Date: 1987-01-02T23:00:00+00:00
Keywords: krimi; gyilkosság; magyar nyelvű; nyomozás
Description: "- Az alkalom tökéletes. Az asztal körül kilencen ülnek, az áldozatot kivéve. Kilenc ember. És mind gyanúsítható. A jelenlevők mindig gyanúsak. Igaz? Koós bólintott. – Az illető számított erre – mondta Viktor –, és egyszerűen a rendőrségre bízta, hogy kiválassza közülük a maga emberét. Ő pedig… – elharapta a szót, és csak némi szünet után folytatta: – Nos, senkit sem akarok gyanúsítani. De annyit mondhatok, ez tökéletesen átgondolt bűntény. Mintaszerűen megtervezett gyilkosság. Semmi nyom. Méreg. Nincs a helyszínen felejtett ujjlenyomat, gyilkos eszköz, semmi. Mit szól ehhez?"
Publisher: L:J:

LUX PÉTER – AZ UTOLSÓ VACSORA

„– Az alkalom tökéletes. Az asztal körül kilencen ülnek, az áldozatot kivéve. Kilenc ember. És mind gyanúsítható. A jelenlevők mindig gyanúsak. Igaz?

Koós bólintott.

– Az illető számított erre – mondta Viktor –, és egyszerűen a rendőrségre bízta, hogy kiválassza közülük a maga emberét. Ő pedig… – elharapta a szót, és csak némi szünet után folytatta: – Nos, senkit sem akarok gyanúsítani. De annyit mondhatok, ez tökéletesen átgondolt bűntény. Mintaszerűen megtervezett gyilkosság. Semmi nyom. Méreg. Nincs a helyszínen felejtett ujjlenyomat, gyilkos eszköz, semmi. Mit szól ehhez?”

LUX PÉTER

AZ UTOLSÓ VACSORA

SZEREPLŐK

RÓZA, gazdag és befutott, mégis tehetséges színésznő, akinek valaki megkönnyíti, hogy túljusson élete legnagyobb válságán

KÁLMÁN, a férje; vegyész, afféle feltaláló, de nem mindig azt találja föl, amire számít

JÚLIA, Róza lánya; félszeg teremtés, de amúgy meglepően bátor

VERA, Róza másik lánya; látszólag jobban sikerült, mint a húga, de ez nem egészen biztos

VIKTOR, Vera férje, aki sokat aggódik, de nem mindig a legjobbkor

STEFI, Róza színpadi riválisa, de állítólag el tudja választani a színházat az élettől

SZEPESI, ifjú színész, aki először eszik Chateaubriand-t, de megbánja

BODA, színész; gyakorlott fojtogató, Othello szerepében

KOVÁCS, színigazgató, de más, mint a többi

ETA, távoli öreg rokon, aki finomabb társasághoz szokott

KLÁRA, Eta barátnője, aki minden tekintetben meghazudtolja az életkorát

KOÓS, százados, aki nem szereti a bonyolult nőket, de azért egész jól megbirkózik velük

A BAJUSZOS, nem tud magyarul, de megtalálja, akit keres

MARISKA, szakácsnő; kitesz magáért, de csak az elején

I. RÉSZ

1.

A gép már valahol az Alpok fölött járt. Szelíden, egyenletesen duruzsolt. Az utasok egy része elszunyókált, ahogy ez lenni szokott. A szőke fiatalember volt az egyetlen, aki nem találta a helyét a kényelmes ülésben. Idegesen nézett jobbra-balra, fészkelődött. A körmét rágta, valahogy megpróbált hátrapillantani. Harmincéves lehetett, és a farmerján kívül egy szál trikó volt az öltözéke, nem számítva a biztonsági övét, amit izgalmában elfelejtett kikapcsolni.

– Kisasszony – fordult angolul a mellette ülő ifjú lányhoz. – Ne haragudjon, de… nincs véletlenül egy tükre?

– Tessék? – kérdezte kelletlenül a lány. Föl se pillantott a könyvéből.

– Azt kérdeztem, nincs-e egy tükre – hadarta izgatottan a szőke fiatalember.

– De van. Otthon, a falon. Velencei.

– Maga?

– Nem. A tükör. – A lány még mindig a könyvébe mélyedt. – De most már hagyjon olvasni. Repülőn nem ismerkedem.

– Nem?

– Nem bizony. Utálom a légből kapott kapcsolatokat…

– Én se szoktam… – mondta a fiú zavartan. – De most tényleg kellene egy tükör. Olyan… hogy is mondják angolul… zsebtükör… ami a nőknek…

A lány először fordult a szomszédjához.

– Meg akarja szemlélni, hogy milyen sápadt? Tele van a nadrágja? Azt tükör nélkül is látni. Ha először repül, inkább a tájat nézze…

– Nem először repülök – szólt sértetten a férfi.

– Akkor kapcsolja ki a biztonsági övét. Ha lezuhanunk, úgysem segít magán…

A fiatalember elpirult. Remegő kézzel oldotta ki az övét.

– A tükör… – kezdte újra.

A lány a térdére csapta a könyvét. A kézitáskájáért nyúlt.

– Tessék. De csöndben játsszék vele…

A férfi a szeméhez emelte a tükröt.

Tényleg sápadt vagyok – gondolta. Aztán egy kicsit elfordította a kezét, összevont szemöldökkel figyelt. Végigpásztázta a mögötte levő üléseket. Fél perc múlva megtalálta.

Akit keresett, ott ült öt sorral mögötte, a gép másik oldalán.

– A bajuszos – morogta a fiatalember önkéntelenül.

– Ezt milyen nyelven mondta? – kérdezte a lány.

– Magyarul.

– Valami káromkodás?

– Olyasmi. Tudja, kisasszony, a mi nyelvünk nagyon gazdag… Kifejezi a legfinomabb árnyalatokat is. Például külön káromkodásunk van arra az esetre, ha a repülőgépen észrevesszük, hogy egy bajuszos ember már kétezer kilométer óta követ bennünket.

– Micsoda?

– Mondom. Követnek. Azért vagyok ideges.

– Én nem látok magán semmi követni valót – jegyezte meg a lány.

– Kivetnivalót?

– Mondtam, hogy nem ismerkedem. Különben is olvasok.

– Mutassa! Mi ez?

– Halál Velencében – szólt büszkén a nő.

– Én is imádom a krimiket. Csak… ritkán Jutok hozzájuk… Sok a munkám…

– Látom. Maga megy, elöl, a bajuszos meg hátul… Jó fárasztó lehet. Fordítva jobb lenne.

– Hogyhogy?

– Ha maga követné a bajuszost… Például irigységből. Azért, mert magának nincs bajusza. Így legalább tudná, mit csinál és miért… Vagy… így is van?

– Micsoda?

– Úgy értem… miért ne követhetné maga a bajuszost? Olyan kigúvadt szemekkel bámulja, mint Othello Desdemonát…

– Ez egy színdarabban van – jegyezte meg büszkén a fiú – vagy filmben?

– Mon dieu! – sóhajtott a szomszédja.

– Ez meg mi volt?

– Francia káromkodás. Arra az esetre, ha rabul ejti az embert valakinek a műveltsége. De tényleg színdarabról beszéltem.

– A kisasszony tehát francia…

– Monsieur, maga a legfinomabb részleteket is észreveszi. De még nem válaszolt: a bajuszos követi önt, vagy ön a bajuszost?

– A bajuszos engem. És sejtem is, hogy miért…

– Megosztaná velem ezt a titkot… ha már nem hagyja, hogy elolvassam ezt… ezt a krimit…

– Hölgyem, én feltaláló vagyok. Híres feltaláló! – A férfi büszkén nézett a tükörbe.

– Mindjárt gondoltam. Valahogy… valahogy meglátszik a trikóján.

– Sietnem kellett. Felöltözni is alig tudtam. Sürgős dolgom van.

– Tudom… a bajuszos.

– Nem hiszi, kisasszony? Tessék, próbálja ki. Itt a tükre. Figyelje csak azt az embert, öt sorral mögöttünk, balra. Én most felállok, kimegyek a mellékhelyiségbe. Három perc múlva a bajuszos utánam jön. Lefogadom. Ha tíz perc múlva se jönnék vissza, lármázza fel a gépet.

A fiatalember elindult hátrafelé. Már látszott a tükörben is. Elment a bajuszos mellett, aki szunyókált. De nem nagyon. Mert egy perc múlva kinyitotta a szemét. Hátrapillantott. Várt. Aztán körülnézett, és lassan felkel a helyéről. Kiment.

Vesztettem – gondolta a lány, és eltette a tükröt. Az órájára nézett.

Hogy kell fellármázni egy gépet? Sikoltozni fogok. Az mindig beválik.

De nem volt rá szükség. A szőke fiú fél perc múlva már újra a helyén ült.

– Meggyőzött – szólt a lány nyugtalanul, – Feltalálta a bajuszos utánfutót.

– Nem. Vegyész vagyok.

– Gyógyszer? – kérdezte a nő.

– Ahogy vesszük. Méreg.

– És ezért követi a bajuszos? Hát adjon neki egyet. Két legyet üt egy csapásra…

– Kisasszony, ez nem vicc. Életem fő műve. Teljesen új képlet. És a bajuszosnak a képlet kell. Ő akarja gyártani. Már Turkiszban nagy pénzt ajánlott…

– Hol?

– Turkiszban. Közel-Kelet, Ott fogjuk megcsinálni… a Tixont. A bajuszos konkurensénél. Most ott dolgozom.

– Tixon. Elég ijesztő neve van.

– Hát igen. Majdnem olyan nehéz volt kitalálni, mint magát a vegyszert. Végül a feleségemnek jutott eszébe…

– Magának felesége is van? Ez nem látszott a trikóján.

– És két lányom is.

– Gratulálok! Mekkorák a kicsik?

– Az egyik huszonöt, a másik egy kicsit több…

– Hónapos?

– Éves.

– Micsoda? Jó vicc! A felesége meg öt, mi?

– Nem. Ötven. És nem olyan jó vicc az egész.

– Kezdem érteni. Szóval a lányokat nem maga… hogy is mondjam… találta fel…

– Nem. Volt egy elődöm, ő találta fel őket… Meghalt.

– A Tixontól?

– Megőrült, kisasszony! A Tixon akkor még nem létezett… Én is csak éppen hogy… alkoholista volt, azért halt meg.

– És maga beleszeretett?

– Mondom, hogy rég meghalt! És nem vagyok homokos…

– Nem belé! A feleségébe.

– Igen. Biztos nehéz elképzelni. A korkülönbség miatt… meg ott voltak a lányok…

– És mi volt még? – kérdezte a nő. – Gondolom, minden, ami egy vegyésznek keli. Nyomor, albérlet… Ahol jól lehet… feltalálni.

– Ne gúnyolódjék, kisasszony. Igen. Sok pénz is volt. De tényleg szerettem… és betartottam a játékszabályokat…

– Milyen játék volt? Adj, király, katonát? Ki nevet a végén? Ugróiskola?

– Ilyen cinikus lányt még nem láttam.

– Látott maga egyáltalán valakit a Tixonon kívül?

– Sokáig nem. Most, hogy megvan, most már igen.

– Szóval szembekötősdit játszottak…

– Azt hiszem. De nem tudtuk, hogy az. Akkor nem…

– És most már tudják? – kérdezte a lány.

– Én már tudom. Ezért megyek haza. Egy napra.

– S ha a felesége… még most sem tudja? Ha tovább akarná játszani? Ilyen is van…

– Biztos van. De a mi esetünkben nem fog menni. Leveszem a kendőt a szeméről.

– És rá tekeri… egy kicsit lejjebb?

2.

Taxiba vágta magát.

– Kővár utca kettő! – kiáltotta. – De ne menjünk el egészen a házig. Majd szólok.

A taxis végigmérte, aztán elindult.

– Az messze van – mondta. – Lesz magánál annyi pénz?

A fiatalember összevonta a szemöldökét.

– Tényleg – dadogta egy forintom sincs.

A taxis fékezett.

– Mert ez itt nem forint – szólt a fiú, és előkapott egy köteg bankjegyet.

– Értem – mondta a sofőr, és rákapcsolt

– De van egy kérésem – szólt az utas.

– Parancsoljon.

– Követ minket egy másik taxi. Szabaduljon meg tőle.

– Mi ez, tévéfelvétel? – kérdezte a taxis.

– Nem. Színdarab. Én vagyok Desdemona, és Othello jön utánam.

– Meg akarja fojtani magát?

– Miért, a darabban úgy van? – csodálkozott a fiú.

– Igen. Láttam a tévében. Figyeljen ide. Ez egy átjáróház. Maga most úgy tesz, mintha fizetne. Lecsapom az órát. Aztán átmegyek a szomszéd utcába, a másik bejárat elé. Ott visszaszállhat. És Othello lerázva.

– Kiváló! – szólt a fiatalember. – Akkor kiszállok.

– Valamit rosszul mondtam – jegyezte meg a taxis. – Maga most nemcsak úgy csinál, mintha fizetne, hanem tényleg fizet. Ettől még találkozhatunk a másik oldalon.

– Mi a helyzet? – kérdezte a sofőr két perccél később.

– Othello a lakók névjegyzékét böngészi – felelt a férfi.

Amikor a fiatalember kiszállt, a taxis megtapogatta a pénzt.

Tetszik nekem ez a Desdemona – gondolta. – Szóval ez egy színdarab… Mondanivalója is van, érdemes rajta meditálni. Nézzük csak… Ha Desdemona ilyen pénzzel fizet, miért csinálná másképp Othello? Hisz ugyanabban a darabban játszanak! Othello és Desdemona. Különneműek, mondjuk. De a… pénznemük ettől még azonos lehet! Sőt nagyon is valószínű, hogy az. És engem ez a pénznem érdekel… Dollár! Hiába, ilyen erős az én nemi… pénznemi érdeklődésem.

Mi a teendő? – töprengett a sofőr. – Visszamegyünk, és megkeressük Othellót! Megállapítjuk a pénznemét… hogy mije van. Nem olyan nehéz! S ha pénznemileg passzol, tárgyalhatunk vele.

Rákapcsolt. Tíz perc múlva újra az átjáróháznál volt. Othello persze már eltűnt a lépcsőházból. A taxis átment a másik oldalra.

Nem lehet messze – gondolta.

A ház előtt egy cserzett bőrű, bajuszos ember toporgott. Kezében térkép. Azt nézegette.

– Segíthetek? – kérdezte a sofőr.

A bajuszos intett, hogy nem érti.

– Dajcs? – érdeklődött a taxis.

A bajuszos bólintott. Aztán németül hozzátette:

– Idegen vagyok itt.

– Sebaj. Eltévedt?

– Igen. Vagyis inkább… elvesztettem valakit.

– Megbeszélhetjük – szólt sokatmondóan a taxis.

A bajuszos megértette a dolgot. Ez volt az a taxis… Lerázott, de visszajött értem – gondolta. A zsebébe nyúlt. Elővett tíz dollárt.

– Sok a munkám – mondta lassan a sofőr. A cserzett bőrű idegen odamutatott még egy tízest.

– Mehetünk – szólt a taxis.

3.

Kopogtak.

Róza kétségbeesetten meredt az ajtóra.

– Nem bírok… – motyogta – nem vagyok képes…

Sűrű köd ült az agyán.

– Mindjárt kezdjük – szólt egy türelmetlen férfihang. Az asszony meg sem ismerte. – Megint ő? Hisz megmondtam neki… Elég világosan beszéltem!

– Hagyjon már békében! – kiáltotta a folyosóra, és bezárta az ajtót. Lerogyott az ágyra. Kezébe temette az arcát. Kicsit szédült.

– Jöjjön, jöjjön! – sürgette a férfi odakint. Olyan volt, mint egy színpadi végszó – gondolta Róza. – A végszavak… ma utoljára vagyok színésznő. De ma még az leszek! Ha nem a színházban, hát itthon!

Zokogva nyúlt a konyakosüvegért. Itthon? Holnap már azt sem fogom tudni, mi az, hogy otthon… Egy berúgott Lady Macbeth! Igen. Ma este még Lady Macbeth leszek! Könyörtelen, mint az előbb! Úgy fogok köztük vacsorázni, olyan méltósággal, mintha ölni… öletni is tudnék… Miért? Nem tudnék?

Odatámolygott a tükörhöz. – Az arcom!

– Mi lesz? Meddig várjunk még?

Róza most megismerte a hangot. Viktor, a veje.

– Az arcom! – dadogta az asszony. – Opheliához túl öreg, Desdemonához túl okos. És Júliához…

Égnek emelte a kezét, és megnézte magát a tükörben, mint valaha, színinövendék korában. Kieresztette a hangját:

– Zengj, végítélet harsonája, zengj! Nem jó. Még egyszer! Méltóságteljesebben! Zengj, végítélet harsonája, zengj!

– Megőrült? – reccsent a férfihang az ajtó mögött. – Mindenki magára vár!

Az asszony összeroskadt.

– Nem megy… Opheliához öreg vagyok, Desdemonának túl okos. És Júliának: túl hisztériás!

Ivott még egy kicsit.

– Lehet, hogy így van – motyogta. – De ma este… ma este nem vehetik észre! Jó, hogy bezártam az ajtót. Odalent más leszek!

– De kedves Róza, nem a színházban van! – mondta Viktor odakint. – Nem a maga kis közönsége várja, hanem a rokonai és a barátai! Teljesen lehetetlenné teszi magát ezzel a huzavonával!

Rózának nem volt ereje felállni.

– Nevetségessé – suttogta alig hallhatóan. – Engem… engem ma este csak úgy ki lehet nevetni?

A férfi már majdnem dörömbölt.

– Klára meg Eta is rég itt van! – kiáltotta. – Stefi már az estélyijét veszi a fürdőszobában!

Viktor kérlelőre fogta a hangját:

– Nem jöhet utolsónak… éppen maga… Mindjárt kilenc óra… Ott toporognak a terített asztal körül, és csak magára várnak… Kovács is itt van…

– Tudom – mormolta az asszony. – Ezt aztán tudom…

Forogni kezdett vele a szoba. Megkapaszkodott az ágy támlájában. Keze az éjjeliszekrényén matatott. A nyugtatóm – gondolta az majd rendbe hoz. Bevett egy tablettát, konyakkal. A köd csak nem akart szétoszlani.

Viktor lenyomta a kilincset. Az ajtó nem engedett.

– Róza! Hallja egyáltalán, amit mondok? Mit csinál? Eresszen be! – kiabálta a férfi. – Ebből botrány lesz! Engedjen!

– Még-csak az kéne! – rezzent össze a színésznő. Feltápászkodott, és elindult az ajtó felé.

– Készen vagyok! – kiáltotta gyorsan. – Máris jövök!

Mély lélegzetet vett, kiegyenesedett. Megigazította a haját. A másik kezével elfordította a kulcsot, és egy határozottnak szánt mozdulattal kinyitotta az ajtót. Tétován torpant meg a küszöbön. – Szedd össze magad, Lady Macbeth – gondolta. – Ez az utolsó fellépésed!

Minden erejével méltóságot kényszerített az arcára. Fölvetette a fejét, és szembenézett az ajtó előtt várakozó férfival. Viktor egy fejjel magasabb volt nála. Sűrű, göndör szakáll, széles, szimatoló orr, villogó kis szemek. A veje. Utálta.

– Minek ordítozol itt? – kérdezte rendreutasítóan. – Én is tudom, mennyi az idő! És az ünnepelt ma én vagyok! Ma még engem ünnepeltek!

– Mi az, hogy ma még? És holnap? – kérdezte Viktor.

– Holnap majd azt ünnepelitek, hogy már nem vagyok itt…

– De kedves Róza, hová gondol?

– Ne akarja, hogy megmondjam. Most meg mit bámul? Nem tetszik a toalettem?

– Bocsánat, Róza, dehogynem…

– Hát akkor? – kötekedett kásás hangon a színésznő. – Mi nem tetszik?

Az asszony most vette észre, hogy Viktor nem őt nézi, hanem a szobáját bámulja. – A szemérmetlen! Semmi köze a szobámhoz… Ahhoz a csatatérhez. A szétdobált leveleimhez meg a melltartóimhoz… a félig becsomagolt bőröndjeimhez…

– Mi az, itt verekedés volt? Vagy betörés? – kérdezte a férfi.

Róza szó nélkül bevágta az ajtót az orra előtt. Aztán megpróbált elindulni a folyosón. Viktor kimeredt szemekkel nézte, hogyan támolyog.

– Kapaszkodjon belém – mondta.

– Egy fenét! – kiáltotta a színésznő. – Boldogulok nélküled is!

– Róza, legalább ma nem kellett volna… a búcsúesten! Mit fognak szólni?

Az asszony vissza se nézett. Lebotorkált valahogy a lépcsőn. Viktor megállt. – Tudtuk, hogy így lesz – gondolta. – Sejtettük… Hát igen. Szerencsétlen! De ha így jobb neki… Fő, hogy sikerült leimádkoznom az ebédlőbe.

A férfi ott maradt az ajtó előtt. Gondolkodott. Nem szerette az olyan ajtókat, amiket becsaptak előtte. Ezt az ajtót sem szerette. Ki is nyitotta. Nagyjából tudta, hogy mi fogadja majd Róza szobájában, mégis megdöbbentette a látvány. Elidőzött egy kicsit odabent, aztán kijött. Becsukta az ajtót, és végigsietett a folyosón, le a konyhába. Megnézte, hogy minden rendben van-e. Odasündörgött szaglászni Boda is, az ifjú színész.

– Mariska – szólt Viktor lassacskán kezdődhet a ceremónia!

4.

Míg Viktor Rózát kérlelte, az ebédlőben kényszeredett társalgás folyt. A háziak mintha felszívódtak volna. Az ünnepelt még meg sem jelent, Júlia valahol a konyha táján sürgött-forgott. Mindenki éhes volt és türelmetlen. Nem értették az egészet. Ha nincs vacsora, minek vannak meghíva? Ha meg van, akkor miért nem eszik meg?

– Két Desopimont is bevettem – bosszankodott egy fiatalos, teltkarcsú szőke nő. – De hiába! Legalább zsíros kenyeret adhatnának, ha már elszúrták az estét.

A szőkeséget Stefinek hívták, színésznő volt, és már-már kiabált. Kezdett kínos lenni a dolog.

– Mi lárma ez? Hozzátok hosszú kardom! – dörmögött a nőre egy még teltkarcsúbb férfi, és megtörölte izzadó homlokát. Kovács Béla volt, a színigazgató. Állítólag kívülről tudta Shakespeare-t, és sohasem mulasztotta el, hogy ne kérkedjen vele. Amikor valahogy mégsem jutott eszébe valamilyen alkalmas Shakespeare-idézet, akkor csak ennyit szokott mondani: – Cö-cö.

Most ő is nagyon nyugtalan volt. Fél szemmel folyton az ebédlő ajtaját figyelte. – Ilyenkor mindenre képes az ember – gondolta. – Sose láttam még olyan rossz állapotban, mint az előbb… és az a telefon! Ki fenyegetőzik itt?

Kovács direktor félt, csak nem egészen tudta, mitől.

– Türtőztesse magát – mondta Stefinek, nem túl nagy meggyőződéssel.

– Tíz éve azt csinálom! – sikoltotta vissza a művésznő. – De most már elég!

Kovács kívülről tudta, mi fog következni. Stefi órákig panaszkodik majd, hogy nem kap szerepet a színházban. Inkább másra terelte a szót:

– Stefikém, maga csak ne legyen farkaséhes! Ha így folytatja, megint úgy jár, mint a múltkor: szétreped a jelmeze a nagyjelenetben!

– De hiszen senki sem vette észre – kelt a művésznő védelmére Szepesi Gyula, ő is szakmabeli volt, bár kezdő. Élete egyik legboldogabb napján beugrott Othello szerepébe, annak rendje s módja szerint megfojtotta Rózát – már amennyire közepes tehetségéből tellett. Élete második legboldogabb napja ez a mai volt. Hogy itt lehet a nagyokkal. De Stefi most rá se nézett.

– Netán arra céloz, hogy kövér vagyok? – kiáltotta a színigazgató felé. – Nézzen csak rám, dirikém. Nézzen egyszer végre rám is, ne csak a drága Rózájára! Annyira vékony vagyok, hogy kénytelen leszek kitömni magam, ha majd Desdemonát játszom!

– Cö-cö – morogta Kovács, és elfordult a szőke hisztérikától. Nyugtalanul indult az ebédlő ajtaja felé, de ma, úgy látszik, a sors üldözte. Két idős, csipkegalléros hölgy karmai közé esett. A hölgyek rosszalló pillantásnál vették tudomásul, hogy még minden a feje tetején áll.

– Szomorúan látjuk, direktor úr – mondta egyikük –, hogy ma már egy tisztességes ünnepi vacsorát sem tudnak…

– Fölvezetni – vágott közbe a másik. – Mi zajlik itt?

– Hogyhogy mi zajlik? – kérdezte Kovács Idegesen. – Hát… készülődés…

– Klárikám, ilyen volt a mi időnkben egy készülődés? – kérdezte barátnőjétől az egyik öreg hölgy.

– Nem, Etám, nem. Először is csend volt. Nem mondom, mi is beszélgettünk egy keveset a vacsora előtt, de igen udvariasan, és…

– Disztingváltan – egészítette ki Eta. – Itt pedig kiabálás folyik!

– De nem ez a fő baj – állapította meg szigorúan Klára. – A fő baj a háziasszony…

– Micsoda? Róza… a fő baj? – dadogta Kovács.

– Ez megítélés kérdése – felelte Klára. – Én most csupán arra céloztam, hogy…

– Hogy Róza nincs itt – vágott közbe Eta.

– Pedig ő a háziasszony. Neki illik fogadni a vendégeket.

– Illik? Nem ez a jó szó, Etám. Kell! – helyesbített a másik öregasszony. Talán folytatta volna, de Stefi már olyan zenebonát csapott Szepesinek, hogy egyszerűen muszáj volt odanézni.

– Persze… persze tudom! – kiabálta a szőke. – Én nem vagyok elég jó! Se így, se úgy! Egyszerűen sehogy! Mert a dirinek… csak Róza. Ő a sztár, a márka, ő az ideál!

– És ki tudja, hogy még mije – súgta Klárának öreg barátnője.

– Harminc évvel ezelőtt belehabarodott – folytatta Stefi és az óta sem tudja abbahagyni: Neki Brigitte Bardot is kövér volna! Meg öreg!

– De hiszen az is – motyogta a színigazgató.

– Igen? – sikoltotta diadalmasan a szőke.

– Annyi, mint a maga Rózája! Pont annyi! Ötvenéves! Érti?

– Cö-cö – felelte Kovács. De Stefit már nem lehetett megállítani;

– Ötvenéves Desdemona! Ötvenéves Júlia! A legjobbkor megy el tőlünk! Mert maga aztán sose venné észre, dirikém, hogy… hogy kiöregedett! Mint egy focista…

– Csillapodjék – morogta a színigazgató. Az ebédlő ajtaja még mindig nem akart kinyílni.

– Hogy én csillapodjak? Csillapodtam már eleget! De most aztán elég! Érti? Vége! Ha magán múlna, én egyszerűen megfulladnék! És Róza nagy szívességet tesz, hogy végre visszavonul. Nemcsak nekem! Magának is! Mert magának aztán sose nyílt volna ki a szeme!

– Most már szálljon le rólam, jó? – mondta Kovács. Kezdte elveszíteni a türelmét. Ez a várakozás, meg ami előtte volt, az a telefon… és most még Stefi is.

– Mit csináljak? Leszálljak? Dirikém, maga téved! Én éppen fölszállok! Hát nem érti? A maga Rózája száll le. Pont ma este. Vegye már észre! És döntsön!

– Mit tegyek? – dadogta a direktor.

– Megmondtam! Elég érthetően! Döntsön! Mert mi van akkor, ha a maga drága Rózája egyszerűen meggondolja magát… meggondolja magát, és holnap nem utazik abba a…

– Turkiszba – segített Szepesi, aki örült, hogy részt vehet a társalgásban.

– Szóval oda – folytatta Stefi. – Mi van, ha a kedvenc meggondolja magát, és marad? Ha az utolsó pillanatban lemondja az egészet? Ezt kell eldöntenie! Hogy akkor mit csináljon!

Stefit teljesen kiborította ez a lehetőség. Előrelépett, belecsimpaszkodott a színigazgató karjába, és ráncigálni kezdte a szmokingját.

Ezt már Vera, Viktor felesége sem nézhette. Meglátszott rajta, hogy civil, és nincs hozzászokva a színházi hisztériákhoz.

– Hagyjátok már abba! – sóhajtotta, és végigsimított erősen domborodó hasán. – Az én állapotomban már nem lehet kibírni ezt az üvöltözést.

A ráncigálástól Kovács magához tért.

– Mit tettem én, hogy nyelved ily gorombán mer rám zajongni – szólt fennhangon, és elhessegette Stefi kezét.

– Maga aljas! – visította a színésznő. Klára és Eta dermedten nézte a jelenetet.

– Ne izgasd fel magad, picim – fordult Stefihez Szepesi. – Egészen biztos, hogy holnaptól te játszod Desdemonát. Úgy is mondhatnám, holtbiztos. Ezen túl minden este téged fojtanak meg, ezen már az úristen sem változtathat. Így van, direktorom?

– Na, jó – mondta kicsit megnyugodva a szőke. – De aki öreg, az öreg…

– Maga is elmúlt harminc, drágaságom – felelte Kovács.

– De már tizenöt éve a pályán vagyok – pipiskedett Stefi. – Mert korán… hogy is mondjam… feltűnt a tehetségem. És az óta csak várok!

– Korán hervad korán nyitó virág – vonta meg a vállát a színigazgató.

– De nem látszik rajta – szúrta közbe Szepesi. Klára és Eta sokatmondó pillantást váltottak.

– Ahogy vesszük – dünnyögte a direktor. – Csak látnám már a háziakat!

Stefi arca megint vörösre vált.

– Hát ez már több a soknál! – sziszegte Kovács felé. – Tudja mit, dirikém? Nem játszom el magának Desdemonát. Nem! Se holnap, se holnapután. Öreg vagyok? Kövér? Jó. Játssza el helyettem! Vagy keressen valaki mást! Mert én nem lépek fel többé a maga színházában! Majd hülye leszek! Ennyi gázsiért…

Kovács összerezzent. Az ebédlő ajtajában Róza jelent meg. Alig állt a lábán. Arcán kényszeredett mosoly ült.

– Nézd a harisnyáját! – súgta Klára öreg barátnőjének. – Nézd!

– Szörnyű – motyogta vissza Eta. – Mint egy rongy. Elfelejtett újat felvenni…

– Vagy útközben szakította el – hüledezett a másik. – Lehet, hogy elesett a lépcsőn?

– Jól hallottam, Stefi? – kérdezte el-elcsukló hangon Róza. – Nem vállalod a szerepeimet? Akkor… hát akkor… nincs más hátra, le kell mondanom az utazást. Le kell mondanom. Nem igaz? Megmentem az előadást… a színházat… Kálmán is meg fogja érteni… rendben van, maradok.

– Ugyan, Róza, szó sincs róla! De hiszen semmi baj! – hebegte Stefi. – Minden rendben… csak… csak a gázsim egy kicsit alacsony. Azért panaszkodtam.

– Világos, értem én – felelte Róza még mindig az ajtóból. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki valamit is meg tud érteni. De folytatta. Láthatóan a többieknek játszott. – Sejtettem, hogy így lesz. Még ki se tettem a lábam a színházból, Stefikénk máris fölrepül a színlap tetejére. És mi az első dolga? A gázsija! Hogy az is repüljön vele… a fellegekbe.

– Úgy támolyog – súgta Eta.

– Mint egy asztalosinas a hetibére után – fejezte be Klára.

