képtelen vagyok rendezni a gondolataimat. Eleve ostobaság volt az a reményem, hogy szép, kerek mondatokban tudatom velük a történteket. Csak minél rövidebben, Gregor, ess túl rajta. Ha valamit nem értenek, legfeljebb megkérdezik majd.
Megálltam előttük.
– Ma este kiderült, hogy az Úrnő gyermeket vár. Az is, hogy nem tőlem, hanem Denjartól. Megölni nem akarom őket, nem is lennék képes rá. De látni sem, soha többé. Még akkor sem – néztem Szumurrira –, ha Denjarra szükségünk van a hajóépítés miatt, mert ez Avana érdeke. Ti vagytok a három legokosabb ember, akiket ismerek. – Láttam rajtuk, ebben a pillanatban a legkevésbé sem örülnek, hogy ez a véleményem róluk. – Gondolkozzatok és adjatok tanácsot.
Leültem közéjük, és a kancsó után nyúltam. Szumurri megelőzött, töltött nekem. Azután magának is, és egy hajtással kiitta a poharát.
Nem néztem rájuk, az egyik mécses lángjába meredtem, és megpróbáltam az ő fejükkel gondolkozni. Tudtam, hogy a házasságtörést, amíg az indulatok véres következményekkel nem jártak, a Tenger Fiai az érdekeltek magánügyének tekintik. De ha bizonyíthatóan be­követ­­kezett az, amit úgy neveztek, hogy valakinek "idegen hajtás nőtt a fáján", akkor az ügyet a sértett a Tanács elé vihette, és általában vitte is. Ilyenkor a vétkesek büntetése száműzetés volt. Igaz, a többi város sem élt rosszabbul, mint Avana, de a vétkeseknek megbélyegezve és vagyonukat a sértettnél Avanában hagyva kellett befogadásért könyörög­niük, ami hosszan tartó, megalázó zarándoklatot jelentett, és persze szegénységet. Nagyon valószínűnek tartottam, hogy embereim is azon törik a fejüket, vajon ránk hogyan alkalmaz­ható ez az élő gyakorlat, ha már eleve kijelentettem, hogy nem akarom megölni őket. Mert mint isten-király, minden halandó élete fölött tetszésem szerint dönthetek.
Senki sem tagadhatja meg önmagát, tudtam, hogy Laskili lesz a leggyorsabb és a legtapintat­lanabb. Így is történt.
– És ha nem látod őket többé, boldog leszel, Isteni Uram?
Megráztam a fejem.
– Ez nem számít. De válaszolok a kérdésedre. Kevésbé leszek boldogtalan, ha nem látom őket.
Újra hallgattunk egy sort, azután megint Laskili szólalt meg.
– Emlékszel, Isteni Uram, hogy amikor az áldott emlékű Dimmuval legyőztétek a nagy járványt, engem a gyógyszerrel Beliszuba, Anaimba, majd Bitámiba küldtetek. Ott azután...
Zavartan elhallgatott, és bár igazán nem volt nevetnivaló kedvem, az emlék felidézése mégis megmosolyogtatott. Mert Dimmu megjósolta, hogy legtehetségesebb tanítványainak egyikét, Laskilit, akit minden-lében-kanál természete miatt ugyan nem kedvelt, de nagyra tartott, nemhogy bántani nem fogják, hanem "amilyen erőszakos, hamarabb lesz belőle uralkodó Béliszuban, mint hogy a haja szála meggörbülne", csengett a fülemben Dimmu dörmögő hangja. Csak annyit tévedett, hogy Laskili nem ott lett uralkodó, hanem a királyát vesztett Bitámiban választották meg a huszonéves fiatalembert az egymás ellen acsarkodó pártok helytartónak. Egy darabig pompásan meg is állta a helyét, és még az is sikerült neki, hogy amikor eljött a pártok közötti leszámolás órája, hazameneküljön Avanába.
– Miért jutott ez most eszébe a helytartó úrnak? – képtelen voltam megállni, hogy ne így kérdezzem, ám Laskili értette a tréfát, és láttam rajta, boldog, hogy ha csak egy pillanatra is, de mosolyt varázsolt az arcomra.
– Mert Bitámiban a nagy Palotán kívül, ahol most a királyi család él, a város szívétől messzebb, a dombok között van egy másik, kisebb is. Még Dsuba valamelyik őse építette, talán éppen az, így mondták akkor nekem, aki a sófőzéssel olyan gazdaggá tette Bitámit. Azóta üres, és – Talilra nézett – úgy tudom, most is az...
Talil bólintott.
– Ha oda küldöd őket, Isteni Uram – Laskili gondosan mérlegelte szavait –, messze lesznek innen, és ott sem sok ember láthatja őket. Lagin, aki most Bitámiban az ügyeinket intézi, okos ember, ezt Talil is tanúsíthatja, elvégre az ő növendéke volt. Én is jól ismerem. Lagin tudni fogja, hogyan bánjon velük. Sőt eléri majd azt is, hogy a nagy Palota lakói Bitámiban ne érezzék megbántva magukat, sőt megtiszteltetésnek vegyék, hogy éppen oda küldted őket...
Ismét csend lett, csak a mécsesek kanócai sercegtek halkan. Laskilin láttam, hogy elmondta a magáét, most azt várja, mit felelek rá én, vagy a másik kettő. Talil töprengve nézett maga elé, Szumurri pedig – ekkor jöttem csak rá, noha már hamarabb is észrevehettem volna – egy­szerűen nem volt közöttünk. A terem sötét sarkát bámulta, miközben keze az üres serleggel játszott.
Jó volt hallgatni, de nem ezért hívattam őket.
– Nos, Talil?
– Nem tudok ellentmondani Laskilinak, Isteni Uram. Nincs jobb ajánlatom, elképzelésem. Lagin valóban olyan, amilyennek Laskili elmondta. Úgy cselekszik majd, pontosan és ügyesen, ahogyan mi kívánjuk. És hűségesen, gyorsan tájékoztat bennünket mindenről, ami történni fog.
Fogcsikorgatva gondoltam: igen, a gyermek születésének időpontjáról, neméről, és arról is, milyen nevet kapott a szüleitől. És évek múltán arról is, hogy hogyan gyarapodik Bitámiban újabb gyermekekkel a vöröshajúak kolóniája.
– Szumurri? – kérdeztem.
Mint akit mély álomból ébresztenek fel, kábán nézett rám. Amit mondott, az sem volt sokkal értelmesebb.
– Bitámi gazdag város. Lagint én is ismerem. Derék, serény, hűséges ember. – Ujjai elengedték a serleget, váratlanul felállt. – Bocsáss meg, Isteni Uram, valamit el kell intéznem.
– Menj, Szumurri – bólintottam. Ha nem mondja, hogy mit akar elintézni, sértő megkérdez­nem. Elvégre Szumurri nem taknyos kölyök, hanem a déli part hadvezére, és megértő, tapintatos barát is, aki a saját gondjainak elmagyarázásával nem akar eltéríteni bennünket ennek a tanácskozásnak a még megbeszélendő részleteitől.
Szumurri mögött becsukódott az ajtó.
– Azt hiszem, nincs más megoldás, Isteni Uram – mondta Laskili. – Én most, hogy Szumurri kiment, kereken megmondom, ami a hajóépítést illeti, nem akkora érték ez az ember. Amit akartunk, már megtudtuk tőle. Most már a mi dolgunk, hogy minél jobb mestereket neveljünk a mieinkből. A lőport nem ismerik, és tőled tudom, Isteni Uram, hogy Denjar szerint a mi életünkben nem kerülhet sor egy szervezett támadásra. Van időnk felkészülni. Gondoskodunk róla, hogy méltó módon, de a világtól eléggé elzártan éljenek majd Bitámiban.
Ebben biztos voltam. Ám éppen a Sors ördögi, gúnyos vigyora: Avana kegyéből, az én kegyemből és – ami a leggyalázatosabb – az itteniek munkájából élnek majd gondtalanul. Nem lesz más dolguk, mint szeretni egymást, és várni ezt a gyermeket, azután a következőt... És hogyan vélekednek majd erről a Tenger Fiai végig a parton?
Talil mintha csak kitalálta volna a ki nem mondott kérdést. Dehát éppen elég évet dolgoztunk, töprengtünk együtt!
– Azzal ne törődj, Isteni Uram, hogy az emberek mit mondanak majd. Ősi törvény, az uralkodó mindenhatóságához tartozik az is, hogy magyarázat nélkül eltaszíthat magától bárkit. Akár az Isteni Úrnőt, hogy új asszonyt emeljen Isteni Úrnővé. Hozhatok neked Lubaltu agyagtáblái közül nem egyet, amelyeken ilyen dolgokról olvashatsz.
– És a Tanács? – kérdeztem.
– Döntésed nem tartozik rájuk – magyarázta Laskili –, hiszen amikor először beszéltél nekik erről az emberről, kijelentetted, hogy a Palota kásáját eszi. Nem adtál neki se rangot, se hatalmat. Vendégként élt itt, és úgy is fog távozni.
Talil egyetértően bólintott.
– Engedelmeddel még valamit tanácsolok, Isteni Uram – folytatta Laskili. – Ha döntöttél, gyorsan kell cselekedni. Már holnap hajnalban indulhat a leggyorsabb hajónk a megfelelő utasításokkal Laginhoz. Most, Nanur évnegyedében így is elég időbe telik majd, amíg odaér. És két nap múlva már indulhat a másik hajó is az... – megakadt, mert nem jött rá egyből, hogyan kerülje meg az Úrnő kifejezést – a... a két vöröshajúval.
Szavaiból egyértelműen kiderült, úgy véli, már döntöttem. Dehát Laskili mindig gyors volt. A következő pillanatban is, amikor az ordítás végigvisszhangzott a Palotán.
Mi még dermedten ültünk Talillal, amikor ő már az ajtónál volt.
– Az idegen szobája felől jött! – kiáltotta vissza, azzal eltűnt.
Ekkor hallottuk a második ordítást, és mi is futni kezdtünk.
A felbolydult folyosón, ahonnan az első emelet őrei már szintén a második emeletre rohantak, Laskili után Talil is elhagyott. Nemcsak a hatvanvalahány évtől rendetlenül kalimpáló szívem lassította a lábam, hanem a rettegés is, a még ismeretlen rossztól, ami már bekövetkezett ott fent.
A lépcső felén túl jártam, amikor két őr rohant velem szemben lefelé. Ha lett volna levegőm, megkérdezem őket, mi történt. Azután rájöttem, jobb, hogy nem állítottam meg őket, hiszen biztos, hogy nem önszántukból, hanem sürgős paranccsal sietnek valahová. Fölértem az emeletre. A palotaőrök valóban Denjar ajtaja előtt tolongtak, elborzadt arcuk elárulta, hogy szörnyű látvány részesei. Amikor széttoltam őket, és beléptem, rájöttem, igazuk van. Ezek a fiatal legények, bár tökéletes kiképzést kaptak, a béke éveiben születtek és nőttek fel, vért sohasem láttak. Itt pedig tócsákban terjedt a padlón. Denjar lehunyt szemmel fetrengett, két kezét a torkára szorította, ujjai közül ömlött a vér, de a szájából is, amint hörögve kapkodott levegő után. Szumurri az oldalán feküdt, a melléből kiálló dárda lapos pengéje a hátán jött ki. Neki csak szivárgott a szája sarkából a vér, és a két seb körül is csak lassan növekvő foltokat láttam. De ez is éppen elég volt. A szeme ugyan nyitva volt, de maga elé meredve befelé figyelt, nem vett tudomást a körülötte állókról.
Talil döbbenten, tehetetlenül tördelte a kezét – soha nem kapott orvosi képzést –, Laskili pedig szokása szerint nyomban hadarva kezdett beszélni.
– Nem merek hozzájuk nyúlni, Isteni Uram. Olyan régen tanultam Dimmunál, hogy félek, inkább ártok, mint használok. De már küldtem Gamatuért és Gidalért, azt is meghagyva a két legénynek, hogy röviden mondják meg nekik, mi történt, nehogy a szükséges dolgok nélkül jöjjenek.
– Hogyan történt? – nyögtem kétségbeesetten.
Laskili a szoba falához lapuló két őrre mutatott. Holtsápadtan reszkettek, az öklendezés össze-összerántotta a testüket. Fiatalok voltak, ők sem láttak még soha ennyi vért.
– Elmondták, hogy Szumurri idejött, kikapta az egyik kezéből a dárdát...
– De miért... – vágtam a szavába. Laskili keserűen elmosolyodott.
– Hogy miért engedték? Mit tehettek volna? Te mit tettél volna a helyükben, Isteni Uram, ha odalép hozzád a déli part fővezére? Kaptak valaha olyan parancsot, hogy ne engedelmesked­jenek neki, a nagy Szumurrinak? – levegőt vett, hogy folytatni tudja. – Tehát kikapta a dárdát az egyik kezéből, és berontott a szobába. Látták, hogy Denjar Szumurri felé ugrik, de az gyorsabb volt, még az ugrás közben érte el a dárdával Denjar torkát.
Így tehát Denjar saját súlya és lendülete tette még gyilkosabbá a szúrás erejét.
– Azonnal elterült – folytatta Laskili. – Szumurri visszarántotta a dárdát, Denjar fölé hajolt, hogy megnézze, elég volt-e neki ennyi, azután az ajtóban álló két legény felé fordult, akik meg sem tudtak moccanni a rémülettől, majd a melléhez illesztette a dárda pengéjét, és beledőlt. Akkor már a két legény is ugrott, csak későn.
Szumurri mellé térdeltem, és megsimogattam az arcát. Drága, őrült, kedves Szumurri! Miért tetted ezt? A tekintete felém fordult. Először nyöszörgött, majd iszonyú erőfeszítéssel beszélni kezdett.
– Én... én... hoztam... ide – suttogta alig érthetően –, a te gyalázatodra... Isteni Uram... meg kellett tennem... de... de... én sem élhetek tovább... bűnhődnöm... kell... mert én... én mondtam... mondtam... hogy kell... ez... ez... az ember... így... aztán...
Az ajtó felől sikoltást hallottam.
– Ne! – kiáltotta Laskili. – Ne engedjétek!
De Enit akkor már a szobában volt, maga után vonszolva a karjába kapaszkodó Utu-amit. Csak jóval később jöttem rá, azért lóg cafatokban mindkét asszony ruhája, mert Utu-ami megpróbálta mindenáron visszatartani Enitet.
– Gyilkos! Gyilkos! – sikoltozta, és az öklét rázta felém. – Megígérted, hogy nem bántod! Gyilkos!
Azután, magával rántva Utu-amit, ráborult Denjarra.
Csókolta az arcát, a homlokát, vérző, hörgő száját, zokogva beszélt hozzá, de a férfi csak nagy­sokára nyitotta ki a szemét. Öröm lobbant a tekintetében és fájdalom, ajkai szavakat igyekeztek formálni, persze eredménytelenül. Enit a zokogástól zihálva tovább beszélt, miközben megpróbálta a sebről lefejteni a férfi ujjait. Denjar a fájdalomtól még jobban eltorzult vonásokkal újra behunyta a szemét.
– Ne csináld! Hagyd abba! – üvöltötte Laskili. – Ő jobban tudja, hogyan kell szorítani a sebét! Hagyd abba! Hagyd abba!
Enit süket megszállottsággal feszegette a férfi ujjait. Denjar dobálta magát, Laskili odaugrott, elkapta Enit két csuklóját, aki erre elengedte Denjar ujjait, és Laskili arcába vágott. Laskili az ütést fel sem véve a gyakorlott harcos ügyességével újra elkapta Enitet, és talpra rántotta. Enit Denjar vérétől talpig mocskosan, sikoltozva szabadította ki magát Laskili markából, hogy mind a tíz körmével az arcának ugorjon.
Nem tudtam megszólalni, pedig egyedül én parancsolhattam volna meg, hogy fogják le Enitet. Mert igaz, hogy Laskili számos tanult mestersége közül az egyik a közelharc, persze fegyverrel és férfiak ellen –, de legalább tíz kilóval könnyebb és egy fejjel alacsonyabb az őrjöngő Enitnél, aki közben egy rúgással megszabadult az őt hátulról lefogni próbáló Utu-amitól is.
Laskili kivédte Enit első támadását, hátrált, Enit sziszegve követte. Végre össze tudtam szedni annyi levegőt, amennyi elég volt egy kiáltáshoz, amikor a szobát Gamatu és Gidal vezetésével elárasztották a Gyógyítás Házának emberei.
– Fogjátok le! – csattant a szelíd és halkszavú Gamatu hangja, és Enitre mutatott. A dolgok hátteréről fogalma sem lehetett, ezért még jobban csodáltam határozottságát. – Vigyétek hozzánk, és altassátok el! Mindenáron!
A Gyógyítás Házának négy embere egyszerűen a levegőbe emelte Enitet, aki lallai nyelven sikoltozott, de tehetetlen volt. Kisiettek vele az ajtón.
– Mindenki menjen ki! – folytatta Gamatu. A palotaőrség tagjai boldogan engedelmeskedtek. Azután az Enittől, illetve Denjartól csupa vér Laskilihez fordult. – Megsebesültél?
Laskili nagyot fújt. Életében először láttam zavartnak és megdöbbentnek.
– Nem. De jókor jöttetek. Az összes istenekre! – Laskili egyedül a káromkodás művészetét nem tanulta meg Inimmától. – Ha ennek a népnek ilyenek az asszonyai, mit várhatunk a férfiaktól? Szumurrinak is sokat segített a szerencse, hogy éppen így tudta irányítani a dárdáját... Ha ezek egyszer ideérnek, lesöprik a partról a mi békés barom népünket...