– Még hogy ő nem vállalja a szerepeimet! – kiáltotta Róza. – Csak értük epedezik! De ha nem, úgy is jó. Döntöttem! Lemondom az utazást. Maradok.

Lerogyott az első székre, mindjárt az ajtó mellett. A nagy ovális asztalt bámulta üres tekintettel. A társaság meg őt. Kovács idegesen köhécselt, izzadó homlokát törölgette, Vera a székét igazgatta, Stefi meg a gyöngysorán babrált remegő kézzel. Még mindig ijesztően meleg volt. Elfelejtették kitárni az ablakokat, s az egész délután kánikulája ott dühöngött az ebédlőben.

Viktor jött be. Nem lepte meg a csend.

– Mi baj? – kérdezte erőltetett vidámsággal. – Megkukultatok?

– Nem utazik – súgta neki Szepesi izgatottan. – Azt mondta, marad.

– Könnyelműség volna, Róza – szólt nyugodtan Viktor. – Gondolja meg, elveszítheti Kálmánt. Nem az a típus, akit csak úgy magára lehet hagyni.

Róza réveteg tekintete kicsit kitisztult.

– Te csak tudod – legyintett a vejére. – De lehet, hogy ebben véletlenül igazad van.

– Kinek van igaza? – kérdezte az ajtóban a belépő másik fiatal színész, Boda Tibor. – Annak, aki az előbb kimondta a konyhában, hogy kezdhetjük a ceremóniát.

Kicsit megenyhült a feszültség. Boda Róza mellé lépett. Köszöntötte.

– Látod, hogy nem beszámítható – súgta Szepesi Stefinek. – Gyere, béküljetek ki. Menjünk oda hozzá. Képes, és a végén tényleg marad!

Stefi engedett. Egyik kezével összefonta stóláját, s elindultak Róza felé. Az asszony rájuk emelte a szemét. Tekintete egyszerre megváltozott. Boda rögtön észrevette.

– Mi baj, művésznő? – kérdezte aggódva.

– Semmi… – Róza le nem vette a szemét Stefiről. – Olyan furcsa az egész…

– Most fogta fel, hogy mennyivel fiatalabb vagy, mint ő – dünnyögte Szepesi Stefinek.

– Tessék? – kérdezte szórakozottan Róza. Ujjával előremutatott, valahova a szőke színésznő mögé. – Ez…

– Úristen, hogy itt milyen meleg van! – kiáltotta a belépő Júlia, aki eddig a konyhában segédkezett. – Szegény Stefi!

Odalépett, és lekapta Stefi válláról a hosszú stólát.

– Megsülsz, kedvesem – mondta. Aztán felszisszent. Az egyik ujja beleakadt Stefi gyöngysorába. A lánc elszakadt, a gyöngyök úgy potyogtak a földre, mint a jégeső.

– Jézusom! – sikoltotta Stefi.

– Jaj, bocsánat, nem akartam… – hebegte Júlia fülig pirulva. – Ne haragudj, Stefi, csak a stóla… Olyan hőség van… Már megint elügyetlenkedtem.

A szőke színésznő még mindig dermedten állt, és a padlót nézte.

– Úristen – suttogta –, ezek igazgyöngyök! Valódi ékszer! De tényleg! Nem is az enyém! Ma estére kölcsönöztem…

– Bocsáss meg, Stefi – kezdte újra Júlia. – Meg tudsz bocsátani?

– Nyugalom, Júlia, te se rémüldözz, Stefi – szólt Szepesi készségesen. – összeszedjük mindet, és kész!

De Júlia arca még mindig égett a zavartól.

– Annyira sajnálom – motyogta. – Olyan ügyetlen vagyok!

– Nyugodj meg, kedves; hagyd békében őt is. Viselkedése tisztes és finom – szólalt meg ünnepélyesen a színigazgató. Aztán a saját szavaival folytatta: – Semmi baj. Gyertek, térdeljünk le, mind meglesz.

A társaság térdre ereszkedett. Szedegették a gyöngyöket. Eta és Klára egymásra nézett.

– Kedveseim – sopánkodott Klára –, mi nem tudunk nektek segíteni. A mi korunkban már a templomban is kétszer meggondolja az ember, hogy letérdeljen-e. Ugye megértitek?

Az idős hölgy aztán odasúgta Etának:

– Gyere utánam a konyhába.

És fürgén kilépkedett az ebédlőből.

Eta várt egy kicsit, hogy ne keltsen feltűnést. Aztán ő is eltűnt az ajtóban.

A színigazgató felnézett.

– Cö-cö – mondta. – Jól elszeleltek az öreglányok!

5.

– Senki se látta, hogy kijöttünk? – kérdezte a konyhában Klára.

– Á, dehogy! Törődnek is ezek velünk! A padlót kaparásszák. Kapirgálnak, mint kakas a szemétdombon.

– Jól mondod, Etám. Tudod, mit nem bírok bennük? Azt, hogy egyszerűen nem tudnak viselkedni. Mind ilyenek a maiak…

– Ráadásul színészek is – toldotta meg Eta. – A színivilág meg a film mindig is fertő volt. Legyünk tárgyilagosak. Az volt már a mi időnkben is. Ha nem is ennyire…

– Erre nem emlékszem, Etám – töprengett Klára. – Mire gondolsz?

– Klárikám, te nem olvastad a Színházi Életet?

– Dehogyisnem! Minden héten! Gyűlöltem!

– Én is! Szóval ott mar akkoriban is lehetett olvasni például a kivágásokról…

– Úristen, mit vágtak ki?

– Tényleg nem emlékszel rá? A férfi filmsztárok csinálták. Ha meg akartak kapni egy nőt, ígértek neki valami kis szerepet az új filmjükben.

– Értem – mondta feszült várakozással Klára. – Na és? Megígérték, aztán nem adtak, mi?

– Dehogynem. Épp ez a vicc az egészben. A nő eljátszott egy kis epizódot.

– És aztán?

– És aztán, amikor kész volt a film, és a nőt hogy is mondjam… meg… szerezték, a sztárok elmentek a rendezőhöz.

– De drágám, akkoriban a producer volt az úr!

– Jó. Szóval elmentek a producerhez, és rábírták, hogy egyszerűen hagyja ki azt a részt a filmből. Kivágatták…

– Amelyikben az a szerencsétlen teremtés játszott – fejezte be Klára. – Igen. Már emlékszem. Tényleg szörnyű.

– Na, jó, de ez a mi időnkben csak Hollywoodban volt így. Ez meg Budapest…

– Bizony, drágám! És ma már itt is…

– Úgy van! Ez az alkoholista… izé… majdnem kimondtam, hogy micsoda! Családom szégyene! Ha nem is vérrokon, szerencsére.

– Pedig milyen gazdag! – sóhajtotta Klára.

– És a többi! Az a szőke cafka! Két év múlva száz kiló lesz! És az a hibbant Kovács! A Shakespeare-jével! Emlékszel, kedvesem, milyen volt a mi időnkben egy színigazgató?

– Hát úr volt, Etám, az biztos! Ez meg, mint a templom egere. Három felesége volt, és ez három lakásába került, ő meg épp csak hogy lakik.

– Úgy van, valami másfél szobás lukban…

– És drágám… izzad! Észrevetted? Majdnem biztos, hogy a mi időnkben egy színigazgatónak nem volt szabad izzadnia!

– Meg összevissza beszélnie – tette hozzá Eta lesújtóan. Már csak az a szörnyű Kálmán hiányzik innen a mérgeivel.

– Eta! Súgok valamit. Tudod, miért jöttem el ma ide? Amiért te! Mert gyűlölöm őket. Érted? És… és érezni akarom ezt a gyűlöletet!

– Igen, Klára kedves. És nem akarjuk, hogy elmúljon!

6.

Amikor az idős hölgyek visszatértek az ebédlőbe, a társaság még mindig a gyöngyöket szedegette. Viktor látta, hogy Júlia keze reszket.

– Elnézést – dadogta a lány –, de Mariskának szüksége lehet rám a konyhában…

Kiment. Zavarban, bizonytalanul. Kovács igazgató, búsan nézett utána.

Elbújt a fák közé, S a könnyes éjszakával társalog – mormolta magában, s szedte a gyöngyöket.

– Azt a párat, ami maradt, szedjétek össze nélkülem – sóhajtotta Vera. – Nekem nehezemre esik már a hajlongás. Azt hiszem, érthető.

És elindult a hall felé, ahhoz képest egész gyors léptekkel.

Lassan elkészültek. Júlia jött vissza, s aggódó pillantást vetett az anyjára. Róza tompa tekintettel ült az ajtó mellett, ugyanabban a székben, ahová lerogyott. Tétován keresgélt az agyában valamit, csak azt nem tudta, hogy mit. Annyi minden kavargott benne. A kora esti veszekedés, aztán az a telefon… a sok ital, Lady Macbeth… a meleg meg a stóla. És a félelem. Sok volt így egymás után. Megpróbálta kicsit összeszedni magát. Végig kell csinálnom – gondolta.

– Együnk végre – szólt, mintha a többiek dominóztak volna mostanáig.

– Szólok Mariskának – mondta Viktor, és kisietett.

– Hol lehet Vera? – kérdezte Róza. – Különben mindegy… Üljünk asztalhoz.

Lassacskán mind helyet foglaltak. A háziasszony ült az asztalfőn, vele szemben üresen maradt egy hely: Kálmáné.

– Vera! Kezdjük! Gyere már! – kiáltotta ki az ajtón Szepesi, hogy hasznossá tegye magát. De az ajtóban Mariska jelent meg, kezében hatalmas tál.

– Mi történt? – kérdezte. – Azt hittem, sose tetszenek már vacsorázni. És a kisasszonyka úgy zokogott… – Mariska itt Júliára nézett.

– Már semmi baj, kedvesem – felelte Júlia. – Csak megint elügyetlenkedtem valamit.

– A lány még mindig sápadt volt.

Vera és Viktor is megérkezett, s a helyére ült. Az ebédlőbe visszatért a kínos csend. A színigazgató meg akarta menteni a helyzetet. Tíz perce gondolkodott azon az idézeten, amit most diadalmasan elsütött:

– A dámák lankadoznak, Uraim, ki a hibás?

– A meleg – szellemeskedett Szepesi –, a meleg… meg te.

Megint csönd lett. Csak Mariska szöszmötölése hallatszott.

– Micsoda pompás illat! – próbálkozott Boda, s közben Rózára nézett. – Esküdni mernék rá, hogy ez szarvasgomba!

– Az bizony! – mondta büszkén a szakácsnő. – Magam válogattam…

– A mérgeseket – folytatta gyorsan Boda. Kelletlenül nevettek. Mariska persze megsértődött. Csak ennyit szólt:

– Tálalhatok?

Róza fásultan biccentett. Még sose érezte magát ennyire egyedül. Képtelen volt összpontosítani. Pedig homályosan tudta, hogy szüksége volna rá.

– Gyerekek, nagyon meleg van – szólt Viktor. – Ugye kinyithatom az ablakokat?

Mindenki a háziasszonyra nézett. Aztán, látták: Rózához el se jutott a kérdés. Viktor elhúzta a függönyöket, s kitárta az ablakokat. Egy pillanatra megállt. Odakint hűvösödött. A férfit megérintette a nyáresti szél. összeborzolta a haját. Mariska lassan mindenkinek kiosztotta a pompás előételt.

Csalóka idő – gondolta Viktor, s nézte a sötétbe borult kertet. – Az ember ilyenkor könnyen megfázhat. Aztán még nagyobb baj is érheti.

Leült a helyére, Vera mellé.

– Minden vendégünk kedves egészségére! – szólt ügyetlenül Júlia.

A színigazgató ránézett, aztán behunyta a szemét. Ezt mormogta:

Derék ház, jószagú a lakoma,

De én vendéghez nem hasonlítok.

7.

Végre ettek. Ennek mindenki örült. Nem volt már kötelező beszélgetni, és a szarvasgomba valóban finom volt. Stefi szinte falta.

– Hóvá rohansz? – figyelmeztette Szepesi. – A java még hátravan!

– Honnan tudod? – évődött a fiúval Kovács. Mulattatta, milyen túlzottan udvariaskodik ez az első bálozó. Szepesi elsápadt. Stefi megsemmisítő pillantást vetett rá. Róza persze semmit sem vett észre az egészből. Azt is alig fogta föl, hogy mit eszik.

– Szólhatnál anyádnak, hogy ma már ne igyon többet – súgta Viktor a feleségének. – Akkor talán rendbe jön.

– Szóljon neki Júlia – nézett a babaarcú Vera a húga felé. – Végül is ő a mama kedvence…

– Persze lehetnél te is, ha akarnál – morogta a férje, egy kicsit szemrehányóan. – Nem kerülne túl sokba. Egy kis kedvesség, egy kis hízelgés…

Vera lebiggyesztette a száját

– Ha akarnám – mondta, s vállat vont. – De nem akarom. Érted? Így nem! Egyszerűen nincs kedvem hozzá! Most különösen nincs. Az én állapotomban! Reggeltől estig hajtogathatnám: Róza, hogy te milyen szép vagy! Róza, hogy te milyen okos vagy! Róza, milyen tehetséges vagy!

– Hát azt, hogy Róza, te milyen gazdag vagy, azt is emlegetnéd? – kérdezte epésen Viktor.

– Na, azzal aztán sokra mennénk – fintorgott Vera. – Gazdag! És ül a pénzén, mint tyúk a tojásain.

– Fogalmazzunk akkor már pontosan – szólt a férje. – Az aranytojásain!

Az asszony szeme dühösen villant meg.

– Lehet, hogy azok, de nem a mieink – sziszegte. – Tegnap kicsit pedzettem neki, hogy azért, mert elutazik… szóval attól még az anyám marad. És adhatna valami apanázsfélét. Ha már annyi pénze van…

– Persze semmi eredmény, mi? – legyintett Viktor.

– Semmi. Tudod, mit mondott?

– Tudom. Azt, hogy nem ad.

– Minden pénzét Kálmánnak tartogatja – panaszkodott Vera. – Valamivel csak meg kell fizetnie a férje életkorát. Hogy annyival fiatalabb… Mert Kálmán csakis Róza pénzére utazik. Csak a pénzére. És ez tűrhetetlen!

– Túlzol, drágám, így is megvagyunk valahogy – nyugtatta a feleségét Viktor.

– Valahogy? De hogy? – mérgelődött Vera. – Viszont én már kisütöttem…

– Mit?

– Valamit, amivel hozzájuthatunk a részünkhöz. Csak ahhoz, ami jár nekünk. Hogy ne Kálmán kísérletezze el…

– Vera, te megőrültél! Mit akarsz csinálni?

– Nyugi! Majd elmondom, ha sikerült. Mert te olyan tutyimutyi vagy!

– Tutyimutyi? – ismételte Viktor elképedve. – Vera, vigyázz! Az anyádról van szó!

– Igen? – sziszegte a nő. – De ha pénzt kérek tőle, szépszerével, mint a lánya, akkor nem ad! Ilyen egy anya? Vagy-vagy!

– Mi az, hogy vagy-vagy? Édesem, még sose láttalak ilyennek! Ilyen felindultnak. Mit akarsz tenni?

– Majd megtudod. Csak egy dologra kérlek! Ne rezelj be! Én mindjárt rosszul leszek… terhes vagyok, mindenki tudja. De ne ijedj meg, ha kimegyek… szóval a hallba. Ne félj, nem lesz semmi baj!

– Semmi? – suttogta Viktor.

– Gondolkozz, az isten szerelmére! Nem hagyhatunk mindent Kálmánnak! A mi hősszerelmesünknek! Aki… aki csak a pénzbe… hősszerelmes!

– Csöndesebben, drágám! – csitította a férje. – Még meghallhatják! És ez az egész Kálmán-dolog… Rosszul látod, hidd el. Anyád azért még mindig szép! És végül is híres színésznő.

– Ne viccelj – csattant föl Vera. – Érdekli is az Kálmánt! Azt sem tudja, mi az a színház! Fogadok, hogy nem látott egy darabot soha életében. Szerintem azt hiszi, hogy Desdemona a víg özvegy.

Viktor összerezzent.

– Hallgass már! – sziszegte. – Vera, te teljésen félreismered Kálmánt! Egyáltalán nem rossz fiú. Nem mintha én imádnám…

– Te mindig is mellette voltál – fordult el férjétől az asszony. – Ti, férfiak… összetartotok. Felőlem aztán meg is ehetitek egymást!

– Akkor már inkább a szarvasgombát – szólt Viktor.

– Róza! – kezdte ünnepélyes hangon Júlia. Szünetet tartott, megvárta, amíg minden arc feléje fordul. – Kedves Róza! A búcsúbeszédet Viktor fogja tartani.

Júlia halványan elmosolyodott.

– Mindannyian rászavaztunk! A szöveget persze mi írtuk. Tudjuk, hogy Viktor nem a szavak embere. De szép az orgánuma. Ahhoz képest, hogy civil. Remélem, egyetértesz?

A színésznőnek fogalma sem volt arról, mit mond a lánya. De annyit megértett, hogy most bólintani kell. Júlia folytatta:

– A színház… a színpad veszteségét Kovács direktor ecseteli majd. De csak Viktor után. Mert azért első a család – fejezte be emelkedett hangon, s közben leplezetlen gúnnyal nézett Verára. Aztán hallgatott, még mindig állva. Várakozóan tekintett anyja felé.

Kínos csönd lett. Az arcok az asztalfő felé meredtek.

– Köszönöm, gyerekek, ez igazán kedves volt. Pezsgőt! – kiáltotta Róza lelkesen. Egy árva szót sem értett Júlia szövegéből. Azt hitte, ez volt a búcsúbeszéd.

– No de Róza… – dadogta megütközve Klára. – Pezsgőt, most?

– Pezsgőt, ha mondom! Na, mi lesz már!

Eta megszorította öreg barátnője karját.

– Ezektől minden kitelik – suttogta.

– Úristen! – kiáltotta Vera. – Rosszul vagyok! – És kirohant a szobából.

– Nem mész utána? – kérdezte Viktortól Boda. – Milyen mázlisták a férfiak, hogy ezt nem kell végigcsinálniuk…

Viktor fölállt. Határozatlan mozdulattal tett egy lépést az ajtó felé.

Kovács szólalt meg:

– Mi van, Viktor, habozol? Nyomás! Verának szüksége lehet rád! Félsz?

Hárítsuk inkább a bajt, amely remegtet,

Semmint remegjünk az elhárítástól!

– vágta ki büszkén.

A férfinak nem volt ideje megsértődni.

– Miféle elhárításról beszéltek? – kérdezte Boda.

– Hát nem arról, amire te gondolsz, az biztos – gúnyolódott a direktor. – Shakespeare másra értette…

Róza nem tudta, hol a pezsgő. Talán Vera hozza be? – gondolta.

Viktor még mindig az ajtóban állt. Mire elszánta magát, hogy kimenjen, Vera már vissza is jött. Kicsit még sápadt volt. Csendben leült a helyére.

– Most már minden rendben – suttogta elhaló hangon, és a férjére emelte sokatmondó tekintetét.

– Hát a pezsgő hol marad? – kiáltotta Róza.

Júlia próbált megszólalni:

– Mama, a pezsgőt… szóval úgy gondoltuk, hogy majd a végén…

– A végén? – kérdezte tágra nyílt szemmel Róza. – Minek a végén?

– De ha akarod, máris hozzuk – folytatta a lánya, mintha meg se hallotta volna a kérdést. És eltűnt a hallban.

Róza észbe kapott. Elrontottam – gondolta.

– Valamit elrontottam…

Lassan világosság gyúlt az agyában.

– Úristen, ez még nem az ünnepi beszéd volt… – motyogta maga elé. – Össze kell szednem magam! Így… így nem tudom végigcsinálni! Túl sokat ittam… a félelemtől… Az a szörnyű telefon… De hiszen itthon vagyok, itt mi fenyegethet?

Tanácstalanul nézett körül. Észrevette a társaság, rosszalló zavarát. Most mentegetőddzek… nekik? Azt már nem! De egy nyugtatót… azt igen!

Az ajtóban Júlia jelent meg, kezében a jegesvödör, benne a harmatos pezsgősüveg. A szakácsnő ezüsttálcán hozta mögötte a finoman csiszolt kristálypoharakat.

– Tegye csak a tálalóra, Mariska – szólt Vera.

– És aztán hozza le a gyógyszeremet – tette hozzá Róza. – Tudja, az éjjeliszekrényeméről. Egy elég lesz!

– Még szép – suttogta Eta Klára fülébe.

Mariska engedelmesen elindult. Látszott rajta, hogy még mindig sértett Boda rossz vicce miatt. Júlia közben átadta a vödröt Viktornak. A férfi kivette belőle az üveget, színpadias mozdulattal felmutatta, aztán bontogatni kezdte a drótot a dugón. A többiek mind a kezét figyelték, hogy ne érje váratlanul őket a durranás. Végül csak ketten rezzentek össze a hangjára: Róza és Stefi, aki egészen elsápadt, s Viktorra meredt.

Valami éljenzésféle hallatszott; Mariska megérkezett a nyugtatóval. Megint nem értette az egészet.

Júlia készenlétben állt az első pohárral, Viktor mégis elügyetlenkedte a dolgot. A gyöngyöző italból a szőnyegre is jutott egy kevés. Mariska összecsapta a kezét.

Klára nyugtatgatta:

– Kijön, Mária, ne féljen! Vesz egy kis borkősavat, jól meghígítja, csak az a fontos, hogy a víz hideg legyen.

– De Klárikám – méltatlankodott Eta –, te összetéveszted a borkősavat a bóraxszal! Pezsgőhöz bórax kell! A borkősav vérre jó!

Mindenki megdermedt.

– Mire jó? – sikoltotta Vera.

– Vérre, drágám – felelte nyugodtan Eta. – Úgy értem, ha ki akarod venni a vérfoltot.

Ekkor Kovács színigazgató felállt, kihúzta magát, mellét kidüllesztette, és ünnepélyes hangon így szólt:

– Kérem, engedjék meg, hogy a búcsúpoharat én nyújtsam át a művésznőnek! Gyermekem – mondta gyengéden Júliának –, küldd csak ide.

Júlia kissé tétovázott, pedig ismerte a színigazgatót, és csöppet sem lepte meg a kérés. A lány Kovácsra nézett, egy másodpercig tanácstalanul állt, aztán Vera kezébe nyomta a poharat.

– Add tovább!

És a pohár kézről kézre járt, egészen az asztal másik végéig. Vera kelletlenül tolta át Bodának, látszott az arcán, hogy fölöttébb megerőltetőnek tartja a dolgot az ő állapotában. A bonyolult művelet sikerrel járt, s Kovács, aki Róza mellett ült, magasra emelte a poharat. Színpadiasan nyújtotta át a művésznőnek, s rögtön bele is kezdett mondókájába:

Idézlek, Róza, két csillagszemére,

Rubin szájára, boltos homlokára,

Kecses lábára, rengő csípejére,

Meg arra is, mi azzal ott határos.

– A szemérmetlen! – sziszegte Eta.

– Nézd az öreget – szólt Boda Szepesinek, – a direktor egészen átszellemült. Tényleg szerelmes volna? Ennyi éve!

– Szerelmes? – kétkedett Szepesi. – Lehet. De tudod, hogy mit mondott most?

– Ennyit azért még én is tudok. Rómeó és Júlia – súgta Boda.

Szepesi kipirult az izgalomtól.

– És azt is tudod, hogy kezdődik ez a rész? Naná, hogy nem! Hát ide figyelj! Így kezdődik: „Meghalt a jámbor, szellemét idézzük…”

– Fájdalomtól megtört szívvel búcsúzunk, drága… – folytatta volna saját szavaival a színigazgató. De Róza mohón kikapta a kezéből a pezsgőt, s meg se várva a többieket, egy hajtásra kiitta.

– Hurrá! – kiáltotta aztán, mint akinek egyszer s mindenkorra elege van az ünnepi beszédekből.

Közben megtelt minden pohár, Júlia szétosztotta őket. A pezsgő hamar elfogyott, de a feszültség nem múlt el.

– Akkor talán folytassuk a lakomát – szólt erőltetett vidámsággal Viktor.

– Egész kipirultál a pezsgőtől – súgta neki a felesége. – Nem gondolod, hogy túl sokat nyüzsögsz? Ne igyál annyit! Már Júlia is észrevette… folyton idenéz!

– Te csak ne irigykedj, drágám – válaszolta Viktor. – Most ártana neked… Jó, jó, tudom, én akartam, de most nem tenne jót… nektek.

Viktor Rózához fordult.

– Remélem, nincs kifogása az elhangzottak ellen? Arra gondolok, amit az előbb Júlia mondott… szóval, hogy én is beszélek majd, mondok egy kis köszöntőt…

– Persze, persze, jól van – mosolygott Róza, s közben azt gondolta: minden mindegy. Az egész vacsora alatt törte a fejét, már amennyire tudta. Vissza akart emlékezni valamire. Fel akart idézni valamit, de nem tudta, hogy mit. Képtelen volt összeszedni a gondolatait.

– Rövid leszek – ígérte Viktor. – Én csak a magánembertől búcsúzom majd. A híres színésznőt, számtalan csodálatos és felejthetetlen alakításával, Béla búcsúztatja a vacsora végén. Az tovább fog tartani. És biztos lesz benne néhány lenni, vagy nem lenni.

– Ne ízetlenkedj – szisszent rá a felesége. – Ne sértegesd Rózát! Mégiscsak az anyám!

– Sose félj, ezt egy másodpercre sem felejtem el – suttogta Viktor.

– Szólok Mariskának, hogy jöhet a sült – mondta Júlia, és kiment.

8.

Stefi küldött egy békítő mosolyt a színigazgatónak.

– Milyen bájosak! – jegyezte meg rosszmájúan. – Igaz, dirikém? Lélegzetelállítóan bájosak… Magának is ez a véleménye?

– No persze – felelte Kovács. – Róza kitűnő színész. Nem tehet arról, hogy a rokonai… hogy is mondjam… nem a legjobban sikerültek. A lányokkal semmi baj szerencsére.

– Semmi komoly baj – helyesbített Stefi.

– Hát igen – töprengett a színigazgató. – Júlia… milyen nyugtalan ma este… Szóval ő igen jó lélek. Helyes teremtés, nemde? Csak éppen… hogy is van? Ja, igen: Az ő korában mások már anyák. Mint például Vera… De ez a Viktor!

– Viktor? – csodálkozott Stefi. – Ne vicceljen! Egyáltalán nem látszik zűrösnek. Sőt! Nyugodt és mindig vidám!

– Azért ez túlzás – jegyezte meg Kovács. – Nézzen csak rá!

Viktor valóban sápadtan, idegesen rágicsált, zavartan nézett ide-oda. Látszott, hogy valami nagyon nem tetszik neki. Egyszóval egyáltalán nem volt vidám. De Stefi nem visszakozott.

– Jó, jó, nem röhöghet az ember örökké – szólt. – Viktor mégis kedves férfi. Olyan helyes… a szakálla. Ha ebben a családban valakivel baj van, az szerintem Róza. Maga aztán tudja, dirikém, egy színésznő sose lehet teljesen normális.

– Tisztelet a kivételnek – mondta a színigazgató.

– Rám célzott? – csapott le Stefi.

– Korántsem – válaszolta Kovács.

– Maga nagy huncut! – replikázott a szőke. Nem akart újból veszekedni. – De Rózánál tartottunk…

– Ja, igen…

– Tudja, direktor, ez a különös házassága Kálmánnal… Ez sem egészen normális dolog. Már öt éve… és még mindig úgy tesznek, mint akik szeretik egymást. Hát létezik ilyen?

– Nem tudom, Stefi. Ne tőlem kérdezze. Nagyon jól tudja, hogy én már három feleséget nyűttem el.

– Ők meg magát…

– No persze, így szokott lenni. De azért vannak… hogy is mondjam… tartós érzelmek is. Talán Rózáéké is ilyen. Ki tudja?

– Eleinte még értettem – folytatta Stefi. – Egy senki, egy kezdő vegyészmérnök beleszeret a híres színésznő… vagyonába. No de Kálmán hol van már ettől! Azóta feltört! Elismert feltaláló. Képzelheti, milyen jól fizetik. Alaposan megszedhette magát.

– Na és? – kérdezte Kovács.

– Mi az, hogy na és? Egyszerűen nem értem, hogy a pénzén… a most már saját pénzén miért nem vesz el egy hozzá illő, szép fiatalt?

– Úgy látszik, neki pont Róza kell – felelte Kovács. – Más szavakkal:

Mutasd a legszebb lányt, csak arra jó,

Hogy szép arcában olvashassak arról,

Ki milliószor szebb még nála is

– idézte a színigazgató.

Stefi szaporán pislogott.

– Emögött valami titok rejtőzik.

– Titok? – Kovács a fejét csóválta.

– Ó, dirikém! Sokféle titok van! – A színésznő csettintett – Talán épp egy másik szerelem.

– Cö-cö. Kifejtené, mire gondol? Vagy tudja, mit? Halasszuk kicsit későbbre, nagyon melegem van.

A színigazgató felállt, kinyitotta a terasz ajtaját, és kilépett.

– Érdekes, hogy Kálmán nem tud elszakadni ettől a háztól – fordult a szőke nő másik szomszédjához, Szepesihez, mintha csak az előbbi beszélgetést folytatná. Szepesi az első pillanatban nem is értette, miről van szó. – Mindenki tudja, hogy utálja a legkisebb kötöttséget is. És… Kálmán mégis marad. – Stefi hirtelen fölkapta a fejét. – Hogy én milyen nagy marha vagyok! Hiszen lehet, hogy… Gyuszikám… tudod, mi jutott az eszembe? Hogy Kálmán már el is hagyta Rózát!

– Micsoda? – hökkent meg a színész.

– Várj csak, tudjuk, hogy két hónapra elutazott a Távol-Keletre.

– Na és? – kérdezte Szepesi.

– Róza meg itt van! Láthatod!

– De a holnapi géppel utánamegy!

– És ha nem? – kockáztatta meg Stefi izgatottan. – Ha tényleg nem megy? Hallhattad, az előbb ő maga mondta, hogy marad. Te mit szólsz: szerintem az egész cirkuszt csak megrendezte. Érted? Megrendezte. Hogy elleplezze az igazságot. Azt, hogy Kálmán rég megmondta neki, elege van belőle, és boldog, hogy elmehet. Világos? Boldog, hogy egyedül utazhat el!

– Tényleg? – Csodálkozott Szepesi.

– Hát nem érted? Róza szégyellte nekünk bevallani az igazat. És… és ezért találta ki ezt az utánarepülést. Búcsúvacsorástul, pezsgőstül, mindenestül…

– Mindenestül? – kérdezte Szepesi, még mindig csodálva a vacsorát, a gazdagságot és azt, hogy ő is itt lehet. – Nézd, Stefi, ezt a sültet! Ez neked csak úgy „mindenestül”?

– Ó, édesem – szólt fölényesen a nő –, ezt meg kell szokni! És meg is lehet szokni… annak, aki… aki kibírja! Én például már nem szeretem a Chateaubriand-t. Mindig egyforma. Egyszer így tálalják, máskor úgy. Csak elrendezés kérdése az egész. Mint Kálmánéknál… ők is… szóval azt hiszem, Róza egy pillanatig sem akart igazán elutazni. És mi, hülyék, szépen felültünk neki!

Stefi tágra nyitotta a szemét, és Rózára meresztette.

– Tudod, mi lesz holnap? – suttogta Szepesinek. – Én szépen beöltözöm Desdemonának. Róza meg öt perccel az előadás előtt megjelenik, és… és letépi rólam a ruhát.

– Stefikém – szólt a fiú. – Állítsd le magad. Micsoda fantáziád van, ha mások szerelmi ügyeiről csevegsz! Csak éppen… szóval… mintha én itt se ülnék.

– Figyeld csak meg – töprengett a színésznő, meg sem hallva Szepesi szavait Róza nem fog elutazni! Így vagy úgy, de valamiért, valami miatt itt marad!

9.

– Nézd azt az új fiút – súgta Klára Etának.

– Látom, Klárikám. Enni azt nem tud rendesen. És olyan… hogy is mondjam, törekvő;

– Csak az a kérdés, drágám, hogy merrefelé törekszik.

– Mi az, hogy merrefelé? Hát csakis föl, nem? Ezek mind azt akarják… és milyen módon!

– Milyen módon, édesem?

– Kerülő úton, Klárikám. Először oldalvást… Figyeld csak azt a… hogy is hívják… Szepesit!

– Látom. Most oldalvást csinálja, Stefi felé…

– Hogy aztán följusson, mi?

– Úgy bizony, Etám. Ha Róza holnap elmegy, itt Stefi lesz a fönt. Úgyhogy Szepesi máris oldalazva emelkedik. Különben mit szólsz a Chateaubriand-hoz?

– Megjárja, Klára. Mariska egy kicsit túlsütötte.

– De kedvesen, a Chateaubriand-t nem szabad nyersen hagyni. Nem is lehet! Ez nem angol bélszín! Biztos azzal téveszted össze. De az vékonyabb. Ennek meg az a lényege, hogy vastag!

– De hiszen ez nem is vastag, Klára!

– No persze. Csakhogy én a Chateaubriand-ról beszéltem. Nem erről itt… Csak azt érteném, hogy ez a Szepesi honnan tudott róla!

– Miről?

– Erről a… na, nevezzük Chateaubriand-nak. Szóval erről.

– Honnan veszed, hogy tudott róla? Klára, te képzelődsz!

– Nem, kedvesem. Hát nem vetted észre… még az elején, a szarvasgombánál? … Akkor Szepesi ezt mondta Stefinek: most jön a java! Honnan vette?

– Klárikám, mi van veled? Ez az este teljesen megzavart. Persze nem csodálom. De édesem, Szepesi csak udvarias akart lenni. Nem tudta, hogy mi jön, csak gondolta. Nincs ebben semmi különös.

10.

– Szerintem Róza még mindig nem döntött – mondta Vera a férjének. – Vagyis hol így, hol úgy dönt.

– És most éppen hol tart? – tettette az érdeklődést Viktor szórakozottan.

– Hogy marad.

– Lehet – dünnyögte a férfi. – Láttam a szobáját, amikor lehívtam az előbb. Kész csatatér! Talán a bőröndjeit is kipakolta, akkora volt a zűr.

Tényleg? És ezt csak most mondód?

– Mikor mondtam volna? Nem mindegy? Az is lehet, hogy csak azt dobálta szét, amit nem visz magával. Vagy egyszerűen megsemmisítette… a múltját. Sose tudja biztosan, mit akar.

– Bezzeg Kálmán! – Vera egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy a mostohaapját ne becsmérelje. – Ő aztán tudja! Nem lennék meglepve…

– Ha? – kérdezte Viktor.

– Ha Rózával… hogy is mondjam… történne valami. Úgy értem, olyasmi, ami Kálmánnak se jönne rosszul.

A férfi döbbenten nézett a feleségére.

– Micsoda? Összevissza beszélsz! Mire gondolsz?

– Nem mire, hanem kire. Például Júliára…

– Mi? – mordult Viktor.

Vera csücsörített.

– Hiszen te is tudod, hogy Kálmán és Júlia… szóval hogy összeszűrték a levet.

– Na és? Egészségükre! – szólt a férje.

– Egészségükre? Te meg vagy őrülve! Egyszerűen nem látod az összefüggéseket…

– Gondolod?

– Júlia őrülten szerelmes Kálmánba – folytatta Vera –, és féktelenül gyűlöli Rózát. Féltékeny rá. És ha Róza most elutazik, akkor Júlia talán sohasem láthatja többé a szerelmét.

– Még mindig nem értem, hogy jön ez ide…

– Várj! Ilyenkor az ember mindenre képes! Egy szerelmes lány… és Kálmán most se vetné meg Róza vagyonát… mondjuk Róza nélkül…

– Te megőrültél – motyogta Viktor.

– Szó sincs róla! Csak működik a… a női ösztönöm. – Vera a férjéhez hajolt. – Egész este figyelem Júliát. Valamiben mesterkedik… Nem tűnt fel neked, milyen sápadt? Milyen izgatott? Meg az a baki a lánccal! Most például hol lehet?

– Kicsoda? – kérdezte Viktor. Alig figyelt oda.

– Hát ki? Júlia!

– Biztos dolga van a konyhában, mindig ő segít Mariskának.

– Dolga? Mi dolga? A ház angyala! Jön-megy, mint egy holdkóros… Eredj, és nézz utána! Nézd meg, mit csinál odakint!

Viktor kelletlenül fölállt.

– Jó, megnézem – mondta.

A konyhába ment.

– A torta jó lesz – csettintett a szakácsnő. – Felszeletelem itt kinn, nem fogok az asztalnál vacakolni vele. A habot még meg kell cukrozni, de éppen csak egy kicsinykét.

– Úgy jó, Mariska, ha elég édes!

– Tudom én azt, nagyságos úr, de ez most illegiális cukrozás!

– Micsoda? Talán illegális?

– Úgy, úgy, jól tetszik mondani. Képzelje, Eta segített nekem habot verni, ő is cukrozta meg. Csak nem tett bele eleget. Azt mondta, az ő idejében így kívánta az asztrológia.

– Talán gasztronómia!

– Úgy, úgy, Eta is éppen így mondta… na, kész is vagyok. Csak szóljanak ki, ha vihetem!

– Mariska, maga nélkül itt megállna az élet – mondta Viktor halkan, szinte szótagolva. Elindult visszafelé.

11.

Júlia borzongott. A kertben már majdnem hideg volt. Gyorsított a léptein, meghúzódott a bokrok árnyékában. Bentről nevetés hallatszott, meg az evőeszközök csörgése.

A lány megkerülte a házat. Megtorpant Nem kellene… – gondolta. – Ezzel nem lenne szabad játszani. Mit csinálok? Mégis jobb lett volna a levél? Nem… Igaz, így talán veszélyesebb, de sikerülnie kell!

Újra elindult.

– Ha kiderül, hogy nem működik, megőrülök – motyogta futtában.

Még sohasem telefonált a házuk előtti fülkéből. Miért is tette volna? Van otthon telefon. Csak éppen vannak helyzetek, amikor otthonról nem lehet. És nekem azonnal beszélnem kell vele!

Az utcán sötét volt. A lány föltépte a fülke ajtaját.

– Jaj, bocsánat! Jézusom, Kálmán! Te… te itt vagy?

– Mi van odabenn? – kérdezte türelmetlenül a férfi. – Díszkivilágítás? És mással beszél az a rohadt telefon…

– Azt hittem, Turkiszban vagy! Mindenki azt hiszi! Most búcsúztatjuk Rózát… Valami baj van? Miért nem jössz be?

– És te miért jöttél ki? Bent is van telefon, csak… csak… a mindenit, mással beszél! Mindegy. – Kálmán visszatette a kagylót. Reszketett a keze, talán a nyáresti hidegtől.

– Kálmán, megfagysz ebben a vékony trikóban! Gyere be, illetve… szóval menj be… Nekem még…

– Nem megyek be, Júlia. Most nem. Én Rózával akarok beszélni. És csak vele. Hazajöttem érte… gondoltam, meglepem. Jobb lesz együtt utazni…

– De hiszen mindenki úgy örülne! – mondta a lány.

– Örülne! – csattant föl gúnyosan Kálmán. – Te talán igen… de a többiek… El tudom képzelni, kik vannak benn! Aki nem gonosz, az félhülye!

– De Kálmán!

– Na, jó, ne haragudj. Én most elmegyek. Megvárom, míg odabent vége a banzájnak.

– Szóval együtt utaztok?

– Ide figyelj! – vágott közbe a férfi. – Megkérlek valamire. De komolyan. Egy szót se arról, hogy itt láttál! Se Veráéknak, de még Mariskának se. Csak Rózának mondd meg!

– Hazudjak? S mit mondjak Rózának? Hogy a férje itt bujkál a kertben?

– Minek ezek a súlyos szavak, Júlia? Ne ronts el egy… egy ártatlan tréfát!

– Kálmán, neked fogalmad sincs, hogy Róza milyen állapotban van! Ne viccelj vele! És velem se…

A férfi hangja megkeményedett:

– Azt akarod, hogy megkérdezzem: kit akartál innen felhívni? Innen! És nem bentről, mert ott esetleg meghallhatják! Szóval? Kérdezzek? Kérdezzem meg esetleg Rózától? „Mondd, édesem, a leányod miért a ház előtti fülkéből bonyolítja le az ügyeit?” Ami azt illeti, ezt én is szeretném tudni. Tehát?

– Rendben van, Kálmán. Hallgatni fogok. És szólok Rózának. Csak neki. Hova rohansz? Még meg sem beszéltük…

De a férfi már eltűnt a homályban.

Júlia reszketve nézett utána. Aztán belépett a fülkébe, bedobta a pénzt. Zsebkendőt tett a szája elé, és tárcsázott. Még véget sem ért az első csöngetés, máris felvették.

– Halló!

Júlia elrántotta a zsebkendőt.

– De jó, hogy te vagy – hadarta. – Sietek… Hirtelen úgy éreztem, hogy muszáj! Biztos hülyeség… De más is van… Kálmán nincs Turkiszban! Most láttam, és beszéltem is vele…

– Micsoda?

– Igen… és azt mondta, hogy ezt csak Rózának szabad tudnia…

– Nem mondhatod el neki sem! – hangzott a telefonból. – Érted?

Aztán csak egy kattanás. Júlia mereven állt egy pillanatig, kezében a néma telefonkagyló. Elindult visszafelé a házba.

12.

– Ha valaki reszketni akar, csak keresse föl a teraszt – mondta Kovács, mikor visszaült a helyére.

– Igen. Kezd hideg lenni. A fürdőszoba ablakát is behajtottam – szólt Eta, aki most jött vissza az ebédlőbe.

Megszólalt a telefon.

– Nyugi, majd fölveszem – intett az ajtóban Viktor. Épp befele igyekezett. Nem találkozott Júliával.

– Azt hiszem, engem keresnek – pipiskedett Stefi. – Valaki tudja, hogy ma este itt vagyok.

Szepesi arca elsötétült.

Stefi talán még folytatta volna, de Kovács közbevágott:

– Cö-cö. Nagy a forgalma, művésznő!

– Miért, ez talán csak nem baj? Van benne valami kivetnivaló?

– Dehogy, Stefi. Kár is lenne szétszedni, ami oly jól egybepárzott.

Viktor jött vissza. Megvárta, amíg a direktor befejezi, aztán leült.

– Téves volt. Bele se szóltak.

– Nem félős egy kicsit az a valaki? – kérdezte váratlanul Róza.

– Miért? – kérdezte a szőke. – Olyan szégyen az? Mindannyian szoktunk néha… félni.

– Hát igen… – dadogta Róza.

– És visszariadni olyasmitől, amit szeretnénk… hogy is mondjam, megtenni.

Kovács felfigyelt.

– Ki akar megtenni és mit? – kérdezte aggodalmasan.

– Éppen ez az, hogy akarja, de… de nem meri – tájékoztatta Stefi. – Dirikém, magának másutt jár az esze!

– Azt hiszed, kedvesem? Nagyon tévedsz. Csak egy pillanatra elkalandoztam…

– Arról beszélünk – folytatta Róza, és sokatmondóan nézett a színigazgatóra –, szóval arról beszélünk, hogy félni mindenki szokott.

– Aha – bólintott Kovács. Aztán bizonytalanul hozzátette: – Főleg a nők. Ezt már Shakespeare megírta. Minél gyöngébb a test, a képzelet Annál erősben működik.

Mariska behozta a tortát.

– De hisz ez valóságos költemény! – dicsérte Boda, hogy kiengesztelje a szakácsnőt. De nem sikerült. Mariska csak ennyit mondott:

– Eta nagysága csinálta a habot.

Eta elpirult.

– De hisz az semmiség volt, kedvesem. Különben is én csak fölvertem.

Az öreg hölgy még mindig a tortát nézte. Közben odahajolt Klárához.

– Szívem, ez Kővár utca kettő vagy négy?

– Micsoda? – nézett értetlenül a barátnőjére Klára. – Kettő.

Öregszünk – állapította meg magában szomorúan.

– Hát akkor lássunk hozzá – bökött a tortára Vera. Az az igazság, hogy türelmetlen volt.

– Beszéltél Júliával? – kérdezte a férjét. – Ugye nem árt néha ellenőrizni?

– Aha – mondta szórakozottan Viktor –, de most én jövök.

Felemelkedett, kezében néhány papírlap a búcsúbeszéddel. Akkor jött be Júlia. Látta, mi készül, kipirultan ült a helyére. Viktor megköszörülte a torkát.

– Mindannyiunk nevében – kezdte megilletődötten –, akik ma este itt…

– Ööö… – bugyborékolt fel egy földöntúli hang, s nem akarta abbahagyni.

Megdermedtek. Viktor kezéből kihullott a papír.

Egyiküké sem volt ez a szörnyű hang, mert nem emberi hang volt. Pedig Róza torkán jött ki.

A színésznő nehézkesen felállt. A társaság bénán figyelte. Róza égnek emelte a kezét. Egészen úgy, mint a színházban. Aztán elhallgatott, visszarogyott a székbe. Feje előrebukott, majdnem az üres tortás tányérjába.

– Ssszt – szaladt ki Viktor száján, mert egyszerűen nem kapott levegőt.

13.

Kálmán bezuhant az első presszóba.

– Egy dupla whiskyt – hadarta. – És jó a telefon?

– Feleségül ne vegyem? – kérdezte a vékony presszóslány.

– Kösz, feleségem az van elég, még sok is egy kicsit.

– Meg is látszik magán.

– Whiskyt kértem, nem bókokat.

– Tessék. És jó a telefon. Csak az a kérdés, hogy mire!

– Például arra, hogy néhány embert kifüstöljek a saját lakásomból!

– A túl sok feleségét?

– A túl sok vendéget. Egész kellemes itt. – A férfi egyből kiitta a whiskyjét, aztán az órájára nézett. Tíz óra öt perc volt. – Hány perce beszélgetünk?

– Nem mindegy? – kérdezte a nő.

– Nem.

Kálmán odament a telefonhoz, aztán hátraszólt a presszóslánynak:

– Adhatna egy pár kettest, nem szeretem elhamarkodni a dolgokat.

– Vigyázzon, még kedvem támad kipróbálni, hogy így van-e… Mi az?

– Az istenit, megint mással beszél!

– Na persze, így könnyű! Kér még egy whiskyt?

– De csak egy keveset. Ma még szükségem lesz a fejemre.

14.

– Orvost! – sikoltotta Stefi hisztérikusan. – Telefonáljatok!

– De azonnal – határozott Kovács direktor. – Tudtam! – kiáltotta. És rohant a hallba.

Szepesi Róza mellé lépett. Fölemelte az asszony karját, aztán elengedte.

– Szerintem késő – szólt halkan. – Meghalt.

– Micsoda? – nyögte Júlia rekedten.

– Úristen! – Stefi sápadt volt és reszketett.

– Mentőt gyorsan! – kiáltoztak az öreg hölgyek is.

Vera megkapaszkodott a férje karjában.

– Rosszul vagyok – sóhajtotta. – Nekem megárt az izgalom! Én terhes vagyok! Azonnal menjünk innen!

Viktor csak Rózát nézte.

– Menjünk, hallod? – kiabálta a felesége. Senki sem törődött vele.

Júlia mereven állt. Üres tekintettel nézte az anyját, mint aki képtelen felfogni, mi történt. Az arc féloldalt feküdt az abroszon. A tágra nyílt, üveges szemek egyenesen a tortára szegeződtek.

A két fiatal színész az ajtó felé oldalazott, de a belépő színigazgató elállta az utat.

– Mindenki maradjon a helyén – mondta Kovács.

– Minek ide orvos? – kérdezte Szepesi. – Mondom, hogy meghalt!

Boda türelmetlenül toporgott.

– Levegőt! Megfulladok – motyogta, és a terasz ajtajához lépett.

– Vissza, Tibor! – kiáltotta Kovács. – A kerten át sem lóghat meg senki, amíg nem tisztázódik ez az egész.

– Tisztázódik? – hebegte Júlia.

– Úgy értem… Róza állapota… – válaszolta izgatottan a színigazgató. Egész testében remegett ő is. Érezte, hogy ma este végig valami ilyesmitől félt. Az a telefon volt az oka, még a vacsora előtt… Amiatt félt Róza is… és most itt van.

– Jaj! – kiáltott Vera, és a szája elé kapta a szalvétáját. Viktor Kovácsra nézett, aztán kivonszolta a feleségét a teraszra.

A direktor maga elé meredt.

– Innom kell valamit – dünnyögte, és a tálalóhoz lépett.

– Rosszul vagy, Júlia? – kérdezte.

– Hogy én… rosszul? – ismételte mereven a lány.

– Tessék, igyál egy kortyot – mondta a direktor. – Konyak.

Júlia megadóan a szájához emelte a poharat. Aztán összerezzent.

– Inkább nem… most nem – motyogta.

Fél tőlem – gondolta Kovács. – Vagy a poharaktól… a konyaktól… mindentől.

Megszólalt a bejárati csengő. Hosszan, sürgetően berregett.

Júlia bénultan nézett körül. Aztán gépiesen elindult az ajtó felé. Úgy ment át a hallon, mint egy alvajáró.

15.

Az ajtóban zömök, széles vállú férfi állt. Szürke öltönyt viselt, az ingét kihajtotta. Júliára szegezte szúrós tekintetét.

– Rendőrség – mondta. – Innét telefonáltak?

Júlia félreállt az útból.

– Koós százados vagyok, az életvédelmiről. Koós Tibor. Röviddel ezelőtt értesítettek bennünket, hogy itt gyilkosság történt.

– Igen? – sóhajtotta a lány alig hallhatóan.

– Van halott a háznál? – kérdezte határozottan Koós.

Júlia bólintott.

A nyomozó mögül előbújt a rendőrorvos, és se szó, se beszéd, berohant.

– Arra… – nyújtotta a kezét a lány, hogy az utat mutassa.

– Ez a ház Sáfrány Róza művésznőé – mondta a százados hivatalos hangon.

– Igen. Én a lánya vagyok, Szebenyi Júlia… Jöjjön… Úgy történt, hogy az anyám…

– Igen? ö az áldozat?

– Az anyám rosszul lett… éppen vacsoráztunk… vendégek is vannak… Úgy volt, hogy Viktor felállt, és…

– Viktor?

– A sógorom. Vera nővérem férje… Bocsánat, hogy ilyen összevissza beszélek, de…

A rendőrorvos kinézett a hallba.

– Halott! – Csak ennyit mondott, aztán újra eltűnt az ebédlőben.

Koós bólintott. Júlia tanácstalanul nézte.

– Hol történt? – kérdezte a nyomozó. – És ki telefonált?

– Az ebédlőben. Innen… a hallból nyílik. És azt hiszem… Kovács színigazgató jött ki telefonálni. Az egyik vendég.

Koós körülnézett. Micsoda hall! – gondolta. Szemközt csigalépcső vezetett fel az emeletre. A falakat kőrisfa borította. Vagy tölgy? A százados hirtelenjében nem tudta eldönteni.

– Szóval – folytatta Júlia – Viktor felállt, és…

– Senki sem ment el? Mindenki itt van a vendégek közül? – kérdezte a nyomozó.

– Mindenki itt van. És semmihez sem nyúltunk… csak Rózával törődtünk, hogy mi baja. Kovács senkit sem engedett el… az anyám egész este ivott… Én szóltam neki, de hiába… és akkor vacsoráztunk… és…

– … és Viktor felállt – mondta Koós.

– Igen… Honnan tudja?

– Kisasszony, de hiszen maga szörnyű állapotban van! Most mondta az előbb… kétszer is.

Júlia arcán könnycseppek gördültek le.

– Nagyon megrázott a halála – motyogta.

– Megértem, kisasszony – mondta a százados. – Szóval hogy történt?

– Előreborult. Rá az asztalra…

– Ki állapította meg, hogy meghalt? – érdeklődött a rendőr. Figyelmesen nézte Júliát. Az a fajta lány – szögezte le magában –, szóval lehetne szebb is… de tényleg lehetne! Csak talán nem tudja, hogyan.

– Szepesi Gyula színész. Ő is vendég… De mindannyian tudtuk.

– Hogy meghalt?

– Igen. Valahogy… nem is tudom… egyszerűen éreztük.

– Miből?

– Hát… ahogy a tortára meredt… a szemeiből. – A lány hangja elcsuklott.

– Vezessen az ebédlőbe – szólt Koós, és gyengéden karon fogta a lányt.

Odabent percek óta mély csend volt. A halott az asztalra borulva feküdt. A vendégek a sürgölődő rendőrorvost nézték. Toporogtak. Látszott, hogy leülnének, de nem egy asztalhoz a halottal.

– A rendőrség – szólt Júlia zavartan.

– Aha – dünnyögte a direktor.

– A színigazgató – mutatott Kovácsra a lány, és Koósra pillantott.

– Júlia azt mondja, maga telefonált – szögezte le a nyomozó.

Kovács láthatóan erőinek végső határán állt. A halottra nézett, azután Júliára. Tágra nyílt a szeme.

– Igen – suttogta halkan.

– Júlia, mutassa be nekem a jelenlévőket – kérte Koós.

– Vera, a nővérem. Mellette a férje, Viktor. A két hölgy, Eta és Klára. Barátnők. És Eta apám nővére… Apám már meghalt… Az üres szék, anyámmal szemben: Kálmáné. Kálmán a mostohaapám. Most nincs idehaza… Már két hónapja elutazott…

– Messzire? – kérdezte a nyomozó.

Júlia elpirult.

– Nagyon messzire. Turkiszba. Távol-Kelet… Anyámnak a holnapi géppel kellett volna utánamennie…

– És a többiek?

– A szőke hölgy Stefi. Anyám kolléganője. És hogy mondjam… a barátnője is. Holnaptól… ő játssza Róza minden szerepét… de persze ez nem fontos… Mellette Szepesi Gyula. Róla már beszéltem. Aztán Boda Tibor, ő is színész.

Minden szem Koósra szegeződött. Csupa ijedt és kérdő tekintet.

– A haláleset után elhagyta valaki a helyiséget?

– Senki – felelte Viktor. – Mind itt vagyunk,

– A direktor nem engedte – tette hozzá Stefi.

A rendőrorvos közben tett-vett a holttest körül. Róza mellé lépett, és anélkül, hogy megérintette volna, szinte illetlenül közel hajolt hozzá. Elmerülten szemlélte a megmerevedett vonásokat, az arcbőrt, a tág pupillájú szemet.

– Mi… mi lehetett? – kérdezte Vera. – A szíve?

– A szíve megállt – töprengett elmélyülten a rendőrorvos. – És azt hiszem, sejtem, hogy mitől…

– Mitől? – sikoltotta Stefi.

– Innen messziről úgy néz ki, mint egy mérgezés. A többiek jól vannak?

Vera megtántorodott. Koós végignézett a társaságon. Mindenki sápadt volt a félelemtől. De különben egészségesnek látszottak. Senki sem válaszolt.

Viktor körülnézett.

– Meg kell mondanunk – szólt halkan –, úgyis kiderül… Nyomozó úr, Róza ivott. Sokat ivott. Részeg volt…

– És nyugtatót is szedett rá, mint mindig – tette hozzá Stefi.

– Úgy kértem, hogy ne tegye… – zokogta Júlia.

– Én is mondtam… igaz, Viktor? – vágott közbe Vera.

– Milyen az a nyugtató? – kérdezte a rendőrorvos.

– Hát… olyan kerek… fönt megtalálja a fiolát. Róza éjjeliszekrényén.

– Szeretném látni a vacsora maradványait is.

– Már a tortánál tartottunk – mondta Júlia.

– Azt is. És az üvegholmit, amiből ittak. Poharat, tányért, mindent… Valaki mutassa meg nekem a konyhát.

– A bejárattól jobbra – szólt Koós. – Láttam. Gyere, doktor úr, elkísérlek.

16.

A hallban fenyegetően himbálódzott a csillár. Csak egy körte égett rajta. A fény kísérteties árnyakat vetett. Mozgott a lépcsőkorlát, a telefonasztal árnyéka. – Elvarázsolt kastély – dünnyögte Koós. Egy kézmozdulattal megállította az orvost.

– Na, mit tudsz? – kérdezte.

– Keveset.

– Akkor azt mondd!

– Mérgezés.

– Nem csodálom. Elég ijesztő társaság…

– És elég ijedt társaság – fűzte hozzá a rendőrorvos. – De ez a te dolgod.

– Most mit fogsz csinálni?

– Mindent megnézek. Szokás szerint. De a méreg majdnem biztos. Meg kell találnom, miben volt… Majd ideszólok.

– Bő a választék. Te is jóllaksz, pedig meg se hívtak…

– Jó vicc. Ha meghívnak, a nő most is él… Persze lehetett öngyilkosság is… erre nem is gondolsz, Tibor?

– Majd kiderül. Érdekes, mind látták, hogy… hogy ez valahogy nem természetes halál. Jól begyulladtak…

– Profik, Tiborkám! Színészek. Ismered. Valaki az asztalra bukik… sikoltozás, lódobogás, ordibálás. Telefonhoz rohanás… ah, gyilkosság történt… megölték Turiddút! …

– Ne bohóckodj, doktor!

– Nem bohóckodom. Csak azt akarom mondani, hogy ne ugorj be nekik. Lehetett öngyilkosság is. Néhány óra múlva többet tudunk. Legalábbis én. Addigra meglesznek az eredmények, már szóltam, hogy a halottat szállítsák be hozzám. Rögtön nekilátok, és majd jelentkezem.

17.

Odabent serény munka folyt. A fotós, a vegyész és egy fiatal bajuszos nyomozó sürgött némán Róza körül.

– Hol vannak a poharak? Úgy értem, a többi? – lépett közelebb a vegyész.

– Várjunk csak – tűnődött Júlia. – Csak az van, amit itt meg a konyhában talál. Semmit se mozdítottunk el. De ez az egész… hogyan? Róza olyan zavart volt az utóbbi időben… Valahogy… valahogy elveszítette önmagát – dadogta a lány Koós felé. – Különösen, mióta Kálmán elutazott. Néha olyan lehetetlen ötletei voltak, még az ollókat is eltettem a szeme elől.

– Eddig ezt egy szóval sem említetted! – szólt közbe Vera.

– El akartam zárni a gyógyszereit is – folytatta a lány. – Meg persze az italokat. De látja, hiába.

– Júlia drágám – mondta most Viktor szelíden ne gyötörd magad. Mindannyian tudjuk, milyen volt a mama.

De a lány nem bírta abbahagyni.

– Azt ígérte, nem tesz kárt magában. Összecsomagolt. Megvettem a repülőjegyét. És ma megint… mindig az ital és a nyugtatok! Olyan lett tőlük, mint valami kábítószeres. Kidülledt a szeme, és nem tudta, mit csinál.

– Légy szíves, hagyd abba! – szisszent fel Vera. – Még a végén el is hiszem, hogy ennyire kivagy!

– Asszonyom – fordult Vera felé Koós. – Kételkedik abban, amit a húga mond?

Vera élesen felnevetett.

– Kételkedem? Dehogy! Tudom! Tudom, hogy egyetlen szó sem igaz belőle. Júlia gyűlölte Rózát! Féltékeny volt rá. Cseppet sem lennék meglepve…

– Fogd be a szád! – mordult rá Viktor.

– Min nem lenne meglepve?

Vera felnézett.

– Ha a végén az derülne ki, hogy Júlia…

– Vera! – kiáltott Viktor a feleségére. – Gondold meg, mit beszélsz! Mivel vádolod a húgodat! A saját édestestvéredet!

Kovács összerezzent. Megmarkolta egy szék karfáját. Alig állt a lábán. Ez így nem mehet tovább – gondolta fáradtan.

– Sajnálom – fordult Viktor a nyomozó felé. – Nem tudja, mit beszél. Nézze, az ő állapotában nem szabad a nőket komolyan venni. Ne is figyeljen rá… Néhány pillanat múlva ő is megbánja!

– Persze – bólintott a százados.

– Nyilván ételmérgezés – vetette közbe Stefi, nem nagy meggyőződéssel. – Sima ételmérgezés.

Júlia felnézett.

– Mind ettünk abból, amiből ő. És együtt ittunk vele…

Nem kellett többet mondania.

Koós tűnődve nézett a lányra. Valami zavarta a viselkedésében, de nem tudta, micsoda.

– A boncolási jegyzőkönyv majd többet elárul – mondta. – Egyelőre várnunk kell. Kellene egy szoba, ahol elbeszélgethetnék magukkal. Persze külön-külön. Volna egy helyiség, amelyet a rendelkezésemre bocsáthatna?

Júlia felállt.

– Jöjjön velem – szólt a rendőr felé. – Azt hiszem, Kálmán szobája jó lesz. Róza és Kálmán lakik ebben a házban. Meg én.

– És?

– Más nem. Csak mi hárman… most már csak ketten.

Kimentek a hallba. Kálmán szobája a hall másik oldaláról nyílt, szemközt az ebédlővel. Júlia egyszerűen kinyitotta az ajtót.

– Ez az a szoba. Kicsit nagy a rendetlenség. Kálmán nem szereti, ha itt takarítok. De már két hónapja… Lehet, hogy mégis rendet kellett volna csinálnom!

– Engem, cseppet sem zavar. Sőt!

– Kálmán olyan különös ember. Néha úgy éreztem, félek tőle. Irtó szigorú, ha a munkájáról van szó. Úgy eltesz mindent, a jegyzeteit, a képleteit. Még az újságcikkeket is, amik megjelentek róla. Mármint a találmányáról, a Tixonról.

– Tixon? Mi az?

– Kálmán vegyész. A Tixon az ő találmánya. Azt hiszem, valamiféle méreg. Nem sokat értek hozzá. Egyfajta rovarirtó szer. Kálmán azért utazott Turkiszba. Egy ottani üzemben csinálják a Tixon sorozatgyártását.

– Tixon… – töprengett Koós. – Soha nem hallottam róla.

– Új találmány. Idehaza még nem ismerik. De nehogy azt gondolja…

– Mit ne gondoljak?

– Hogy Rózát azzal… – Júlia a tenyerébe temette sápadt arcát.

– Júlia, maga kíváncsivá tesz! Megtekinthetném a… a Tixont?

– A laboratóriumban talán lesz. Ott vannak Kálmán feljegyzései. És talán a Tixon is. Hacsak mindet magával nem vitte…

– És a laboratórium?

Júlia egy ajtóra mutatott.

– És a kulcs? Kulcs nem kell? Ebben a házban semmi sincs bezárva?

– Róza néha bezárkózott a szobájába. De itt lent… Ez Kálmán traktusa. Munkahely. A labor sokszor zárva volt. De Róza itt akkor sem nyúlt volna semmihez, ha Kálmán megkéri rá. Irtózott a képletektől, a mérgektől… én meg minek jöttem volna le!

Koós értetlenül tárta szét a karját.

– Ha az ember hosszabb időre elutazik, csak rábízza a dolgait valakire.

– Talán Mariskára – vélte Júlia. – Ő az egyetlen közülünk, akinek néha be kellett mennie a laboratóriumba takarítani. Kálmán különben szívesen fogadott látogatókat; szívesen dicsekedett a csillogó-villogó műszereivel. Barátoknak, haveroknak, ilyesmi…

– Mariska?