Gamatu nem válaszolt Laskili eszmefuttatására, Denjar fölé hajolt.
– Kendőt – szólt hátra az embereinek.
Azonnal a kezébe adták, és akkor Gamatu elkezdte ugyanazt, csak másként, amivel az imént Enit gyötörte Denjart. A melle felől igyekezett a kendőt a sebesült tenyere alá csúsztatni, óvatosan, lassan. Denjar újra hánykolódni kezdett, és még erősebben szorította a torkát.
– Inekil, Kurre, segítsetek! A többiek tartsák, hogy ne mozogjon!
A két fiatal orvos kétfelől mestere mellé lépett, megfogták Denjar karjait, és próbálták lazítani a sebesült szorítását. Másik három ember Denjar lábát és derekát fogta le. A kendőt és Gamatu két kezét azonnal elöntötte a vér, de a doktor centiről centire türelmesen haladt előre.
Még mindig Szumurri mellett térdeltem, tehetetlenül. Áldottam Dimmu emlékét, aki ilyen határozottá és magabiztossá nevelte tanítványait. Egy kéz a hónom alá nyúlt, felsegített. Vanivam volt, akiről nem tudtam, hogy mikor és honnan került a szobába.
– Engedd, Isteni Uram, hogy Gidal foglalkozhasson Szumurrival. A ti jelenlétetek itt most fölösleges.
A többesszám Talilra vonatkozott, aki mögöttünk lépett ki a folyosóra. Valóban fölöslegesek voltunk. Laskili is velünk tartott az első emeletig, ott elkanyarodott, bizonyára le akarta magáról mosni a vért.
Vanivam nem eresztette el a karom. Ilyen rossz állapotban volnék? Eddig még soha nem érintett meg, betartotta a törvényt. Végre megtaláltam a hangom.
– Nem akarok ott aludni, ahol eddig. Készíttess egy másik szobát nekem, Vanivam.
– Parancsod szerint lesz, Isteni Uram. Addig is térj vissza az asztalodhoz – úgy beszélt, ahogyan egy nyűgös gyerekkel vagy még inkább egy tanácstalan vénemberrel szokás. Igaza volt, ezen az estén évszázadokkal lettem öregebb.
Leültünk Talillal, egymással szemben, de kerültük egymás tekintetét. Vanivam megnézte, van-e elég bor és víz a korsókban, azután eltűnt. Hosszú percek után Talil törte meg a hallgatást.
– Most mi a szándékod, Isteni Uram?
Lassan ingattam a fejem.
– Nem tudom.
A kezem akaratom ellenére kinyúlt, és ugyanúgy játszani kezdtem az üres serleggel, ahogyan alig néhány perccel korábban szegény Szumurri tette. Újra lepergett előttem mindaz, ami attól a pillanattól kezdve történt, hogy Enit felállt az asztal mellől. De ez nem oldott meg semmit, csak újra végigszenvedtem, ha lehet, még kegyetlenebbül, mert az emlékezés elhagyta a részleteket, és felnagyította a lényeges pillanatokat; Enit Denjar karjában, ahogyan a folyosón viszi a szobánk felé, Enit az ágyon, sápadtan és gyönyörűségesen, szétterített hajával, azután a hörgő Denjarra boruló Enit, az őrjöngő Enit. Mindig csak ő és ő... Ez kibírhatatlan volt. De még ennél is rosszabb a rettegés, hogy életem hátralévő részében hányszor törnek majd rám az emlékek, hívatlanul, ahogyan Esra vihara csap le a tengerről a partvidékre. És lesz-e erőm – hiszen már most sincs – kivédeni, és a tudattalanba visszaparancsolni ezeket a rohamokat? És a korábbi emlékek? Azok még rosszabbak. A boldog, a kacagó Enit, amikor én tartottam a karomban, amikor egymásnak adtunk örömöt, mennyei boldogságot. Nem lehet így élni, és mégis élni kell, holtomig viselve a gyógyíthatatlan sebet.
Nyílt az ajtó, Laskili jött. Tiszta köntös volt rajta, vizes haján megcsillant a mécsesek lángja.
– Amikor átvitték őket a Gyógyítás Házába, még éltek. Megkértem Gamatut, hogy ha tud már valamit a sorsukról, üzenje meg.
– Köszönöm, Laskili. Ülj le.
Laskili nem az a természet volt, aki sokáig bírja a hallgatást. Fészkelődött a székén, töltött mindhármunknak, ivott egy kortyot, de ehhez sem volt sok kedve. Nem tudta palástolni azt sem, hogy rettenetesen sajnál engem. Újra a serleg után nyúlt, azután meggondolta, megint fészkelődni kezdett, végül nem bírta tovább, kirobbant belőle.
– Ami történt, az nem oldott meg semmit!
Eddig is sokra tartottam ezt a nagyorrú, szikár embert, akinek arca a Tenger Fiainak döntő többségével ellentétben nem kerekded, hanem kifejezetten keskeny volt, ahogyan már mondtam, akár egy késpenge. De amit most mondott, azzal ismét bizonyította, hogy a szíve legmélyéig önzetlen és becsületes. Csak az értelmes cselekvés érdekli, nincs benne semmi hatalomvágy. Igaz, ezt az érzéketlenségét a hatalom külsőséges megnyilvánulásai iránt már korábban is tapasztaltam nála. Ez az este azonban az eddigiekhez képest igen jelentős változást érlelt Laskili életében. Ha Szumurri meghal – márpedig nem sok esélyt jósoltam életben maradásához, bár alig vérzett, és Gamatunak varázslatos keze van –, Laskili az első ember. A Palota és a diplomácia ugyan Talilé, de Laskilié lesz az egész déli part hadereje, a szárazföldi csapatok mellé megkapja a hajóhadat is. Mert Pilagu öreg, és Gihatri ugyan nagyszerű hajós, de az a másik öt kapitány is, akik részt vettek velem a nagy úton. Éppen ezért vége-hossza nem lenne a féltékenykedésnek, ha Gihatrit tenném a hajóhad parancsnokává. És ez történne akkor is, ha a másik öt közül választanék vezetőt. Persze ez nem ennek az éjszakának a gondja. És Laskili ebben a helyzetben nem a saját pályafutására gondol, hanem arra, hogy az a szörnyűség, ami a második emeleten történt, nem oldotta meg a kérdést, amely sokkal inkább az én személyes ügyem, mint Avanáé.
Egyikőnk sem válaszolt neki.
Hogy Talil mire gondolt, azt nem tudhattam, nekem pedig eszelősen csak az járt a fejemben, hogy nem akarom többé látni Enitet a maga testi valóságában, így is látni fogom, kiszámítha­tatlanul bukkan fel majd az emléke, ki tudja, milyen gyakran, és az is elég kínszenvedés lesz.
Laskili számára azonban ugyanolyan elviselhetetlen volt a hallgatásunk, mint nekem az, hogy újra beszélni kezdett. Méghozzá arról, amit a legkevésbé kívántam.
– Ahogyan ma este már említettem neked, Isteni Uram, Bitámiban ott van az az üres Palota...
– Hallgass! – ordítottam.
Ekkor olyasmi történt, ami eddig még soha, nemcsak az én uralkodásom alatt, de Avana alapítása óta sem.
– Vétesd a fejem, Isteni Uram, de nem hallgatok – folytatta nyugodtan Laskili. Talil kerekre nyílt szemmel csak bámulni tudta ezt a páratlan vakmerőséget. – Vétesd a fejem, de akkor is meg kell kérdeznem Tőled: azt akarod, hogy az a fattyú ebben a Palotában szülessen meg? Hogy itt nevelkedjen? Mint a te fiad? Igaz, eddig csak három embernek mondtad el, Szu­murri­nak, Talilnak és nekem, hogy nem a te fiad. De azért azok a testőrök sem agyalágyult hülyék, még ha félelmükben úgy viselkedtek is, mintha azok lennének. Látták, mi történt ott fent, Utu-ami pedig okosabb mindannyiunknál, és ő is ott volt... Akár túléli az idegen Szumurri döfését, akár nem, döntened kell... Úgy vélem, már döntöttél is... Csak még nem mondtad meg Talilnak, hogy mit írjon Bitámiba, Laginnak. Boldogult mesterem, Dimmu, tudom, nem kedvelt engem, mert szerinte sokat és meggondolatlanul beszélek. Lehet, hogy igaza volt, de én akkor sem tudok kibújni a bőrömből. Ha úgy érzem, hogy valamit ki kell mondanom, akkor kimondom. Ez az... az... – kereste a kifejezést – asszony jobb, ha minél hamarabb elmegy innen. Minél később küldöd el, annál nehezebb lesz a dolgod.
Igaza volt, de kegyetlenül fájt. Persze ha nem hallgatok rá, valóban még rosszabb lesz.
– Írja meg a levelet Talil most, itt, azonnal – folytatta Laskili –, és hajnalban egy gyors hajó vigye el Laginnak. Nincs más választásod, Isteni Uram. – Elhallgatott egy pillanatra, láttam, latolgatja, ki merje-e mondani. – Azaz van. Hívd a testőröket – mutatott az asztalon ragyogó aranycsengőre –, hogy vigyenek és öljenek meg. Nem fogok ellenkezni. Te pedig itt ülsz tovább, és megvárod, amíg a tulajdon gondolataid végeznek veled. Mert így lesz.
Ez már sok volt Talilnak.
– Féktelen vagy és tiszteletlen! – a hangja remegett az indulattól. – Nem beszélhetsz így az Isteni Úrral. Ha van benned annyi bátorság, mint Szumurriban, akkor kövesd a példáját. Az ajtón kívül ott állnak a testőrök, vedd el az egyik dárdáját...
Laskili bólintott.
– Szívesen megteszem, ha az Isteni Úr elfogadja a tanácsomat. Ha ez az ára. Mert szeretem az Isteni Urat, és úgy vélem, nem tehet mást, mint amit mondtam. Nem érted, Talil, hogy az Isteni Úrnak nem arra van szüksége most, hogy némán, tehetetlenül üljünk, mint a gyászoló vénasszonyok?
Talil sápadtan felállt.
– Mint... mint... – életemben először hallottam dadogni a nyelvek mesterét – mint az Isteni Úr első szolgája, megparancsolom neked, hogy távozz! De előbb add a kezembe főemberi pecsétnyomódat, mert minden rangodtól megfosztalak, és ismétlem, a legjobb, ha követed Szumurri útját! Ilyen tiszteletlenül senki nem beszélhet az Isteni Úrral!
Laskili felállt, a nyakához nyúlt, levette a nehéz aranyláncot, egy pillanatig a tenyerében tartotta, majd megemelte, a súlyát latolgatva.
– Nem sokat ér, ha nincs mögötte értelem – mondta, azután Talil felé nyújtotta. – Fogd! És biztos lehetsz, hogy megtalálom a dárdát, amit ajánlottál. Ha az Isteni Úr csak hallgat, akkor nincs értelme, hogy tovább éljek!
– Állj! – Laskili szavai, akár a pofon térítettek magamhoz. – Üljetek le! Laskili, tedd vissza a nyakadba a láncot!
Engedelmeskedtek, én pedig folytattam.
– Laskilinak van igaza. Vénasszonyok módjára ülünk itt. Köszönöm, Laskili, hogy kinyitottad, azaz másfelé irányítottad a szemem. Talil, írd meg a levelet, és hajnalban induljon a hajó. Hogy mit írsz, rád bízom, mert te ismered Lagint, én, restellem, alig emlékezem rá. Az Úrnő – újra használhattam a megnevezést, mert egyszerre messzire került tőlem – magával viheti azokat, akiket akar... Feltéve – tettem hozzá –, ha azok vele akarnak menni. Ez a te gondod, Talil. Mert nincs jogunk senkit elküldeni Avanából, ha itt akar élni... És...
Nem folytattam, mert az ajtóban ott állt Gidal, mögötte a Gyógyítás Házának két növendéke.
– Beszélj, Gidal!
Az orvos lassú léptekkel közeledett felénk.
– Az idegen meg fog halni. Hogy mikor, azt nem tudom megmondani. A sebét sikerült bekötözni, de túl sok vért veszített és nem tud inni. Most csendes, és remélem, az is marad, mert nagyon gyenge. Az bizonyos, hogy befelé tovább vérzik, és a vér elönti a tüdejét. Ezen nem tudunk segíteni. A titkos tudománnyal – a Gyógyítás Házában így nevezték a hipnózist – szerencsére sikerült megnyugtatni, de gyógyszert nem tud lenyelni. Kívánom, hogy könnyű halála legyen.
Hallgatott egy ideig, azután folytatta.
– Szumurriból sikerült kiszedni a dárdát. Elfűrészeltük a nyelét, és a pengét kihúztuk a hátából. Gamatu szerint jelentősebb eret nem ért a penge...
A Gyógyítás Házában a nagy járvány óta rendszeresen boncoltak, természetesen a legnagyobb titokban, mert a város népe soha nem fogadta volna el ezt az oly szükséges ismeretszerzési módszert. Hogy Gamatu ezt merte mondani, amögött sok év anatómiai tapasztalat volt.
– Nem veszített túl sok vért, és inni is képes. De nála sincs sok remény. Szumurri nem fiatal. És nem tudhatjuk, hogy a dárdától vagy a saját ruhájától milyen fertőzést kaphatott. A legnagyobb baj pedig az, hogy nem akar élni. Nem mondta, de látja ezt az ember.
– És az Úrnő? – kérdeztem rekedten.
– Sikerült megitatni Habamu álmot hozó italával. Persze nem tudta, hogy azt issza. Ezentúl már akárhányszor meg tudjuk vele itatni, és erre még szükség lesz. Gamatu arra kér, Isteni Uram, hogy az Úrnő maradjon még két-három napig a Gyógyítás Házában. És bármilyen közel van, ne látogasd meg.
A Gyógyítás Háza a Palota déli szárnya volt. Uralkodásom első évéig a Királynő Háza nevet viselte. Elődöm, Mazu még nem hozott királynőt Avanába, nekem pedig más dolgom is volt, mint hogy dinasztiát alapítsak. Ezért költöztettem be a déli szárnyba Dimmut és tanítványait. Azóta viseli az épületszárny a Gyógyítás Háza nevet.
– Üzenem Gamatunak, úgy lesz, ahogyan akarja.
Gidal bólintott.
– Akkor már csak egy kérésünk maradt – a fejével intett az egyik növendéknek, aki előrelépett, és egy serleget adott Gidalnak. – Idd meg ezt, Isteni Uram. Aggódunk érted, a nyugalmadért. Szükséged van a pihenésre, mert szükségünk van rád. Holnap délben frissen, erőd teljében ébredsz majd. Addig nem gyötör ennek a szörnyű estének az emléke.
– Csak addig? – tört fel belőlem a keserű nevetés.
Gidal értetlenül bámult rám. Nem érdemelte meg, hogy zavarba hozzam. A serlegért nyújtot­tam a kezem.
– Köszönöm, Gidal.
Megkóstoltam, nem éreztem a fűszeres, gyenge borban az altató ízét.
– Írd meg a levelet – néztem Talilra –, és hajnalban induljon vele a hajó.
Azután kiittam a serleget.

6.
	Az idegen reggelre meghalt, Szumurri még két napig élt.
– Nem szenvedett, Isteni Uram – mondta az előttem álló Gamatu –, erről gondoskodtunk. Csendesen elaludt.
– Az Úrnő? – meg kellett kérdeznem.
– Tegnap este még kapott Habamu italából, de már csak keveset. Most jól van, és hála érte az isteneknek, nyugodt – egy pillanatra elhallgatott. – Beszélni akar Veled.
Két napi töprengés után már tudtam, hogy ez az utolsó találkozás elkerülhetetlen. De mi lesz, ha újra őrjöngeni kezd? Ugyanakkor kettesben akartam vele maradni.
– Odamegyek hozzá.
Gamatu bólintott.
– Mi is ezt akartuk ajánlani, Isteni Uram. Ha kívánod, már most odakísérlek.
Nem volt értelme halogatni, bár rettegtem a gondolattól, hogy újra látnom kell.
– Vezess, Gamatu.
A nap második kettősórájának a vége felé jártunk, földi idő szerint tehát valamivel reggel tíz előtt. A hőség csak később támad a városra. Szótlanul lépkedtünk a Palota két szárnyát az udvar felől összekötő folyosón, azután beértünk a Gyógyítás Házába, Gamatu mutatta, hogy merre menjek, majd megállt az egyik ajtó előtt.
– Úgy gondoltuk, hogy a közeledben maradunk, Isteni Uram. Egyetlen szavadra itt leszünk.
Kinyitotta az ajtót, beléptem, az ajtó halkan becsukódott mögöttem.
Enit az ágy szélén ült, friss fehér gyapjúköntösben, a haja kifésülten borult a vállára. Az ékszereit még nem vette fel. Rezzenéstelen arca nem árulta el, hogy mit érez. Közömbös volt és fásult, csak a szemével követte, hogyan húzom magam alá az egyetlen széket, azután a padlóra meredt, maga elé. Hallgattunk, a fejem olyan üresnek éreztem, mint az olajoskorsót, amelyből az utolsó csöppet is kicsurgatták már. Fogalmam sem volt, mit mondjak. Csak néztem, de nem akartam látni, megtalálni benne a régi Enitet. Mert változatlanul gyönyörű volt, az arcát nem torzította el a szenvedés. Meg kell szólalnom, mielőtt még bekövetkezik az a rettenetes pillanat, hogy zokogva térdre hullok előtte, megvetve magam, és persze értelmet­lenül.