– A szakácsnő. De inkább olyan mindenes.

– Beszélhetnék vele?

– Sajnos ma már nem. Hazament.

A nyomozó pillantása szigorúvá vált.

– Az előbb azt mondták, hogy a haláleset után senki sem hagyta el a házat.

– Mariskára nyilván nem gondoltak. Ő szinte végig a konyhában volt. És lehet, hogy még anyám halála előtt elment.

A rendőr töprengett.

– Lehet, hogy a méreg az ebédlőben került a szervezetébe?

Júlia elpirult

– Méreg? – dadogta.

– A kollégáin azt mondja – felelte a százados.

– Dehogy – suttogta ijedten a lány. – Dehogyis…

– Hát akkor?

– Nem tudom – tördelte a kezét Júlia. – Nem tudom, miféle méregről beszél…

– A Tixonról például. De ez csak egy ötlet…

– A Tixonról?

– Nem lehetetlen, hogy a Tixon okozta az anyja halálát. De kicsoda és mikor adta be neki? Vagy ő maga? De hiszen el akart utazni!

Júlia megremegett.

– A Tixon… – suttogta, és az ajtóhoz hátrált.

Koós tűnődve nézett rá. Nem tudta, mit gondoljon. Egyáltalán kivel kezdjem? – motyogta magában. Aztán megkérdezte:

– Volt a művésznőnek ellensége? Rosszakarója? Úgy értem, a háziak vagy a vendégek közül…

– Nem… – habozott Júlia. – Persze a szokásos családi dolgok, mint mindenütt, ahogy az előbb is… Meg hát a színház! Vetélytársak… Irigyek…

– Például az a szőke színésznő? Aki holnaptól…

– … Desdemona lehet – fejezte be a lány.

– Desdemona? – töprengett Koós. – Tudja mit, küldje be először őt.

– Stefit?

– Igen.

18.

Egy perc múlva Stefi már ott ült a szobában. Koós hallgatott egy kicsit. Berendezkedett. Leült Kálmán íróasztalához, elővette a jegyzettömbjét. Hallgatott. Szeretett volna valami jót kérdezni. Beletalálni a dolgok közepébe, mint a krimikben. De csak buta kérdések jutottak az eszébe. Fogalma sem volt, hogy itt minek a közepébe kellene beletalálni.

Szerencsére a nő magától is elkezdte:

– Kiss Erzsébet vagyok, de Stefinek szólíttatom magam, mert szerintem így jobban hangzik. És egy színésznőnek, különösen, ha ambíciói vannak, oda kell figyelnie az ilyen csekélységekre is. Nem ismerős a nevem? Persze még nemigen hallhatta. Én csak amolyan másodhegedűs vagyok a színháznál… Mondhatnám, Sáfrány művésznő árnyéka. Minden valamirevaló szerepet elhappolt előlem! Hát ennek most vége! Holnaptól én játszom Desdemonát!

Stefi észbe kapott.

– Jézusom, nehogy azt higgye… én nem így… nem így képzeltem… és soha ilyesmire még csak gondolni sem bírtam… csakhogy… ezt el kellett mondanom.

Koós fölöttébb szerette volna kitalálni, mit rejt a színésznő igazán nem műkedvelőre valló álarca.

– Élete első nagy szerepe? Mármint a holnapi Desdemona…

– Dehogyis! – tiltakozott Stefi. Hatásos mozdulattal a magasba lendítette a karját. – Már sok és jelentős szerepet alakítottam. – A mozdulat szomorúan félbe maradt. – Sok és jelentős karakterszerepet… Persze hogy ez lesz az első! Mit gondol, Róza mellett más is labdába rúghatott? Az ő árnyékában penészedtem, az ő árnyékában! Szerencsétlenségemre.

– Ez igen sajnálatra méltó. Úgy hírlik, Sáfrány művésznő nagyon tehetséges volt. Ön is annak tartja?

Stefi szinte azonnal válaszolt:

– Az volt. Most már bevallhatom. Igazi nagy művész volt. És őszintén sajnálom, hogy a színház szegényebb lett vele. Nagy veszteség. Nekem, persze nekem szerencse… és ráadásul az a hülye, kövér dirink fülig szerelmes volt belé. Harminc év óta Shakespeare-t olvas, és Róza után sóvárog. És egy ideje… hiába. Számtalanszor megkérte már a kezét, de Róza mindig kikosarazta. Erre Kovács mindig elvett valaki mást. Szóval vigasztalhatatlan volt. És akkor jött Kálmán. Nahát, attól Béla teljesen letört. És az óta sem szedte össze magát. De semmi sem változott… a szerepeket azután is Róza kapta. És nem én.

– A kisasszonyt talán túlságosan is befolyásolják a személyes érzései – mondta elgondolkodva Koós.

– Lehet – felelte Stefi könnyedén. Elmosolyodott. – Talán csak azért utálom ennyire, mert nem kaptam jó szerepeket. Egyébként az igazgató egész rendes ember. Egy pillanatig sem hiszem, hogy ő tette.

Előrehajolt, és az állát a tenyerére támasztva szembenézett a férfival.

– Különben… hogy is mondjam, egy pillanatig sem hittem, hogy ezt valaki „tette”.

A rendőr megdöbbent:

– Hogyan?

– Várjon, megmagyarázom. Úgy értem… én például egy pohár vízben meg tudtam volna fojtani Rózát! De az, hogy tényleg megöljem… az eszembe se jutott.

– Értem – mondta Koós. Ez a nő talán most Igazat mondott – gondolta. De semmi esetre sem ostobaságot.

– Figyeljen ide, Stefi, ha szabad így hívnom. Maga értelmes nő. Meg kell mondanom, még korántsem állt össze bennem az, ami ma este történt. Hisz maga az első, akivel beszélek…

– És Júlia? – vágott közbe Stefi.

– Jó, maga a második. Azt szeretném kérdezni, nem látott-e valami feltűnőt? Érzett… vagy akár sejtett valami furcsát az este? Minden nyom érdekel, ahonnan elindulhatnék.

– Láttam az arcát – mondta tűnődve Stefi. – Róza arcát. Éppen őt néztem, amikor előrebukott. És ami azon az arcon volt, azt csak én vehettem észre. Csak én…

– Hogyhogy? – Koós izgatottan rágta a ceruzáját.

– A színházban – folytatta a nő – napok óta az első sorban ültem, és figyeltem az előadást. Nehéz átvenni egy nagy szerepet. Igen komolyan készültem rá. Az ágyjelenetet egészen másképp akarom csinálni, mint Róza. Tudja, nem tetszett nekem, ahogy meghalt… Mármint a színházban… Valahogy túl szelíden, megadóan, ellenkezés nélkül csinálta… Én nem. Én máshogy akarom. Másmilyennek képzelem Desdemonát. Most már tudom… Róza a saját életét, saját magát is belevitte… Csak így tudott meghalni, úgy, mint aki mindent tud. Belenyugvással, szelíden. Így halt meg ma este is… Talán tudta, hogy abban a pohár pezsgőben méreg van.

– Milyen pohár pezsgőről beszél? – csattant fel Koós.

A nő végigsimított á homlokán.

– Róza pezsgőt kért. Mariska és Júlia behozták a poharakat meg egy bontatlan palackot. Viktor töltött. Azután megittuk.

– Szóval – kiáltotta izgatottan a százados – csak Viktor nyúlt Róza poharához meg a pezsgősüveghez? De hiszen ez…

– Jaj, csak nem képzeli! – rettent meg Stefi. – Volt az a pohár Júlia kezében is, meg… várjunk csak, aztán Kovács direktor elkérte…

– Elkérte? Róza poharát?

– Igen. Hogy valami Shakespeare-idézetet elsüthessen. Szóval hogy felköszöntse Rózát. Ő akarta neki odaadni a poharat…

– És odaadta?

– Hát persze. Mert… most jut eszembe… a tálalótól… igen, odaküldték neki. Nyomozó úr!

– Tessék!

– Hogy is mondjam… az a pezsgőspohár mindegyikünk kezében megfordult, mielőtt eljutott volna Rózához. A nagy asztalnál ültünk, és sorban adogattuk egymásnak. Volt az én kezemben is…

– A mindenségit! – morgott Koós. – Akárki megtehette.

– De százados úr! Én nem állítom, hogy Rózát megmérgezték! Én csak egy példát mondtam, lehet, hogy nem túl jót… arról, hogy milyen volt Róza halála… Az, ahogy meghalt… mint Desdemona. Egyáltalán nem hiszem, hogy valaki tényleg meg akarta volna ölni! Mindenki szerette!

– Maga is? – kérdezte csüggedten a nyomozó.

Stefi zavartan lesütötte a szemét.

– Én? Hogy mondjam? Nem is tudom. A színházban az utamban állt, ezért persze gyűlöltem. De hát az más! Hogy végre szerephez jussak, arra is képes lettem volna, hogy megfojtsam. De az a színház… ez meg az élet! Az életben, hogy is mondjam, becsültem. Sőt tulajdonképpen szerettem is. Mondhatnám, barátnők voltunk. Persze sokat civakodtunk… Talán nem hiszi el nekem, de különválasztottam a színpadot és az életet.

Koós máris úgy érezte, halálfáradt. Ki nem állhatta a bonyolult nőket. Magánéletében iszonyodva menekült tőlük. Erről a szőkéről még azt sem tudta, hogy igazából bonyolult-e, vagy csak úgy tesz! De ha el tudja játszani – morfondírozott akkor már tulajdonképpen bonyolult is… Csak az a kérdés: van-e oka játszani? Egyszerű kérdéseket kell föltennem – vonta le a következtetést.

– Elhagyta a házat a vacsora alatt?

– Nem.

– És az ebédlőt?

– Nem… illetve ha úgy vesszük, egyszer. Kilenc előtt érkeztem. Mariska nyitott ajtót. Benéztem az ebédlőbe, de csak egy percre, mert át kellett öltöznöm. Forgatásról jöttem… tudja, szeretnek a filmesek… talán az arcom miatt. Nem gondolja, hogy olyan kifejező?

– De igen – mondta Koós. Stefit ebben a pillanatban nem tartotta túl bonyolult nőnek.

– Szóval egy szál trikóban hoztak a ház elé a filmesek… Kimentem a fürdőszobába, és átvettem az estélyi ruhámat. – Stefi itt elpirult. – Az egyik estélyi ruhámat.

– Hogyne – bólintott a nyomozó.

– És fölvettem azt a szerencsétlen ékszert!

– Miféle szerencsétlen ékszert?

– Amit Júlia később véletlenül elszakított… a stólámat akarta levenni, nagyon meleg volt, és ahogy levette, beleakadt az ujja a láncba… Ezer darabra hullott. Egy valódi ékszer!

– Kellemetlen – morogta a rendőr.

– De még mennyire! Arról magának fogalma sincs! Egy bérelt ékszer. Nem is az enyém.

– Hűha!

– Direkt mára béreltem! És ez lett belőle…

– Mikor szakadt el az a lánc?

– Tudom is én! Tudja, egy nő ilyenkor inkább a szétguruló gyöngyöket nézi, és nem az óráját… De annyit tudok, hogy az elején volt. Igen… Róza akkor jött be. Kezdett is mondani valamit… Húzott engem, érti, cikizett… és olyan különös volt az arca. A szeme valahogy rám nézett, de közben mégsem… De hát az egész este nagyon különös volt.

– Értem. Térjünk vissza. Szóval azután, miután bejött az ebédlőbe átöltözve, már nem ment ki?

– Most jut eszembe – és Stefi itt úgy csinált, mint amikor a színpadon nagyon elgondolkoznak –, persze… még egyszer! Amikor azt a millió gyöngyöt fölvittem az emeletre, Júlia szobájába… Róza is mondta, és mégsem hagyhattam elöl.

– Köszönöm, kisasszony, egyelőre befejeztük.

– Nyomozó úr, megtudott ebből valamit? – kérdezte Stefi.

– Hogyne, hogyne – szólt a férfi, de közben azt gondolta: csak látnám, csak látnám valahogy ezt az estét! Mindent, ami történt…

Mert csak ilyen vezérszavak álltak a füzetében: „Tixon, Mariska. Vetélytárs. Vera. Vera?” Aztán áthúzva: „Kovács? Viktor? Nyugtatok!” Nagybetűkkel: „KÁLMÁN, TURKISZBAN.” „Gyöngysor. Shakespeare.” Végül ez: „Bonyolult nő?”

– Kisasszonya még valamit kérdeznék – szólt a nyomozó lemondóan. – Akik ma itt voltak, illetve vannak… mind a ház régi barátai? Úgy értem, mind voltak itt már többször is, ismerték a viszonyokat? A szobákat, a szokásokat… ilyesmi.

– Igen – gondolkodott el a nő. – Illetve várjon csak… Tudtommal a kis Szepesi ma először van itt.

Stefi elpirult.

– Persze tőle kellene megkérdezni – folytatta. – Mit mondjak, odavan értem! Elég tehetségtelen színész, de hát tudja, én ebben is el tudom választani a színpadot az élettől. Ráhagyom… hadd udvaroljon. A színházban is olyan szemeket mereszt rám, mint… biztos más is észrevette… és olyan hálás, hogy eljöhetett. Ez csak nem lehet gyanús? Persze én nem értek hozzá!

– Jó. Kérem, küldje be ezt a Szepesit. Mondjuk, öt perc múlva jöjjön. Van még egy kis egyeztetnivalóm.

A nő kilépett.

Koós lehajtotta a fejét. Egyeztetni? Mit egyeztessek mivel? – gondolta. – Ez nem könnyű eset. Ennyien együtt, és köztük az a sok színész!

A nyomozó csak este lépett szolgálatba, s egész nap a solymári telkén méhészkedett. Talán semmit sem szeretett annyira, mint a méhészkedést. Három éve kezdte, a környék nem kis rémületére. Persze a szomszédok már megnyugodtak. Látják, hogy jól csinálja, s nem csípik őket összevissza a méhek.

Koós a méhészetben is a pontosság embere volt, semmit sem bízott a véletlenre. Nagy haszonnal forgatta a szakkönyveket is. Sőt az egyiket – talán a legjobbat – mindig magánál hordta, ha éjszakás volt. Egyszóval: tanult. Nem szerette kidobni az időt csak úgy haszontalanul. Mielőtt ehhez az esethez kihívták, éppen a könyv Méhészeti kalendárium című fejezetét böngészte.

Ez a rész nemcsak hasznos volt, hanem szép is: „Január. A természet még álomban szendereg; a méhes körül is minden csendes. A méhész a méhekhez alig közeledhet. De mégis meg kell őket naponként látogatnia, őrködni kell nyugalmuk felett. Ezért nap nap után szemlét tart a méhek fölött Hallgatózik a kaptár előtt. Amely család halk, csendes morajt hallat, az rendben van. Ha valamely család erősen zúg, annak nyugalmát valami megzavarta.”

Hát igen… Ezek után így csinálom – gondolta a nyomozó. Felnézett. Ez a család erősen zúg, annyi biztos – szögezte le magában.

19.

Stefi a hallban megállt. Szemközt az ebédlő ajtaja csukva volt Néma csend.

Jól csináltam? – kérdezte magától a művésznő. – Az másoktól is függ.

Bement az ebédlőbe. Rózát már elvitték. Fejének körvonalait lila krétavonás jelezte a fehér abroszon. A vendégek többsége a helyén ült néma csendben. Csak Kovács állt az ablaknál, háttal a társaságnak. Az egyik sarokban nagy fotel volt ebben ült a sóhajtozó Vera. Viktor ápolta. Minden szem Stefire szegeződött. Csak a színigazgató maradt mozdulatlan, mint aki se lát se hall.

– Szepesi Gyula – mondta Stefi, mintha telt ház előtt játszana. – Te jössz! Öt perc múlva!

És jobb keze mutatóujját figyelmeztetőn emelte a színész felé. Színpadi fogás volt ez is?

Szepesi öt perc múlva már ott ült Kálmán szobájában, szemközt a nyomozóval. Koós először érezte jól magát ma este.

Tudok valamit – gondolta –, amiről ez az ember nem is sejti, hogy tudom. Ezt kell kihasználnom, hogy felfrissítsem az emlékezetét. Mert szükségem van a memóriájára… Arra, hogy lássam, mi is történt itt. Egy kívülálló szemével, akinek minden feltűnik.

– Szepesi úr, ugye magának felettébb tetszik Stefi művésznő? – kezdte.

A színész elképedt

– Ezt Stefitől tudja? – kérdezte zavartan.

Koós hallgatott. Aztán vészjóslóan megszólalt:

– Az nem fontos. Csak azért kérdeztem, hogy lássa: már tudogatunk egyet-mást. Például azt is, hogy maga ma este van itt először. Arra kérem, mondja el, mit látott. De amennyire tudja, pontosan. Ez a lényeg. Hánykor érkezett?

– Valamivel kilenc előtt Mondjuk 8.55- kor. Annyi lehetett. Bodával együtt jöttem.

– Elhagyta azután az ebédlőt? Úgy értem, a művésznő haláláig.

– Nem… – Szepesi még mindig zavarban volt.

– Jó. Akkor kezdje el szép sorjában, hogy mi történt. Én meg leírom.

– Százados úr, Stefi mondta, hogy én… szóval… Azt mondta, hogy udvarolok neki?

– Hagyjuk ezt! Tehát 8.55 körül érkezett. Bement az ebédlőbe. És aztán?

Szepesi tűnődött.

– Igen… szóval egy kicsit árvának éreztem magam. Nem voltam még ebbe a házban… meghíva… és a haverom, Boda felszívódott. Stefi sem volt az ebédlőben. Ezt biztosan tudom…

– Stimmel – csettintett Koós. – A művésznő akkor öltözködött a fürdőszobában.

– Igen? De hisz az…

– Micsoda? Mit akart mondani? – csapott le a nyomozó.

– Csak azt, hogy Boda odaszólt nekem, amikor megérkeztünk… Azt mondta, nyugodtan menjek be, ő rendbe hozza magát a fürdőszobában. Én meg álltam, mint szamár a hegyen. Róza sem volt még benn. Úgyszólván csak Kovács igazgatót ismertem a vendégek közül… Szóval nem volt valami kellemes…

– Álljunk csak meg! – vágott közbe Koós. – Boda azt mondta, hogy a fürdőszobába megy?

– Igen.

– De oda nem mehetett! Hisz ott épp a művésznő készülődött! – szólt a nyomozó.

– Talán az emeleti fürdőszobába ment…

– Kicsoda?

– Hát Boda!

– Szepesi úr, maga azt mondta, először jár itt. Akkor honnan tudja, hogy az emeleten is van fürdőszoba?

– Hát… hogy is mondjam… biztos valaki említette az este, talán Stefi…

Szepesi teljesen összezavarodott.

Addig üsd a vasat, amíg meleg – gondolta a rendőr elkeseredetten. Megérezte, hogy Boda az ő elfogulatlan tanúja, külső szemlélője.

– Uram! Ebben a házban gyanús haláleset történt. Gyilkosság – verte az asztalhoz a ceruzáját Koós – vagy öngyilkosság. Itt nem babra megy a játék. Beszéljen őszintén!

– De hisz én eddig is… amit csak tudtam… Stefi azt mondta, hogy én udvarolok neki? Hogy mondta? Úgy értem, hogyan fogalmazott?

– Az isten szerelmére, Szepesi! Nem érti, hogy maga nyakig benne van a pácban? Összevissza beszél! Hagyja már azt a nőt!

A színész egészen kicsire zsugorodott a fotelban.

– Azt nem lehet – dadogta.

– Mit nem lehet?

– Nem lehet… szóval nem tudok őszintén beszélni, ha Stefit kihagyom. Mit mondott magának? Persze most már úgyis mindegy…

– Egy árva_szót sem értek.

– Hát jó. Elmondom az elejétől – legyintett Szepesi. – De igazán az elejétől!

– Hogyhogy? – kérdezte Koós. – Hát nem 8.55-kor érkezett?

– De igen. Nem úgy értem az elejét. Az a helyzet… szóval én egy éve udvarolok Stefinek. Udvarolok, így is lehet mondani. De maguk, rendőrök, ezt úgy mondanák, hogy „bizalmas viszonyban állok vele”. A szeretőm. Együtt vagyok vele jóban-rosszban. Persze inkább csak a rosszban… Róza miatt…

– Róza miatt? – szólt közbe a nyomozó.

– Hát persze. Stefivel egyszerűen nem lehetett bírni, mert alig kapott komoly szerepet. És ezt rajtam verte le… Rajtam is…

– Ezt úgy értsem, hogy mások is „udvaroltak” neki?

– Igen – tűnődött Szepesi. – Olykor más ügyei is voltak… meg vannak. És egyáltalán nem titkolta előttem. Főleg azóta, hogy megtudtuk: Róza elutazik…

– Nem egészen értem az összefüggést – tűnődött a százados.

– Nehéz erről beszélni… szubjektív dolgok. Mindannyian tudtuk, hogy a színházban Stefi lép majd Róza helyébe… és Kovács színigazgató engem valahogy nem bír. Hogy is mondjam… talán nem tart elég tehetségesnek. Erre mondtam, hogy szubjektív dolog.

– Kezdem érteni – mondta Koós. – Mióta kitudódott, hogy Stefi vezető művész lesz, hogy sok múlik majd rajta, maga egyre alárendeltebb helyzetbe került. A majdani szerepek miatt, satöbbi…

– Így van. Azt csinált velem meg a hátam mögött, amit akart. És… de most már úgy beszélek, mint… mint férfi a férfival…

Koós összerezzent. Nem szerette az ilyet. Először is rendőrnek érezte magát, másodszor pedig méhésznek. Ezt a „férfi a férfival” dolgot nem tanították a nyomozóiskolán. Ott áldozatról beszéltek, meg tanúkról meg bűntársakról, ilyesmi… Még mindig fel tudta volna sorolni a tanúk fajtáit, pedig nem most jött a gólyabálról! A tanúk fajtái: mentő-, szem-, korona- és hamis. De hogy jön ide Róza? Mi köze ehhez a „férfi a férfival” szöveghez?

Koós Szepesire nézett. A színész folytatta:

– Szóval az volt a legrosszabb, hogy teljesen titokban kellett tartani!

– Mit?

– Hát ezt a dolgot Stefi meg énköztem. Azt hiszem, kicsit szégyellt. De kellettem is neki… Persze ő közben nyíltan csinálta a többi viszonyát! A miénket csak Róza tudta. Róza és Stefi a színházban folyton marták egymást, de különben egész jóban voltak. Rózának kellett is tudnia…

– Kellett? – kérdezte a százados.

– Igen. Tőle kaptuk a kéglit. A „pályát”, ahogy régebben hívták.

– Kezdem érteni. Maga vendégségben először járt itt. De már sokszor volt itt, és jól ismeri a házat… amúgy.

– Amúgy igen. De higgye el, nem hazudtam… abban igazat mondtam, hogy mennyire örültem ennek az estének. Stefi miatt… hogy elhozott. Azt gondoltam, talán végre vége a bujkálásnak… Még Mariska előtt is titkolózni kellett…

– Mikor „bujkáltak” utoljára ebben a házban?

– Éppen ez az. Ma délelőttre volt megbeszélve. Én el is jöttem. De Stefi nem. Két órát ültem a vendégszobában, az emeleten. Teljesen ki voltam borulva. Csak este, itt, a vacsora alatt tudtam meg, hogy forgatáson volt… Nem is szólt nekem.

– Értem. És még mit tudott meg ma este? – kérdezte Koós.

– Hogyhogy? Ja, szóval kilenc előtt jöttem ide. Az ebédlőben azzal a két vénasszonnyal beszélgettem… nem volt más választásom. Aztán Boda előkerült… lejött Róza is meg Viktor. Várjon csak: először Stefi jött be a fürdőszobából. Aztán Róza, utána Viktor. És Boda csak Viktor után. Róza valamivel cukkolta Stefit. Akkor jött be Júlia. Levette Stefi stóláját.

– Akkor szakadt el az az ékszer – folytatta a nyomozó.

– Igen. Összeszedtük, azután Stefi fölvitte Róza szobájába… Nem… nem jól mondom. Oda akarta vinni, de Róza lebeszélte… ha jól tudom, a gyöngyök Júlia szobájába kerültek.

– És aztán?

– Aztán? Róza részeg volt, azt se tudta, mit csinál. Mariska behozta az előételt. Szarvasgomba volt. Ettünk. Júlia felállt és elmondta, szóval hogy… ez ünnepi vacsora. Meg hogy ki fogja felköszönteni Rózát abból az alkalomból, hogy elutazik. Róza föl se fogta. Pezsgőért kiáltott, meg nyugtatót kért.

– Pezsgőt meg nyugtatót? Ennyire el akart kábulni?

És Koósnak eszébe jutott a méhészkedés. Annak is az egyik legfontosabb része: a kábítás. Mert hogyan lehet a mézet elvenni a gyűjtő családoktól? Erre valaha az úgynevezett Szilveszter-szédítőkészüléket használták. Szilveszter méhész ügyes eszköze lehetővé tette a kasos méhcsaládok kényelmes, gyors, biztos és nem káros leszédítését s a méz elszedését a család leölése nélkül. Koós tavaly már készített is szédítőport, salétrom-sóból meg faszénből. Ki is próbálta, és sikerült! Csak egy kicsit sokat kellett bíbelődnie vele, mert akkor még nem ismerte a szakkönyv igen fontos megállapítását: „A legérdekesebb az, hogy az így leszédített méhek előbbi helyükre nem emlékeznek vissza, s így bárhova helyezzük őket, ott maradnak.”

A nyomozó összerezzent.

– Hol is tartottunk?

– Hadd mondjam el úgy, ahogy volt. Róza először pezsgőt kért. De akkor talán rájött, hogy rosszkor… hogy amit Júlia mondott, az nem köszöntő. Erre megkérte Mariskát, hogy hozzon le neki egy nyugtatót. A szobájából.

– Be is vette? – kérdezte a nyomozó.

– Biztos – tárta szét a karját a színész. – Róza rengeteget szedett azokból a bogyókból. Már oda se figyeltünk. A színházban… ott persze észrevettük.

– Hogyhogy?

– Hát képzelje el! Képzelje, hogy maga Othello. Ott áll Desdemona előtt. Ő éppen ezt mondja:

Mint napjainknak száma, nőjön egyre

Boldog szerelmünk

– aztán elfordul, és bevesz egy nyugtatót…

– Értem. Menjünk tovább.

– Megittuk a pezsgőt… ja, előtte a direktor beszélt. Ő adta át Rózának a poharat…

– Ami előtte mindenkinek a kezén átment. A magáén is?

Szepesi zavarba jött.

– Igen – felelte.

– És aztán?

– Aztán… hát vacsoráztunk.

– És közben nem történt semmi különös?

– Nem. Fecsegtünk. Róza jobban lett. De én főleg Stefivel beszélgettem.

– Miről?

– Stefi mindig Kálmánról beszélt. Nem értette, hogy Kálmán miért tart ki Róza mellett. Mert annyival fiatalabb… hogy biztos meg akar szabadulni tőle, hiszen már befutott Ilyesmikről beszélgettünk.

– S a többiek?

– Azt nem tudom. Rossz volt a hangulat, Róza miatt. Csak ültünk és ettünk.

– Mindenki?

– Természetesen nem… néha felálltak… Júlia többször is. Ő segített Mariskának a tálalásnál. De más is kiment. Az egyik öregasszony is a konyhában volt egy darabig. És a direktor a teraszon. Viktor meg a telefonhoz ment. De téves volt. Aztán Róza egyszerre csak meghalt… Mindjárt látszott rajta…

– Értem.

– Stefi is így mondta? – kérdezte félénken Szepesi.

– Az isten szerelmére, hagyja már azt a nőt! Nem mindegy az magának, hogy mit mondott? Annyira belé van esve? !

– Nemcsak erről van szó… Hát jó, elmondom… Elmondom, miért kérdeztem mindig… szóval Stefiről… Arról van szó, hogy az előbb nem mondtam el a…

– A teljes igazságot – segítette a nyomozó.

– Igen. Egyszer én is kimentem az ebédlőből. De nem vették észre. Amikor Stefi fölvitte a gyöngyöket… Róza, vagyis Júlia szobájába. Utánalopakodtam, hogy megkérdezzem, hol volt délelőtt. Stefi fölment a csigalépcsőn, én meg utána. Nem is hallotta, hogy megyek.

– Ezt miből gondolja?

– Abból… hát abból, hogy nem Júlia szobájába ment. A lépcsőn álltam, félig fönt, félig lent. Láttam, ahogy Stefi odaér Júlia szobájához, azután továbbmegy Rózáéhoz. Be is nyitott. Nem értettem, hogy miért csinálja… Tudja, előtte, még az ebédlőben… Róza azt mondta neki, hogy Júlia szobájába vigye az ékszert, illetve a darabjait. Szóval megijedtem, és gyorsan visszamentem az ebédlőbe. Aztán bejött Stefi is.

– Mennyi idő múlva?

– Két perc lehetett… de kérem…

– Tessék? – szólt Koós.

– Ígérje meg százados úr, hogy… hogy nem von le ebből… ebből az egészből elhamarkodott következtetéseket! Csak azért hazudtam, hogy Stefire ne… és mégis ez lett belőle… De ő nem tehette! Higgye el! Nem az a fajta lány, aki mérget rak a pezsgőbe… és kérem, hallgasson rólunk… erre mondtam, hogy mint férfi a férfival. Számítok a diszkréciójára…

– Köszönöm, visszamehet – tűnődött a rendőr. – De bármikor szükségem lehet magára.

– Igen, persze… Küldjék be valakit?

– Egyelőre ne. Össze kell szednem a gondolataimat.

20.

A színigazgató még mindig az ablaknál állt. Kezdte összeszedni magát. Róza halott – eddig csak erre tudott gondolni. Meg még valamire: a kertben lopakodó nőre. Júlia… Miért ment a telefonfülkébe? Kit hívott föl? És miért kintről! Nem tudom. Ez agyvelő Nem jár oly bizton a titkok nyomán, Mint szokta eddig… De valamit tudok. Egyvalamit. És csak én! Biztos ez?

Gondolkodjunk! Megfordult. Végigmérte a vendégeket.

Hogy is volt? Róza lehanyatlott az asztalra… akkor az a nagy kavarodás… Szepesi fogta Róza karját. Stefi kiabált… igen… De senki sem ment ki. Akkor nem. Én mentem ki először, telefonálni… Mit jelent ez? Tudok valamit, csak nem tudom, mire jó. És… és ami még fontosabb: nem tudom, kinek rossz. Ez nem mindegy… Hiába mondja Shakespeare: Állj tartalékban vonzalmad megett, Vágyak s veszélyek lőtávolán kívül. Nem lehet. De az igazságot ki kell derítenem… Az igazságot? Védekeznem kell… és ha kiderítem? Lehet, hogy akkor végem van. És ki vagyok én? Hogy jövök hozzá? Hogy? Úgy, hogy tudok valamit, amit senki más. Feltehetően senki. És ha tudja itt még valaki?

Ebből két dolog következik. Az egyik: hogy gyilkosság történt. A másik: hogy a gyilkos köztünk van. Persze van még egy harmadik is. Az, hogy veszélyben vagyok.

Mindegy. Eddig nem voltam veszélyben? Nem volt elég?

Kovács fölemelte a fejét. Szepesi jött vissza az ebédlőbe. Halálsápadtan.

– Mi az, Gyuszi, lelepleztek? Mert teljesen úgy nézel ki! – mondta Boda.

– Engem? Én… – Szepesi lerogyott egy székre. Stefi zavartan felpattant, s melléje lépett.