– Beszélni akartál velem, Enit.
Nem nézett rám.
– Igen. – A hangja idegen volt, tompa. – Elmegyek innen. Gyilkosok vagytok. Nem tudok úgy élni, hogy csupa gyilkost lássak magam körül.
Egyszerre éreztem megkönnyebbülést és kétségbeesést. Kimondta helyettem, amit nekem kellett volna, de fájt, hogy gyilkosnak tart. Nem emlékezhet rám úgy, mint gyilkosra. Persze, mit számít neked, Gregor, hogy hogyan emlékezik rád?
– Nem vagyunk gyilkosok. Szumurri nem kapott tőlem parancsot... A saját őrült feje szerint cselekedett. Amikor kiment a szobából, nem tudtam, hová...
Elhallgattam, mert rájöttem, milyen értelmetlen bármiféle magyarázkodás.
– Gyilkosok vagytok – ismételte, mintha nem is hallotta volna, amit mondtam. – Elmegyek.
Megpróbáltam összeszedni magam, hogy a lehető legérthetőbben mondjam el neki mindazt, amit Laskilitól hallottam arról a kis palotáról Bitámiban. Egyszer sem kérdezett közbe, és a tekintetét sem emelte fel. Már kezdtem attól félni, hogy nem fogta fel a szavaimat, mert amikor befejeztem, tovább hallgatott. Amikor mégis megszólalt, ugyanolyan tompán, hangsúlyok nélkül beszélt, mint addig.
– Jól van. Készítsétek fel azt a hajót, amilyen hamar csak tudjátok. Addig ebben a szobában maradok. Senkit sem viszek magammal. Nem akarok senkit látni azok közül, akiket eddig láttam. Téged sem.
Nem volt értelme, hogy vitatkozzak. Hallgattam.
Azután, találkozásunk során először, rám villantotta a szemét. A zöld sugárban gyűlölet izzott.
– Fiú lesz, az apja nevét fogja viselni. Születése pillanatától arra fogom nevelni, hogy visszajöjjön ide, megölni téged. És csak azért imádkozom, hogy ne halj meg hamarabb, hogy megtehesse.
Felálltam, az ajtó felé indultam. Elképzelhetetlen volt, hogy bármit is mondjak. Amíg be nem húztam magam mögött az ajtót, a hátamban éreztem a gyűlölet sugarát.
A folyosón, néhány lépéssel arrébb várt Gamatu. Dimmu idomítása, gondoltam, mert az arcáról nem tudtam leolvasni sem csodálkozást, sem kíváncsiságot, amiért csak olyan rövid ideig voltam a szobában. Intettem, hogy kövessen, és elindultam az összekötő folyosó felé. Csak akkor álltam meg és vártam be, amikor már biztosra vehettem, hogy Enit nem hallhatja, mit beszélünk.
– Az Úrnő itt kíván maradni. Nem akar visszamenni a Palotába.
– Az ő helyében én sem tenném – válaszolta Gamatu.
Csodálkozva kaptam fel a fejem. Boldog voltam, hogy ilyen nagyszerű embereket neveltem. Tehát mégsem éltem hiába! Ugyanakkor szégyenkeztem, amiért kevesebbet feltételeztem önálló gondolkozásukról, mint amilyen szintre fejlődött. Vagy legyek hiú, amilyen szintre fejlesztettem? A szelíd, a jóságos Gamatunak, akinek a neve azt jelenti, a Földanyának kedves, vajon milyen vélemények, erkölcsi mértékek rejtőznek a lelke mélyén? Mindegy, az eredmény a fontos. Gamatu a Tanács tagja, joga van tudni arról, ami történni fog.
– Amíg itt van, teljesítsétek minden kívánságát. Ha kér Habamu italából, vagy ha úgy látod, hogy szüksége van rá, a te döntésedre bízom, hogy mennyit, milyen hígításban adsz neki. Ehhez jobban értesz, mint én.
Gamatu bólintott.
– Azután elhajózik Bitámiba. Ott fog élni – folytattam. – Ha a részletek érdekelnek, kérdezd meg Laskilitól. Van valami kérésed, kérdésed még, Gamatu?
Barna szeme részvéttel és szeretettel tapadt az arcomra.
– Nincs, Isteni Uram. Csak arra kérlek, kérünk mindannyian, hogy Te maradj meg nekünk. Nélküled széthullik mindaz, amit a mi javunkra teremtettél.
Szándéka ellenére nagyon kétes, sőt kétségbeejtő bók volt, amit mondott. De nem akartam megbántani.
– Ha úgy véljük, hogy szükséged van valamelyik gyógyszerünkre, kérlek, ne ellenkezz. A magunkénál is jobban féltjük a Te életed, mert szeretünk Téged.
– Köszönöm, Gamatu. Így lesz. Csak akkor szólj, ha az Úrnő esetleg újra hívat engem. Én nem akarom többé... – kerestem a szót – fölkeresni. És most menj békével a dolgaid után. Gondolom, van elég.
Meghajolt, én pedig végigballagtam a folyosón, azután elkezdtem a lépcsőket róni, föl, egészen a Palota lapos tetejéig. Közben szóltam az egyik testőrnek, hogy Laskilit kerítsék elő, jöjjön utánam oda. Avana alapító őse, a szent Vaspana király és utódai bizonyára nem gondoltak arra, amikor ezt a Palotát építették, hogy egy másik bolygóról idekerült idegennek jelent majd örömöt és megbékélést a Palota tetőteraszáról nyíló látvány. Ha észak felé néztem, a várost védelmező sziklafalon túl ott ragyogott a tenger, örökké változó színeivel és az örökkévalóság nyugalmával. Jobbra, keletre a kiszárított öböl – több mint három évtizede az –, alján a sófőzők agyagból épített, térdmagasságú gátakkal határolt teknőinek mozaikjával és a túlsó végén a Viking indítóbástyájával, amely még mindig az Új Öböl nevet viseli. Bal kezem felől a robbantással megnyitott másik öböl, amelynek – bár él, és Avana összes hajójának bölcsője – Halott Öböl a neve, mert valamikor régen, a Viking érkezése előtt egy sziklaomlás elzárta a bejáratát. A Palota éppen annak a dombhátnak a tetején áll, amely a két öblöt elválasztja, és amelyet, a jobb oldali nagy teret leszámítva, lapos tetejű házak, apró kertek, zegzugos utcácskák tarka szövevénye borít a kőből rakott kikötőpartokig. Emberek nyüzsög­nek, sietnek elintézni dolgaikat, mert ma is gyilkos forróság lesz később. Ugyanolyan volt ez a délelőtt, mint amikor a Viking felszállt az indítóbástyáról. A felhőtlen ég opáltömb­ként szikrázik, csak az ezüstös olajfák dacolnak Nanur, a Gonosz hatalmával. A pálmák, hiába öntözik őket, már kókadtak és porosak. Csak az a remény élteti őket, hogy harmincegynéhány nap múlva Gurru, a jóságos tengeristen elűzi a forróságot, jó szelet és enyhítő esőt hoz. A hajóépítő udvaráról a szurkos üstök alatt gyújtott tüzek füstje egyenes szalagként emelkedik a magasba mielőtt szertefoszlana, mert egy árva szellő se lebben. A sófőzők teknői körül emberek sürögnek, igen, a gonosz évszak egyedül nekik kedvez, hamarabb párolog a csatornán gondosan adagolt tengervíz, híznak a sótömbök, igen, emlékszem, ez volt az első fontos döntésem, a sófőzés, igaz, Numda tanácsolta, ezzel indult meg a város gazdagodása. Avana, szeretett városom, ahol életem nagyobbik felét leéltem, és mennyi mindent éltünk meg együtt! Igaza van Gamatunak, élnem kell, megmaradni érettük, a Tenger Fiaiért, akik büszkén nevezik így magukat, bár ereikben jócskán csordogál a Parti Nép véréből is, akiket az alapító-honfoglaló szent Vaspana és maroknyi csapata itt talált, és leigázott.
Ezekben a percekben éreztem, hogy most először – és félek, utoljára – velem van az öreg, bölcs Lubaltu, a történetírás mestere. Nézni a várost, amely ugyanúgy él, akár az ember, akitől csak abban különbözik, hogy részei, sejtjei, a benne lakók – halandók, míg ő (amíg erőszakkal el nem pusztítják, nyilallt belém az aggodalom, a féltés) halhatatlan; követni a sorsát, elválasztani benne a lényegest a lényegtelentől, és az előbbit az agyagtáblákra karcolni! Igen, most már értelek Lubaltu, de sajnos már nem mondhatom el neked, és azt sem tudom biztosan, hogy tudlak-e követni.
Megfordultam, hátammal a párkánynak dőlve délre néztem. A horizontot a Barkan vonulatai zárják, a fejükön fehér, csupasz sziklasapkával. Nem tudom, hogy itt lepergett évtizedeim hány reggelén jöttem fel ide, hogy bennük gyönyörködjem, hogy fenséges látványukból gyűjtsek erőt az elkövetkező nap tennivalóihoz. És azt sem tudom – nem vagyok pszichológus –, hogy egy hegység áhítatos szemlélése (már az áhítatot is képtelen vagyok megmagyarázni) miért ad bizakodást és megnyugvást? Mint geológus, már régen rájöttem, hogy semmilyen használható ércet nem találhatok benne, egyedüli, igaz, nélkülözhetetlen értéke hatalmas, gazdag erdősége. Talán az a titka a hegységeknek, hogy az örökkévalóságot jelentik számunk­ra, pedig – éppen azért, mert ez a tanult mesterségem – pontosan tudom, hogy ugyanúgy születnek és pusztulnak, mint mi? A lépték különbözőségéből ered az áhítat? Mert a mi hatvan-nyolcvan évünkkel szemben az ő életük százmilliókkal mérhető? Lehet, hogy ez a magyarázat? Vagy más? Az egész és a részletek öntörvényű, önmagukat igazoló, magyarázó arányai? A Palota déli szárnyán túl az utcák és a házak ugyanolyan szövevénye kúszik az első dombok lábáig, mint kétoldalt, az öblök felé; azután az emelkedőkön a teraszos kertek lépcsői, rajtuk túl az egyre magasodó dombok, amelyek most, Nanur idején, sárgák az elszáradt fűtől; a kecske rágta, de az első esők után újra kiviruló cserjések foltjai, egy-két magányos fa, makacs előőrsei (vagy utóvédjei?) a sűrű, tömött erdőnek, amely gyökereinek hálójába fogva a talajt mindig képes annyi nedvességet megőrizni, hogy dacolhasson a forró évszak sorvasztó szárazságával. Erdő, erdő, végtelen és örök erdő, a mind magasabb, szelíd ívű, de mind méltóságteljesebb hegyhátakon, és mögöttük az egész koronája, az égnek törő, kopár, hegyes sziklacsúcsok fensége. Csak nézned kell, tekinteteddel eljutnod a házaktól a csúcsokig, elidőznöd a részleteken, amelyeket harminc évvel ezelőtt is ugyanolyannak láttál, mint most, és a szívedbe békesség költözik, és jobb, ha élvezed és elfogadod ezt a csodát, mint ha a megfejtésén töprengsz. Ez a birodalmad, amit látsz. Vagy fordítva? A látható fogadott be téged észrevétlenül és ellenállhatatlanul az elmúlt fél emberöltő alatt, és tett a részévé, a magáévá? Akár így, akár úgy történt, fogadd el és örülj, hogy így van, mert csak ez szabadíthat meg attól a szenvedéstől, amely az elmúlt napokban maga alá gyűrt.
Vigaszt adó szertartásrendemben – a házaktól a csúcsokig – éppen az erdős hegyhátaknál tartottam, amikor Laskili feje felbukkant a lapos tetőre vezető lépcsőn.
– Beszéltem az Úrnővel – szólaltam meg, amikor meghajolt előttem. – Nem kellett rávennem, ő kezdte azzal, hogy el akar innen menni.
Laskili vonásain megkönnyebbülés áradt szét.
– Elmondtam neki, amit tőled megtudtam arról a palotáról, Bitámiban. Beleegyezett. Minél hamarabb indulni szeretne, és senkit nem akar magával vinni. Jelent ez valami nehézséget Laginnak? A személyzet?
A fejét rázta.
– Laginnak semmi nem jelent nehézséget. Éppen azért van ő Bitámiban, mert olyan, amilyen. Minden a réz– vagy az ezüstkarikák számától függ, Isteni Uram. Abban pedig igazán nem szűkölködünk. Legfeljebb Tarkumi morog majd, mert a kincstárnokok betegsége, hogy a sajátjuknak érzik a Palota vagyonát. Persze csak az jó kincstárnok, aki ilyen. De én beszélek vele, nem fog hozzád rohanni, hogy panaszkodjon.
– Köszönöm, Laskili. És a Tanács?
– Mindenható vagy, Isteni Uram. Döntéseid, még azok is, amelyeket nem értenek, szentek. Bízd rám a Tanácsot.
– Egyáltalán – sóhajtottam –, szeretném ezt az egészet rád bízni. Mikor indulhat a hajó?
Töprengve vakarta meg hosszú orrát.
– Ez nem a hajósokon múlik. Illő, szép ajándékokat kell összeválogatni a királyi családnak, akik Bitámi nagy Palotájában laknak. Ez időbe telik. És nem ártana egy hosszabb levelet írni Laginnak, hogy a részleteket illetően mihez tartsa magát. Mert az az első elég rövid volt, igaz, Talilnak sietnie kellett. Azután... ha az Úrnő nem is akar senkit magával vinni, nem érkezhet meg egy szál köntösben Bitámiba. A látszatát is kerülni kell annak, hogy... hogy... – habozott, azután kimondta – az Úrnő száműzött. Ez már Avana érdeke. Hogy minél kevesebb szóbeszéd legyen Bitámiban és a többi városban... Így is lesz... Különösen később, amikor... – ezt már végképp nem merte kimondani, de értettem. Amikor a gyerek megszületik. – Tehát az Úrnő ruháit, holmijait is össze kell csomagolni...
– Az Úrnő az indulásig nem akarja elhagyni a Gyógyítás Házát – most jutott az eszembe, hogy ezt még nem mondtam meg Laskilinak.
Megvonta a vállát.
– Ez lassítja a csomagolást, de még mindig jobb, ha ott van – elhallgatott, gondolkozott. – Még két kérésem van, Isteni Uram...
– Hallgatlak.
– Gamatu jelölje ki azt a tanítványát, akit a legalkalmasabbnak tart, hogy elkísérje az Úrnőt a megfelelő gyógyszerekkel. És maradjon is vele egy darabig. Gurru idején majd valamelyik hajó hazahozza. Emlékszem rá, bár régen volt, Bitámiban is jók Habamu templomának orvosai. De nem árt, ha az első időben lesz az Úrnő mellett valaki, aki közülünk való.
– Igazad van. És a másik kérésed?
– Még sötétben, hajnal előtt induljanak. Azért hogy – ezt mondjuk majd – minél rövidebb ideig szenvedjenek Nanur forróságától. De én arra gondolok, hogy a város népe szereti az Úrnőt. Megmagyarázni most, hogy miért megy el, nincs időnk, meg veszélyes is, mert Téged is szeretnek, Isteni Uram. Nem akarom, hogy emberek százai borítsák el az utcákat a kikötőig, akik siratják vagy átkozzák, és katonákat sem, akik a tömeget visszatartják.
– Így legyen. Ahogy mondtam, mindent rád bízok, Laskili.
A fájdalom orvul, váratlanul tört rám, görcsbe rántott. Ha Laskili csak egy kicsikét is tanácstalan, ha nem ilyen gyilkosan pontos, minden részlettel számoló, nem éreztem volna úgy, hogy nem is egy, hanem két életről döntöttünk, nyugodt, szenvtelen mondatokkal. Le kell rohanni a lépcsőkön, át a folyosón, vissza a Gyógyítás Házának abba a szobájába, hol Enitet hagytam, átkarolni, és azt mondani, nem történt semmi! De tudtam, hogy ez lehetetlen.
– Rosszul érzed magad, Isteni Uram? – kérdezte aggódva Laskili.
A Barkan csúcsait kell nézni, az égnek törő sziklák hamis, de hihető örökkévalóságát. Adjatok nyugalmat, adjatok megbékélést, fohászkodtam a kövekhez, segítsetek túlélni, elviselni az elviselhetetlent.
– Nem. Ne aggódj. És tégy úgy, ahogyan a legjobbnak tartod.
Négy nap múlva, hajnal előtt, ahogyan Laskili ajánlotta, elindult a hajó. Ezt maga jelentette nekem késő délelőtt, a harmadik kettősóra vége felé, amikor a városra már rátelepedett Nanur, a Gonosz gyilkos forrósága.
– Nem történt semmi rendkívüli, Isteni Uram. Az Úrnő hallgatott, és parancsomra néma volt mindenki, aki a kikötőbe kísérte, hogy ne zavarjuk meg a város nyugalmát.

7.