A színigazgató kihúzta magát. Valamit motyogott a bajusza alatt. Csak ő tudta, mit: Ha engem a körülmény utasít, Én megtalálom a rejtett valót, Habár a föld központja rejtegetné.

Odalépett Klárához. Az öreg hölgy most is Etával ült. De Eta elszunyókált a fotelban. Halkan kellett beszélgetni, hogy föl ne ébredjen.

21.

Koós bejött az ebédlőbe. Körülnézett. Szemét először Júliára szegezte, aztán Verához fordult.

– Asszonyom – mondta –, eléggé késő van. Szeretném, ha most túlesnénk rajta… aztán fölmehetne pihenni.

Viktor szemrehányóan nézett a nyomozóra.

– Sajnálom – szólt Koós. – Mindenkit ki kell hallgatnom. Épp az ő érdekében szeretném…

– Mehetünk – mondta Vera, és feltápászkodott. – Természetes, hogy velem is beszélnie kell.

A nyomozó átkísérte Kálmán szobájába. Viktor aggodalmasan nézett utánuk.

Vera felsóhajtott, és a rendőr felé fordult. Alacsony volt, de határozottan csinos. Már amennyire ezt most látni lehetett. Fekete haját gondos kontyba rendezte. Kényelmes ruhája nyakán hófehér, keményített csipkegallér virított, a bőréből áradt a babaszappan és a babahintőpor illata. Áradt belőle, hogy gyereket vár. Almaarcát élénken forgatta erre-arra, megnézte Kálmán szobájának minden bútorát. Csillogó gombszeme aztán visszafordult a nyomozóra.

– Leülhetek? – kérdezte. – Láthatja…

– Bocsásson meg… persze, foglaljon helyet.

Vera egyáltalán nem úgy viselkedett, mint egy szánalomra méltó, gyönge teremtés. Sőt nagyon is magabiztosnak, határozottnak tűnt, és látható idegessége ellenére is fegyelmezett volt. Udvariasan mosolygott.

– A férjem túlságosan aggódik értem – mondta. Az ujjai a ruhája gombját babrálták. Feltűnően kicsi, fehér és finom keze volt.

– Maga a megboldogult idősebbik lánya?

Vera bólintott.

– Igen. Terkéné. Terke Viktorné. Vera. Mondom, Viktor feleslegesen aggódik értem. Mindig is túlságosan aggódott. – Bosszankodás csendült ki a hangjából.

– Úgy érzi, nincs oka rá?

– Persze hogy nincs – mosolygott Vera. – Felnőtt ember vagyok, két gyermek anyja. Tudok magamra vigyázni. Mindig is tudtam. De Viktor már ilyen. Egyszerűen szeret aggódni. Én meg hagyom. Számoltam is vele, amikor rászántam magam erre a terhességre. Pedig néha eléggé bosszantó. – Vera megigazította a szoknyáját. – Erre a gyerekre is csupán azért vállalkoztam, mert Viktor annyira akarta.

– Maga tehát nem? – szólt közbe a nyomozó.

– Ezt nem mondhatnám. Érte igen. De csak érte. Ha arra gondolok, mennyi vesződséggel jár egy kisgyerek! Persze ezt maguk, férfiak nemigen értik… Szóval Viktor annyira ragaszkodott hozzá… Azt hiszem, túl nagy lesz a korkülönbség a gyerekek között… De Viktor nagyon szereti a gyerekeit.

– Értem.

Vera arca felderült.

– Jó családapa. Lehet, hogy kicsit túl aggódó, de büszke vagyok a férjemre. Semmi áron el nem válnék tőle. De Júlia…

– Neki más a véleménye a maga férjéről?

– Ó, igen. Júlia néha olyan megvetően nyilatkozik Viktorról. Nem valami szép lány, és még nincs is férjnél. Nem ismerheti egy házasság… hogy is mondjam… gyengéd pillanatait, és csak a látszatból ítél. Szerinte Viktor szívtelen. Azt hiszem, utálja őt. Talán féltékeny. Júlia mindenkire féltékeny, mert ő még hajadon.

– Előbb-utóbb majd ő is… – töprengett Koós.

– Máris utóbb – húzta el a száját Vera. – Nekem ennyi idős koromban már két gyerekem volt.

– Na, igen.

– Én korán mentem férjhez – mondta büszkén az asszony. – Szép lánynak tartottak.

– Az édesanyja nagyon szép asszony volt. Nagyon szép.

– Szerencsére ez az egyetlen, amit örököltem tőle. Egyébként a természetünk egyáltalán nem hasonlít. Anyám, szegény, könnyelmű és meggondolatlan volt. Én higgadt és megfontolt vagyok. Talán a gyerekkorom… a gyerekkorunk Júliával… Talán ezért. Minket nem Róza nevelt. Ő játszott, próbált, dolgozott. Kicsi koromban, amikor a legfogékonyabb az ember, a nagynéném meg a barátnője nevelt minket. Eta és Klára. Látta már őket biztos. Szóval náluk laktunk Júliával… anyámtól távol, és mondhatom, ez jót tett nekem. Eta apai ágon rokonom. Ezért nem örökölhet.

Koós felfigyelt.

– Örökség? – kérdezte.

– Na, hallja! – kiáltott Vera izgatottan. – Anyám nagyon gazdag asszony volt! Az a rengeteg film… Látta már az ékszereit? Vagyont érnek. És ez a ház? Több mint kétmillió! Természetesen most majd el kell adni, mert a fele engem illet… Talán tudja, Júlia még mindig itt lakik. Mi már rég elköltöztünk Viktorral. Az én régi szobám most vendégszoba.

– Apropó, Vera, megkérhetném, hogy rajzolja le nekem, hogy is néz ki belülről ez a ház? Nem kell pontosan, csak úgy hozzávetőleg.

– Hogyne, szívesen… Mindig ügyes rajzolónak tartottak. Egy pillanat… nézze csak, ez a földszint alaprajza:

A földszint:

Az emelet:

– Köszönöm – mondta Koós. – Nézzük csak! Most itt vagyunk, Kálmán szobájában… most jut eszembe… talán ő is örököl…

– Egy gyilkos? – vonta fel Vera a szemöldökét.

A nyomozó ingerült lett.

– Gyilkos? – kérdezte. – Ki beszél itt gyilkosról?

– Én – jelentette ki az asszony. Arcán megjelent a gyűlölet is. – Kálmán megölte Rózát, mert sürgős szüksége volt pénzre. Nem kétséges, hogy így történt. Kálmánnak mindig szüksége van pénzre, és egyáltalán nem válogatós az eszközökben. Most min csodálkozik? – hajolt előre az asszony. – Maga nem ismeri őt. De én igen! Tudja, ki volt ez a Kálmán, amikor megjelent a színen? Egy senki! Egy névtelen senki. Tudja, miért vette el az anyámat? A pénzéért!

– És a szerelem?

– Hahaha! – nevetett fel Vera erőltetettem – Még hogy szerelem! Találkozott már Kálmánnal? Persze nem, hiszen nincs idehaza. De előbb-utóbb úgyis megismerkednek, és akkor majd megérti. Gondolom, hazahívják. Ugye, hazahívják? – kérdezte izgatottan az asszony. – Kíváncsi vagyok, milyen arcot vág, ha megtudja, mi történt. – Vera elégedett mosollyal dőlt hátra. – Kíváncsi vagyok, mit szól majd, ha megtudja, hogy kiderült az igazság!

– Milyen igazságra gondol?

– Hogy Padonyi Kálmán Sáfrány Róza gyilkosa.

Koós óvatosan megkockáztatta:

– Hogyan ölhette meg a feleségét, amikor több ezer kilométerre van innen?

Vera öntelten mosolygott. – Olyan biztos ez?

A nyomozó hallgatott. Tényleg annyira biztos? – gondolta. Aztán így szólt:

– A férj tehát nem szerette a feleségét…

– A pénzét, azt igen! – A babaarc fénylett a gyűlölettől. – Tudta is forgatni a maga javára. Mit ér egy vegyészke pénz nélkül? Bezzeg, ha pompás, csillogó-villogó laboratóriuma van! És Kálmán azonnal nekilátott, hogy elköltse az anyám pénzét. Kiöltözött, mint egy piperkőc, autót vett magának meg minden. Nézzen csak körül ebben a házban! Micsoda flanc! És az – mutatott az ajtóra, amely a laboratóriumba vezetett – … az aztán valami! Megnézheti. És mennyi pénzbe került! Nem csoda, hogy feltaláló lett belőle. Az anyám pénzén! De úgy látszik, hogy még ez sem volt elég neki!

Vera egészen belelovalta magát. Domború hasa sem akadályozta, heves mozdulattal felugrott. Az arca teljesen eltorzult.

– Gyűlölöm azt az embert! – mondta fojtottan. – Az én pénzemet költötte el. Pedig nekem két gyerekem van, és útban a harmadik. Igenis kimondom, amire gondolok. Gyilkos! Akasszák fel!

– Kicsit korai volna még – jegyezte meg Koós csüggedten.

Csak nézte ezt a felhevült nőt, és eszébe jutott, milyen bután viselkedik. Ezzel a nagy ösztönösségével csak gyanúba keveri magát. Minden érzéke a pénzt kívánja! Csak az esze, az hagy ki.

A nyomozó persze több ilyen esettel találkozott már. Nemcsak bűnügyekben, de még a méheknél is. A méhek összeműködése fantasztikus, ez világos. Ugyanakkor micsoda butaságokat tudnak csinálni! Például: megtéveszti őket a változó szélirány, és más kaptárba vonulnak. Ez legtöbbször az életükbe kerül. Sőt a rajok az anyát néha minden ok nélkül megtámadják, ostromolják, és esetleg meg is ölik.

Hát igen, itt is lehetett valami ilyesmi… Sokak szerint a méhek tudatos lények. De ennek az ilyen esetek igencsak ellentmondanak. Koós szakkönyve nem foglalt állást ebben a kérdésben, de Vera felindulására nagyon jól alkalmazható tanácsot adott. Ezt ugyanis: „Elég, ha nekünk van eszünk.”

A nyomozó tehát csak ennyit kérdezett:

– És a bizonyítás?

– Ez a maguk dolga – mondta Vera. – Én csak felhívtam rá a figyelmét. Itt gyilkosság történt. Az anyámat megölték. Bizonyítsa be!

– Ha valóban így van, megteszem – ígérte a nyomozó.

Vera az ajtó felé fordult.

– Elmehetek? – kérdezte.

– Csak még egy perc – mondta Koós. – Arra szeretném kérni, hogy röviden mondja el, mi történt ma este.

– Kérem – fordult vissza kelletlenül az asszony. – Fél kilenckor érkeztünk Viktorral. Képzelje, Kovács színigazgató már itt volt… Ez nem gyanús? Mit keresett itt? Na, mindegy… Kicsit beszélgettünk. Illetve: anyámmal nem. Őt csak később láttuk, amikor lejött a vacsorához. Én segítettem egy kicsit a konyhában, aztán kilenc előtt Viktor fölment Rózáért.

– Maga végig az ebédlőben volt?

Vera zavarba jött.

– Hát persze. Hol lettem volna? Ilyen állapotban nem ugrabugrál az ember. De a gyöngyöket segítettem összeszedni… csak egyszer mentem ki, Viktorral együtt. Ő kísért… rosszul lettem… De ez már anyám halála után volt.

– És aztán?

– Aztán vacsoráztunk. Meg pezsgőt ittunk… illetve ittak. Nekem is jólesett volna egy pohárral. De hát nem lehet, úgyhogy én abban nem voltam benne…

– De Róza pohara… az a maga kezében is volt?

Vera elpirult.

– Az én kezemben? Ja persze, amikor odaadtuk a színigazgatónak. Igen. De Júliától kaptam…

– Tudom. És Viktor bontotta föl a pezsgőt.

– Na és? Ide figyeljen, mondok én magának valamit… úgyis jobb, ha tőlem tudja meg…

– Tessék.

– Júlia és Kálmán, szóval… mindenki tudja, hogy összeszűrték a levet. Kálmán csak ezért maradt itt, mióta karriert csinált. Csak Júlia miatt. Szerintem kis penészvirág, de hát tudja, hogy van… ízlés dolga. És Kálmán ízlése… hát azt inkább hagyjuk. Elég az hozzá, hogy jóban voltak…

– Látta őket együtt? Hogy is mondjam… olyan helyzetben, amikor… szóval, amikor kétségtelen a dolog?

– Ezt nem látni kellett. Ezt tudni lehetett. Mondom, hogy mindenki tudta… arról persze fogalmam sincs, mi történt azóta, hogy Kálmán elutazott. De leveleztek vagy telefonáltak, az biztos!

– Bocsásson meg, Vera, mennyi időre ment e1 Kálmán?

– Azt talán csak Róza tudta. És persze Júlia… Júlia különben egész este nagyon gyanúsan viselkedett. Folyton eltűnt. Egyszer olyan hosszú időre, hogy Viktort kellett utána küldenem.

– Ez még a haláleset előtt történt?

– Hát persze.

– Maga már akkor gyanakodott? Érdekes!

– Mi az, hogy gyanakodtam! Éreztem, hogy készül valami. Hogy valami van a levegőben. Tudja, ezt mi, nők meg szoktuk érezni… Szóval Júlia… Júlia biztos tudta, hogy Kálmán mennyi időre ment el…

– Ha valóban viszonyuk volt – mondta Koós.

– Ide figyeljen, uram! Minek ez az egész, ha nem hiszi el, amit mondok? Minek a kihallgatás? Csak hiábavaló fáradság… az én állapotomban!

– Bocsásson meg, csak hangosan gondolkodtam – szólt rezzenéstelen arccal a nyomozó. – Köszönöm. Nagyon sokat segített, nyugodtan lepihenhet. Lefekhet… Nézzük csak az alaprajzot… talán a vendégszobában. Úgyis az volt a magáé…

– Igen.

– És megkérném, küldje majd be azt a másik színészt, Boda Tibort. De ne most. Jöjjön, mondjuk negyedóra múlva.

22.

Verát mind nagyon sajnálták. Elé siettek az ajtóba, Boda széket is tolt alá.

– Hogy megkínzott ez a szörnyeteg – sziszegte Viktor. – Azt mondta, egy-két perc, és ez lett belőle! Látom, teljesen kikészített.

– Ez egy kígyó! – kiáltotta Vera. – Nem hisz nekünk!

– Nekünk? – kérdezte Viktor. – Miért? Mit mondtál neki?

Vera zavarba jött.

– Mindent, amit tudtam. – felelte. – De esküszöm, kár volt…

– Mégis miket kérdezett? – kíváncsiskodott Boda.

– Ne félj, megtudod – sóhajtotta Vera. – Te jössz. Negyedóra múlva. Addig a mesterdetektív összeszedi a gondolatait.

Kovács, aki egy perce állt fel Klára mellől, letelepedett Veráékhoz. Láthatóan feléledt; nem volt olyan feszült, mint a vacsora idején, de nem is volt már annyira összetört, mint a Róza halála utáni percekben. Talán nem is törődött Veráékkal. Jegyzetfüzetet vett elő, s irkáit bele valamit.

– Szóval? – nézett kérdőn az asszonyra Viktor.

– Hát, amiket… amiket szoktak – felelte Vera. – Hogy néz ki belülről a ház, mi volt a vacsora alatt, milyen ember Kálmán, meg ilyesmiket.

No persze – mondta magában Kovács. – Neki messzebbről kell elindulnia. Ez az ő hátránya. De lehet, hogy az enyém is. Én benne vagyok ezekben a dolgokban. Nem kell mindenről kérdezősködnöm. Olyan biztos ez?

Az aggodalmaskodó Viktor nem érte be Vera válaszával:

– És? Még miről beszéltetek?

– Nézd, Viktor, minek kerülgessük! Én kereken megmondtam annak a rendőrnek, hogy ki a gyilkos!

– Micsoda! – hördült fel a férje. – Te tudod?

– Hát persze! De nem hitte el!

– Micsodát?

– Kálmánt! Hogy ő tette!

– De drágám… Turkiszból?

– Honnan tudod, hogy ott van? Hátha közben hazajött… Felült egy gépre, akárki megteheti. Esküszöm, érdemes lenne felhívni… Lehet innen egyáltalán Turkiszba telefonálni?

– Telefonálni? – dadogta Viktor. Elkeseredetten nézett Bodára. Látszott, hogy egyre, kellemetlenebb neki Vera őrült képzelgése.

Váratlanul Kovács szólalt meg:

– Hát persze… lehet innen Turkiszba telefonálni? Róza biztosan tudta… csak hát…

– Talán Júlia is tudja – szólalt meg félreismerhetetlen gúnnyal Vera. – Ha kicsit jobban lesz, megkérdezzük tőle.

Valóban, Júlia még mindig magába roskadva ült az egyik sarokban. Azt sem lehetett pontosan tudni, ébren van-e.

– Gyerekek, eszembe jutott valami! – mondta izgatottan Boda. – Tényleg meg kellene tudnunk, lehet-e innen Turkiszba telefonálni. És fordítva: Turkiszból ide. Ha nem öngyilkosság történt, még mindig lehet, hogy… szóval hogy Kálmán ideszólt Pestre. Úgy értem: ő adta az utasítást valakinek. Valakinek, akit nem is ismerünk. Végül is a házba bárki bejöhetett az este…

– Például Kálmán laboratóriumán keresztül – folytatta Vera.

– De hisz az zárva van… és a kulcs Kálmánnál – csóválta a fejét Viktor.

– Még mindig nem érted? – csodálkozott Boda. – Éppen azt mondom, megbízhatott valakit, hogy hajtsa végre a gyilkosságot. Tegyük fel, Kálmán nála hagyja a labor kulcsát… bár őszintén szólva ma este a főbejáraton is az sétálhatott be, aki akart… mindegy. Tehát Kálmán kiadja az utasítást… például telefonon… Az illető végrehajtja a gyilkosságot, aztán felül a villamosra, és lelkiismeretesen kilyukasztja a jegyét, nehogy bajba kerüljön… Kész. Kálmán meg nem is tudom, hány ezer kilométerre pezsgőt bont. De olyant, amiben nincs méreg. Tökéletes alibije van, pedig gyilkolt.

– Én is pont erre gondoltam – sóhajtotta Vera. – De az a detektív föl se fogta! Még az is eszembe jutott, hogy… figyeljetek ide… Viktor, emlékszel arra a telefonra? Tudod, amelyik téves volt… Még anya halála előtt.

Látszott, hogy Viktornak nem tetszik ez az egész találgatás.

– Persze – mondta kelletlenül. – De gyerekek, hagyjuk a fantáziálást. Ez a gyönyörű, összefüggő feltételezés csak a legfontosabbra nem tud válaszolni: arra, hogy hogyan követte el a gyilkosságot az az akárki… úgy értem, Kálmán akárkije…

Kovács már percek óta feszülten figyelt. Most megszólalt:

– Cö-cö. Hát igen, ezt nem tudjuk. De minden elképzelésben lehet valami, Viktor! Mondd, milyen volt az a telefon… az a téves telefon? Azt akarom kérdezni, hogyan volt téves? Úgy értem: bele se szóltak? Vagy hallottál is valamit? Néha még azt is meg lehet érezni, ha messziről telefonálnak…

– Nem szólt bele senki… és tevebőgést se lehetett hallani, sem arab népzenét – felelte Viktor. – Olyan volt, mint a legtöbb téves kapcsolás. Valaki telefonálni akart, de nem sikerült… Te! Mit csinálsz? Ezt most fölírtad?

– Ne viccelj! – nevetett Kovács. – Csak firkálgatok. Tudod, mióta öregszem, kezdem elfelejteni Shakespeare-t. És most eszembe jutott egy jó idézet. Csak most… hogy is mondjam… most még nem időszerű. Viszont mire az lesz, biztos elfelejteném. Úgyhogy felírtam magamnak. Csak előveszem majd a papírt, és…

– Hallhatnám? Úgy értem, most? Szeretem Shakespeare-t – mondta Viktor.

– Hát persze, felolvasom. Pontos!

Sors, akarat, oly ellensarki vég,

Hogy terveink legtöbbször
füstbe mennek.

– Ja, arra érted, hogy az illető nem tudott telefonálni… – szólt Viktor.

– Mondtam, hogy nem arra. Csak arról jutott eszembe…

– Egy szót sem értek az egészből – sopánkodott Vera. – Mi az, hogy… hogy is volt… „ellensarki vég”?

– Édesem – hajolt le az asszonyhoz Viktor –, nagyon fáradt lehetsz. Pihenned kellene.

– Jó, jó, Viktor. Az a rendőr is azt mondta, hogy fölmehetek a szobámba… a vendégszobába.

– Persze, kedvesem. De kérjünk meg valakit, hogy kísérjen föl, és maradjon veled! Biztos félnél egyedül.

– Talán az öregasszonyok… – jutott Boda eszébe. – Ők is fáradtak lehetnek…

– Eta alszik – mondta Kovács.

– Akkor majd Klára – ásított Boda. – Végül is ő nevelt fel. Kérjétek meg…

Viktor odament az idős hölgyhöz. Klára máris fölállt, karon fogta Verát, s fölmentek az emeletre. Eta békésen szuszogott tovább. Júlia is megmozdult, mint egy bábu. Még most is működött benne a vendéglátó reflexe: oda kell menni, ahol valami baj van. Stefihez lépett, aki valamin összeszólalkozott Szepesivel.

Kovács félrevonta Bodát.

– Gyerünk egy kicsit levegőzni – mondta.

Kimentek a teraszra.

– Csak az a baj, hogy itt meg fázni fogok – mondta Boda.

– Nyugalom, bírd ki egy kicsit. Kérdezni szeretnék valamit – kezdte a színigazgató.

– Mondd, csak gyorsan, mert megfagyok, és mindjárt be is kell mennem a nyomozóhoz.

– Tibor, döntöttél már? – kérdezte Kovács.

– Micsoda? Miről?

– Hogy megmondod-e Koósnak Rózát… Úgy értem, azt, hogy viszonyotok volt…

– De csak mióta Kálmán elutazott!

– Lehet. A színházban majdnem mindenki tudta… ezért akartalak figyelmeztetni… Mondd el, úgyis kiderül!

– Jó, persze – töprengett Boda.

– Na, ennyi az egész. Nem vettem volna szívesen, ha a színház egyik legjobb erejét lecsukják hamis tanúskodásért. És sejtettem, hogy habozol.

– Így is van – hebegte a színész.

– Hiszen most mondtad, hogy nem hallgatod el! – kiáltotta Kovács.

– Ide figyelj, Béla… van itt még valami. Ami bizonytalanná tesz, hogy beszéljek-e…

– Mi az?

– De tudsz hallgatni? – aggodalmaskodott Boda.

– Az ész titoktartást javall – idézte a színigazgató. Jobb kezét a szívére tette, balját teátrálisan magasra emelte.

– Ne hülyéskedj, Béla… szóval van még valami. Én ma este el akartam búcsúzni Rózától. Csak egy búcsúcsók… szóval érted…

– Na és?

– Szólni akartam neki, hogy vacsora után, amikor ti már elmentetek, még beszélgessünk egy kicsit.

– Értem – töprengett Kovács. – És mikor akartál szólni?

– Amikor megérkeztem. Szepesivel jöttem, és rögtön láttam, hogy Róza még nincs az ebédlőben. Azt gondoltam, fölmegyek hozzá, de úgy, hogy senki se vegye észre. Mondtam Szepesinek, hogy rendbe hozom magam a fürdőszobában. Fölmentem az emeletre, de rögtön hallottam, hogy valaki követ.

– Valaki követett?

– Igen. Nagyon megijedtem. Bevágódtam az emeleti fürdőszobába… tudod, az van a lépcsőhöz legközelebb. Becsuktam az ajtót. Hallottam annak… annak az akárkinek a lépéseit… elment a fürdőszoba előtt. Azt gondoltam, biztos Júlia… hogy Júlia nyilván följött a szobájába valamiért. De férfi is lehetett…

– És aztán? Várj csak, ez hánykor volt?

– Valamivel kilenc előtt. Aztán eszembe jutott, hogy nekem így is jó. Az emeleti fürdőszobából is el lehet jutni Rózához… tudod, a hálószobán keresztül…

– Aha, tehát nem mentél vissza a folyosóra, hanem a hálószobán át mentél Rózához – suttogta a direktor. – Kezdem érteni…

– Fenéket! – sóhajtotta Boda. – A hálószobába tényleg átmentem. De… de nem mehettem tovább…

– Miért? – csattant föl Kovács.

– Mert a hálószobából hallottam Róza lépteit, kinn a folyosón. De nem volt egyedül. Beszélt valakihez… és ment a lépcső felé. Szóval elkéstem… azt hittem, megőrülök…

– Na és?

– Némán álltam. Meg kellett várnom, míg Róza leér azzal a valakivel… Hallottam is á lépéseket.

– Értem.

– Dehogy érted! Csak Róza lépteit hallottam! Még azt is ki lehetett venni, hogy bizonytalanul jár! Érted? Egyedül ment…

– És aztán?

– Hallottam, hogy leért… De azt is hallottam, hogy az a valaki gyorsan bement Róza szobájába. Meg se mertem mozdulni. Járkált meg minden…

– Mennyi ideig?

– Egy-két perc lehetett… Aztán kiment a folyosóra, becsukta az ajtót. Lement ő is.

– És aztán bementél Róza szobájába!

– Esküszöm, Béla, nem! Hidd el! Minek mentem volna?

– Cö-cö… Például hogy üzenetet hagyj neki…

– Amit akárki megtalálhat? Nem. Visszamentem a fürdőszobába. És amikor biztos voltam benne, hogy tiszta a levegő, én is lementem az ebédlőbe. Már mindenki ott volt…

– Mindenki?

– Talán csak Júlia nem. Viktor az előszobában volt. Amikor leértem a hallba, akkor szólt Mariskának, hogy beviheti az előételt.

Kovács megdermedt.

– Tényleg, ezt talán mégse kellene elmondanod…

A színigazgató behunyt szemmel összpontosított.

– Ugye? Mert félreértené… – hebegte Boda. – Nem akarok belekeveredni… és hidd el, nem csináltam semmit! Egyszerűen fölösleges volna…

A direktor még mindig mozdulatlanul állt: Aztán hevesen megragadta a színész karját.

– Várj csak!

– Mennem kell, Béla, már húsz perc is eltelt… vár az a rendőr…

– Állj! – kiáltotta Kovács. – El kell mondanod! A fürdőszobát is, a lépteket is… mindent! Érted? Mindent!

– Biztos? – szólt vissza Boda az ajtóból.

– Biztos! – mondta hevesen a színigazgató: – Hidd el, végiggondoltam. Nem lehet baj belőle.

– Hát jó – legyintett a fiatalember. – Elmondom.

És eltűnt a teraszról.

Kovács elővette a jegyzetfüzetét.

– Igen… – motyogta. – Elmondhatja, nyugodtan elmondhatja.

23.

Múlt az idő. Boda még mindig odabent volt. Eta szunyókált. Viktor a sarokban ült, már-már ő is elaludt a fotelban.

Kovács jegyezgetett.

– Még a végén új füzet kell – mormolta.

Visszalapozott. – Hát igen… amikor Klárával beszéltem… kilenc lap… Vera, Viktor: egy lap. És csak egy szó van rajta. Egy szó, de az fontos. És Boda? Nézzük csak, mit mondott tulajdonképpen? Fél, hogy kiderül a viszonyuk Rózával. Jó, ez rendben van. Ettől mindenki félne… ettől én is félek… de az a szobadolog!

A színigazgató odalépett Júliához, aki csendben beszélgetett Stefivel. Karon fogta a lányt, remegett a hangja:

– Júlia, beszélni szeretnék veled.

– Tessék.

– Tudod, nagyon régen elképzeltem már, hogy egyszer őszintén beszéljünk… – Sóhajtott. – Persze nem így gondoltam, nem ilyen estére… Nem erre… hogy Róza…

– Kérdezni akar valamit? – nézett Júlia szomorúan a színigazgatóra.

– Igen. Figyelj ide… és próbálj őszinte lenni! Voltál az este Róza szobájában?

– Nem. Miért fontos ez?

– Magam sem tudom igazán… – mondta Kovács. – De ahogy itt beszélgetek az emberekkel, egyre többről derült ki, hogy járt ott ma este…

– Na és? Én mindenesetre nem voltam benn.

– És ezt be is tudod bizonyítani? Mert még fontos lehet…

– Egy szót sem értek – motyogta Júlia és nagyon fáradt vagyok…

– Júlia, bajban vagy – kezdte újra Kovács.

– Mit érdekli az magát? És különben sem igaz!

– És este a kertben… ott a telefonfülkénél?

Júlia arcából kiszökött a vér. Majdnem elájult.

– Micsoda?

– Kár volna tagadnod. Láttalak… Vacsora közben kimentem a teraszra. Valakit megpillantottam a bokrok között. Láttam, hogy megkerüli a házat. És téged láttalak a telefonfülkénél. Kinek telefonáltál?

– Senkinek.

– Júlia, ez így nem lesz jó… Én, azért kérdezlek, mert… szóval szeretném tudni.

– Úgy? És miért? – A lány szinte sikoltott.

– Miért? Mert rászorulsz! És várj csak: én bánatodban buzgó részt veszek, Értelmed azt oly tisztán fogja látni, Mint a napfényt szemed.

– Az isten szerelmére, legalább most hagyja ezt!

– Szóval kinek telefonáltál?

– Senkinek sem telefonáltam.

– Persze, és ott se voltál, mi?

– De igen. Mert megláttam valakit a fülkénél…

– Kicsodát?

– Kálmánt, ő telefonált…

– Tehát Kálmán itt van!

– Itt.

– Jól láttad?

– Láttam? Beszéltem is vele!

– Persze… Kálmán és te… már értem.

Júlia hangja megkeményedett:

– Nem vagyok a szeretője, ha erre céloz. Semmi sincs köztünk.

– Júlia, mindenki tudja!

– És mindenki rosszul tudja.

A direktor legyintett.

– Azt hittem, őszinte leszel. Nekem nyugodtan elmondhatnád…

– Semmi sincs köztünk. És nem is volt – mondta határozottan a lány.

– És mit mondott? Miért jött haza?

– Nem tudom. Azt mondta, Rózával akar beszélni. És csak vele.

– Ezért nem jött be?

– Ezért.

– Ha… ha valóban nem jött be – mormolta Kovács. – De ezt csak ő tudhatja.

Boda ebben a pillanatban tért vissza az ebédlőbe.

– Júlia, tíz perc múlva te jössz! – kiáltott a lány felé.

Júlia megdermedt önkéntelenül Kovácshoz húzódott.

– Most mit csináljak? – rebegte.

– Mondj el mindent – szólt a direktor. – De várj csak… Kálmán kinek telefonált? Ha tényleg ő telefonált, és nem te…

– Tényleg ő telefonált. És azt is tudom, hogy ide.

Kovács egy fél percig alig kapott levegőt.

– Ide? A házba?

– Igen. Legalábbis ezt mondta. Meg hogy Rózával akar beszélni.

– Ezt a telefonba mondta? – kérdezte az Igazgató.

– Nem, dehogy. Nekem mondta. Mert a telefon mással beszélt

24.

A presszóslány már a székeket rakosgatta föl az asztalokra. Minden éjjel így csinálta zárás után. Előbb letörölte az asztalokat aztán megfordítva rájuk pakolta a székeket, annak rendje s módja szerint.

Valaki megkocogtatta a félig lehúzott rolót.

Ki a fene? – gondolta a nő. – Ilyenkor? Kirúgom, feltéve, ha nem az a helyes szőke… a whiskys…

De a roló alatt már átbújt egy férfi, és egyáltalán nem a szőke. Bajusza viszont volt. A lány még sose látta ezt az embert. Külföldi – ez volt az első gondolata. Kicsit ijesztő a barnás képe. Reggel még elegáns lehetett. De most olyan, mint egy csapzott kutya. Valami jobbfajta, de csapzott.