	Már régen feladtam a reményt, hogy pontosan számolhassam életem éveit, megelégszem azzal, ha legalább a részletekben hűségesen követhetem a napok, az évszakok futását. Tudom, Lubaltu szörnyülködne, ha ezt olvasná. Viszont – bár a halottakat, különösen azokat, akik olyan becsületes életet éltek, mint Lubaltu, csak tisztelni lehet – annyit kénytelen vagyok mondani, hogy az ő számításai sem voltak mindig pontosak. De olyan fontos ez? Be kellene látnunk, hogy az idő nem mérhető úgy, ahogyan a látható dimenziók. Meg lehet számolni, hány lépés a kikötő köveitől a Palota nagy ajtajáig, onnan hány lépcsőfok visz fel a lapos tetőre, ezzel a feladattal egy gyermek is megbirkózik. De az idő más. A történések, a cselek­vések felgyorsítják, a tétlenség, a várakozás szakaszai lassítják – hiába méri tiszteletre méltó pontossággal Gurru templomának udvarán a szent obeliszk, a napóra déltől délig a napok sorát. Azért írtam le ezt, mert a következő évet nyugodtan átugorhatom. Azoknak az óráknak a végtelensége, amikor a mécses lángját bámulva esténként egyedül voltam, és Enitet láttam, nem tartozik ehhez a történethez, nincs jogom ezzel feltartani Titeket, késői testvéreim. Persze, csak hittem, hogy nem történik semmi, de nem az én hibám, hogy nem tudhattam olyan dolgokról, amelyek részesei éppen azt akarták, hogy ne tudjak róluk. De így zavaros, rendet kell tartanom.
Ezi-gir megkapta azt a többletet, amit szegény Szumurri ígért neki a salétromért és a szódáért, és királyi embere hozta el Avanába azokat az agyagtáblákat, amelyek az esküjét rögzítették: amíg él, nem tárgyal többé Tavapával, a Szigetek Védelmezőjével, Dis urával. A Tanács megnyugodott, a bögölycsípést kegyesen elfelejtette. És Erua elején megérkezett Lagin levele Bitámiból, hogy Enit még a Viharisten idején fiút szült, és a Denjar nevet adta neki. Arról, amit nekem mondott utoljára a Gyógyítás Házának szobájában, nem szólt a levél.
Néhány nappal később, rangjához illő kísérettel belovagolt Avanába Darnam egyik főembere, Hinhis. Akkor még nem tudtam, hogy váratlan érkezése az első láncszeme azoknak az eseményeknek, amelyek miatt ezeket a táblákat írom. Darnam, Mekridur egykori táborának jelenlegi vezére, bár személyesen soha nem találkoztunk, mindig barátságosan viselkedett a naunikhoz küldött embereimmel, és készségesen teljesítette kéréseinket. Nem lehetett tehát okom rá, hogy Hinhist, akit most láttam először, ne szeretettel fogadjam. A főlegény okos volt, és sokkal beszédesebb, mint testvérei. Hogy ennek ellenére nehezen értettük meg egymást, annak egyedül az volt az oka, hogy amit elmondott, meglehetősen zavaros volt. Igaz, nemcsak nekem, hanem Darnamnak is, éppen ezért küldték hozzám Hinhist. Az történt ugyanis, hogy Darnamnak az a ménese, amelyiket a legtöbbre tartott, megvadult, és világgá szaladt. Két napba telt, amíg újra összeterelték. Ilyesmi még soha nem fordult elő, hiszen a naunik jobban értenek a lovakhoz mindenki másnál, és a kedvenc ménest a legkiválóbb csikósok őrizték. Akik viszont nem tudtak számot adni arról, hogy mi történt. Nem italoztak, nem aludtak, reggel annak rendje-módja szerint a megszokott patakhoz terelték a ménest itatni. Utána pedig már csak arra emlékeztek, hogy a Nap alacsonyan áll a Barkan felett, közeledik az este, és a ménes nincs sehol. Darnam, ha ostobább és indulatosabb, bizonyára halálra kínoztatja a csikósait, hogy vallják ki, mit hibáztak, de szerette, a legjobbaknak tartotta őket, éppen ezért bízta rájuk azokat a lovakat, így hát a tábor gyógyító embereihez küldte a csikósokat: vajon nem támadta-e meg őket valami ismeretlen betegség? De a gyógyító embe­rek sem mentek semmire. A csikósokat egészségesnek találták, csak éppen reggeltől alko­nyatig nem emlékeztek semmire azon a napon. Néhány csikós öngyilkossággal próbálkozott, mert nem lehet a szégyennel tovább élni, hogy éppen velük, a legkiválóbbakkal történhetett meg ilyesmi, de sikerült őket idejében lefogni. Darnam változatlanul valami betegségre gyanakodott, ezért állt most előttem Hinhis.
– Mindenki tudja, hogy a te városod orvosai a legjobbak a világon, Isteni Úr. Bár azóta ilyen eset nem történt, és a csikósok is egészségesek, az én uram aggódik, hogy ez mégis valami járvány. Azért sem küldte el velünk a csikósokat, nehogy behurcolják ide. Hanem arra kér Téged, hadd jöjjön velünk az orvosod, akit a legalkalmasabbnak ítélsz.
Hivattam Gamatut. Elmeséltem neki, amit Hinhis elmondott, mert Gamatu nem ismerte a nauni nyelvet. A végén még hozzátettem, bármilyen különös is, amit hallottunk, ha a vezér hisz a csikósainak, akkor nekünk sincs okunk kételkedni bennük.
Az orvos sokáig gondolkodott.
– Mit csináltak a csikósok, miután... felébredtek?
– Nem aludtak! – erősködött Hinhis. Folyamatosan tolmácsoltam kettejük párbeszédét. – Hogy mit csináltak? Egész éjjel kétségbeesetten hajkurászták a lovakat.
– Ha Nanur forrósága lett volna a testükben – Gamatu ez alatt a lázat értette –, akkor ilyesmire nem képesek. Mert néha olyan nagy a forróság, hogy a beteg nem emlékszik később semmire – tette hozzá.
– Nem volt bennük forróság. Legfeljebb a szégyen égette őket, hogy ez megtörténhetett velük – magyarázta Hinhis. – És reggel az én uram, miután végighallgatta a történetüket, elküldte őket a gyógyító emberekhez. Azok pedig azt mondták, hogy egészségesek.
Így körben járunk, gondoltam, de nem szólaltam meg, mert láttam, Gamatu töpreng valamin.
– Egy van, ami hasonlít ehhez, Isteni Uram – szólalt meg nagysokára. – Tudod, hogy nem minden orvos képes élni Habamu titkos tudományával, hiába tanulja akármilyen szorgalma­san, az végső soron az Atya adománya. Ugyanakkor azt is tudjuk, hogy nem minden betegre lehet hatni a titkos tudománnyal.
Bólintottam. Ennyit még én is tudtam a hipnózisról, és akadt a Gyógyítás Házának, igaz, nem sok orvosa, aki pompásan csinálta.
– Így van, Gamatu, de miért jutott most ez az eszedbe?
– Mert aki igazán mestere a titkos tudománynak, néha el tudja érni azt is, hogy a beteg utólag ne emlékezzék semmire. Vagy fordítva: az álom alatt, amit a betegre bocsát, olyanokat is kimondat vele, amire az éber állapotában valóban nem emlékezett, ezért még a kínpadon sem vallhatna róla.
Megráztam a fejem.
– Most már értelek, Gamatu, de ez lehetetlen! Hogyan kerülne ilyen mester éppen annak a pataknak a partjára? Az égből?
– Te is onnan jöttél, Isteni Uram.
Ez fájt, de tudtam, hogy Gamatu nem akart megbántani.
– Hagyd ezt, Gamatu. Te is tudod, hogy ez lehetetlen. – Azután Hinhistől kérdeztem nauni nyelven: – Hányan voltak a csikósok?
– Heten, Isteni Úr.
– Azt mondja – néztem újra Gamatura –, hogy a csikósok heten voltak. Tehát leszállt az égből egy mester, és képes volt egyszerre hét egyszerű emberre álmot bocsátani. Ha jól tudom, ti soha nem foglalkoztatok egyszerre több beteggel, csak egyet altattatok. Hogyan lehet egyszerre hetet?
– Ne feledd, Isteni Uram – vitatkozott Gamatu –, a tapasztalat azt mutatja, minél egyszerűbb lelkületű valaki, annál könnyebb elaltatni.
Hinhis, aki egy szót sem értett az egészből, egyre aggódóbb pillantásokat vetett ránk.
– Légy türelemmel, Hinhis – fordultam hozzá. – Köszönjük uradnak, hogy elküldött ide az üzenettel, a figyelmeztetéssel. Az már bizonyos, hogy járvány nem fenyegeti se a te népedet, se a mienket. De hogy mi történhetett a csikósokkal, akik – ahogyan mondtad – azóta is egészségesek, arra még nem tudunk válaszolni.
– Azért küldesz orvost, Isteni Úr? – kérdezte nyugtalanul.
– Várj még egy kicsit, Hinhis.
Gamatu gondolatmenete addig logikus volt, hogy valamiféle hipnózisról lehetett szó. De hét embert egyszerre hipnotizálni? A patakparton? És ki? Ezeket a kérdéseket már fel sem lehet tenni, olyan képtelenek. Dühös voltam magamra, mint mindig, ha nem találtam megoldást.
– Ne vitatkozzunk tovább, Gamatu. Majd máskor folytatjuk. Most itt ez a jóember, akinek a vezére fontos nekünk. Nem lenne jó, ha megneheztelne ránk. Jelölj ki valakit az orvosaid közül, és menjen velük. Baja nem eshet, legfeljebb egy kicsit összerázza a lovaglás – gondoltam saját korábbi tapasztalataimra, amikor majdnem minden tavasszal meglátogattam Demgalt, mert szerettem a drága, bölcs királyt –, és kárt se tehet abban a hét csikósban. Hiszen egészségesek.
Gamatu összeráncolt homlokkal töprengett. Szelíd volt és halkszavú, de ha valami belefészkelte magát a koponyájába, akkor ugyanolyan makacs, mint mestere, Dimmu. Lehet, hogy Dimmu éppen ezt a tulajdonságát felismerve tette meg utódjává a sokkal gyorsabb gondolkodású, de néha kapkodó Laskili helyett?
– Megértettem, hogy küldenünk kell valakit. Ha pedig már így van, akkor Jadritot ajánlom. Ő a legnagyobb mestere a titkos tudománynak. Hiányozni fog, és féltem is, bár valóban bízhatunk a naunikban. De annyi minden történhet az úton... és Jadrit tudománya páratlan, Isteni Uram. Igaz, fiatal és erős... és talán megtudhat valamit...
– Mit?
– Egyet köss ki a levélben, amit Darnamnak küldesz. Hogy Jadrit azt tehessen a hét csikóssal, amit akar...
– Furcsa kérés. Mit akarsz elérni vele?
– El fogja altatni őket. Egyenként. És mind beszélni fog. Még nem akadt ember, aki nem beszélt Jadritnak, ha álmukban kérdezte őket.
– Tehát elmesélik neki szépen az égből leszállt mestert – gúnyolódtam.
Nem volt szép dolog tőlem. Szerencsémre Gamatu elengedte a füle mellett.
– Nem tudom, mit mondanak majd. De nagyon kíváncsi vagyok rá. És persze meg kell kérni Talilt, mert Jadrit nem érti a nauni nyelvet, hogy az emberei közül olyan tolmácsot adjon mellé, aki tudja tartani a száját. Bármit hall is, amikor az alvó szavait fordítja.
Gyanakodva néztem rá.
– Nem gondolod, hogy ennek az egész történetnek és Darnam kérésének nagyobb fontosságot tulajdonítasz, mint amennyit megérdemelnek?
– Nem, Isteni Uram. Nem éppen Te tanítottál arra bennünket, hogy kutassuk mindennek az okát? Itt pedig, úgy gondolom, nagyon messze vagyunk még az okoktól. Persze – tette hozzá kétkedőn – egyáltalán nem biztos, hogy Jadrit munkálkodása közelebb segít hozzájuk. De én, engedelmeddel, reménykedem, és Te mondottad, hogy mindenképpen kell küldenünk egy orvost, nem tagadhatjuk meg Darnam kérését.
Tudomásul kellett vennem, hogy Gamatu győzött.
Hinhisen láttam – bár a naunikat úgy nevelik, hogy már gyermekkorukban se mutassák ki érzelmeiket, mert a Pusztai Nép fiainak szemében ez a legsúlyosabb illetlenség –, hogy türelmetlen.
– Örömmel teljesítjük Darnam úr kívánságát. Csakhogy két embert viszel, nem egyet. Mert beláthatjátok, hogy orvosaink, akiket vezéred olyan nagyra tart, nem kötelesek ismerni a ti nyelveteket. A legjobb orvost és a legjobb tolmácsot küldjük. De... – eszembe jutott, hogy ezt jobb most tisztázni – a ti gyógyító embereitek nem lesznek féltékenyek? Nem esik bántódása az én két kedves emberemnek?
A nauni szemében öröm villant, hogy nem lovagolt ide hiába, aztán gőg. Hiába, ők a nagy füves síkság legyőzhetetlen, hatalmas urai.
– Vezérem, a nagy Darnam kegyességéhez méltatlan volt ez a kérdés, Isteni Úr. Én pedig, Darnam második főembere, az életemmel kezeskedem, hogy a hajuk szála sem görbül meg.
Már nagyon régen megtanultam, hogy ha egy nauni az életével kezeskedik valamiért, azt komolyan lehet venni.
Megráztam az aranycsengőt.
– A Vendégházba vezetnek, Hinhis. Pihend ki az út fáradalmát. Amint a két emberem el­ké­szült – csak a szememmel kellett intenem Gamatunak, hogy intézkedjen –, indulhattok vissza.

8.
	A következő láncszemet, bár még arról sem tudhattam, hogy az, Szalita hozta, a Tavasz­istennő idejének vége felé. Szalita annak idején egyike volt annak a hét fiatal kapitánynak, akik a nagy utat végighajózták velem. Szumurri halála után hatan maradtak, a legjobb hajósok ezen a földrészen, mert a sajnos gyorsan hanyatló Pilagu már csak a hajóépítőben tudott zsarnokoskodni. Ahogy azon a szörnyű éjszakán már végiggondoltam, egyiküket sem tettem meg hivatalosan a hajóhad parancsnokává. Mindannyian a Tanács tagjai voltak. De az év nagyobbik részét a tengeren töltötték, mert életük egyetlen, legnagyobb szerelme a hajózás volt, és egyikük sem hagyta volna oda a tengert a trónterem unalmas délelőttjeiért. A részle­teket nem ismertem, de valahogyan, valószínűleg tiltakozása ellenére, rávették Gihatrit, hogy képviselje őket a Tanácsban, amíg ők boldogan repültek a kék vízen, így lett Gihatri, kinevezés nélkül, a hajóhad parancsnoka, és elismeréssel kell leírnom, hogy Laskilival remekül megértették egymást. Legfeljebb akkor vitatkoztak, amikor Gihatrira rátört a tenger utáni vágyakozás, és kereken kijelentette, hogy ő most elhajózik – lényegtelen, hogy milyen ürüggyel –, csináljon Laskili, amit akar. De most Szalitáról kell beszélnem. Ha jól emlékszem, már az eltemetett táblákon leírtam, hogy a hajóépítés fejlődésével megszűnt az a szokás, hogy csak Gurru, a Tengeristen évnegyedében futnak ki távolabbi cél felé induló hajók. Esra idejét leszámítva, amikor a viharok miatt valóban kockázatos kimerészkedni a védett öbölből, a másik három negyedben gyakorlatilag rendszeres volt a hajózás. Szalita is így indult el Erua kezdetekor az első hajóraj parancsnokaként Gir-dinbe a szódáért és a salétromért. Még egyéves sem volt az új szerződés Ezi-girrel, tanácsosnak látszott, hogy olyan tekintélyes ember vezesse a hajórajt, mint amilyen Szalita. Rendben, veszteség nélkül megtért a tizenvalahány hajó Avana kikötőjébe, de akik a parton várták őket, látták, hogy a hajósok zavartak, komorak, és amikor elhagyták a hajókat – átengedve az áruval való foglalatosságot a rakodómunkásoknak –, össze-vissza beszéltek mindenfélét, amit senki nem értett.
Szalita egyenesen a Palotába sietett, de maga előtt küldött a kikötőőrségből három legényt. Az egyiket hozzám, hogy ha lehet, azonnal beszélni szeretne velem; a másikat Talilhoz, a harmadikat Gamatuhoz, hogy ők is jöjjenek oda, ahol én fogadom.
Abban a szobában vártam, ahol általában a délutánjaimat töltöttem, Nanur idejének kivételével, amikor túlságosan meleg volt. Nyugatra néző keskeny, magas ablakain sárgán szűrődött be a napfény, ragyogása meghitt és megnyugtató hangulatot teremtett.
Mire Szalita belépett, Talil és Gamatu már ott volt. A hajós nehezen szedte a levegőt. Már neki is megerőltető volt egyvégtében a kikötőből a domb tetejét uraló Palotáig sietni.
– Ülj le, Szalita – mutattam a székre –, ülj le, és fújd ki magad... Bizonyára okod van rá, hogy sürgősen beszélni akarsz velem. Rossz hírt hoztál? Baj történt?
– Nem... De én meg az embereim láttunk valamit. Azért kérettem Gamatut, mert orvos. Ő döntse el, hogy valamennyien megbolondultunk-e vagy sem. Aztán Talil eszére is szükség lesz.
Láttam, hogy izgatott, kimerült, és keresi a szavakat. Megráztam az aranycsengőt.
– Hozz inni Szalitának – utasítottam a belépő szolgát.
A kapitány felemelte a kezét.
– De csak vizet! Különben még azt hiszitek, hogy a részegség mondatja velem, amit hallani fogtok. Tegnap délután sem volt egy korty bor sem a gyomrunkban, az esti adag még messze volt. Igaz, hogy azt megdupláztattam, hogy az embereim valamennyire megnyugodjanak.
– Mondd már – sürgettem. – Elhisszük minden szavad.
– Még kint voltunk a nyílt tengeren, de már Avana felé vettük az irányt, amikor megláttuk azt keleten a tenger fölött. Nagyon messze volt, először azt hittem, felhőcsomó, de rájöttem, hogy ilyen alacsonyan nem lehet felhő, és nem mozoghat ilyen gyorsan. Mi délnek tartottunk, az meg, ahogyan később megfigyelhettem, pontosan nyugatnak, így egy ideig közeledett hozzánk. Úgy csillogott a napfényben, akár az ezüst.
– Milyen alakja volt? – vetettem közbe. – Kerek? Vagy hegyes? Hosszú?
Szalita a fejét ingatva kereste a hasonlatot.
– Egyik sem. Talán... talán... igen, mint egy nagy olajbogyó! Kerekded is, egy kissé hosszúkás is, de mind a két végén tompa, nem hegyes. Igen, mint egy olajbogyó!
– Mekkora volt és milyen magasan repült?
Szalita újra megrázta a fejét.
– Tudod, Isteni Uram, hogy milyen nehéz az ilyesmit megbecsülni a nyílt tengeren, amikor a hajód az egyetlen mérték. És ahogyan már mondtam, mi délnek tartottunk, az meg egyenesen nyugatnak, így hamar mögénk került, azután beleveszett a Nap meg a tenger ragyogásába.
– Mégis, mekkora volt? – unszoltam.
A szemét összehúzva töprengett, hogy minél jobban felidézze, amit látott.
– Nem lehetett sokkal nagyobb, mint a mi nagy bárkáink...
Tehát húsz-harminc méter.
– És milyen magasan repült?
– Erre még nehezebb felelni, Isteni Uram – kezdte, azután boldogan felkiáltott. – Megvan!
– Mi?
– Most jut eszembe, hogy változtatta a magasságát! Néha úgy látszott, hogy szinte súrolja a tengert! Tehát nagyon alacsonyan, és újra mondom, gyors volt... nagyon gyors. Nincs az a madár, amely ilyen sebesen repülne. Kevesebb idő telt el a megpillantásától az eltűnéséig, mint amennyi alatt az egészet elmondtam.
– Hangot hallottál?
– Semmit, Isteni Uram, semmit – mondta nagyon határozottan. – Pedig az embereim meg­némultak a csodálkozástól, velem együtt. Ha lett volna valamilyen hang, hallottam volna.
Hallgattunk, azután a kapitány megszólalt.
– Mondd meg, Gamatu, bolondok vagyunk vagy sem?
– Nem, nem vagytok bolondok – felelt azonnal az orvos.
– Akkor mi volt ez, Isteni Uram? – kérdezte Szalita. Amikor nem válaszoltam, folytatta. – Vagy Te mégis azt hiszed, hogy megbolondultunk?
– Nem, Szalita. Csak nem tudok mit mondani. Várj, gondolkodnom kell.
Azután rájöttem, legjobb, ha hangosan gondolkozom. Elég okos ahhoz ez a három ember, hogy követni tudjon.
– Amit Szalitáék láttak, az nemcsak őket zavarta meg, hanem engem is. A világ most már számomra sem olyan, ahogyan nekem az én távoli szülőbolygómon tanították, és ahogyan eddig elképzeltem. Az a bolygó – mi Földnek nevezzük – elképzelhetetlenül messze van. A Viking nevű űrhajó, amivel én jöttem, és a második, az Anteusz is, amelyik Akdában elpusz­tult, több mint tizenhárom évig repült a csillagok között, amíg ideért. Pedig nem repültek sokkal lassabban a fénynél, amely a leggyorsabb a világon. Az Anteusz robbanásának a fénye még most is útban van a Föld felé, pedig hány éve már annak? Más kérdés, hogy azt a fényt észlelni tudják-e majd egyáltalán, ha eléri a Földet. Tehát majdnem bizonyos, hogy amit Szalita látott, nem a Földről jött ide, mert a Földön az a törvény, hogy nem indítanak új űrhajót, amíg az előző vissza nem tért. Legalábbis az én időmben ez volt a törvény, és nem hiszem, hogy megváltoztatták.
Feszülten figyeltek, láttam rajtuk, hogy eddig értik. Hogyan folytassam?
– A tudósok a Földön már nagyon régen föltételezték, hogy másutt is van élet, más Napok bolygóin – ki kellett mondanom. – Azért ülök most itt, köztetek. Ez a bizonyítéka annak, hogy helyesen gondolkoztak. De azt is feltételezték, mert a... a... – kerestem a szót – a bolygók népeinek értelme úgy növekszik az idővel, ahogyan a tudatlan újszülöttből bölcs öreg lesz, hogy lehetnek nálunk, földieknél értelmesebb lények. Mert az értelem, ha egyszer megszületik az élők között, nagyon gyorsan növekszik.
Megálltam, mert a mondandómat már nagyon nehéz volt megfogalmaznom. Hasonlatot kerestem.
– Amikor a Parti Nép ősei alig különböztek azoktól a vad törzsektől, amelyek délről, a Fekete Hegyek völgyeiből zaklatják a naunikat, a Barkan szikláit ugyanolyannak láthatták, mint amilyenek most. Ne ijedjetek meg a nagy számoktól, amelyeket most mondok. Tíz-, húsz-, vagy akár százezer év egy szempillantás az élettelen világ vagy az olyan élők számára, mint mondjuk a kecske. De ha az értelem eljut odáig, hogy a beszédből megszületik az írás, minden más addigi mesterség fejlődése felgyorsul.
Hallgattam egy sort, azután máshonnan folytattam.
– Denjar szavaiból úgy vettem ki, hogy ők nagyjából két-háromezer évvel tartanak előbbre, mint mi. Mekkora, milyen behozhatatlan előnyük van! – Bántam, hogy kimondtam, de megtörtént. Igyekeztem békésebb vizekre evezni. – Tehát a tudósok feltételezték, hogy vannak, lehetnek a földi embernél sokkal fejlettebb, értelmesebb lények. Amikor ott éltem, már több mint száz éve folyt a vita a hívők és a hitetlenek között arról, hogy ezek az értelmes lények meglátogatták-e a Földet vagy sem. Nem tudom, mi történt azóta, amióta a Földről eljöttem, de addig a látogatás minden bizonyítékát cáfolni látszott egyetlen tény.
– Mi volt az, Isteni Uram? – kérdezte Gamatu, akit láthatóan lázba hozott, amit addig hallott.
– Hogy soha, egyetlen egyszer sem sikerült kapcsolatot találni velük. Pedig akik hitték, hogy közöttünk jártak, illetve járnak, mindent elkövettek a kapcsolatfelvétel érdekében. Ezért mondhatta a másik tábor, hogy a bizonyítékok értéktelenek. És ezzel nem lehetett vitatkozni.
Gamatu újra meg akart szólalni, azután meggondolta magát.
– Most Szalita látott valamit, és nem kételkedem abban, amit elmondott – folytattam –, ami bizonyíték lehet. Sőt nagyon valószínű, hogy az, mert ilyen repülőszerkezetet földi testvéreim még nem tudnak építeni. A Földtől való távolság is túlságosan nagy, de erről már beszéltem. Ami azonban a legfontosabb: ha mégis földi testvéreimé lenne az a szerkezet, miért nincsenek máris közöttünk, Avanában? Hiszen tudják, hogy itt vagyok, vagy ha meghaltam volna már, hogy itt éltem? Akkor miért nem ide repültek?
– Hát kicsodák lehetnek és honnan jöttek? – firtatta Gamatu.
– Nincs válasz – ingattam a fejem. – Csak ők tudják megmondani... Ha akarják. Ha valóban léteznek.
Szalita megbántottan kapta fel a fejét.
– Hát mégsem hiszel nekem, Isteni Uram?
– Nyugodj meg, Szalita, nem tartalak hazugnak! Csak... csak... talán itt is ugyanaz történik majd, ami a Földön. Hogy látogatók vannak is, meg nem is. Ha itt sem akarják fölvenni a kapcsolatot, ugyanolyan kevéssé valóságosak maradnak, mint ott, és mi vitatkozunk értel­metlenül, vagy – fölnevettem – kergetjük őket. Amikor elhagytam a Földet, amennyire én tudom, már több száz ilyen esetet írtak, rajzoltak le... Ám a látogatók egyetlen földivel sem álltak szóba. Lehet, hogy mi szerencsésebbek leszünk?
Újra nevettem, döbbenten néztek rám, és hallgattak.
– Most mit tegyünk, Isteni Uram? – szólalt meg végül Talil. – Már a fél város tudhatja a hajósoktól, ha ugyan nem az egész. Valamit mondanunk kell...
Itteni életem során mindig megvetést éreztem magam iránt az olyan helyzetekben, amikor nem volt más választásom, mint visszalépni a babona, a misztikum felé.
Az eddig elmondottakat – ha még részletesebben elmagyarázom – legföljebb a Tanács fele érti meg. Nem tarthatok természettudományos ismeretterjesztő előadásokat a város népének. Gondolkoztam.
– Mondjátok azt, hogy én, az Isteni Úr, megfejtettem a jelenést. Erua kegyét jelenti, hogy ilyen formában mutatkozott a hajósok előtt. A biztonság kedvéért tegyétek hozzá: lehetséges, hogy az istennő a jövőben is ilyen formában fog megjelenni, más évszakokban is.
– És mit tegyünk mi? – kérdezte újra Talil. – Akiknek elmondtad az igazságot?
Dühös voltam és elkeseredett. Csak azt tudtam, hogy Szalita azt látta, amit látott. De mit jelent ez számomra? Amíg a Földön éltem, volt más dolgom is, nem sokat törődtem a hívők és a hitetlenek vitájával. Racionális neveltetésemnél fogva inkább az utóbbiakhoz húztam, mert végső érvüket, a kapcsolatfelvétel hiányát megcáfolhatatlannak tartottam. Milyen értelem az, amelyik rejtőzik, és nem nyújt kezet a másiknak? Miért nekem, a magányosnak adta fel ezt a leckét a sors, tucatnyi fényévre testvéreimtől? Vagy lényemet két részre osztva, egy személyben játsszam el azt a vitát, amit odahaza annyi, nálam okosabb ember képtelen volt eldönteni? Legyek ma hívő, holnap hitetlen? Itt állok, közelebb az emberiség egyik legnagyobb rejtélyének a megoldásához, mint bármelyik elődöm. És ha megkapom a végső választ? Mire megyek vele?
Talil halkan köhintett. A Palota évszázados szertartásrendje szerint ez kettőt jelenthetett: hogy szólni kíván, vagy hogy választ vár. Tudtam, ezúttal az utóbbiról van szó. Túl sokáig gondolkoztam, Talil aggódik, és ezért türelmetlen.
– Semmit. Miért, mit akarsz csinálni? – kérdeztem vissza, azután folytattam. – Várod őket? Hívod őket? Hogyan!? Lesed és gyűjtőd a bizonyítékokat? Mit érsz velük? Amíg ők nem akarnak találkozni velünk, csak töprenghetsz, emésztheted magad. A városnak, a déli partnak pedig nem erre van szüksége. Dolgozzunk úgy, ahogyan eddig, és igyekezzünk megőrizni éjszakáink nyugalmát.

9.
	Húszegynéhány nappal azután, hogy Jadrit és a tolmács ellovagolt a naunikkal, Gamatu egy levéllel jött hozzám.
– Jadrit írta. Úgy beszéltem meg vele, hogy először engem értesít, ha talál valamit. Ha hazatér, Neked majd hosszabban, szóban számol be, hogy bármiről kérdezhesd.
Ezt rendjén valónak találtam, hiszen Gamatunak jutott eszébe a hipnózis. Tőlem csak egy orvost kért Darnam.
– Add ide – nyújtottam a kezem a birkabőr után.
Nem volt sem megszólítás, sem aláírás. A sorok kuszán tekeregtek.
"Mind a hét beszélt álmában. Ugyanazt mondták, és csak ennyit: a magasból jött, és fényes volt. Semmi többet. Pedig mindent elkövettem. Aki azt az időt így kitörölte az emlékezetük­ből, annak az ereje sokkal hatalmasabb az enyémnél. Nagyon kifáradtam. Pár napot pihennem kell. Aztán meg kell magyaráznom Darnamnak, hogy a csikósai nem bűnösök és egészsége­sek. És ki kell találnom valamit. Mert erről a hatalmas erőről nem akarok beszélni itt senkinek. Elég, hogy engem megrémített. Még nem tudom, mit mondok. A futár indul. Fáradt vagyok. Alszom."
Gamatu elégedetten hallgatott, amíg én többször végigolvastam a levelet.
Restelltem, hogy csak kevéssé ismertem Jadritot. Ám a Gyógyítás Házában azokkal találkoz­tam csak rendszeresen, akiket arra tanítottam, amit én is értettem: kémiára, fizikára, matematikára. Arra emlékeztem csupán, hogy Jadritnak kék a szeme, ami ritkaság a Tenger Fiai között. Például Pilagunak az van, de a bátyjáé, Numdáé barna volt.
– Igazad lett, Gamatu. Érdemes volt Jadritot küldenem. Ráadásul azóta már hallottuk Szalita elbeszélését. Magasról jött, és fényes volt... – ismételtem töprengve Jadrit, illetve a csikósok szavait. – Csak azt nem értem, mit akarhattak éppen attól a hét szerencsétlentől? Hiszen látniuk kellett Szalita hajóit. Mégis úgy repültek tovább, mint akik észre sem veszik a hajókat.
Hamarabb kaptunk választ, mint gondoltuk volna.
Néhány nappal később Talil, akinek Gamatu nyilván beszámolt Jadrit leveléről, jelentőségtel­jes komolysággal arra kért, fogadjam Mutabit és azt az öt pásztort, akiket magával hozott.
Kényes voltam a szagokra, ezért úgy döntöttem, hogy a trónteremben fogadom őket. Ezzel Mutabit is megtisztelem, akinek már a nagyapja is, aki a csípőjében hordozta azt a bizonyos nauni nyílhegyet, a nyájak felügyelője volt.
A történet, amit Mutabi előadott, egy bizonyos pontig meglehetősen szokványos volt, és soha nem került volna nemhogy elém, még a Tanács elé sem, ha...
A Tavaszistennő évnegyede során a pásztorok először a város körül legeltettek, s ha ott már a nyájak letaroltak mindent, egyre beljebb terelték őket a Barkan felé magasodó dombok völgyeibe, ahol dús füvet találtak. A Hegyi Emberek támadásai megritkultak az utolsó évtizedben, így a pásztorok egyre beljebb merészkedtek, akadtak olyanok is, akik nem terelték vissza alkonyatkor nyájaikat a városhoz, hanem tábort vertek egy-egy távoli, különösen gazdag legelőjű völgyben, ahol ebben az évszakban még víz is akadt, mert a patakokat csak Nanur forrósága szikkasztotta ki. Ezzel ugyan nőtt a Hegyi Emberek rablásainak, támadásai­nak veszélye, de a pásztorok vittek magukkal fegyvert, és éjszakára őrséget állítottak, így is megesett, hogy eltűnt néhány jószág, ám a többiek kövérebbre híztak, és ez megérte a kockázatot. A pásztorok vállalták, és mindig meg tudtak egyezni Mutabival, hogyan egyenlítik ki az elveszett állatok értékét. Jellemző volt az is a Hegyi Emberek "megszelídülésére" – amit persze hiba lett volna komolyan venni, mert akadtak véres csetepaték is –, hogy éjszaka loptak, kihasználva, hogy az őrségben álló pásztorok esetleg elbóbiskolnak.
Most azonban más történt. Reggel, amikor megszámolták az állatokat, mind megvolt, délutánra azonban már hiányzott nyolc birka és tizennégy kecske. És a pásztorok nem tudták megmagyarázni, hogyan történhetett. Nem emlékeztek semmire. Ez háborította fel Mutabit, ezért követelte a pásztoroktól a szokásosnál háromszor nagyobb kártérítést, amit azok méltánytalannak tartottak és Talilhoz mentek panaszra, így kerültek elém.
Mutabi dühösen védte az igazát.
– Mivé lesz a rend, ha az embereim már nappal lerészegednek vagy a hasukat süttetik ahelyett, hogy vigyáznának a rájuk bízott jószágra? A Hegyi Emberek újra úgy elszemtelenednek, hogy legközelebb az egész nyájat elhajtják fényes nappal! Megérdemlik, hogy háromszoros kártérítést fizessenek!
– Esküszöm, Isteni Uram – siránkozott a legidősebb pásztor –, nem tudjuk, hogyan történt! A bor, amit magunkkal vittünk, már egy napja elfogyott, éppen aznap akartam beküldeni borért valakit a városba! Nem lehettünk részegek! És nem heverésztünk a napon sem, ahogyan Mutabi állítja! Habamura, az Atyára esküszöm!
Az eskü erősítésére két karját az ég felé emelte, négy társa követte a példáját. Piszkos köntösük ujja a vállukra csúszott, és szabadon hagyta a karjukat. Ekkor láttam meg a foltokat. Minden pásztor könyökhajlatában, a bal karon egy-egy világos foltot. Azt hiszem, az elteme­tett táblákon már leírtam, hogy a város népe mennyire szeret fürödni, mennyire kedvelik a tisztaságot. A pásztorokról ezt nem lehetett elmondani. Talán a mesterségük volt az oka, de piszkosak voltak, és bűzlöttek állataik szagától. Ezért is fogadtam őket a trónterem­ben, ahol mindig friss a levegő.