– Már bezártam, nem látja?

– Do you speak english? – kérdezte a bajuszos.

– Nem – intett a nő.

– Parlez-vous francais?

A presszóslány a fejét rázta.

– Sprechen Sie deutsch?

– Kicsit – felelte a nő. Az ujjaival mutatta, hogy milyen kicsit. – Most tanulok. Ich lerne.

És elővette a németkönyvét. Ezer szó németül, ez volt a címe. Jó könyv volt, mert a kifejezések szerepeltek benne magyarul is meg németül is. És ez még semmi! Benne voltak úgy is, ahogy ki kell ejteni őket.

– Gut – mondta a bajuszos, és lapozgatni kezdett. A nő csípőre tett kézzel állt. Széttárta a karját.

– Maga az új némettanár? – kérdezte. Aztán legyintett.

A bajuszos elővett tíz dollárt. Letette a pultra.

A presszóslány megnézte a pénzt. Szerette az olyan némettanárokat, akik jól fizetnek egy-egy óráért. A bajuszos még mindig lapozgatott. Aztán odabökött a könyv egyik kifejezésére:

– „Szabad egy problémát felvetni?”

– Ja – mondta a lány, amikor elolvasta.

A bajuszos keresgélt a könyvben, aztán megmutatott egy sort:

– „Mi a véleménye az előadásról?”

A nő nem értette. Aztán a bajuszos áthúzta azt a szót, hogy „előadás”, és így szólt helyette:

– Über der Blonde.

– Über wem? Kiről? – kérdezte a lány, mert ezt a szót már tudta.

– Der blonde Mann – mondta a bajuszos, és a hajára mutatott.

– Szőke férfi? Miféle szőke férfi? Ja, a whiskys! Persze! Hogy mi a véleményem róla?

A bajuszos megint lapozgatott. Rámutatott egy mondatra. A nő most kiejtés szerint betűzte, hátha úgy könnyebb:

– Ih zénte mih immer danah, di haopstadt der dédéer khennenculernen.

– Mi ez? „Mindig vágytam rá, hogy megismerjem az NDK fővárosát.” Nem értem – csodálkozott a lány.

Most a bajuszos áthúzta a ceruzájával azt, hogy „az NDK fővárosát”, és azt mondta:

– Der blonde Mann.

– Aha, a pasast akarja megismerni, a szőkét. Mindig vágyott rá.

– Ismeri? – mutogatta a férfi.

– Nein – felelte a nő, mert ezt a szót is tudta.

– Ih glaobe esz niht – lapozta föl a bajuszos.

– Nem hiszi? Mi az, hogy nem hiszi? – A nő széttárta a karját, keresgélt a könyvben. – „Ez nagyon szomorú dolog” – bökött rá. Aztán néhány sorral lejjebb mutatta: – Nagyon meg vagyok sértve.”

A bajuszos elnevette magát.

– „Ön igen jó színben van” – mutatta a könyvben.

– „Ön nagyon kedves” – mutatott két sorral lejjebb a presszóslány.

– „Vo iszt dász vécé (dász toalet)” – bökött a könyvre a férfi.

A nő megmutatta. Lapozgatott. Amíg a bajuszos kint volt, a lány ezeket írta össze a könyvből, persze németül:

Majd elbeszélgetünk.

Uram, meg van elégedve?

Itt mindjárt.

Volt egy telefonhívás.

Már jobban érzem magam.

A bajuszos visszajött. Elkérte a könyvet. Sokáig lapozgatta, aztán átadta a nőnek. Rámutatott egy kifejezésre:

– „Mennyi ideig maradunk az autóbusszal ezen a téren?”

A presszóslány csak nézte, nézte. A bajuszos áthúzta azt, hogy „az autóbusszal ezen a téren”, és csak ennyit mondott:

– Der blonde Mann.

– Értem! Hogy mennyi ideig volt itt? Hát… körülbelül két órát. Ungefähr zwei Stunden.

Aztán elővette a kis papírját, és felolvasta, persze németül:

– Volt egy telefonhívás. A szőke férfi… dér blonde Mann… telefonált.

– „Én egészen jól értem önt” – mutatta a bajuszos. – Tudja a telefonszámot?

– Nein. – Most a presszóslány keresgélt. – „Kellemetlen meglepetés ez az ön számára?” – mutatta.

– Ja.

Csend lett. A nő a tízdollárost nézte. Aztán a telefont. Rábökött a könyvre ennél a sornál: „Korunk egyik legnagyobb találmányának tartom.”

– Ja – mondta elgondolkodva a bajuszos.

– Wie heisst das deutsch? Hogy hívják ezt németül? – mutatott a lány a pasas bajuszára.

– Schnurrbart – felelte a férfi szórakozottan. Kért egy konyakot.

– „Ez remek gondolat” – mondta a nő, miközben kitöltötte. Megpróbált beszélgetni; Megint elővette az Ezer szó németül-t.

– „Hogyan tetszik a városunk?” – mutatta.

– „Nagyon kellemes lehet itt az élet” – bökött rá a bajuszos.

A nő most új kifejezést mutatott: „Fővárosunknak sok gyógyforrása és hőforrása van, valamint számos szép középülete.”

A férfi bólintott.

– „Meddig szándékozik e városban tartózkodni?” – mutatta a lány.

– Ich weiss nicht.

A bajuszos csüggedten indult az ajtó felé.

– Hová megy? – kérdezte a nő.

– Ich weiss nicht. – A férfi elővett a zakójából egy zsebszámológépet. Letette a pultra. Fellapozta a könyvet.

– „Fogadja el ezt a csekélységet?” – mutatta.

– „Bitté, nemen zi dize klájnihkájt án” – betűzte a presszósnő. Mire fölnézett, a bajuszos már eltűnt.

25.

Kálmán szobájában már tizenöt perce folyt Júlia kihallgatása. A lány elgyötörtnek látszott. Koós egyre csak írt.

– Értem, kisasszony. Nagyon hasznos információkkal szolgált… de ne haragudjon, egy-két percig még igénybe kell vennem. Kivizsgáltuk ezt a Kálmán-dolgot. Most térjünk rá az estére. Mondja el, látott-e valami furcsát, valami feltűnőt?

– Minden egy kicsit furcsa volt. Nem is kicsit. Róza állapota… meg az én rosszkedvem… valahogy mindenkire ráragadt…

– Róza állapota meg a maga rosszkedve… Volt a kettő között valami összefüggés? – próbálkozott Koós.

Júlia zavarba jött.

– Hát… valami biztos. Úgy értem, én rosszkedvű lettem, látva… látva anyámat ilyen állapotban…

– Nem egészen erre gondoltam – vágott közbe a nyomozó. – Amire az imént céloztam, az… hogy is mondjam… közvetlenebb ok. Úgy értem, előfordulhatott, hogy Róza ugyanattól került olyan különös állapotba, amitől magának rosszkedve lett. Nem vagyunk egyformák…

– Maga tudja? – kérdezte elképedve Júlia.

– Én? Mit?

– Hogy anyámat valaki zsarolta!

– Zsarolta? Nem tudtam, a mindenségit! Hát akkor mondja el!

– Az a baj, hogy alig tudok valamit róla – töprengett Júlia. – Inkább csak sejtem…

– Hogyhogy?

– Úgy, hogy anyám sohasem mondta el nekem.

– De hiszen maga nemrég azt vallotta, hogy nagyon jóban volt az édesanyjával, hogy mindent megbeszéltek…

– Majdnem mindent – hangsúlyozta az első szót Júlia. – A zsarolást például sejtettem… és Róza tudta, hogy sejtem. Hogy sejtenem kell…

– Miért olyan biztos ebben?

– Nézze, Koós úr, itt úgyszólván én vezettem a háztartást, a pénzügyeket. Kivéve persze Kálmán dolgait… a Tixont, a kísérleteket. De különben mindenről tudtam. Arról is, hogy anyám havonta kétezret fizet valakinek valamiért. És sohase mondta meg nekem, hogy kinek és miért. Én meg éreztem: nem szabad megkérdeztem.

– Júlia, ez eddig még semmi. Ez… hogy is mondjam… rendszeres kiadás, ismeretlen célra, de nem zsarolás.

– Lehet. Volt idő, hogy én is így gondoltam… De most…

– Most? – biztatta a lányt Koós.

– Hát nem érti? – kiáltott föl Júlia. – Arról volt szó, hogy anyám elutazik. Hosszabb időre… talán örökre…

– Aha! És valaki nagyobb összeget követelt a művésznőtől? Afféle végkielégítést?

– Azt hiszem… – válaszolt a lány. – Én ebből csak annyit láttam, hogy mama nagyon ideges lett, és elhozatta a bankból az ékszereit.

– Mikor?

– Még a múlt héten. Talán már fizetett is valamennyit… De Róza tudta, hogy a zsaroló még jelentkezni fog, mielőtt ő elutazik. Egész nap félt… összerezzent, ha csöngettek, vagy ha szólt a telefon…

– Várjon csak, Júlia! – Koós előrelapozott a jegyzetfüzetében.

– Valami van itt… beszélt valaki… igen, Szepesi Gyula… egy telefonról. Egy téves telefonról… Úgy van, Viktor vette föl a kagylót… Lehet, hogy a zsaroló volt, csak nem mert beleszólni?

– Fogalmam sincs. De inkább azt hiszem, hogy nem.

– Miből gondolja?

– Valahogy úgy érzem… – hebegte zavartan a lány.

– Kisasszony, beszéljen! – szólt nyugodt hangon a nyomozó. – Magának is érdeke, hogy megtudjuk, ki zsarolta az édesanyját…

– Elmondom – kezdte lassan Júlia. – Csak minden olyan bizonytalan… most, hogy az anyám halott… Az a helyzet, hogy én valójában… szóval ma tudtam meg, ki zsarolta Rózát. De még most sem biztos, hogy ő volt…

– Nem egészen értem.

– Mindjárt megérti. Anyám egész nap idegeskedett és ivott. Volt rá oka épp elég. Hogy ott kell hagynia a pályát, ami az élete volt. Így gondolta, így magyarázta mindenki a kikészülését… De én éreztem, hogy többről is szó van… szóval hogy a zsaroló miatt is. Bezárkózott a szobájába. Arra kért, senkit se engedjek föl. A vendégek kilencre voltak híva, de nyolckor csöngetett valaki. Én még a szobámban voltam, készülődtem… Lementem a hallba, még rajtam volt a fésülködő-köpenyem. És a hallban ott állt…

– Kálmán! – vágott közbe Koós diadalmasan.

– Nem, dehogy – legyintett Júlia. – Kovács színigazgató. Azt mondta, beszélnie kell Rózával… és hogy Róza várja őt. Persze nem hittem el. Azt mondtam neki, anyám a vacsora előtt senkit se fogad. Kovács csak annyit kért, hogy mondjam meg anyámnak, ő van itt. És csodák csodája, egy perc múlva bent ült Rózánál. Mintha anyám egész nap őt várta volna.

– Értem a gyanúját, kisasszony. De mindez még nem bizonyít semmit. Azt semmiképp sem, hogy a direktor zsarolta volna a maga anyját!

– Tudom – mondta a lány. – De több is van… Mert… szóval én később lementem a konyhába. És amikor-kiléptem a szobámból…

– Hallgatódzott egy kicsit – folytatta Koós, hogy túlessenek a nehezén.

– Higgye el, majdnem kiabáltak – pirult el Júlia. – Nem lehetett nem meghallani.

– Mit?

– Anyám azt mondta: „Azt már nem!”

– És Kovács?

– Ő ilyeneket: „De éppen azt!” meg „Hallgattam eleget” és hogy „Jogom van hozzá, hiszen az enyém”. Ez minden, amit tudok.

– Nagyon köszönöm, kisasszony. Fantasztikus… lassan kiderül, hogy a vendégek közül mindenki járt Róza szobájában a haláleset előtt. Csak tudnám, miért? Na, mindegy… Ki van még hátra? Igen, Viktor. Kérem, mondja meg neki, hogy öt perc múlva jöjjön be hozzám.

Koós dühösen jegyezgetett. Nem szerette a zsarolókat. Volt már elég dolga velük. Mind nyomorult kis ember volt, gyönge és alázatos. Mennyire más a méheknél! Ott rendesen a legerősebb és a legmézesebb családok méhei szoktak rabolni, mert ezek a legbátrabbak is; míg ellenben a kevés készlettel bíró méhek bátortalanok, és inkább tönkremennek, vagy kaptáraikat elhagyják, semhogy a rablást megkísérelnék.

26.

Júlia elindult az ebédlő felé. A hallban jutott eszébe: nem mondta el Koósnak Kovácsot. Azt, hogy a direktor utána lopakodott a kertbe. Mindegy – gondolta –, majd legközelebb.

A bentiek kezdtek éledezni. Kovács Stefivel beszélgetett, Viktor Szepesivel. Eta is fölébredt. Toporgott egy darabig, nagyon egyedül érezte magát Klára nélkül.

– Ugye már lehet mosogatni? – kérdezte tétován. – Nem bírom így tétlenül. Ha már nincs egy rendes cseléd, aki itt is alszik, mint az én időmben…

– Egész biztos, már minden edényről mintát vettek – felelte Kovács. – Mindent megnéztek.

– Akkor elmosogatok. – És Eta kicsoszogott a konyhába.

– Dirikém, bajban vagyok – mondta Stefi sápadtan a színigazgatónak.

– Mindannyian bajban vagyunk – felelte Kovács lemondó mozdulattal. De a keze máris a ceruzája után kotorászott.

– Na persze – sóhajtott a művésznő. – De most nem erre gondoltam. Hogy is mondjam? Ez a hülye Szepesi egy kicsit eláztatott annál a nyomozónál.

– Eláztatta?

– Igen. Köpött valamit Koósnak, amiről én hallgattam.

– És ezt most nekem akarja elmondani? – kérdezte Kovács értetlenül.

– Igen… nézze, maga még csak ezután kerül sorra. Azt szeretném, ha a maga vallomásából kiderülne, amit a nyomozó Szepesitől már úgyis tud. Szóval hogy én azt nem titkolom el, csak egyszerűen elfelejtettem. Érti, ha magának elmondtam… akkor a rendőr láthatja, hogy nincs benne semmi rendkívüli, semmi titkos…

– Kezdem érteni – töprengett a színigazgató. – Van erre egy jó idézet:

Cseled csalétke a való csukáját

Megfogja, s így az ildom és az ész

Mintegy csavarral, rézsűt eszközökkel

És görbe úton lel ki egyenest.

– Direktor, maga egyáltalán nincs tisztában a helyzetemmel, különben nem idézgetne itt. Szóval mondhatom?

– Persze. Nem látja, milyen kíváncsi vagyok?

– Hát… na, arról van szó, hogy én… én bent jártam Róza szobájában, amikor a széttört ékszert fölvittem Júliához. Épp csak benéztem oda… esküszöm…

Kovács előkapta a jegyzeteit.

– Szépen szaporodnak a strigulák – motyogta. – Most már csak azt szeretném tudni: ki nem volt ma este ott? Lehet, hogy a tettes?

– Miért? – kérdezte gyorsan Stefi. – Maga is?

A színigazgató zavarba jött.

– Nem, dehogy…

Stefi izgatottan folytatta:

– Értse meg, egyszerűen be kellett mennem! Majd megőrültem a kíváncsiságtól!

– Nem látta eleget azt a szobát?

– Dehogyisnem. De dirikém, emlékezzen vissza, mi volt előtte! Összeszedtük a gyöngyöket. Aztán azt mondtam, fölviszem Róza szobájába. Teljesen odavoltam… Úgy hittem, ott lesz a legjobb helyen…

– Emlékszem – folytatta Kovács. – Róza hevesen tiltakozott. Hogy ne az ő szobájába vigye, hanem Júliához… igen… Nem akarta, hogy maga bemenjen. De miért? Mi oka volt rá?

– Hát éppen ez az! Fogalmam se volt róla! És nagyon fúrta az oldalamat… Bementem, körülnéztem, kijöttem, letettem Júliánál az ékszert, azután vissza az ebédlőbe. Ennyi az egész.

– És mit látott odabent?

– Letelt az öt perc? – kérdezte Viktor sápadtan. – Megyek a villamosszékbe.

– Semmit – válaszolta Kovácsnak Stefi. – Nagy-nagy kuplerájt. Szerteszórt ruhákat, papírokat, üres konyakosüveget, ilyesmi.

– Másra számított? – A színigazgató összevonta a szemöldökét.

– Nem tudom – felelte a művésznő. – Talán…

– És Szepesi honnan tudta? – kérdezte a férfi.

– Kifigyelte… a körítés most nem fontos… Dirikém, arra kérem, szője bele valahogy a mondókájába ezt a dolgot. Hogy az a nyomozó is lássa, nincs titkolnivalóm.

27.

Viktor belépett Kálmán szobájába. Még mindig sápadt volt.

– A felesége lepihent? – kérdezte Koós, hogy elkezdje valamivel. – Üljön csak le. Tudom, hogy nagyon aggódik érte.

– Igen. Éppen ezért, ha megengedi, előbb a feleségem szerepét tisztáznám ebben az ügyben. Ő jelenleg nincs abban az állapotban, hogy megvédje magát, ezért…

Koós nem hitte, hogy Vera védelemre szorulna, de nem szólt: egy férfi mindig elfogult a feleségével.

– Tehát szükségesnek tartom, hogy én… hogy is mondjam… én lássam el a képviseletét. Mivel, kár tagadni, felvetődött annak a lehetősége, hogy gyilkosság történt. A helyzetet súlyosnak látom. Tisztázni akarom, hogy a dologban semmi szerepe sem lehetett a feleségemnek, ő egyszerűen nem követhette el.

Viktor rágyújtott, és egymás után három füstkarikát eresztett a mennyezet felé.

– Akárki elkövethette – mondta Koós.

– Csak ő nem – jelentette ki Viktor határozottan. – Ebben az állapotban a nők nem gyilkolnak!

– A gyilkosok sokféle állapotban gyilkolnak – morogta Koós. – Jó néhány terhes nő került már rács mögé.

– De hisz ez lehetetlen!

– Semmi sem lehetetlen.

Viktor méltatlankodva rázta a fejét.

– Látom, nem hisz nekem. Hát akkor hagyjuk a terhességét. Lehet, hogy ebben magának van igaza, bár szerintem… De térjünk át a jellemére. Vera olyan gyerekes. Naiv, szeleburdi. Meggondolatlan… El tudom képzelni, miket mondott magának. Na, mindegy! Mi ugyebár ebben az esetben egy megfontolt, előrelátó gyilkossal állunk szemben.

– Nem tudom, milyen gyilkossal állunk szemben – morogta Koós. – Mire alapítja ezt a feltételezést?

– Hát, szóval… volt időm közben gondolkodni a dolgon. Az alkalom tökéletes. Az asztal körül kilencen ülnek, az áldozatot kivéve. Kilenc ember. És mind gyanúsítható. A jelenlévők mindig gyanúsak, igaz?

Koós bólintott.

– Az illető számított erre – mondta Viktor –, és egyszerűen a rendőrségre bízta, hogy kiválassza közülük a maga emberét, ő pedig… – elharapta a szót, és csak némi szünet után folytatta: – Nos, senkit sem akarok gyanúsítani. De annyit mondhatok, ez tökéletesen átgondolt bűntény. Mintaszerűen megtervezett gyilkosság. Semmi nyom. Méreg. Nincs a helyszínen felejtett ujjlenyomat, gyilkos eszköz, semmi. Mit szól ehhez? Tudja már, mi okozta Róza halálát?

– Még nem – csóválta a fejét a nyomozó.

– Én megmondom: a Tixon.

– Nocsak! Biztos ebben?

Viktor bólintott

– Az vagyok.

– Miért?

– Rózával valamilyen méreg végzett, ugye? Azt beszélik… Az ételekben nem lehetett, mindannyian ettünk belőlük. Hogyan kerülhetett hát Róza szervezetébe a méreg? Ezen töprengtem…

– És?

– Arra jutottam, csakis a pezsgő lehetett. Mármint hogy benne… a pezsgőben. A Tixon tablettákat valaki becsempészte Róza poharába.

– Ezt honnan veszi? És mondja: a Tixon egyáltalán tabletta? Azt hittem, hogy valami por.

– A Tixon egy fajtáját Kálmán tabletta formájában állította elő, és talán idehaza is hagyott belőle, a laboratóriumában.

– Ezt mindenki tudta?

– Miért? Nem volt benne semmi titokzatos – mondta Viktor. – Kálmán Tixonja állandóan napirenden volt ebben a házban. Mindenki erről beszélt, mindenki mindent tudott róla. Én eleinte egész jóban voltam Kálmánnal, gyakran behívott a laboratóriumba, hogy bemutassa egyik-másik kísérletét. Szívesen dicsekedett. A Tixon megdöbbentő méreg, mondhatom.

– Kálmán nem szólt erről maguknak? – kérdezte Koós.

– Dehogyisnem! Többször is hangsúlyozta, hogy vigyázni kell vele, mert akár emberre is veszélyes lehet. És beszélt arról, hogy tabletta formában is akar Tixont gyártani.

– Azt nem értem – töprengett a nyomozó –, hogy miért hagyta itt csak úgy, őrizetlenül.

– Kálmán óvatos ember volt. Azért hagyott Tixont idehaza, mert számított rá, hogy valaki esetleg megkísérli ellopni a szabadalmat. Egyszóval meggyőződésem, hogy ilyen tablettát csempészett be a gyilkos Róza pezsgőjébe.

– Értem – mondta a százados.

– Nem tudom, mondták-e már magának… szóval a Tixon hatását az alkohol erősen fokozza. Nagyon meggyorsítja…

– Ha már itt tartunk, kérem, mondja el részletesen, hogy is történt az a pezsgőzés. Minden érdekel: ki töltött, ki fért hozzá a poharakhoz, ilyesmi.

– Természetesen. Úgy kezdődött, hogy az anyósom pezsgőért kiáltott. Nem egészen értettük. Tudja, még meg sem kezdődött az ünneplés. Na, mindegy. Mariska és Júlia behozták a palackot meg a poharakat.

– És ahogy hallom, maga nyitotta ki az üveget.

– Igen, én…

– És maga is töltött.

Viktor idegesen hadarta:

– Igen. De aztán…

– Aztán?

– Szóval a színigazgató elkérte Róza poharát. Ő akarta átadni, egy kis beszéd kíséretében.

Koós közbevágott:

– Engem ez a pillanat érdekel legjobban. Egyet-mást tudok már róla… hogy körbejárt az a pohár. De még mindig nem egészen értem…

Viktor készségesen segített:

– Adjon csak egy darab papírt, jó? Lerajzolom, akkor minden világos lesz.

– Tessék.

– Nézze csak, nyomozó úr! – És Viktor lerajzolta:

– Így ültünk.

Koós elgondolkozva nézte a papírlapot.

– Azt hiszem, kezdem érteni.

– Persze – mondta Viktor. – A poharak itt voltak a tálalón. Mi Júliával a tálaló mellett álltunk, töltöttünk. És Kovács kérte Róza poharát… De nem lehetett a rövidebb úton odaküldeni, mert Júlia meg az én helyem üres volt.

– Világos – szólt a nyomozó. – Júlia odaadta Verának, Vera áttolta Bodának, Boda Szepesi kezébe adta…

– Aztán jött Stefi. Stefi meg szépen átnyújtotta Kovácsnak – fejezte be Viktor. – Láthatja, akárki megtehette, hogy belerakja a Tixont.

– Most már értem – mondta Koós elgondolkozva. – De nem lettem sokkal okosabb, hacsak…

– Hacsak? – csattant föl Viktor.

– Hacsak annyival nem – válaszolt a rendőr a papírra meredve –, hogy a két öreg hölgyet, Klárát és Etát nyugodtan kihúzhatjuk a listáról…

– Miféle listáról?

– A gyanúsítottak listájáról… Nézze, Viktor, az ő kezükön nem ment keresztül Róza pohara. Biztosan nem. – Koós jegyezgetett. – Legalább egy kicsivel szűkült a kör… ez is valami, bár… ki gyanakodna az öreglányokra?

Viktor tapogatódzni próbált:

– Mondja, nyomozó úr, hogy is mondjam, kik vannak a maga listáján?

– Természetesen mindenki, aki itt lakik, vagy vendég volt ma este.

– Persze… hiszen értem. De tényleg mindenkit számításba vett?

– Hogyhogy? – csodálkozott Koós.

– Hiszen lakik ebben a házban más is! – kiáltott fel Viktor.

– Más?

– Padonyi Kálmán.

– De ő… szóval ő nincs idehaza. Két hónapja elutazott.

Viktor összeráncolta a szemöldökét.

– Kizártnak tartja, hogy esetleg hazajött?

Koós rá vágta:

– Egyáltalán nem! Tudom, hogy a férjet is számításba kell vennem.

– Csak erre akartam célozni – bólintott Viktor. – De ne értsen félre, nem kívánom befolyásolni. Én személy szerint, nos… a viszony köztem és Kálmán között sajnos nagyon megromlott az utóbbi időben.

– És mi ennek az oka? – érdeklődött a nyomozó.

– Hát, bizonyos dolgokat helytelenítettem… főleg anyagiakat. Kálmán azt mondta, okosabb, ha távol tartom magam innen. Rózát is ellenem fordította. Szerencsére a feleségem nekem adott igazat. Így aztán szinte elmaradtunk tőlük. Róza teljesen Kálmán befolyása alá került. Kálmán pedig egyszerűen visszaélt a helyzetével. A végsőkig kihasználta a lehetőségeit.

Viktor arca elsötétült.

– Tudja, mi folyt ebben a házban? Nyilván nem… hát én megmondom. Kálmán és Júlia összeszűrték a levet.

A várt hatás elmaradt. Koós egy szót se szólt.

Viktor meglepetten kérdezte:

– Értesült már erről? Valaki elmondta magának? Alig hiszem, hogy Júlia… Talán Vera? Nem, ő sem… különben mindegy. Szóval Kálmán és Júlia… Ennek szinte logikusan be kellett következnie. Előre látható volt, nem gondolja? Öreg feleség, fiatal férj és egy lány a háznál. Egymásba szerettek.

– Ezért még nem kell gyilkolni – vetette közbe Koós. – Egyszerűbb a válás.

– Na, igen, az ember ezt gondolná. De itt nem így állt a helyzet. A válással Róza pénze is elúszott volna, de Róza nem is akart válni. Az asszonyok soha nem akarnak válni. Róza meg különösen nem… betegesen félt a botránytól.

– Manapság a legfurcsább dolgok is előfordulnak. Egy válás már nem tartozik a furcsaságok közé.

– De a színészvilágban nagy felhajtást csináltak volna belőle. Ezt Róza nem kockáztathatta meg. Az ő korában! És ráadásul szerelmes is volt Kálmánba. Még mindig. Nem egyezett volna bele a válásba, nekem aztán elhiheti.

– Ezzel az egésszel azt akarja a tudomásomra hozni, hogy Padonyi Kálmánnak alapos oka volt megölni a feleségét?

– Így gondolom – felelte Viktor eltűnődve.

– De többről is szó van! Sokkal fontosabb dolgot szeretnék elmondani. Az előbb már célozgattam rá, csak…

– Mondja már!

– Nyomozó úr! Kálmán itt van! Mi az, meg sem lepődik? Valaki már elmondta? Elmondták ezt is? Várjunk csak… Más is látta Kálmánt?

Koós nyugodtan felelt:

– Kedves Viktor, itt én kérdezek…

– Persze, persze… Szóval láttam őt. És tudja, mikor? Mert véletlenül egész pontosan tudom… Megnéztem az órámat. Tíz előtt tíz perccel. És képzelje, hol! A ház előtt. A telefonfülke felé ment. Ott láttam!

– Honnan látta, Viktor?

– A kertből! Tudja, kimentem egy kicsit levegőzni…

– Mást nem látott arrafelé?

– Hogyhogy? Ja, másvalakit? Nem. Végigsétáltam a terasz előtt, aztán visszajöttem.

– Mikor? Úgy értem, mikorra ért vissza?

– Hát, azt már nem tudnám olyan pontosan megmondani. De várjon csak! Épp mikor befelé jöttem az ajtón, akkor szólalt meg a telefon. Tudja, téves volt… Nézze, Koós úr, én tudom, hogy milyen rossz színben tünteti fel Kálmánt ez az egész, de…

– Mit akar mondani? – kérdezte a nyomozó.

– Csak annyit, hogy nem akarom befolyásolni magát. Kérem, ne értsen félre. Kálmán nem az a típus, persze, maga nem ismeri. Ahogyan öltözködik, ahogyan finomkodik! Szalmakalapot hord, kesztyűt és gyűrűt. És piros Volvója van… Olyan, mint egy selyemfiú.

Viktor nem tagadhatta, hogy irigykedik.

Keserűség ült ki az arcára. Becsmérlőn tette hozzá:

– Szőke, fehér bőrű… – Még egy szót keresett, amivel kifejezheti érzéseit, de nem találta.

Egy perc múlva lehiggadt és hozzátette:

– Megismétlem, Koós úr, én… hogy is mondjam, nem vagyok pártatlan tanú. Igenis én elfogult vagyok Kálmánnal szemben. Az a selyemfiúság meg a piperkőcség sem teljesen igaz. Mert máskor meg úgy nézett ki, mint egy tinédzser. Fiatal, de előfordult, hogy még fiatalabbra vette a figurát… Nekem Kálmán… személyes okokból egyszerűen nem rokonszenves. Úgyhogy a vallomásom… szóval úgy érzem, engem másról kéne kérdeznie.

Koós közbevágott:

– Köszönöm, elmehet.

– Máris? – nyugtalankodott Viktor. – Úgy tudom, a többiektől… szóval tőlük végigkérdezte az egész estét. Hogy mit láttak meg minden…

– És?

– Hát, őszintén szólva azt gondoltam, talán én is szolgálhatok valami… információval…

– Mire gondol?

– Nyomozó úr! Én… nem valami határozott dologra gondoltam. Inkább arra, hogy például ha végigbeszélnénk a mai estét, és közben… kiderülne, hogy tudok valamit. Úgy értem, olyasmit, aminek most még nem vagyok a tudatában. Szóval, hogy fontos lehet…

– Értem – szólt Koós türelmetlenül. – Akkor mondja el szépen, mi történt a vacsora alatt. Úgy értem, a pezsgőzés előtt meg utána.

Viktor mély lélegzetet vett. Aztán elkezdte:

– Igen… a vacsora alatt… hát semmi különös nem történt.

– Úgy hallottam, elszakadt egy nyaklánc.

– Egy nyaklánc? – csodálkozott Viktor. – Ja, ha ezt nevezi eseménynek! Igen, Stefi gyöngysora. Júlia szakította el véletlenül. Elég távol álltam tőlük, már csak azt láttam, hogy lehajolnak valamiért. Akkor vettem észre, mi történt. Persze segítettem felszedni a gyöngyszemeket.

– És mi történt még?

– Mondom, semmi különös.

– Úgy hallottam, Stefi és Róza összeszólalkoztak.

Viktor gondolkodott.

– Valóban – mondta aztán, – De nem komolyan. Gyakran veszekedtek. Rózát nagyon bosszantotta, hogy ezen túl Stefi játssza majd a szerepeit. Stefi meg félt, hogy Róza mégsem utazik…

– Hiszen éppen búcsúztatták!

– Akkor is. Mindegy… alig lépett be az ajtón, máris Stefinek támadt. Rossz állapotban volt. De a veszekedés abbamaradt, mert elszakadt a nyaklánc.

– Nem vette észre, hogy ideges és feszült a hangulat?

– Dehogynem, a vak is láthatta. És aztán Róza váratlanul meghalt. Előrebukott az asztalra.

– És előtte?

– Mi volt előtte? – kérdezte Viktor.

– Éppen erre vagyok kíváncsi – mondta Koós. – Maga például végig az ebédlőben volt?

– Dehogy. Én mentem föl Rózáért, hogy lehívjam…

– Tényleg – vágott közbe a nyomozó –, hánykor érkeztek?

– Fél kilenckor. Direkt előbb jöttünk… ha esetleg még segíteni kell, azért.

– Szóval maguk voltak az elsők Verával.

– Nem. Kovács már itt volt.

– És maguk nem csodálkoztak ezen? – kérdezte Koós.

– De igen – bólintott Viktor. – Főleg Vera. Én ebben a házban már semmin sem csodálkozom. Róza és a direktor kapcsolata… hát az is megér egy misét…

A nyomozó most megpróbált váratlanul lecsapni:

– Járt az este Róza szobájában?

– Kicsoda? – hebegte Viktor. – Kovács?

– Dehogy! Maga!

– Én? Én mentem föl Rózáért… mondtam is az előbb. Hogy lehívjam.

– Ez hánykor lehetett?

– Kilenc előtt. A vendégek türelmetlenkedni kezdtek… Szóltam Rózának, hogy jöjjön már le. Nagyon részeg volt, alig lehetett kihúzni a szobájából.

– Le kellett segítenie a lépcsőn? – kérdezte a nyomozó.

– Nem hagyta – felelte Viktor. – Én megpróbáltam, de egyedül akart lemenni.

– És sikerült neki?

– Nagy nehezen igen.

– És akkor maga mit tett?

Ebben a pillanatban tébolyult kiáltás süvített végig a házon. Férfisikoly. Belereszkettek a falak. Viktor csak ült, tágra nyílt szemmel, mint egy halott.

Koós azonnal felugrott, és az ajtóhoz rohant. Feltépték az ebédlő ajtaját is. A nyomozót látva megtorpantak a kitódulók.

Koós körülnézett. Elindult a bejárat felé. Kiment az előszobába.

A konyhaajtóban ismeretlen férfi állt. Egész testében remegett. Kezét védekezően fölemelte. Tétova mozdulatot tett a bejárati ajtó felé.

– Állj! – üvöltötte a nyomozó. – Egy lépést se tovább!

Koós mögött lassan megjelentek az ebédlőből érkezők.

– Kálmán! – kiáltotta valaki.

A rendőr félretolta Kálmánt az útból. Benézett a konyhába.

A látvány szörnyű volt, még a tapasztalt nyomozó számára is. Eta hatalmas vértócsa közepén feküdt, kezei közt darabokra tört üvegpohár. Görcsösen markolta még holtában is.

Mert halott volt.

– Az utolsó, amit elmosogatott – morogta Koós, és a szilánkokra meredt.

– Mi történt? – kiabáltak a hallból. Kovács egész az ajtóig merészkedett.

Kálmán felelt reszkető hangon:

– Eta… meggyilkolták… Ki ez az ember? – nézett tágra nyílt szemmel Koósra.

28.

– Vissza az ebédlőbe – kiáltotta Koós. E percben még a kötelező udvariasságról is megfeledkezett.

Kálmánt betessékelte a kihallgatószobába:

– Várjon itt – mondta neki. Bezárta a bejárati ajtót. – A labor kulcsa? – kérdezte.

Kálmán kotorászott a zsebében.

– Tessék.

Megszólalt a telefon.

– Majd én! – kiáltotta a nyomozó. – Halló, itt Koós. Szevasz. Micsoda? Biztos? Jó, jó… persze. Kösz. A hangom? Igen… hát… megint lesz egy kis dolgotok. Félek, hogy rövidesen találkozunk. Nem, nem úgy… te jössz ide! Na, szevasz!

A rendőr le se tette a kagylót, rögtön tárcsázott.

Az ebédlőben teljes volt a felfordulás.

– Mi történt? – kiáltotta Viktor. – Hallottatok valamit?

– Semmit – mondta Kovács töprengve. – Teljesen érthetetlen… hogy Eta! Éppen ő… Ez két dolgot jelenthet. Mert az ő kezében nem volt Róza pezsgőspohara… a másik oldalon ült. Tehát: vagy látott valamit, például azt, hogy valaki mérget tett az italba. Vagy… igen, ez is lehet. Hogy valami egészen másról van szó! Arról, hogy a méreg nem is a pezsgőben volt! És Eta talán tudott valamit. De mit?

Stefi szinte sikoltott:

– Itt mindenki veszélyben van! Itt akárkit megölhetnek, ha Etával megtették…

– Tényleg – szólt Szepesi. – Ezek után sehova sem mehetünk egyedül! Meg kell szervezni!

Koós sietett be.

– Kevés az idő – hadarta. – Mindenekelőtt Kálmánt akarom kihallgatni.

– Mi akkor végeztünk? – kérdezte Viktor.

– Nem, de most Kálmán a legfontosabb! Majd folytatjuk. Csak egy dolgot szeretnék kérdezni, amíg még mindenkinek friss az emlékezete. Sorban tessék elmondani nekem, ki hol volt Viktor kihallgatása alatt.

– Én ki se mozdultam innen – sápítozott Stefi. – Illetve egyszer… a fürdőszobába.

A nyomozó jegyezte.

Kovács habozott:

– Majdnem végig itt voltam. De az előbb, vagy tíz perce fölmentem az emeletre…

– Igen? – vágott közbe Koós, és ceruzáját a színigazgatóra szegezte. – És miért?

– Hogy is mondjam… hallgatóztam…

Megdermedtek.

– Hallgatózott?

– Igen, Várjon, elmondom. Klárával akartam beszélni… Valami fontosat, ami… hogy mondjam… hiányzott az összképből…

– Miféle összképből? – csattant fel Koós.

Stefi szólt közbe:

– A direktor… nyomoz! Nem tudta, biztos úr?

A nyomozó elsápadt.

– Az összkép az én dolgom. Azért vagyok itt! Szóval hallgatózott?

– Mondom – felelte Kovács. – Azt akartam tudni, hogy Veráék… Vera és Klára alszik-e vagy sem. Ott álltam a vendégszoba ajtaja előtt. Figyeltem, hogy… hogy hallok-e beszélgetést…

– És hallott?

– Egy szörnyű kiáltást! Azt, amit maga…

Koós összevonta a szemöldökét. Írt.

– Szóval maga, direktor úr, nem az ebédlőből jött ki. Értem. Menjünk tovább!

– Mi Szepesivel a teraszon álltunk – szólt Boda.

– Mióta? – kérdezte a nyomozó.

– Vagy tíz perce – felelte Boda.

– Á… igen? – morogta Koós, és felírta a füzetébe: „A teraszról meg lehet kerülni a házat. Akárki bejuthat a konyhába.” Aztán folytatta: – És Júlia?

Júlia zokogott. Látszott: Eta halálával végképp betelt a pohár.

– Én… én végig itt voltam – dadogta.

Stefi közbekiáltott:

– De Júlia, ez nem igaz! Te is kimentéi! Még az elején! Láttam… és csak nemrég jöttél vissza… Biztos a fürdőszobából, majdnem összeütköztünk az ajtóban!

Koós kérdőn nézett a lányra.

– Ja persze! – zokogta Júlia. – Fölmentem az emeletre, még az elején. Úgy értem, miután Viktor bement magához. Megnéztem a gyöngyöket, azt a szétesett ékszert… hogy megvan-e… nem bírom… nem bírom tovább.

– A mindenségit! – sóhajtott a nyomozó, amikor befejezte az írást. – Hogy itt mindenki örökké ki-be járkál! Na, mindegy, majd meglátjuk. Kérem, ha lehet, most már maradjanak itt. Egyedül sehová se menjenek. És csukjuk be a terasz ajtaját. Vigyázzanak! Maga pedig – szólt Kovácsnak – hagyja azt a butaságot… Nem úgy van az, hogy figyelgetünk, írogatunk, kombinálgatunk, aztán csak úgy, hipp-hopp, megvan a tettes!

Ahogy Koós kiment, Viktor kifakadt:

– Nem értem ezt az egész hercehurcát! Nekem volt igazam! Meg is mondtam ennek a rendőrnek, hogy Kálmán… Az meg csak totojázott, hogy ekkor és ekkor, hol és hol… meg minden.

– És közben a gyilkos újra lesújtott – motyogta Szepesi.

– Hát persze. Volt ideje, amíg Koós itt kakecolt. Ha így folytatja, lassan kihal a család.

Közben megérkeztek a szakértők. Ma már másodszor. Nem okozott nekik sok fejtörést a dolog. Koós asztalán csakhamar ott feküdt az előzetes jelentés: „A halál az elmúlt félórában állt be, de legalább 10 perce, azaz 0.20 és 0.40 között, és az áldozat fejére mért nagy erejű ütés okozta. A gyilkos szerszám minden bizonnyal a konyhában talált üres pezsgősüveg volt. Némileg elmosódott, de jól kivehető ujjlenyomatok vannak rajta. Azonosításuk további vizsgálatot igényel.”

A nyomozó először hallgatott. Ez még neki is sok volt. Eta meggyilkolása és a telefon… Vegyész kollégája ugyanis ezt mondta:

– Apóca, nincs méreg. Sehol, érted? Ételt-italt, mindent megcsócsáltam. Semmi. A pezsgőspoharakban sem. Világos? Szóval sehol semmi. De azért fel a fejjel! Vigasztaljon, hogy a nőt tényleg megmérgezték. Még nem tudom, mivel. De nem C-vitaminnal, az biztos.

Koós elgondolkodott. Úristen – töprengett –, ha nem kapjuk rajta Kálmánt… most itt állnánk megfürödve. De így csak át kell csoportosítani a dolgokat, és minden világos.

Elővette a jegyzeteit. Lapozgatott. Csakhamar megtalálta, amit keresett. Egyetlen szó állt egy egész lapon: NYUGTATÓ. Így, csupa nagybetűvel.

A százados megpróbált valami időrendet összeállítani. Kálmán csak hadd puhuljon – gondolta. Bizony, bizony, át kell csoportosítani mindent. A pezsgőről a nyugtatóra. Hogy is van? Hogy is lehetett? A nyugtató Róza szobájában volt, az emeleten, az asszony éjjeliszekrényén. Mariska hozta le, pezsgőbontás közben. Világos. Róza a pezsgővel vette be a nyugta tót! De előbb persze a mérget, nyilván ezt a Tixon tablettát, el kellett helyezni Róza nyugtatós fiolájába, felülre. Igen, a pezsgő nyom hamis volt. Ez a gyilkos nem sietett, ráért. Illetve: tudta, hogy Róza előbb-utóbb bevesz egy orvosságot. Vagy mindjárt kettőt! Amikor aludni készül. Pofonegyszerű… annak, aki minden szíre-szóra nyugtatót szed, nem kell pezsgőben beadni a Tixont.

A nyomozó felnézett. Kálmán holtsápadtan ült a székén. Nem értette, miért ez a várakozás, ez a halotti csend.

Csak ücsörögjön – gondolta Koós. Szóval itt két kérdés van. Egy: ki juthatott hozzá a Tixonhoz? Kettő: kinek volt módja becsempészni Róza nyugtatói közé? Az elsőt hagyjuk. Ott nem lehet továbbjutni. De a második… az egyre világosabb.

Metszően nézett Kálmánra, és csak ennyit szólt:

– Beszéljen!

A hosszú csend után Kálmán összerezzent. Hirtelenjében nem tudott mit mondani. Csak az ajka mozgott némán.

– Már vártuk – próbálkozott Koós.

Kálmán értetlenül nézett, aztán beszélni kezdett, hebegve, fáradtan, mint aki tudja, hogy elvégeztetett.

– Igen… hazajöttem. Válni jöttem haza. Azért, hogy megmondjam Rózának, mindennek vége. Fél kilenckor szállt le a gépem, negyed tíz körül itt voltam. Jövök be a kertkapun, látom: teljes a díszkivilágítás, fényár, zaj, minden… Nem mentem be. Én Rózával akartam beszélni, csak vele. Nem akartam, hogy utánam jöjjön Turkiszba… az ő érdekében…

– Úgy érti… valaki más?

– Úgy értem. Valaki más… Turkiszban.

– Folytassa! – szólt a nyomozó. – Tehát negyed tízkor ért ide a házhoz.

– Igen, körülbelül akkor. A kertben… a kertből láttam, hogy nem mehetek be… most nem. Nagyon odavoltam. Szerettem volna már túl lenni az egészen. Tudja, én valaha nagyon szerettem Rózát… és tudtam, hogy ő most is szeret. Szóval ma este mindenáron végezni akartam az egésszel… az egész eddigi életemmel…

– Biztos, hogy a magáéval? – csapott le a rendőr kérdése.

Kálmán értetlenül nézett Koósra. Megint falfehér lett.

– Igen – dadogta.

– Csak folytassa!

– Nem volt türelmem. Ácsorogtam egy kicsit a kertben…

– Mennyi volt az a kicsi? – kérdezte a nyomozó.

– Nem tudom. Lehetett vagy negyedóra… talán több is. Fogalmam se volt, mit csináljak.

– Ácsorgásnak nem is kevés – szólt epésen Koós.

– Lehet.

– Elképzelhető, hogy odabentről meglátták? Hogy valaki…

– Nem hiszem – töprengett Kálmán. – Elbújtam a bokrok árnyékában, de azért ezt nem tudhatom biztosan. Kintről persze más. Láttam valakit a teraszon, de túl erős volt a fény. Csak annyit, hogy férfi… és nem valami sovány.

– És aztán?

– Mondom, nagyon kivoltam. Eszembe jutott a telefon… a ház mellett, itt a sarkon… hogy fölhívom Rózát. Meg akartam mondani neki, küldje el a vendégeket. De elég bizonytalan voltam, tehetek-e ilyet… Elüldözni a barátait, aztán bejelenteni, hogy… hogy vége. Szóval haboztam… de azért megpróbáltam telefonálni. Mással beszélt.

– Értem. Nem is próbálta újra?

– Akkor nem. Mert Júlia be akart jönni a fülkébe.

– Micsoda? – döbbent meg Koós. – Ezt mondja el még egyszer!

Kálmán nem értette, de azért elismételte:

– Júlia be akart jönni a fülkébe. Kinyitotta az ajtaját. Gondolom, telefonálni akart, de… de ott voltam én…

A nyomozó buzgón jegyezte.

– Egyszóval összetalálkoztak.

– Igen.

– És teljesen véletlenül… – Koós hangja sokat sejtető volt.

Kálmán elkeseredetten védekezett

– Tudom, mire gondol, telebeszélték a fejét, hogy Júlia meg én… Egy szó sem igaz belőle.

Kopogtak. A színigazgató állt az ajtóban.

– Mi történt megint? – kérdezte idegesen a százados.

– Semmi – mondta Kovács. – Csak kérni szeretnék valamit!

– Mondja, de gyorsan?

– Szóval arról van szó… engedje meg, kérem, hogy én közöljem a szomorú hírt Klárával. És persze Verával is. Tapintatos leszek… hisz még nem tudják!

– Igaz – tűnődött a rendőr. – Jó, jó… Valójában az én feladatom volna, de ha vállalja! Csak egyet kérek magától!

– Micsodát?

– Maradjanak életben! Elég egy éjszakára két halott… két áldozat.

– Kettő? – motyogta Kálmán. Megkapaszkodott a széke karfájában.

Koós és Kovács összenézett.

– Igen, kettő – mondta a direktor, és kilépett a szobából.

– Ha még valóban nem tudná… – kezdte lassan Koós.

– Róza? – kérdezte elhaló hangon a másik.

– Nem lep meg, hogy eltalálta.

– De kérem! – Kálmán felugrott. – Az előbb mindenki ott volt a hallban, csak Róza nem… ezért gondoltam. De hisz ez borzalmas!

A nyomozónak ma már több profi színésszel volt dolga. De amit most a vele szemben ülő férfi produkált, az túltett minden szakmabelin. Kálmán teljes hitelességgel játszotta el, hogy most, ebben a percben értesült felesége haláláról. Először értetlenül nézett. Aztán a fejéhez kapott, mintha csak a haját akarná tépni. Szeme a semmibe meredt. Végül ernyedten zuhant vissza a székbe, mint egy halott.

– Róza… Róza – motyogta.

Koós jobbnak látta, ha vár, és csendesen nézi a nagy jelenetet. Néhány perc után ott folytatta, ahol abbahagyták:

– Lehet, hogy ezt a férfit látta az erkélyen állni, úgy értem, a kertből?

– Micsoda? – kérdezte Kálmán rémülten. Fogalma sem volt, miről van szó. Koós felfrissítette az emlékezetét:

– Szedje össze magát, kérem. Az előbb bekopogott ide egy ember, ha nem hallotta volna. Aztán kiment. Kovács direktor. Azt szeretném megtudni…

– Igen… értem… – dadogta Kálmán. – Azt, hogy őt láttam-e a kertből? Talán… talán őt… De hogy Róza! Ez nem lehet igaz!

– Térjünk vissza Júliához. Ott tartottunk, hogy véletlenül összetalálkoztak a telefonfülkénél. Na, jó, tegyük fel, hogy véletlenül…

– És hogyan… hogyan halt meg? Öngyilkos lett?

– Miből gondolja?

– Júlia mondta, ott a fülkénél, hogy Róza nagyon rossz állapotban van.

– Nem. Majdnem biztos, hogy a feleségét megmérgezték. Feltehetően egy Tixon tablettával.

Kálmán ebben a pillanatban értett meg mindent. A mai estét, Róza halálát, Eta meggyilkolását és a saját helyzetét. De nem volt ideje mindezt végiggondolni. Koós nem hagyta:

– A telefonfülkénél tartottunk. Miről beszélgettek? Úgy értem, Júliával…

Kálmánnak óriási erőfeszítésébe került, hogy azok után, amiket megtudott, felidézze a találkozást. Dadogva keresgélt az emlékezetében.

– Hát… szóval… Júliával? Hogy is volt? Persze csodálkozott, hogy itt talál…

– Megmondta neki, miért jött? Hogy mit akart Rózával… megtárgyalni?

– Nem. Csak annyit szóltam, hogy beszélni akarok a feleségemmel. Megkértem Júliát, mondja meg Rózának, hogy itt vagyok, és beszélnünk kell.

– És Júlia megmondta?

– Honnan tudjam? Biztosan megmondta…

– Csak azért kérdeztem, mert a lány erről egy szóval sem beszélt… a másik ember pedig, aki felvilágosíthatna…

– Halott – fejezte be a mondatot Kálmán.

– Igen. Halott. Mondja, van a házban Tixon? Tixon tabletta?

– Van. Nem tudtam, meddig maradok… Turkiszban. Kicsit bizonytalan volt az egész. Azt gondoltam, ha néhány hétre hazajövök, még dolgozhatok a Tixonon. Végül is itt a laboratóriumom, a műszerek… minden. De higgye el, eszembe se jutott, hogy valaki… Annyira megmondtam mindenkinek, hogy a tabletta emberre is veszélyes lehet!

– Hát éppen ez az! Mindenki tudta, és mindenki hozzáférhetett! – kiáltotta Koós. – De térjünk csak vissza egy kicsit arra a negyedórára… ott a kertben.

– Igen – bólintott Kálmán.

– Egyszerűen ácsorgott? Ólálkodott, sétált, nézelődött… semmi más?

– Semmi más.

– Bejöhetett a házba… – mondta óvatosan a nyomozó. – Akár teljesen észrevétlen is. A laboron át, végig az üres földszinten, innen a fürdőszobába. Még a konyhából vagy a hallból sem látják meg…

Kálmán hallgatott. Mit mondhatott volna?

– Aztán csak föl kellett surrannia a lépcsőn – folytatta Koós. – Ott meg az emeleti fürdőszobába… át a hálószobán, és kész. Hogy itt minden tárva-nyitva van! Egy pillanat, ha megbocsát…

Koós kiment a hallba, a telefonhoz. Éppen tárcsázott, amikor Vera támolygott lefelé a lépcsőn. Egész testében remegett.

– Ez… ez már a magzatra is veszélyes lehet. Ennyi izgalom! Mi történik itt? – suttogta a nyomozónak. – De Klára hősiesen viselkedik. Kovács nyugtatgatja odafönt. Szóval tartja…

A százados ettől nem lett túl lelkes.

– Szóval tartja – morgott. – Aztán jegyzetel… Lehet, hogy a direktor védekezik? Eljátssza a kis „ki mit tud”- ját? No, mindegy. Majd kiszedjük belőle…

A vonal másik végén fölvették a kagylót.

– Helló, fiúk, küldjetek ide két embert… igen, a színésznőhöz… Nem, persze hogy nem neki kell a két srác… inkább a kedves férjének. Nyugi, nem kell rohanni… Még néhány rutinkérdés. De elég tiszta az ügy. Azt hiszem. Kösz. Hát igyekeztem… de azért főleg mázlim volt. Jó, jó. Szevasztok! – A nyomozó visszament Kálmán szobájába.

A szoba üres volt. Kálmán nem ült a helyén. Koós összerezzent. Aztán megtapogatta a pisztolyát. Átrohant a laboratóriumba. Az újdonsült özvegy a szőnyegen térdepelt, és az egyik asztalfiókban matatott. Holtsápadt volt.

– Meg ne próbálja! – kiáltotta a százados. – Nem ez a megoldás!

– Megoldás! – legyintett tétován Kálmán. – Az a megoldás, hogy a labor ajtaja tárva-nyitva! Ide valaki betört! Érti? És innen a fiókból… innen egy Tixon tabletta hiányzik. Jobb, ha én mondom meg, úgyis rájönnének.

– Betörtek? Ide?

– Nézze meg az ajtót…

Koós odament. Nem értette. Minek kellett ide betörni? Bárki hozzájuthatott a Tixonhoz, ha innen a házból csinálja. Tárva-nyitva minden ajtó… Betörni? Ezt csak az teheti, aki szándékosan mást akar gyanúba keverni… Kálmán? Neki kulcsa van… igen! Talán ezért tört be ő…

A feltaláló keserű arcot vágott.

– Nincs meg a zsebszámológépem sem.

– Mondja, Kálmán, Eta észrevette magát? Meglátta itt a házban?

– Micsoda?

– Csak volt valami oka, hogy másodszor is…

– Nem én tettem. Nem én voltam! Sem először, sem másodszor!

Koós hangja megkeményedett.

– Nézze, én itt órák óta vacakolok a többiekkel. Kis, egy-két perces alibiken. Egész este lelkizem velük. Hogy Rózával ki, hogyan… meg minden. És akkor rátalálunk magára, az újabb áldozat mellett. Magáé a Tixon. Alibije pedig nincs.

– Dehogy nincs! Egy eszpresszóban ültem mostanáig!

– Azért ilyen alkoholszagú! Elhiszem, készséggel elhiszem, hogy mostanáig ott ült. Úgyis ellenőrizzük majd… De korábban, a vacsora alatt, amikor állítólag a kertben ácsorgott… így mondta? … Arra az időre nincs alibije. Akármikor bejöhetett a házba. Külön kulcsa volt a laboratóriumhoz. És legfőképpen: volt oka rá, hogy megölje a feleségét. Érezte, hogy nem fog simán menni az válás. Hisz éppen magától tudom!

Kálmán kiabálni kezdett:

– De hisz ez csupa feltételezés! Én nem…

– Lehet, hogy feltételezés, azt viszont be kell látnia, hogy alapos. Nézze, én nem állítom, hogy eleve azzal jött haza Turkiszból, hogy megöli a feleségét. Éppen ez az… ezt a gyilkosságot magának elő sem kellett készítenie. Meglátja, hogy vendégek vannak. Remek, meg lehet spórolni az egész hercehurcát. Aki jelen van, úgyis az lesz a gyanús! És maga nincs jelen! Turkiszból nem lehet távgyilkolni! Az alibi tökéletes.

Koós diadalmasan nézett föl.

– Kinyitja a labort, kiveszi a fiókból a Tixont. Besurran Rózához, elhelyezi a tablettát a fiolában. De amíg föl- vagy lesurran, Eta meglátja. Sebaj, vénasszony… úgyse hisznek neki. Mire a dolog kiderül, maga már újra a Távol-Keleten lesz. De azért nem árt vigyáznia. Így hát hozzálát, hogy tökéletesítse az alibijét. Odamegy a ház mögé, a fülkéhez. Fölhívja a lakást… mintha Turkiszból beszélne. Legalábbis ez a terve. Akkor jön a másik kis balszerencse. Júlia meglátja. Oda a tökéletes alibi. Egy szót se szól a telefonba. A lánynak meg azt mondja, hogy mással beszél… Még odaszól valamit neki. De már tudja, Etát meg kell ölnie. Mert a házban csak az öreg hölgy látta magát, Kálmán! Eta rettenetesen óvatlan volt, hogy egyedül ment mosogatni. Szinte fölkínálkozott. Csak ki kellett használnia az alkalmat. És maga kihasználta.

A nyomozó szünetet tartott, aztán szinte szó tagolva ezt mondta:

– Padonyi Kálmán, letartóztatom. Alaposan gyanúsítható két ember megölésével. – Aztán kicsit kevésbé hivatalos hangon még hozzátette: – Lássa be, Kálmán, nem tehetek mást.

Mintegy végszóra kopogtak. Két rendőr állt az ajtóban.

Kálmán fölállt, halkan csattant csuklóján a bilincs.

29.

Kovács színigazgató ott ült Klára ágya mellett, egy széken. Bámulattal nézte az öreg hölgyet. Klárát természetesen iszonyúan megrázta a hír. Érdekes módon nem egyszerűen az, hogy barátnője halott… Az öregek sokszor természetesebben viselik mások halálát, mint a fiatalok. Nem, ahogy első megdöbbenéséből magához tért, Klára a halál szörnyű módja miatt omlott össze. A direktor őszinte szánalommal nézte az asszony tétova mozdulatait, eltorzult arcát, behunyt szemét. De nem volt ellenére, hogy Klárát a gyilkosság ténye és szörnyű formája foglalkoztatja. Kovács nemcsak vigasztalni jött, hanem megtudni is egyet-mást.

Egy darabig csak hallgattak. A színigazgató várt, hogy elmúljon Klára fájdalmának első kitörése.

– Biztos, hogy megölték? – motyogta az asszony. – Lehetséges ez? Hát már minden lehetséges?

– Higgye el, asszonyom, nem! – felelte emelkedett hangon Kovács. – Gondolom, hogy nincs nagy véleménye ezekről a mai időkről… sőt tudom. De Eta halálát mégiscsak okozta valami, illetve valaki… Kedvesem, nem lehet megbüntetni egy egész nemzedéket… Viszont megtalálhatjuk és megbüntethetjük a barátnője gyilkosát.

Klára felkönyökölt az ágyon.

– Persze, értem… Lehet, hogy maradi vagyok, gondolom, a maguk szemszögéből nézve. De nem teljesen hülye. Legalábbis még nem…

A színigazgató szelíden elmosolyodott.

– De mennyire nem! – emelte föl a hangját. – Nézze csak, itt a füzetem. Beleírtam, amit az este magától megtudtam. Tudja, hány lap? Kilenc! Klára, magának nagyon jó a memóriája… túltesz akárhány fiatalén!

– Gondolja? – kérdezte érdeklődő arccal Klára. – De mit segít szegény Etán az én memóriám?

– Nagyon is sokat! – kiáltotta Kovács. – Biztos, hogy arról, ami ma itt történt, a maga fejében ott van minden. Minden… Csak felszínre kell hozni.

– Mielőtt még beverik – sóhajtotta Klára.

– Azt már nem! – szólt a direktor. – Csak nem képzeli, hogy hagyom! Megvédem magát, ne féljen! De ennek nem az a módja, hogy mindig a szoknyáján üljek. Nem. Más a módja. Le kell lepleznünk a gyilkost!

– Nézze, kedves Kovács úr – mondta Klára, nem minden meghatottság nélkül –, én ezekhez a dolgokhoz… leleplezés meg ilyesmi… azért ezekhez én már öreg vagyok.

– És ahhoz is elég öreg, hogy megöljék? – kérdezte izgatottan a férfi. – Értse meg, segítenie kell! És ahogy én magát ismerem, segíteni is fog!

És ettől a perctől kezdve a színigazgató nem hagyta, hogy Klárát hatalmába kerítse a gyász. Igaz, kicsit erőszakos volt. Shakespeare-sorokkal, sőt egész szakaszokkal dobálózott, a jegyzetfüzetét lobogtatta, föltámasztotta az öreg hölgy hátát jó kemény párnákkal.

– Össze kell fognunk! – fejezte be zihálva. Megtörölte izzadó homlokát. – Klára, teljesen meg kell bíznunk egymásban, ez a kiindulópont. Ha gyanakszik rám, nem frissül fel az emlékezete. Figyeljen ide! Én nem lehetek a gyilkos, ezt el kell hinnie.

– Miért ne lehetne? – kérdezte Klára.

– Ha nem tévedek, odalent most éppen nagy leleplezés folyik. A nyomozó perceken belül el fogja vezettetni Kálmánt. De bilincsben!

– Persze, hisz ott találták szegény Etám holtteste fölött – sóhajtott az öreg hölgy.

– Nemcsak azért. Minden, amit a rendőr tudhat, Kálmán ellen szól, Róza ügyében is. Vagy majdnem minden… szóval odalent most egy darabig tudják, ki a gyilkos. Lakat alá rakják. Ha én… ha nekem részem lett volna a dologban, most szép nyugodtan hazamennék! De nem így teszek. Tovább keresek… tehát nem lehetek a tettes.

– Ezek-szerint maga nem hisz Kálmán bűnösségében? – vágott közbe elgondolkozva Klára. – így van? Az előbb azt a kifejezést használta, hogy minden, amit a rendőr tudhat, Kálmánra nézve terhelő… Ebből az következik, hogy ez a Koós nem tud mindent. Vagy nem jól tudja, legalábbis maga szerint.

– Helyben vagyunk – mondta izgatottan a direktor. – Én most elmondom magának, amit tudok. Fogalmam sincs arról, hogy ki a gyilkos. De néhány dolgot azért kapiskálok. És ezt a néhány dolgot most megosztom magával, Klára.

– Várjon, fölkelek – szólt határozottan az asszony. A vendégszoba egyik sarkában kis dohányzóasztal állt, mellette két szék. Leültek.

– Nem kér papírt-ceruzát? – kérdezte Kovács.

– Nem – felelte Klára. – Nincs rá szükségem… Akkor kezdje az elején.

– Bocsásson meg, de a végén fogom kezdeni. Majdnem a végén. Asszonyom, kapaszkodjon meg. És figyeljen, mert a legfőbb ütőkártyámat tárom fel. Én nem hívtam ki a rendőrséget.

– Micsoda?

– Jól hallja. Nem hívtam ide a rendőrséget!

– De hiszen kijöttek… annak rendje s módja szerint… Nyilván valaki más szólt nekik.

– Nem, Klára, lehetetlen. Amikor visszajöttem a telefontól, mindenki az ebédlőben volt. És utánam nem ment ki senki. Én álltam el az utat.

– És mégis kijöttek – töprengett az asszony.

– Éppen ez az – vágott közbe a direktor. – Azóta is ezen töröm a fejem. Mert ez csak azt jelentheti…

– Hogy valaki értesítette őket – fejezte be az öreg hölgy.

– Bizony. De kicsoda? És miért nem jelentkezett? Miért hallgat?