A világos folt egy nagyon-nagyon régi földi emléket juttatott az eszembe.
Fölálltam, az öreg pásztorhoz léptem, megfogtam a karját. Döbbent némasággal bámulták szentségtörő mozdulatom. Magam után húztam a pásztort az ablakhoz, a délelőtti napfény sugarába, ő meg rogyadozó léptekkel követett. Mit akarhat az Isteni Úr? Az éles fényben figyelmesen vizsgálni kezdtem a világos foltot. Három-négy centiméter volt az átmérője, a közepén parányi szúrt seb helye, éppen a bőrön kékesen átderengő véna felett. A folt azért világos, mert mielőtt ezt a parányi sebet ejtették, valamivel gondosan lemosták az öreg bőréről a koszt. Egész itteni életemben keservesen sajnáltam, hogy olyan keveset értek az orvostudo­mányhoz, de arra azért nagyon jól emlékeztem, hogy ilyesmi velem is megesett elég sűrűn, felkészítésem orvosi ellenőrzései során. Igaz, Val, a Viking orvosa is elég sűrűn szurkált engem és Nogót Avanába érkezésünk első napjaiban, tömött minket gyógyszerrel, nyugtató­val. Először azért, hogy minél előbb talpra álljunk, azután azért, hogy ne csináljunk olyasmit, ami esetleg nem tetszik Mazunak. Ezúttal mégis inkább a régebbi, a földi emlék hasított belém, magam sem tudtam, hogy miért. Vérvétel. Jó lenne tudni, talált-e Jadrit ilyen szúrásokat a nauni csikósok karján? De ez alighanem reménytelen. Jadrit nagyjából harminc nappal a történtek után vizsgálta meg őket. A szúrás nyoma jóval hamarabb eltűnik, és a nauni csikósok sem sokkal gyakrabban tisztálkodnak, mint az én pásztoraim.
Bár fölösleges volt, megvizsgáltam a többi pásztor karját is. Ugyanazt találtam. Persze Jadrit, ha hazaér, hipnózissal ezekből is kiszedhet valamit. De valószínűleg nem többet, mint a csikósokból. Bolond ötlet volt, de az ötödik pásztornak a szemébe néztem, és megszorítottam a karját.
– A magasból jött, és fényes volt?
Rémülten nézett rám.
– Nem értem a szavaidat, Isteni Uram...
Csüggedten elengedtem a karját, visszaballagtam a trónszékhez.
– A pásztoroktól csak a szokásos kártérítést kérheted, Mutabi. – Tudtam, hogy mint Isteni Úr, nem tartozom magyarázattal sem viselkedésemért, sem döntésemért. – És most járjatok békével! Talil, te maradj!
Mutabi arcán láttam az elégedetlenséget, de persze egy szót sem mert szólni. Kihátráltak az ajtón.
– Dicsérem az eszedet, Talil, hogy idehoztad ezeket a pásztorokat.
– Amikor azzal védekeztek, hogy nem emlékeznek semmire, azonnal eszembe jutott, amit Gamatu mondott. Hogy miért ajánlotta Neked éppen Jadritot – szabadkozott szerényen.
Megvontam a vállam.
– Lehetett volna hazugság is, bár annak túlságosan együgyű. Ezek a pásztorok, amennyire ismerem őket, általában ravaszabbak annál, hogy ennyivel beérjék.
– Nekem is ez volt a gyanús, Isteni Uram. – Kis szünet után folytatta: – Mit vizsgáltál rajtuk?
– Mind az ötnek ugyanazon a helyen megszúrták a karját, hogy egy üreges tűvel elérjék az egyik eret. A földi orvosok ezt gyakran teszik. Vagy azért, hogy gyógyszert juttassanak a vérbe, vagy hogy vért vegyenek onnan. Mi még nem tartunk ott, hogy ilyen szerszámot tudjunk készíteni. Jó darabig még nem is fogunk.
– De miért kell kivenni a vért?
– A vér nagyon sokat elárul az emberről – próbáltam összekaparni egykori földi műveltségem morzsáit. – Nemcsak azt, hogy egészséges-e vagy sem, de a legtöbbször azt is, hogy milyen betegségben szenved. Még akkor is, ha a betegség nem látszik rajta. Ha pedig valakinek a vérét összehasonlítjuk más emberek vérével – de ez már bonyolultabb dolog –, azt is meg­tudhatjuk, ki volt az apja, az anyja, milyenek voltak, lehettek az ősei... és még sok minden mást. Azt hiszem, ez történt a csikósokkal is, a pásztorokkal is. Nem gyógyszert kaptak. A látogatók valószínűleg kíváncsiak voltak a naunik vérére. Aztán ugyanezt tették a mi pásztorainkkal, és még nem tudom, ki mindenki mással ezen a parton és másutt, mert az emberek vagy észre sem vették, mi történt velük, vagy nem tartották fontosnak. Gondolj csak arra: ha nem szalad szét Darnam legkedvesebb ménese, és ő nem olyan okos és emberséges, hogy tőlünk kérjen orvost és tanácsot, hanem egyszerűen kivégezteti a csikósokat, akik nem tudnak emlékezni semmire, ha Gamatunak nem jut eszébe a titkos tudomány; ha más ül itt – simogattam meg minden büszkeség nélkül a székem karfáját –, aki nem ismeri fel, mit jelent a pásztorok karján a folt és az alig látható szúrás... Akkor marad Szalita látomása, amit vagy elhiszünk, vagy sem.
Kifárasztott a hosszú beszéd, sóhajtottam egyet.
– És mit csinálnak most? – kérdezte Talil.
– Látnoknak tartasz? – nevettem. – Honnan tudhatnám?
– Nem úgy gondoltam. A vérrel, Isteni Uram.
– Vagy tartósították a vérmintákat, vagy máris vizsgálja őket közülük az, amelyiknek mester­sége, hogy megállapítsa a közöttük levő különbségeket és hasonlatosságokat, azonosságokat.
Talil hallgatott egy darabig, mielőtt megkérdezte.
– De miért a vérünket akarják megismerni? Miért nem minket?
Egyszerre nagyon súlyos lett a csend. Ekkor nyilallt belém először a megalázottság érzése, amely később soha nem hagyott el, ha rájuk gondoltam. Nem azért rejtőzködnek, mert tartanak tőlünk! A geológiához kapcsolódó tudományokon kívül – matematika, fizika, kémia – bizony eléggé járatlan voltam a többiben. De hirtelen eszembe jutott – nem emlékeztem már rá pontosan, hogy a Viking két orvosa közül melyik és miért fejtegette –, hogy a megfigyelés, a kísérlet szempontjából mennyire fontos, hogy akit vizsgálunk, ne tudja, hogy vizsgálják, mert az zavarja az eredményt. Ez történne most velünk is? Vizsgálnak, hogy megismerjenek, de óvakodnak attól, hogy észrevegyük? Ennyire alacsonyrendűnek tartanak minket? Ez volt az, amit megalázónak éreztem. Ezt a gondolatsort talán egyszer majd megosztom Talillal, de még korai. Ha a látogatók gyarmatosítani akarnák a Gámát, ekkora értelem és hatalom birtokában másképp kezdtek volna hozzá. Nem akarom a földi technika eredményeit lebecsülni, nem is igen értek hozzá, de abban biztos voltam, hogy az olyan repülő szerkezet megépítése, amilyent Szalita és hajósai láttak, még hosszú évtizedek, ha nem évszázadok kutatásainak, majd azok gyakorlati megvalósításának az eredménye. Hol van még ettől a földi technika? És lehet, hogy a vizsgálat befejeztével a látogatók most is elmennek anélkül, hogy nyomot hagynának maguk után? Egyre zavarosabbak a gondolataim, Talil pedig itt áll, és választ vár. Nem bánthatom meg a hallgatásommal, mert nem érdemli meg.
– Emlékeztetlek arra, amit rögtön Szalita érkezése után mondtam, amikor négyesben beszélgettünk. A Földön is ez volt a megoldhatatlan kérdés. Miért nem jött létre kapcsolat? Az egyik oldalon ott voltak a bizonyítékok, persze korántsem olyan meggyőzőek, mint itt a Gámán, a vérvétel ténye... A másikon pedig a jogos ellenvetés: ha a bizonyítékok valódiak, akkor miért a tartózkodás, a kitérés a személyes találkozás elől? Miért ez a rejtőzködés? Ezt az ellentmondást, amíg a Földön éltem, nem sikerült feloldani... Ezért nem tudok válaszolni neked arra, hogy miért csak az emberek vére, illetve a titkos tudománnyal elaltatottak teste érdekli őket? Ez az a kérdés, amely engem éppen annyira kínoz, mint téged.
– És most mi lesz, Isteni Uram?
– Semmi, Talil, semmi. Nincs elképzelésem, tervem, hogy hogyan erőltethetnénk, kényszerít­hetnénk mi a kapcsolat felvételét. Ezek a pásztorok ugyanolyan egészségesek, mint Darnam csikósai. És irigylem őket, mert kevesebbet tudnak, mint te vagy én. Nincs töprengenivalójuk. Sőt boldogok, mert Mutabival szemben nekik adtam igazat, nem kell háromszoros kártérítést fizetniök. Azt ajánlom, mi se töprengjünk hiába.
– Egyet kérdezhetek még, Isteni Uram?
– Hallgatlak.
– Hogyan kerültek abba a völgybe észrevétlenül? Hiszen egynapi járóföldre sincs a várostól. Ha Szalita jól becsülte meg a nagyságát annak, amit látott, hogyan repülhetett az a valami úgy a völgybe, hogy senki más nem látta?
– Csak találgatni tudok a földi tapasztalatok alapján. A csillagok között csak olyan hatalmas hajók repülhetnek, amelyek képtelenek leszállni az egyes bolygókra, így hozta ide az én Vikingemet is egy hatalmas fotonrakéta – nem féltem használni a földi megnevezést, hiszen Talilnak édesmindegy, hogyan nevezem, a megértést nem gátolja –, amely itt keringett a Gáma körül, amíg a Viking leszállt ide. És ugyanez ismétlődött meg az Anteusznál, tudod, a második űrhajónál, amely azután elpusztult Akdában – hirtelen eszembe jutott, hogy az Anteusz fotonrakétája, a Titán-2 még most is körpályán áll a Gáma körül. Vajon mit szóltak hozzá a jövevények? De ennek most semmi köze ahhoz, amit Talilnak el kell magyaráznom. – Nem tudok kibújni a bőrömből, csak úgy képzelhetem el, ahogyan mi, földiek csináltuk. Nos a hatalmas, a csillagok között repülő hajónak a gyomrában több olyan kisebb repülő szerkezet van, amelyekkel le lehet jutni egy-egy bolygó felszínére. Nem egy, hanem több, ebben bizonyos vagyok, mert csak annak van értelme. Tehát nagyon valószínű, hogy Szalita egy nagyobbat látott, és egy másik, sokkal kisebb szállt le a naunikhoz és a mi pásztorainkhoz is. Így már elképzelhető, hogyan tudott a dombok takarásában észrevétlenül abba a völgybe jutni. Nem tudok más magyarázatot. Elégedett vagy?
– Köszönöm, Isteni Uram, és bocsásd meg, hogy kérdéseimmel zaklattalak. Megértettem, amit elmagyaráztál. Ha nincs szükséged rám, engedelmeddel most megyek a dolgaim után.
– Járj békével, Talil. És lehetőleg felejtsünk el mindent, ami történt. Jobbat nem tehetünk.
Talil elment, én tovább ültem a díszes székben. A vissza-visszatérő gondolat gyötört: miért éppen én? Miért nekem, a mindörökre magányosnak jutott osztályrészül az – merjem szerencsének nevezni? Óvakodtam ettől –, ami a Földön immár kétszáz éve a nálam sokkal jobb koponyáknak sem sikerült, pedig az életüket tették rá? És továbbjutok-e a bizonyítékok­nál? Tudok-e velük kapcsolatot teremteni, illetve akarnak-e velem kapcsolatot teremteni? Nagyon kevéssé bíztam benne. Valóban, a legjobb volna elfelejteni az egészet. Ahogyan Enitet is, szorult össze a torkom. Persze ez is, az is reménytelen. Enitre minden sejtem emlékezik, a bizonyíték, a kapcsolat lehetősége pedig parázsként izzik a koponyámban. És mégis meg kell próbálnom normálisan élni, és a város napi gondjain túl a legfontosabbra gondolni: jönnek Lalla fiai, hogy elpusztítsák mindazt, amit az óceánnak ezen a partján eddig az értelem teremtett.

10.
	Tízegynéhány napig nem történt semmi, és én már kezdtem reménykedni, hogy nem is fog. Egy délelőtt azonban Egil állt előttem, a Habamu templomában munkálkodó írnokok vezetője, Lubaltu utódja a történetírás mesterségében. Nem emlékeztetett a bölcs öregre, hiszen gyors volt és határozott, leginkább Laskilihoz tudtam hasonlítani, mert ő is a közepén kezdte a mondanivalóját, és meglehetősen hadart.
– Az éjszaka valaki járt Lubaltu táblái között. Kárt, zavart nem csinált, de az bizonyos, hogy nem az én embereim közül való volt. Kérlek, Isteni Uram, gyere velem, és tekintsd meg.
Egil inkább döbbent volt, mint felháborodott, és magamban egyetértettem vele.
Az a hosszú, félig a sziklába mélyített terem, ahol Lubaltu táblái voltak, nem tartozott a templom szentnek nyilvánított részéhez. Azon az öt-hat írnokon kívül, akik a Palota kincstárából kapott jó fizetségért végezték az egyhangú munkát – a sok évvel ezelőtt általam bevezetett új, egyszerűbb írással átmásolták Lubaltu régi tábláit –, általában senki nem tévedt oda. A termet nem is őrizték, mint a templom szent helyiségeit, hiszen a városban mindenki tudta, hogy kincset, aranyat, ezüstöt hiába keresne ott.
Amikor Egillel a templom felé mentem, már sejtettem a magyarázatot. Azok a papok, akik a szent részeket éjjel-nappal őrizték, nyilván nem fognak emlékezni semmire. Kár is faggatni őket. Inkább arra kell figyelnem, hogy milyen nyomokat találok a táblák termében.
– Látod, Isteni Uram, hogyan haladnak az írnokaim – magyarázta teljesen fölöslegesen Egil, mert én is tudtam, de hagytam, hogy mondja, nem akartam megbántani. – Mindig csak egy sort bontanak meg a régi táblák közül, szétosztják maguk között, és másolni kezdik. Azután a régieket visszateszik a helyükre, az újak pedig, ha már eléggé kiszáradtak, a másik oldalra kerülnek. Soha beljebb nem lépnek – intett a terem vége felé –, mert mi értelme volna? Aki pedig itt járt, az elment egészen a legutolsó sorig, és mindegyikhez hozzányúlt.
A teremnek körülbelül a kétharmadáig, ahol az írnokok dolgoztak, tisztaság volt. Senki nem szeret porban dolgozni. Ám az egész termet nem lett volna értelme kitakarítani: a felkavart por visszaülepedett volna a táblákra. A bolygatatlan részen, a padlón, a porban lábnyomok látszottak, ugyanakkor a még átmásolásra váró táblasorok tetején néhány tábláról hiányzott a por.
Leguggoltam, úgy néztem a nyomokat. Nagyobbak, keskenyebbek és hosszabbak, mintha avanai sarut viselő ember járt volna itt. De éppen ezt vártam. Ők voltak, pontosabban egy közülük, mert csak egy pár láb nyomáról árulkodott a por. Tiszteltem a vakmerőségét, de még inkább csodáltam a magabiztosságát. Lehetetlen lesz megállapítani, hogy hol szállt le és mivel, mert akivel esetleg találkozott, azt hipnózissal elkábította, és talány marad az is, honnan tudhatta, hogy itt találja a legtöbb és legérdekesebb feljegyzést. Lehet, hogy éppen a templom szent területét őrző papokból szedte ki ezt is a hipnózis alatt?
Felálltam, minden ízületem keservesen ropogott, bár amúgy is mérhetetlenül öregnek éreztem magam. Mint most, amikor ezeket az agyagtáblákat írom nektek, kései testvéreim.
Tehát felálltam, és megpróbáltam megnyugtatni Egilt. Össze-vissza beszéltem, egyrészt a felindultságtól – itt járt a város közepén, legközelebb talán fényes nappal besétál a szobámba? –, másrészt, mert nem akartam megosztani vele azt, amiről eddig rajtam kívül csak hárman – Talil, Szalita és Gamatu – tudtak. Mert jobb a tudatlanoknak. Viselkedésemmel sikerült elér­nem, hogy végül Egil – láttam a szemén – már nem is annyira az éjszakai látogató, mint inkább az én elmeállapotom miatt aggódott. Mégis ezt tartottam a jobb megoldásnak. Mert ha nem lesz több látogatás, Egil idővel megnyugszik, ha pedig folytatódnak, szaporodnak a látogatások, akkor még én sem tudom, hogy mi lesz...
Vissza, a Palota felé ballagva támadt az az őrült ötletem, ami a továbbiakat meghatározta. A Földön immár kétszáz esztendeje sokkal ügyesebben bújócskáztak velünk. Ennek csak egy oka lehet. Felmérték a földi civilizáció fejlettségét, ez igazán nem volt nehéz, és abból rá­jöttek, hogy sokkal óvatosabbnak kell lenniök, ha észrevétlenek akarnak maradni. Nem tudha­tom, mennyi ideje kutatják a Gámát. Lehet, hogy már Lalla kontinensén is voltak, ezt a part­vi­déket pedig jól ismerhetik, ha már az írásunkat tanulmányozzák. Egészen bizonyos az is, hogy még mielőtt leszálltak volna erre a bolygóra, rátaláltak a körpályán álló, elárvult Titán-2-re. Hogy a Titán-2 jelenlétéből, elhagyatottságából mire következtettek, azt nem tudhatom, de az űrhajó technikai színvonalának megfelelőjét nem találták, nem találhatták meg a Gámán. Bár ha bemérték már annak a völgynek a radioaktivitását, ahol az Anteusz felrobbant, akkor nagyjából megfejthették, mi történt.
De mi volna, ha most innen, Avanából, egyszerre rádiójeleket kapnának? Az az adóvevő rendszer, amelyet a Viking visszarepülésekor nálam hagytak, ép, és tökéletesen működik. Atomtelepeit alig harminc-negyven napig használtam, először, amikor a hazafelé tartó Vikinggel beszéltem, másodszor, amikor az Anteuszt vártam. Pedig évekre való energia szunnyad bennük, csak aktiválnom kell. Jóformán teljesen mindegy, hogy milyen jeleket adok. Mondjuk az öt első prímszám ismételgetése tökéletesen megfelel... Ilyen sort a természet önmagától nem produkál. Tehát, aki a jeleket küldi, az értelmes. Értelmes vagyok. Ez megnyugtatott. És ezzel talán sikerül zavarba hozni vagy legalábbis meglepni őket. Nem tudtam eldönteni, mit kívánok jobban: hogy létrejöjjön a kapcsolat, vagy hogy mindörökre eltűnjenek az életünkből. Legalábbis tegyenek úgy, mint akik eltűntek.
Még aznap délután felvitettem a berendezést a tetőteraszra, és működésbe hoztam. Automa­tikája hűségesen ismételte a programot, méghozzá úgy, hogy kétóránként oda-vissza végigpásztázta az általam a legalkalmasabbnak ítélt hullámhossztartományt. A többi már az ő dolguk. A tökéleteseké. Nagyon elégedett voltam.

11.
	Igyekszem nagyon pontosan felidézni és rögzíteni annak az éjszakának a történetét, amiért valójában ezeket az agyagtáblákat írom, de félek, nem fog tökéletesen sikerülni. Ha olvassá­tok, késői testvéreim, rájöttök majd, hogy miért.
Nem számláltam a napokat, nem tartottam értelmét. Huszonvalahány telhetett el a rádiójelek sugárzásának kezdete óta.
Már késő volt, egyedül ültem abban a szobában, ahová Denjar halála után költöztem. A mécses lángját bámultam, és persze Enitre gondoltam, várva az álmot, hogy megszabadítson az emlékétől. Ekkor hallottam meg a hívást. Illetve ez pontatlan fogalmazás, mert nem hallottam semmit. A koponyámon belül szólalt meg a hang:
– Gyere föl a tetőre.
Azt sem tudtam és azóta sem tudom meghatározni, hogy földi nyelven vagy egyáltalán milyen nyelven mondta, de megértettem, és ugyanolyan meghatározhatatlan módon válaszolni is tudtam rá.
– Indulok.
Az a néhány palotaőr, aki éjszaka a folyosón teljesített szolgálatot, szoborként állt a fal mellett, szemük a semmibe meredt. Nem is csodálkoztam, hogy nem tisztelegtek, hogy úgy mentem el előttük, mintha nem látnának. Valóban nem láttak. Ahogyan most visszaemlék­szem, semmit nem éreztem. Sem aggodalmat, sem örömöt, sem kíváncsiságot, még vára­kozást sem. Egyszerűen mentem, mert hívtak.
A teraszon magas, karcsú alak állt. A csillagok fénye visszaverődött a háta mögött lebegő, nála mintegy háromszor nagyobb gömbről, amelynek csak a körvonalait láttam. A hátamat a párkánynak támasztottam, és vártam. Éreztem, hogy ugyanaz az erő, amelyik az előbb üzent értem a szobámba, behatol a gondolataimba, hogy megismerjen. Nem volt kellemetlen, sem megalázó, inkább kellemes. Nem tudom, képes lettem volna-e ellenállni ennek az erőnek, mert nem is kívántam ellenállni. Azt sem tudtam, mennyi idő telhetett el így. Nem hiszem, hogy eleinte éreztem volna bármit is az erő jelenlétén kívül. Békesség szállt belém és nyugalom, és az éjszaka kellemesen hűvös volt Nanur gyilkosan forró nappala után. Ízléstelen lenne, ha azt mondanám, hogy az idegen erő a gondolataim, az emlékeim között kotorászott. Ismerni akart, felmérni, de úgy, hogy közben elhitette velem, nem akar a hatalma alá gyűrni. Pedig nyilvánvalóan ez történt, csak olyan eszközökkel, amelyek kioltották az ellenállás szándékát, az ellenkezést, és, ismétlem, a megalázottság érzését. Csak hálás lehettem neki, amiért nem kellett magamat kísérleti patkánynak tartanom. Anélkül, hogy meg akartam volna zavarni felmérő tevékenységét, énemnek azzal a részével, amelyet a birtokomnak véltem, megpróbáltam gondolkozni. Nem kaptam tiltó jelzést, sőt biztatást éreztem. Lehet, hogy éppen ez a kapcsolatteremtés útja, amit mi eddig teljesen másként, nevetségesen primitíven képzeltünk el? A technikához húzók mindenre képes fordítógépekkel, mások az egymásnak feszülő akaratok harcával, amelyben az egyiknek végül is alul kell maradnia, és a másik diktálja a feltételeket? A kísérleteknek, a tapasztalatoknak mekkora, hány évezred alatt fel­halmozott tömege, a filozófia milyen gazdagsága vezetett a felismerésig, hogy, éreztem, ez az egyetlen, a helyes út? Függetlenül attól, hogy szükségszerűen hipnózissal kezdődik – hiszen hogyan lehetne másként erőszak nélkül megfékezni az értetlenebb fél rettegését, aggodalmát? –, ám a közeledés következő szakaszában a gondolatok már párhuzamosan futnak, nem törekednek egymás kioltására? Hogy azután a magasabb értelem magához emelje a másikat, hogy a megértésnek legalábbis egy olyan síkján találkozzanak, amely mindkettőjük számára elfogadható? A nyugalom, a békesség egyre növekedett bennem, és amikor hozzájuk társult a bizonyosság, hogy soha olyan tökéletesen nem ismertem magam, mint abban a pillanatban, azt is sejtettem, hogy mindez csak a kezdete valaminek. Nem kell hozzá sok idő, és beszélgetni fogunk! Persze nem szavakkal, hiszen az sem biztos, hogy neki és társainak egyáltalán szükségük van még szavakra. A gondolatok áramlanak majd közöttünk, igen, azon a hídon, amelynek létrejötte éppen akkor tudatosult, erősödött, nem bennem, hanem kettőnk között. De még vártam, az idő egyre kevésbé számított. Ez is annak a folyamatnak a következménye, esetleg feltétele, amelynek részesévé váltam? Hiszen a gondolat olyan gyors, hogy számára érvénytelenek a fizika paraméterei.
Nem ismerem a játékszabályokat, lépjen először ő. Közben a híd egyre erősödött, s lényemnek abból a részéből, amelyet ő birtokolt, végtelen terek és a végtelen – vagy inkább nem létező – idő üzenetét véltem érzékelni. Más rend volt ez, minden földi léptéket meghaladott, csak óvatosan mertem tájékozódni benne, mert meg akartam őrizni józan eszemet, ha ugyan ebben a helyzetben a földi "józan ész" még jelentett valamit. Őriztem a békességet és a nyugalmat, amit tőle kaptam, és már régen lemondtam arról, hogy megpróbáljam kifürkészni lehajtott fejének arcvonásait. A mögötte magasodó gömb részleteinek megismerése sem érdekelt. Valószínűleg ugyanilyen állapotba kerültek a nauni csikósok és az én pásztoraim.
– Nem – kezdte éppen akkor, amikor a legkevésbé vártam –, te más vagy. Több. Ezért okozott annyi töprengést nekünk, amikor a rádiójelekből rájöttünk, hogy létezel. Pedig már éppen indulni készültünk, hogy elhagyjuk ezt a bolygórendszert, mert befejeztük a felderítést. Tehát több vagy. És ahogyan most megismertelek, még több, mint amilyennek képzeltünk.
A "mondani" igét gondosan kerülnöm kell, késői testvéreim, mert a most következő párbe­széd alatt a csend végig töretlen maradt a Palota teraszán.
– Miért?
– Mert többet éltél meg, mint bármelyik földi testvéred.
A szám csukva maradt – minek is nyitottam volna ki? –, de a két karom megmozdult, akaratom vagy akarata ellenére. Kérdőn kitártam.
– Ti ismeritek a Földet?
– Mindent ismerünk. S amit még nem, azt is meg fogjuk ismerni. Ezért vagyunk most itt is. De a szülőbolygódat, ahogyan te nevezed, a Földet, már régen ismerjük. Azt is tudjuk, hogy volt egy olyan korszaka, amikor képes lett volna elpusztítani önmagát.
– Akkor miért nem segítettetek?
– Mert tiltja a törvény.
– Miféle törvény?
– A miénk. A be-nem-avatkozás törvénye. De kérdezz módszeresebben.
– Miért, kérdezhetek?
A derű szelíd hulláma suhant felém.
– Nem vetted észre, hogy eddig is csak kérdeztél? Azért vagyok itt, hogy válaszoljak neked. Meg még valamiért, de erről később. Kérdezz. Ami lényeges, azt én már tudom rólad. Ám figyelmeztetlek, hogy bizonyos kérdéseidre nem kaphatsz választ.
– Miért?
– Ezt is tiltja a törvényünk.
Annyira felszabadított, hogy már indulatokat is éreztem. Nem kaptam érte tiltást.
– Törvény, törvény! Csak ezt emlegeted... a törvényünk. Kik vagytok? Mindenható istenek?
Ismét derűt éreztem.
– Nem vagyunk istenek. De ez az első jó, módszeres kérdésed. Indulj el ezen az úton, és ne vegye el a bátorságod, ha néha nem válaszolok. Az Értelem Szövetsége vagyunk. Sok milliárd értelmes lény, akiknek a többsége hasonlít rám és rád. Tudom, tisztában vagy azzal, hogy a Galaktikában – ti így nevezitek – nem egyszerre született meg az élet, majd az értelem az erre alkalmas helyeken. A Szövetség nagyjából akkor jött létre, amikor a te őseid éppen csak pattintgatni kezdték a köveket. És nagyon nagy árat kellett fizetnünk, amíg rájöttünk, hogy szigorú törvényekben kell rögzítenünk, melyik bolygó lehet a Szövetség tagja.
– A Föld miért nem?
– A törvény alkotói úgy vélték, hogy egy bizonyos határig minden értelemnek a saját erejéből kell eljutnia. Ezzel kell bizonyítania az életrevalóságát; méltó rá, hogy magunk közé fogadjuk.
– Ez a törvény kegyetlen. Megengedi, hogy milliók, százmilliók pusztuljanak el szerte a Galaktikában értelmetlenül – az értelemért.
A neheztelés leghalványabb nyoma nélkül kaptam a választ.
– Egyikünk sincs abban a helyzetben, hogy vitatkozhassunk. Én ebbe a törvénybe születtem bele, te a magadéba. Mindketten megtanultuk, elfogadtuk a sajátunkat. Képes volnál változtatni bármelyiken is?
– Akkor is kegyetlennek tartom.
Először történt, hogy egy kicsit késett a válasza.
– A te dolgod. De ez zsákutca. Nem győzhetjük meg egymást.
– Itt is elpusztul minden, ha átjönnek a vöröshajúak – erősködtem.
– Úgy lesz – hagyta helyben. – Először azt a földrészt derítettük fel. Megismertük őket. Ám ezen a bolygón sem szeghetjük meg a be-nem-avatkozás törvényét.
Mással próbálkoztam.
– Az előbb a határt említetted, ameddig az értelemnek a maga erejéből kell eljutnia. Hol van ez a határ? Miért nem ismertetitek meg a feltételeket az értelmesebb, a határhoz már-már közelítő civilizációkkal? Hogy legalább tudják, merre haladjanak?
– Nem veszed észre – kérdezett vissza –, hogy ez ellentmondana az alaptörvénynek? Veled közölhetném, mert te úgysem találkozol többé a földiekkel, de ha mi ismertetnénk velük a követelményeket, már nem a saját erejükből bizonyítanák, hogy méltók a szövetségre. A kapcsolat, sőt létezésünk puszta bizonyítéka is hatással van a további fejlődésre, addig a bizonyos határig.
– De ez is zsákutca.
– A te gondolkodásod szerint. Amit csak akkor változtathatok meg, ha te kívánod. Mert képes vagyok rá.
– Ebben nem kételkedem. Ám ha a törvény ilyen szigorúan tiltja a kapcsolatot és a bizonyíté­kok hátrahagyását, miért tettetek kivételt éppen velem?
– Mert rendhagyó eset vagy, és nekünk, felderítőknek, mindenről be kell számolnunk, amit egy bolygón találunk.
– Milyen hajtással repültök?
Fal ereszkedett kettőnk közé, de csak egy pillanatra, hogy figyelmeztessen, erről nem tudhatok.
– Amikor ideérkeztünk, nyomban megtaláltuk a fotonrakétátokat. Akkor, a rejtőzés összes előírásait betartva, keresni kezdtük a hozzá tartozó kisebb rakétát, mert tudjuk, hogy számos bolygó népe – így a földiek is – ilyen technikával repül. Nem volt sehol, ám az érzékelők jeleztek egy radioaktív pontot. Földerítettük azt a völgyet, és megértettük, mi történt.
Egy ideig nem éreztem a gondolatok áramlását.
– Természetesen tudtunk az első fotonrakéta útjáról is, amikor a Viking, ahogyan ti neveztétek azt a rakétát, itt járt és visszatért a Földre. Ekkora esemény nem maradhatott titokban az ellenőrzésünk alatt álló területen.
– Ellenőrzés?
– Ha bánt ez a szó, legyen megfigyelés. Nekünk mindegy, hogyan nevezzük. Csak azt nem tudtuk, hogy te itt maradtál. Hiba volt, bár nem lényeges. Nem változtattál jóformán semmit a Gáma népeinek sorsán.
Elöntött a keserűség.
– Ennyi az egész?
– Igen. Be kell látnod. Mert ha többet tettél volna, a törvény felhatalmazna, sőt kötelezne engem, hogy megsemmisítselek. Hiszen azon a fejlődésen változtattál volna, amelyen tilos változtatni.
– Tudom, hogy képes volnál megsemmisíteni. Miért nem teszed?
– Ismétlem, amit tettél, elhanyagolható. És csak a legvégső esetben élhetünk a megsemmisítés eszközével, mert tiszteljük az életet.
– Ám a fejlődés általatok megszabott határa alatti világokon hagyjátok, hogy emberek százezrei gyilkolják egymást. Nem ellentmondás ez?
– Ellentmondás? Nem az én feladatom, hogy eldöntsem. Egy másik dologban azonban döntenünk kell. Először nekem, azután neked.
– Mi az?
– Erre majd később válaszolok. Kérdezz még.
– Miért?
– Képes voltam felmérni a múltadat, az eddigi cselekedeteidet, még mielőtt ez a híd létrejött közöttünk. Nem tiltakoztál, engedted, hogy megismerjelek. A híd létrejöttét is segítetted, te magad is akartad. Ez nagyon figyelemreméltó. Azt bizonyítja, nem határoztunk rosszul, amikor eldöntöttük, hogy eljövök hozzád. De nem ismerem eléggé a gondolkozásod gyorsa­ságát, minőségét. Erre is szükségem van. Ezért kérdezz...
Énemnek az a része, amelyet a magaménak éreztem, megnövekedett. Nem tudtam eldönteni, ő gyengítette-e szándékosan a hipnózist, vagy én lettem erősebb. De mitől? Tehát tesztelni akar, emlékeztem a régi, földi kifejezésre. Rendben van, tegye, nem érdekel, hogy miért. Úgyis van kérdeznivalóm.
– Említetted, hogy mások is használják a fotonrakétát. Sok olyan értelem van, amelyik már eljutott eddig?
A tiltás falát éreztem.
– Jó. Másként kérdezem. Te akarod, hogy kérdezzek. Sok olyan értelem van a Galaktikában, amelyik már közel jutott a ti törvényetek által megszabott határhoz?
A tiltás fala még erősebb lett.
– Veszélyes úton haladsz – óvott –, más kérdéseket várok tőled.
Megráztam a fejem. Csak a mozdulat után döbbentem meg, hogy képes voltam rá. Hová lett a hipnózis bénító ereje? És hová lett a megbékélés, a nyugalom? Szerencsére a híd megmaradt. Örültem, mert szükségem volt rá.
– A gondolkozásom gyorsasága, minősége érdekel. Legyen. De előtte még egy kérdés.
– Várom.
– Mi történik, ha megbántalak? Nem is téged, hanem az Értelem Szövetségét? Azzal, amit gondolok?
– Megbántani? Te? Engem? Az Értelem Szövetségét? – nagyon gőgös volt, de éppen ez adott nekem erőt. – Lehetetlen. Nem vagy képes rá.
– Jó. Akkor most kövesd a gondolataimat. Csupán a véletlennek köszönhetitek, hogy az élet és az értelem hamarabb született meg azokon a bolygókon, amelyek létrehozhatták az Értelem Szövetségét. Másként is megfogalmazhatom: a Galaktika fejlődésének rendje titeket része­sí­tett előnyben. Ám ez nem a ti érdemetek, hanem ajándék volt. Mert a Galaktika nem határozta el, hogy itt vagy ott legyenek legelőször alkalmasak a körülmények. Csupán fejlődésének jellemző, de tőle független statisztikai eloszlása érvényesült. Tudsz követni?
– Igen.
– Ti pedig ezt a véletlen ajándékot kiváltságként értékeltétek. A korábbi kezdet lehetőségét felsőbbrendűségetek bizonyítékának vélitek. Nem vitatom, nagyon rossz tapasztalataitok lehettek. Utaltál rá, hogy nagyon nagy árat fizettetek azért, amiért méltatlanokat fogadtatok magatok közé. Ezért hoztátok meg a törvényt, húztátok meg a határt, és tettétek kötelezővé az általatok megállapított határ alatt a be-nem-avatkozás elvét. Korábban úgy határoztam meg, hogy ez a törvény kegyetlen. Most úgy vélem, még rosszabb; hibás. Végzetes tévedés. Mert ezzel a törvénnyel magatokat vertétek bilincsbe. Nem tudom, de nem is kérdezem, hogy milyen gyakran fogadtok magatok közé egy-egy értelmesnek ítélt civilizációt. De tudom, hogy sok ezerszer több van, és szükségük volna a segítségetekre.
Félelmet éreztem, de nem a magamét.
– Miből következtetsz erre?
– Kétszer is megtagadtad a választ, amikor a határt megközelítő értelmek után érdeklődtem. A határtól még sokkal messzebb tartó értelmekről, például éppen a Gámáról, ahol most vagyunk, nem is teszek említést. Pedig ezek még többen vannak. Hatalmasak vagytok, mert korábban indulhattatok. De létrehoztátok a törvényt, és éppen az fog elsorvasztani titeket. Mert lassab­ban gyarapodtok, hiába vagytok sok milliárdan. Ez csak töredéke azokénak, akik az általatok meghatározott határ alatti fejlődési szinten élnek szerte a Galaktikában. És akiknek, ismétlem, szüksége lenne a segítségetekre. Nem tudom, hogy az Értelem Szövetsége ismeri-e, és ha igen, hogyan határozza meg az erkölcs fogalmát. Bizonyára másként, mint én vagy földi testvéreim. Először kegyetlennek neveztem a törvényeteket, azután végzetes tévedésnek, mármint a ti számotokra. Most ezt még egy meghatározással egészítem ki: erkölcstelen. Legalábbis a mi mértékünk szerint. Mert mi, földiek, soha nem mondunk le arról, hogy segítsünk a nálunk gyengébbeken. És nem hiszem, hogy ez valaha megváltozna. Azt persze csak remélhetem, mert tudomásom nem lehet róla, hogy a határ alatti többség is így vélekedik. Elismerem, amióta a földi értelem fejlődésében eljutottunk odáig, hogy feltételeztük más értelmes lények létezését, más bolygórendszerekben, az írók egy része...
Elakadtam, mert fogalmam sem lehetett, megérti-e ezt a kifejezést.
– Folytasd – bíztatott. – Valóban nagyon rossz véleményed lehet az Értelem Szövetségéről, ha feltételezed, hogy ott nem találnak ki történeteket mások szórakoztatására, okulására.
– Tehát az írók egy része ott is csak a harcot tudja elképzelni két értelem között. És nekik van a legnagyobb sikerük.
A gúny és az elégedett fölény hullámát éreztem.
– Ez is azt bizonyítja, hogy földi testvéreid még nem érték el a határt.
Zavarba jöttem.
– Igazad van. Sajnos. De a Viking, majd az Anteusz nem azért repült ide, hogy leigázzuk a Gáma népeit. Hanem, éppen úgy, mint ti, megismerni, tapasztalatokat gyűjteni...
A fölény megnövekedett, maga alá gyűrt.
– És mit értetek el? A Viking semmit, az Anteusz pedig önmagával együtt elpusztította ennek a földrésznek a legnagyobb városát. Ezt a te emlékezetedből tudom. Sok tízezer ember halt meg. Ezt nevezed tapasztalatgyűjtésnek, megismerésnek?
Nem tudtam mit válaszolni.
– Te valóban segíteni akartál azokban az évtizedekben, amikor egyedül voltál. És az eredmény? Csak a te emlékezetedre hivatkozhatom, onnan veszem a tényeket. De így legalább pontosan megértjük egymást, hiszen azokat a szavakat, neveket használhatom, amelyeket tőled tudtam meg. Akiket segítő szándékkal neveltél, hogy többet tudjanak, háborút indítottak, és elfoglalták Lailt. Tudom, akaratod ellenére, de ha nem neveled őket, nem lettek volna képesek rá. Ez is sok ezer ember életébe került. Azután áthurcolták ide azt a járványt. Az még több életet követelt.
– Megfékeztem!
– Igaz, így történt. Bár szerintünk a járványok természetes velejárói a határ felé való közele­désnek. A természetes kiválasztódás eszközei. És ebbe te beavatkoztál.
Az undortól nem tudtam ellenkezni.
– Azután egy másik nevelted – folytatta –, hogy kiszabadítson téged és néhány embered, porig égette a szigetek fővárosát, Dist!
– Ezt sem én akartam!
– De amikor a kezébe adtad a lőport a sziklák robbantásához, gondolnod kellett volna rá, hogy másra is felhasználhatja!
A híd ép maradt, csak én semmisültem meg. Igaza volt, nem vitatkozott, csupán tényeket sorakoztatott fel. És nem volt erőm, nem voltak érveim, hogy ellentmondjak, cáfoljak.
– Csak azért emlékeztettelek mindezekre, hogy a te szemszögedből ítéld meg, mit jelentett ennek a bolygónak a te segítséged.
– De tanítottam őket! Matematikára, fizikára és még sok minden másra, hogy világosabban lássanak...
– Te döntsd el, hogy számodra mi ér többet. A tudás, vagy az a sok tízezer élet. És még te sem látsz világosan, nemhogy ők. De térjünk vissza egy korábbi gondolatmenetedre, amit figyelemre méltónak tartok. Az a véleményed, hogy a saját törvénye sorvasztja el az Értelem Szövetségét. Nem lehetsz tisztában hatalmunk nagyságával, az előnyünket a határ alatti civilizációkkal szemben is csak sejtheted. Egyelőre még mi vagyunk a Galaktika urai, és ez így lesz még nagyon sokáig. Akkor is, ha igaz a feltételezésed, hogy a határ alatti civilizációk többségben vannak, és nő a számuk. Ám ha a törvény miatt esetleg mégis a sorvadás válsága fenyegetné az Értelem Szövetségét, képesek leszünk a szükséges változtatásokra. Hogy milyenekre, még nem tudhatom, de nem is fontos. Hiszen – hogy a te időszámításodat használjam, mert azt érted – százezer év is eltelhet még addig.
– És hány értelmes élet pusztul el addig?
– Az a törvény felelőssége, nem a tiéd.
– Ezért állítottam, hogy kegyetlen a törvény.
– Tudsz rajta változtatni?
Nem tudtam mit válaszolni. Éreztem, hogy az idegen ereje újra belémhatol, hiába ellenkezem. Vigaszul az erővel együtt jött a békesség és a nyugalom is. Ez nemcsak elfogadhatóvá tette az erő jelenlétét, hanem kívánatossá is. Minek vitatkozol olyasmin, ami nem rajtad múlik? Nem tudtam eldönteni, hogy ez melyikünk gondolata volt. Vízcsepp vagy az idő végtelen folyamában. Mit is tehetnél? Még a vöröshajúak invázióját sem leszel képes megakadályozni. Sem te, sem az utódaid, ha akkor már nem élsz, ami nagyon valószínű. Megváltozik valami, ha tagadod a törvényt? Hogyan bizonyíthatnád, hogy te vagy az okosabb, hogy neked van igazad? Legalább félmillió év bölcsességével, tapasztalatával szemben? Bizonyos, hogy előtted is voltak sokan, akik így gondolkoztak, ágáltak. A Sors ellen. De mi az, hogy Sors? Nemhogy megismerni nem tudod, de még a lényeges összetevőit sem vagy képes meghatá­rozni, hogy utána elkezdhesd a megismerés folyamatát. Nem jobb ez a nyugalom, ez a békesség, amit most érzel? Aminek részese lehetsz, ha elfogadod mindazt, amit ezen az éjszakán megtudtál?
– Azzal kezdtem, hogy több vagy, mint földi testvéreid. – A híd erős volt, és biztonságom egy része is visszatért. – Én arra is emlékeztetlek, közöltem veled, hogy két döntést kell hoznunk. Először nekem, azután neked. Én döntöttem. Befogadunk.
– Nem értem. Mit jelent ez?
– Felmértelek, megismertelek. Elérted és átlépted a határt. Méltó vagy arra, hogy az Értelem Szövetségéhez tartozz.
– Azt hittem, hogy csak egész civilizációkat fogadtok be.
– Így van. De nagyon ritka esetben szükségünk van egyes értelmekre is. Te ezek közé tartozol.
– Ismét csak azt kell kérdezzem, mit jelent ez?
– Természetesen munkát és felelősséget. De itt is volt bennük részed bőven. A szokásos átalakítások után kiváló felderítő leszel.
– Szokásos átalakítások?
– Ugyanakkora erőd és hatalmad lesz, mint nekünk. Képes leszel alakot, formát változtatni és parancsolni mindenkinek – persze a Szövetség érdekében vagy utasításra –, aki a határ alatt van. És megszűnik számodra az idő.
– Nem értem.
– Nem is értheted még. De majd megérted. Igyekszem megmagyarázni. Azért vádoltad kegyet­lenséggel a törvényt, mert miatta életek sokasága pusztul el. Többször is visszatértél az élet megszűnésére, a halálra. De számunkra nincs elmúlás, nincs halál. Ha valaki elfárad, akkor pihen. Ő határozza meg, hogy meddig. Ha valamilyen szerencsétlenség összeroncsolja a testét, kap másikat. Tudom, ez az információ így nagyon primitív, de egyelőre csak azokat a fogalmakat használhatom, amelyek a te tudatodban vannak. Tehát nincs elmúlás. És mint felderítő, megismerheted a Galaktika életet hordozó bolygóit, mert ez a dolgunk. Neked magyarázzam, hogy mit jelent a megismerés öröme? Amit a geológiáról tudsz, az nagyjából mindenütt érvényes ezeken a bolygókon. De ha más hivatást akarsz választani, abban sem akadályoz meg senki. Számunkra az értelem minősége a fontos, nem a tartalma.
A békesség és a nyugalom tenyerén ringatózva gondolkoztam azon, amit megtudtam.
– Dönts, mi hívunk. Ám előbb még két lényeges dolgot közölnöm kell veled a törvény értel­mében. Te határozod meg, hogy mit kívánsz magaddal hozni ebből az életből. Emléket, érzelmet. Ajánlom, jól fontold meg. Az egyedi befogadásoknál majdnem mindig ez okoz bajt. Ha a befogadott olyasmit hoz magával, amit nem kellett volna. Ami fáj, keserűséget okoz. Persze ezen is lehet segíteni, de jobb, ha nem kerül rá sor. Mert addig szenved rosszul megválasztott emlékeitől, és ettől mi is szenvedünk. A másik, hogy szabadon kell döntened. Elismerem, hogy a jobb megértés érdekében eddig befolyásoltalak az erőmmel, de most visszavonulok. A híd megmarad közöttünk, de gondolkozz szabadon. Vétenék a törvény ellen, ha másként tennék. És egy utolsó figyelmeztetés: ha felderítő leszel, megeshet, hogy a parancs egyszer majd a Földre, vagy ide, a Gámára indít. De akkor már hozzánk tartozol majd, úgy is kell viselkedned. Vigyázz tehát, hogy mit hozol magaddal. Mert engedelmeskedned kell a parancsnak, és ezt semmiféle érzelem vagy emlék nem befolyásolhatja. Most gondolkozz és határozz. Én várok.
Nemcsak azt éreztem, hogy újra szabad vagyok, de az időt is. Hosszú volt ez az éjszaka. De most nem az a dolgom, hogy végiggondoljam, hány éjszakát éreztem végtelenül hosszúnak ezen a bolygón. Aggodalommal, töprengéssel terhesnek, amikor meg kellett oldanom valamit. A boldog éjszakák Enittel mindig rövidek voltak. Kegyetlenül hasított belém az emlék fájdalma. Ettől is megszabadulhatsz, ha igent mondasz. És a haláltól, az elmúlástól is. Bizonyos, hogy nem egyformán félünk a haláltól. De ez így pontatlan; mindenki mástól fél a halálban. Van, akit a testi szenvedés rémít, és van, akit a folyamatosság visszafordíthatatlan megszűnése. Hogy többé nincs van és lesz, csak volt, és ennek a voltnak a tudata is meg­szűnik. Azt hiszem, ez az elviselhetetlen. Hogy a többi marad – mind a maga léptéke szerint –, de te nem.
Nem tudok rá magyarázatot, miért nem az árnyat fürkésztem és mögötte a csillagfényben ragyogó gömböt, ami ide hozta. Talán azért, mert éreztem: ha elfogadom, amit ajánl, úgyis megtudok mindent, amit akarok; ha nem, akkor az ismeretek, a leírható részletek úgyis fölöslegesek. Meg aztán amúgy is közölte, hogy túl vagyok a törvényük által megszabott határon. Ennél fontosabb információt sem az árny, sem a gömb nem adhatott. A csillagokat néztem, tiszta, szép fényüket. A Tejutat, ahol lágy ragyogássá olvadnak össze, és az életekre és értelmekre gondoltam, amelyek ott vannak körülöttük és közöttük. De nem kell olyan messzire néznem. Itt szunnyadnak a Palota két oldalán alvó városban, ahol ezen a késői órán már egyetlen olajmécs lángját sem láthatom pislákolni. Bármint érvelt is ez a jövevény, boldogok, elégedettek, és ezt nagyrészt nekem köszönhetik. Mit gondolnak, mit éreznek majd, ha reggel kiderül, hogy eltűntem? Igaz, egyszer úgyis elhagyom őket. Amikor meghalok. Erről eszembe jutott Enit átka. Hogy mire neveli a fiát. Annyira nevetséges, ha úgy érzem, hogy ez megfutamodás lenne? Ennyire hiú vagyok? Nyolcvanon túl járó aggastyán leszek, mire felnő. Ha megérem. És hogyan tudná beváltani a fenyegetést? Valóban nevetséges. És mégis megfutamodás lenne, mert Enit annak érezné. De fontos ez? Miért fontos? Meddig lesz az?
Ne erre gondolj, Gregor, hanem az emberekre. A nyugodt álmukra, a nappalok meghitt, biztonságot adó rendjére, amelynek megőrzése, amíg élsz, a te kötelességed. Mint ahogyan az is, hogy éltesd magadban a reményt, hogy nekik is legyen reménységük: azért mégis több az eredmény és kevesebb a kudarc. Persze elfelejthetsz mindent; nem kétséges, hogy azt törölnék ki az agyadból, amit csak kívánsz. Nyomtalanul. Azt a szégyent is, amit most érzel, mert cserben akarod hagyni ezt a népet. Ám ez a szégyen most a tiéd, most elviselhetetlen. És ezért most és itt kell megszabadulnod tőle.
Nem tudtam, hogyan keressem meg a hidat, de egyszerre ott volt. Az oly csábító békességgel és nyugalommal együtt.
– Határoztál? – éreztem a kérdést.
– Igen. Maradok.
– Nem kérdezem meg, miért döntöttél így.
– Ezért hálával fogok emlékezni rád.
– Igen. Emlékezni fogsz. Úgy határoztunk, hogy ha nemet mondasz, akkor is emlékezz ránk. Mert ha egyszer megváltoztatod a döntésedet, érted jövünk.
– Nem fogom megváltoztatni. De ha mégis, akkor érdekelne, hogyan szereztek erről tudo­mást?
– Erre nem kaphatsz választ. Ez a mi dolgunk. Te csak emlékezz ránk.
Nem láttam, hogy mozdította volna a lábát, igaz, a lábát sem láttam. A gömb felé hátrált, és – nem tudok rá jobb szót – befogadta, mert ajtót sem láttam; azután lassan fölemelkedett. Egy darabig még tudtam követni útját a csillagok felé, azután eltűnt.
Sokáig néztem az alvó várost, mielőtt lefelé indultam a lépcsőn. Békesség és nyugalom volt bennem. De ez már a sajátom volt.

*
Egy rövid magyarázattal még adós vagyok nektek, késői testvéreim. Az egyik első táblán azt írtam, hogy ez az információ, vagyis az egész történetem értéktelen, mert felhasználhatatlan. Hogy miért? Mert ezúttal sincs bizonyíték. Tárgyi bizonyíték. Szalitának és hajósainak csontjai régen elporladtak már, amikor ezt olvashatjátok, mint ahogyan eltűntek Lubaltu termének porából is az idegen nyomok.

-&-