– Várjon csak. Kovács! Maga miért hallgatott? Hiszen egyes-egyedül maga tudta, hogy nem szólt a rendőröknek…

– Igen, Klára – tűnődött a direktor. – Félek, hogy ezt nehezen tudom majd megmagyarázni. Emlékezzék csak vissza! Róza az asztalra bukott. Világos. Orvosért kiabáltunk. Jó. Kimentem a hallba, és fölhívtam a színházi orvost. Megmondtam neki, hogy Róza… szóval elmondtam a rosszullétet, mindent. Azt felelte, jön.

– Aztán mégse jött – morfondírozott Klára.

– Így igaz. De ez a kisebb ügy. Nem is tudok rá válaszolni. Azt hiszem, egyszerűen azért nem jött be, mert a kertkapu előtt meglátta a rendőrautókat. És ez a nagyobb ügy. Én kihívtam a színházi orvost, és megjelent a rendőrség. Bejött az ajtón… mármint az a Koós. Én meg teljesen megzavarodtam. Júlia már az előszobában azt mondta a nyomozónak, hogy én telefonáltam. Mert a lány nem tudta, kivel beszéltem és kivel nem. Azt hitte, én voltam.

– Kezdem érteni – mondta Klára. – Amikor maga a hallba indult telefonálni, már mind éreztük, hogy Róza halott. És nem volt lehetetlen az a feltételezés, hogy maga mindjárt odaszólt a rendőrségnek is.

– Úgy van. S azon sem csodálkozott senki, hogy a rendőrök gyorsabbak voltak – tette hozzá a színigazgató.

– Kovács! Maga most igazat mond, mégis mellébeszél… – szólt szigorúan az asszony. – Még mindig nem tért ki arra, hogy miért hallgatott!

A direktor zavartan felelt:

– Először azt se tudtam, fiú vagyok-e vagy lány. Egy darabig azt gondoltam, hogy talán az orvos… hogy esetleg ő dobta tovább a labdát.

– De hisz ez lehetetlen! – kiáltotta Klára.

– Persze. De akkor… akkor nem tudtam ilyen világosan gondolkodni. Annyira nem látszott fontosnak az egész. Róza különös halála… aztán megérkezik a rendőrség… Valahogy rendben volt így…

– És később? – kérdezte Klára. – Később miért nem szólt Koósnak? Ha jól meggondoljuk, maga elhallgatott valamit, ami esetleg fontos nyom lehet!

– Tudom. Ahogy összeszedtem magam, már tudtam.

– És attól kezdve szándékosan hallgatott?

– Szándékosan – felelte Kovács. – És most nézzen rám. Figyeljen, a szívemre teszem a kezem. Nem azért, mert most elhallgatok valamit. Hanem mert szeretném, ha látná: megesküszöm, hogy ennek nincs köze a gyilkossághoz… a tetteshez.

A hölgy hallgatott.

– Értem – mondta aztán. – És hiszek magának. Először azért nem beszélt, mert nem tudta, mit tud, aztán meg azért, mert már tudta.

– Klára, higgye el, megmondom majd, miért nem szóltam… De csak azután… ne haragudjon, rébuszokban beszélek, de… hogy is mondjam… ez olyan lelki ügy…

– Jó. Akkor hagyjuk – szólt az asszony. – Térjünk vissza oda, ahol elkezdtük. Maga nem telefonált. Várjunk csak, mit jelent ez? Úristen! Hiszen akkor…

– Kitalálta? – vágott közbe a direktor.

– Akkor egy dolog legalábbis valószínű: az, hogy korántsem biztos Kálmán bűnössége. Hát igen… éppen azé, akit most vádolnak…

– És maga elégedetlen a szellemi képességeivel! – kiáltotta Kovács. – Hát persze! Kálmán az egyetlen, aki nem volt a házban. Illetve: a rendőrség szerint bent volt, ölni… Tegyük fel! Mérget rakott a pezsgőbe, bár ezt nem hiszem.

– Nem lett volna módja rá – vágott közbe az öreg hölgy.

– Úgy van. Vagy föllopakodott Rózához, és berakta a nyugtatós fiolájába a Tixont… Nézze csak a füzetemet! Ezt a nyugtatódolgot is magának köszönhetem. Itt áll, csupa nagybetűvel: NYUGTATÓ. Én észre sem vettem, hogy Róza lehozatta…

– Ne hízelegjen, Kovács. Az én megfigyeléseim forrása, hogy is mondjam, nem valami tiszta. Nem dicsekvésre méltó. Szóval én eléggé utálom őket… ezért vettem észre annyi mindent, ami magának föl se tűnt. És így volt vele szegény Eta is…

– Értem, kedves Klára. Nem is képzeli, mennyire értem. Tudja, egy kicsit hasonló a szemszögünk… talán nem is a szemszögünk, mert az egészen más. Inkább a hullámhosszunk… Én ugyanis… ma este… hogy is mondjam… szeretetből figyeltem… Maga utálatból, én szeretetből. Persze nem „őket” szeretem, de ez már…

– Az a bizonyos lelki ügy – folytatta Klára. – Ugye?

– Igen. De térjünk vissza Kálmánhoz. Az előbb feltettük, hogy ő rakta Róza nyugtatói közé a mérget. Végül is megtehette…

– Akkor viszont miért telefonált? – folytatta Klára. – Ha így történt volna, Kálmán fölül az első gépre, és visszamegy Turkiszba. Itthon meg öngyilkosságot állapítanak meg. Sima öngyilkosságot.

– Pontosan így van – helyeselt Kovács. – De Kálmán telefonált. Legalábbis Júlia így látta… ezt mondta. A dolog így elképzelhetetlen.

– Persze. – Az öreg hölgy töprengett. – De ha Kálmán nem jött be a házba, mit telefonált volna a rendőrségre? Akkor fogalma se lehetett, mi történik itt… Álljunk csak meg! Mit jelent ez? Telefonálhatott a rendőrségre? Nem. Ha benn volt a házban, nem, ha nem volt benn, akkor meg azért nem. Kálmán tehát telefonált valahová, de az biztos, hogy nem ő értesítette a rendőrséget.

– Ebből pedig az következik, hogy… valaki közülünk… a ma esti vendégek közül hívta ki őket. De miért tehette? – töprengett tovább Kovács. – S ha megtette, miért nem szólt róla?

– Vagy innen a házból – vágott közbe Klára vagy a telefonfülkéből… Várjon csak! Ugye Júlia is volt annál a fülkénél? – szólt elgondolkodva az idős hölgy.

– Igen – felelte halkan Kovács. – Tőle tudom azt is, hogy Kálmán telefonált.

– De hiszen akkor… – emelte fel a hangját az asszony

– Akkor?

– Akkor ő is telefonálhatott! – mondta Klára. – Igen, igen. Van egy elképzelésem… Nem mondom, hogy a színtiszta igazság, de eléggé épkézláb feltételezés.

– Mondja csak – biztatta a férfi csüggedten. Tudta, mit fog hallani.

– Nézze, Kovács, ebben a házban senki se szerette Kálmánt, persze kivéve Rózát. De rebesgettek valamit…

– Tudom – vágott közbe a direktor. – Hogy Kálmán és Júlia…

– Úgy van, erre gondoltam. És ha ez igaz, akkor elképzelhető a következő variáció is: Kálmán elhelyezi a Tixont a fiolában, hogy megölje Rózát. Ehhez be kell lopódznia a házba. De Júlia meglátja valahogy… Ő mászkált legtöbbet az este. Szóval megtudja, mi van… és kihívja a rendőrséget. Hívnia kell, hiszen…

– Hiszen mégiscsak az anyjáról van szó, akit szeretett – folytatta a színigazgató lemondóan.

– Igen. De Júlia nem szólhat arról, hogy ő telefonált, mert… mert akkor meg kell mondania, hogy Kálmánt fedezi… kiderülne a viszonyuk… na, mit szól hozzá? Úristen! Júlia tudta volna?

– Én is éppen itt tartok – suttogta Kovács. – Klára, a maga logikája nagyon jó.

– Fenéket! – kiáltotta az asszony.

Kovács szeme tágra nyílt.

– Miért? Valami hiba van… valami nem stimmel?

– Hát persze hogy nem! – felelte Klára. – Vagy mi követtünk el hibát, vagy a gyilkos.

– Tessék? – kérdezte izgatottan a színigazgató. – Mondja már!

– Vagy a gyilkos hibázott, mert Róza után Júliát kellett volna megölnie, és nem szegény Etát… Hisz a mi mostani verziónk szerint Kálmánon kívül csak Júlia tudott a dologról, s neki tudnia is kellett róla…

Kovács megértette, ő fejezte be a gondolatmenetet:

– Vagy pedig mi hibáztunk! – Hangjában megcsillant az öröm. – És nem Kálmán a gyilkos, hanem valaki más…

– Igen – mondta Klára. – És ebben az esetben nemcsak Kálmán, hanem Júlia sem telefonálhatott a rendőrségre.

– Felettébb valószínűtlen, hogy a gyilkos tévedett volna – kockáztatta meg Kovács.

Kopogtak a vendégszoba ajtaján. A férfi gyorsan odasúgta Klárának:

– Asszonyom, gondolkozzon! Próbálja végigvenni az estét, Eta szemszögéből. Mit csinált, hol volt, és mit mondott magának? Minden szó fontos lehet… Törje a fejét!

Koós állt az ajtóban, belépett, és metsző tekintettel nézett körül. Szeme Kovács jegyzetfüzetére tévedt.

– Az isten szerelmére! – kiáltotta. – Ez olyan… mintha holnap én akarnám Hamletet játszani a maga színházában!

– Jöjjön csak, szívesen látom – próbált viccelni a direktor. – Lesz olyan, mint Boda… talán még jobb is!

– Maguk jöjjenek le – mosolygott a nyomozó. – Fontos közlendőm van. Már mindenki az ebédlőben vár. És elmúlt egy óra!

– Letartóztatta? – kérdezte Kovács Koóstól, miközben lesegítették a lépcsőn az öreg hölgyet.

– Honnan tudja? – csodálkozott a rendőr:

– Gondoltam… Hát igen, talán helyesen tette…

– Talán? – döbbent meg Koós.

Az ebédlőben néma csend volt. A társaság úgy ült le, mint a vacsoránál. De két hely üres maradt. Kálmánéval együtt három… a nyomozó Róza székéhez lépett, az asztalfőre. Beszélni kezdett:

– Hölgyeim és uraim!

Mindenki megdöbbent ekkora ünnepélyesség hallatán. Kálmánt senki se látta, ezért nagyjából sejteni lehetett, mi következik.

Koós folytatta:

– Nagyon késő van, ezért rövid leszek. Gondolom, mindenki szeretne már hazamenni, lepihenni. Tehát tömören: az önök vallomásai, megfigyelései és sajnos egy újabb bűntény nyomán előzetes letartóztatásba helyeztem Padonyi Kálmánt.

– Előzetes letartóztatásba? – döbbent meg Viktor. Úgy látszik, ő még nem tudta.

– Engedjék meg – folytatta a százados –, hogy többet most ne mondjak. Noha a nyomozás korántsem tárt fel mindent, Padonyi Kálmán alaposan gyanúsítható két gyilkosság elkövetésével. De a további bizonyítás természetesen még hátravan. Egyes személyeket – Koós itt metsző tekintettel Kovácsra nézett – még ki sem hallgattunk. De ami késik, nem múlik. Mindenkit nyomatékosan arra kérek, hogy maradjon elérhető közelségben. Természetesen nem akadályozok senkit a szabad mozgásban. De ha elmennek hazulról, hagyjanak üzenetet, hogy bármikor elérhessem önöket. Végül szeretném megköszönni az eredményes együttműködést. Elismerem, a szerencse is közrejátszott, de maguk nélkül nem járhattam volna sikerrel.

– Sikerrel? – súgta Klárának a színigazgató.

– Tessék? – kérdezte a rendőr.

– Semmi, semmi. Csak eszembe jutott valami – motyogta Kovács. És hangosan azt mondta:

El vagyunk eresztve,

Elhallgatok… Ha majd a város ég

Ismét beszélek.

II.RÉSZ

1.

– Itt a mi mesterdetektívünk! – így fogadták Koóst másnap a fiúk az életvédelmin. Viccelődésük mögött is érezni lehetett a nagy ügynek és a gyors megoldásnak járó tiszteletet.

– Bácsika, benne leszel az újságokban! – ünnepelték.

Koós elhárította a gratulációkat. A többiek ezt szerénykedésnek hitték, s rendbenlévőnek is találták. A nyomozó azonban tényleg nem volt igazán nyugodt. Sőt! Először azt se tudta, mihez kezdjen a kis hivatali szobában. Föl-alá járni itt nemigen lehetett, ahhoz kevés a hely.

Leült az íróasztalához. Kálmán… – mormolta, miközben kipakolta a táskáját. Kezébe akadt a notesza. Föllapozta. Csupa idegesítő válasz, sok-sok ellentmondás, néhány hazugság is.

Koós meg akart nyugodni. Új oldalt nyitott a jegyzetfüzetben, és csak annyit írt rá: „Fél egykor Kálmánt megtaláltam Eta holtteste fölé hajolva, ő tette, bár nem túl nagy hévvel tagad.”

A nyomozó többször is elolvasta ezt az oldalt, de nem lett nyugodtabb. Elengedtem őket. Hagytam, hogy kirepüljenek… De hisz Kálmán… ő… hát igen, ő a kaptárban. És ez így helyes. A többiek?

Előráncigálta táskájából a tízóraiját. Mézes-vajas kenyér. Saját termés, mármint a méz… termett méz. A méhek… tényleg!

Az aktatáska mélyéből elővette kedvenc szakkönyvét. Olvasta, miközben majszolt. Még az is eszébe jutott: illetlenség-e egy méhészeti könyvet összemézezni. Mert a méz bizony itt-ott csordogált a kenyér közül. De aztán belemerült az olvasásba: „INTÉZKEDÉSEK A VÁNDORTANYÁN. A vándortanyára megérkezvén, a vonómarha kifogása az első teendő. Ilyenkor már nappalodik…”

Koós itt kinézett az ablakon, s magában igazat adott a könyv szerzőjének.

„… a méhek nyugtalankodnak, s kiszabadulván, veszélyt okozhatnak. Tudok egy esetet, amikor a méhek a köpűt borító rongyos takarón át kitörtek, és megtámadván a lovakat…”

Csörgött a telefon.

– Itt Koós. Igenis, öt perc múlva a főnöknél.

„… egyiket úgy összevissza szúrták, hogy másnap belepusztult, a másik ló pedig két hétig életveszedelemben forgott. A kasokat vagy a kaptárak röplyukait és ajtajait elzáró rostaszövetet le nem vesszük, míg a kijelölt helyen nincsenek a családok, s kissé meg nem nyugodtak, mivel a munkára járó méh tájékozódik, de a kirohanók nem, és sok eltéved, elvész. Ilyenkor fürgén, ügyesen dolgozzék a méhész, arcvédőről is gondoskodjék, mert a méhek ekkor többnyire olyan ingerültek, hogy néha a legbátrabb méhészt is visszavonulásra kényszerítik.”

A nyomozó lecsapta a könyvet. Hát igen. Fürgén, ügyesen… és nem szabad több hibát elkövetnem. Etát vétek volt kihagyni. Vele kellett volna kezdenem! Talán megvédhettem volna, ha… ha beszélek vele. Az öregasszonyok sokat tudnak… Még jó, hogy maradt egy másik.

Fölemelte a kagylót. Várjunk csak! Klára ott van Júliával. Helyes, akkor Sáfrány Róza számán. Így ni.

Júlia vette föl. A hangján érezni lehetett, hogy nemigen aludt.

– Hogy van, Júlia? Értem… hát igen… nem megy egyik pillanatról a másikra. Néhány napra szüksége lesz, hogy megnyugodjon. Kicsoda? Kálmán? Igen, itt… úgy értem, itt a házban. Még nem beszéltem vele az óta. Nyugodjék meg, Júlia… nem, semmi sem biztos, csak a… De én Klárával szeretnék beszélni. Ott van, ugye? Köszönöm, várok. Jó reggelt, itt Koós! Ugye nem haragszik, ha máris zavarom? … Igen, beszélni. No, nem telefonon. De küldök magáért egy autót. Tessék? Nem értem! Hogy ne rendőrautó legyen? Hát… azt nehéz volna… ja, hogy ne legyen olyan kék! Értem, értem, persze… Igen, olyan lesz, mint a többi, mint a rendes autók… nem szirénázós. Húsz perc múlva… köszönöm. A viszontlátásra!

Amikor Koós kijött a főnöktől, ott találta íróasztalán Eta meggyilkolásának vizsgálati eredményeit. Kicsit megnyugodott. Etát egy üres pezsgősüveggel vágták fejbe. Pontosabban: nem egy üres pezsgősüveggel, hanem azzal, amelyikből este ittak… Amelyiket Viktor bontott föl. Az üveg ott állt a mosogató mellett, rajta a halálos ütés félreismerhetetlen jeleivel. A gyilkos egy konyharuhával fogta meg a palackot, s úgy sújtott le. A konyharuha persze kicsit elhalványította az eredeti ujjnyomokat. De a tettesnek ez láthatóan mindegy volt. A halál szinte azonnal beállt, valamikor 0.20 és 0.40 között. És ami a legfontosabb: Kálmán a presszóban… Ott volt, igen. De csak körülbelül 10.05-től 12.00-ig! Mert akkor bezártak. Nincs alibije, most sincs alibije. Mert az az eszpresszó csak nyolc percre van Rózáék házától!

Ahhoz képest – morfondírozott a nyomozó –, hogy ilyen hirtelen kellett megtennie, egész ügyesen csinálta. Persze az alkalom… hát igen… minden passzol. Eta a konyhában egyedül… Ezt látni lehet a kertből is, az ablakon át. Aztán a pezsgősüveg. Készülni sem kellett rá, csak úgy adódott… Megfogom egy konyharuhával, nekem csak az a fontos, hogy ne hagyjak nyomot… Aztán, bumm! Húsz másodperc az egész. És Kálmánnak meg kellett ölnie Etát, aki… aki látott vagy tudott valamit. De mit? Csak azt tudhatta, hogy Kálmán bent járt a házban… talán azt is, hogy mikor. Istenem, csak ez a Klára elkapott volna valamit ebből az egészből! Esetleg Eta megjegyzéseiből… De ezt majd tőle…

Kopogtak. Nem túl hangosan, nem is túl halkan. Úgy, ahogy kopogni kell. Koós elmosolyodott. Maga ment ajtót nyitni, s leültette Klárát.

Az öreg hölgy figyelmesen körülnézett.

– Egészségére! – kezdte. – Látom, a nyomozó úr épp falatozott. Nincs valami nagyon tágasan!

Koós zavartan gyűrte a papírkosárba tízóraijának maradványait s a vajas-mézes zsírpapírt.

– Köszönöm, hogy megkímélt a rendőrautós díszkivonulástól – folytatta Klára. – Higgye el, nagyon kellemetlen lett volna nekem… Ismerősök is vannak a világon, meg egyáltalán… hogy jövök én egy ilyen rabomobilhoz?

– Szóval megfelelt a gépkocsi? – kérdezte a nyomozó.

– Hogyne! Igen kellemes volt. Féltem, hogy egy olyan… hogy is hívják… kis kocsit küld majd értem. Alig bírok belekászálódni…

– Trabantot – világosította fel Koós.

– Úgy van. De ez tágas volt, szellős, az ülése meg olyan, mint egy fotel! Köszönöm.

– Szívesen, kedves Klára… csak természetes, hogy a legkényelmesebb autónkat küldtem magáért. Ez mégiscsak egy…

– Kétszázhúszas Mercedes! – vágott közbe az asszony.

– Honnan tudja? – képedt el a százados.

– De uram, hisz benne ültem! Beszálltam és kiszálltam… Láttam azt a kocsit!

– Nos, éppen ezért hívtam ide magát – szólt még mindig nevetve Koós. – Aztán elkomorult. – A maga barátnője… hogy is mondjam, róla is szó van. Klára, maga nagyon jó megfigyelő. Mondja el nekem, milyen különleges dolgot látott-hallott az este… minden furcsaság érdekel.

– De hiszen Kálmán… – csodálkozott az öreg hölgy.

– Persze, persze. Kálmán alaposan gyanúsítható… De ezt a gyanút bizonyítanunk is kell…

– Ezért hívatott ide? – pirult el Klára. – Hogy adatokat szolgáltassak Kálmán ellen. Aki… aki…

– Aki még csak gyanúsított – segítette ki a nyomozó. – Asszonyom, én csak azt kérem magától, hogy elmondja, amit tapasztalt. Ne törődjék azzal, ki ellen meg ki mellett szólnak a tények. Csak a tényeket mondja. A furcsákat… az olyanokat, amik föltűnőek voltak!

– Jó. Itt van mindjárt az ékszer…

– A lánc? Amit Júlia véletlenül elszakított? – kérdezte Koós, s elővette a jegyzetfüzetét.

– Éppen ez az – mondta halkan Klára. – Azt gondolom, szóval az az érzésem, hogy az a lánc nem véletlenül szakadt el. Valahogy az volt a benyomásom, Júlia szándékosan… és nem a stóla miatt…

– Micsoda?

– Úgy, ahogy mondom. Persze… Nézze, maga az érzéseimről kérdezett, hogy hogyan láttam meg minden. Hát így láttam… De azért ez nem egészen biztos.

– Mégis miből gondolja? – kérdezte a százados.

– Az egész teljesen indokolatlan volt – töprengett az asszony. – Stólástul, mindenestül… Mert ugye Júlia azt mondja, le akarta venni Stefi stóláját… a meleg miatt De miért? Az ember az ilyet mégiscsak arra bízza, aki… szóval, akié a stóla. Lehet, hogy az egyiknek melege van, a másiknak meg nincs… van ilyen télen is… De azért nem kapkodjuk le egymásról a kabátot…

– Értem – gondolkodott el Koós.

– Meg aztán… hogy is mondjam… Júlia nem ilyen!

– Nem ilyen?

– Nem ilyen… stólalekapkodó. Én aztán ismerem…

– Úgy érti, nem illik a jelleméhez ez az egész?

– Igen. Nézze, nyomozó úr. Júliát és Verát szinte mi neveltük szegény Etával. Az apjuk… de hát ezt is biztos tudja már… szóval az apjuk rendező volt. És állítólag igen tehetséges. Csak az ital, az ital elvitte… Pedig milyen helyesek voltak Rózával… Két kezdő… De Róza aztán már nem szerette, talán mert az az ember annyit ivott… Végül is érthető, hogy nem bírta. Egy alkoholistát!

– Róza csak mostanában kezdett el inni? – kérdezte Koós.

– Hát azt nem mondhatnám. Voltak… hogy is mondjam csak… olyan ivós periódusai. Főleg Kálmán előtt. És most, mióta Kálmán elment, ha ugyan elment…

– Hogy érti ezt?

– Semmi… de én már mindent el tudok képzelni…

– Persze, megértem. De folytassa csak azt a dolgot Júliáról.

– Szóval mi neveltük őket Etával. Az apjuk hamar meghalt. Vera lehetett talán négyéves, Júlia meg még kettő sem… az én szegény, drága barátnőm, Eta… az ő nagynénje volt…

– Az apának? Vera és Júlia apjának?

– Igen. Így kerültek hozzánk a gyerekek néhány évre. Aztán, hogy Róza befutott… akkor már volt pénze mindenre. Lányra, Mariskára. Na, mindegy… Szóval ismerem Júliát, azért mondtam el ezt az egészet. Nem stólalekapkodó…

– De mi oka lehetett Júliának arra, hogy szántszándékkal letépje azt a láncot Stefi nyakáról? Illetve… várjon csak!

Koós elgondolkozott.

– Júlia, hogy is kérdezzem… letépte azt az ékszert, vagy pedig eltépte? Úgy értem, valami miatt el akarta venni Stefitől, vagy pedig…

– Elvenni? Miért akarta volna elvenni a láncát?

– Az az ékszer nem egészen Stefié volt, csak bérelte. Arra az estére.

– Micsoda idők! – sóhajtotta Klára. – Csak a talmi csillogás, csak az a fontos… na, mindegy.

– Asszonyom, gondolja végig még egyszer. Eltépték vagy letépték azt a láncot? El akarták venni Stefitől, vagy felismerhetetlenné akarták tenni?

– Kezdem érteni a kérdést – töprengett az öreg hölgy. – De aligha tudnék válaszolni rá. Olyan bizonytalan az egész. De miért tépte volna le? Akkor már inkább el tudom képzelni a második változatot.

– Hogy Júlia nem elvenni akarta – vágott közbe Koós –, hanem csak kivonni a forgalomból? Hogy ne lehessen felismerni?

– Gondolom, igen – felelte Klára. – Igen, talán azért, hogy valaki…

– Hogy valaki meg ne lássa! – fejezte be a nyomozó. – De ki?

– Nézze, Koós úr, ezt egyszerűen nem tudom. Fogalmam sincs róla. Stefit kellene megkérdeznie, meg persze Júliát.

– Értem. Tudja, mennyit segített ezzel a finom megfigyeléssel?

– Nem nagy ügy… Csak Júliát kell ismerni, az egyéniségét. Nem kell hozzá varázsszem…

– De hiszen Júliát más is jól ismerte a vendégek közül! És még csak nem is sejtették a mozdulat szándékosságát. Legalábbis nem céloztak rá. Gondolja, hogy esetleg Róza? Ő talán észrevehette?

– Nyomozó úr, Róza nem volt beszámítható azokban a percekben. Alig állt a lábán! Szerintem csak homályos körvonalakat láthatott, nemhogy Júlia mozdulatait…

– Igen, igen – töprengett Koós. – Valaki mondta is… azt hiszem Stefi, igen, ő… Szóval azt mondta, úgy fogalmazott, hogy Róza ránézett, de mintha nem őt nézte volna. Így mondta.

– Lehet – bólintott Klára. – Nagyon rossz állapotban volt.

– És azt el tudja-e képzelni, hogy azt a mozdulatot… szóval Júliáét a lánccal… ezt Eta is észrevette? Úgy értem, a szándékosságát?

– Nem hiszem. Tudja, Koós úr, mi Etával úgyszólván mindent megbeszéltünk. Mondta volna, ha észrevesz ilyesmit…

– És maga mondta neki, Klára? Elmondta ezt a sejtését?

– Etának? Hogyne, még a vacsora alatt!

– Tehát Eta sejthette, hogy az a láncügy nem volt véletlen?

– Igen, sejthette.

– Asszonyom, most megkérem, próbáljon pontosan visszaemlékezni. Tudom, hogy fájdalmas… tehát a barátnője, Eta, mikor ment ki mosogatni?

Klára értetlenül nézett a nyomozóra.

– De hát én azt nem tudhatom! Én még előtte fölmentem Verával, hogy ne legyen egyedül. Éppen ez az!

– Persze! Hogy én milyen buta vagyok! – csóválta a fejét a százados.

– Éppen ez az – ismételte az asszony. – Valahogy úgy alakult, hogy külön legyünk… Istenem, mi, akik mindig együtt voltunk! Mintha… mintha megcsinálták volna…

– Úgy érzi, így rendezte valaki? – csapott le a nyomozó.

– Nem tudom – szomorkodott Klára. – Az egész azon alapult, hogy Eta elszunyókált. Ezért mentem én Verával a vendégszobába. Különben talán együtt mentünk volna, és akkor… akkor nem történik meg vele ez a szörnyűség.

– Kedves Klára, kérem, vigyázzon magára! – mondta bizonytalanul Koós. – És nézzék meg otthon Júliával azt a láncot. De ne nyúljanak hozzá.

– Vigyázzak? De hisz a gyilkos… Róza és Eta gyilkosa…

– Hát igen, tőle nem kell félnie – vágott közbe a férfi. – De azért egy kis óvatosság sose árt!

2.

Kovács színigazgató nem találta otthon a helyét. Alighogy felébredt, elfogta az idegesség. Bevett egy nyugtatót, de az is csak Rózát juttatta eszébe. Akkor föltett egy teát abban a kis beszögellésben, amit konyhának hívtak. Leült egyetlen hokedlijére, közben magában beszélt:

– Föltettem egy teát a teakonyhában… és ez így van rendjén. A teakonyha a teáról kapta a nevét. Ez a konyha azért készült, hogy teát főzzenek benne… és én most azt teszem. Tehát: azt teszem, amit kell. Tehát: rendes ember vagyok. Bizony, bizony.

Ijesztő sípolás reszkettette meg a levegőt.

A direktor fölpattant.

– Úristen!

De csak a teafőző volt. Fütyült, mert felforrt a víz. Kovács felsóhajtott. Rossz állapotban van, mester! A saját árnyékától is fél, a saját fütyülőjétől. De ez még semmi… a saját teaforralójának a fütyülőjétől!

Ezen nevetnie kellett. De remegett a keze, amikor megtöltötte a csészét. Tálcára rakta, és bevitte a szobába. Micsoda kiszolgálás! – kiáltott fel, miközben leült kedvenc foteljába.

Teát iszom a kedvenc fotelomban! Egyetlenem! – sóhajtott színpadiasan, és megsimogatta kedvenc fotelja karfáját. Valóban: ez volt az egyetlen fotel, sőt az egyetlen ülőalkalmatosság a lakásban, nem számítva persze a hokedlit.

De hiszen az ágyra is lehet ülni – motyogta a színigazgató. – Lehet rá ülni, pedig nem is szék…

És a székre nem lehet… nem lehet ráfeküdni, pedig nem is ágy… így vannak ezek a dolgok. Valaminek a fordítottja nem biztos, hogy igaz. Hogy is van? Ha Kálmán ölt, akkor nem telefonált. Ezt tegnap kiderítettük Klárával… De ha nem telefonált, akkor nem is ölt? Ez már nem biztos… végig kéne gondolni.

Kovács tekintete az íróasztalra tévedt. Rendetlenség és por volt rajta, meg két fénykép. Az íróasztal mögött nem állt szék, ezért kellett a hokedli. És ha Kovácshoz vendégek jöttek, a két fénykép szépen bekerült a hokedli kis fiókjába.

Nézzük csak – folytatta a direktor. – Klárával arra jutottunk… mire is? Hogy a gyilkos tévedett? Nem, nem. Arra, hogy valószínűleg mi tévedtünk, és nem Kálmán a tettes. A telefon tettese. Vagyis: Kálmán nem telefonált. Maradjunk meg ennél a változatnál. Akkor viszont ki telefonált? Az, aki hallgatott róla… Csoda okos vagy ma, dirikém! Nem az telefonált, aki hallgatott róla, mert én is telefonáltam, és én is hallgattam… De én csak az orvosnak telefonáltam, bizony. A színházi orvosnak. A rendőrséget más hívta föl. Más, aki szintén hallgat. Kálmánt az előbb kizártuk. Vagyis valaki bentről telefonált, és hallgat. Ebben is rám hasonlít. Én is bentről telefonáltam, és én is hallgattam… Hát ettől meg lehet őrülni! Még a végén kiderül, hogy én voltam…

Nagyot kortyolt a teából. Akkor szokott rá; amikor leszokott a kávéról. A kávéra pedig akkor szokott rá, amikor leszokott a pálinkáról. Még Róza idején…

– Nézd, Béla – mondta neki akkor Róza. – Nekem épp elég egy szeszkazán. Még az is sok.

Kovács akkor abbahagyta az ivást. Pedig nem volt könnyű. Az első hetekben megivott napi 10-12 kávét, és befalt vagy öt-hat szelet tortát. Akkor hízott meg. De csak egy kicsit! – motyogta magában. Később, amikor már újra ihatott volna, nem volt kedve rászokni.

– Szóval hol tartottam? – kezdte újra. – Igen. Ott, hogy ki telefonált. Ezt én nem tudom. Kezdjük másképp. Mikor telefonáltak? Várjunk csak… mikor telefonáltam én? – Lapozgatott a jegyzetfüzetében. – Itt van: „Róza halála: körülbelül tízkor.” Igen, ezt mondta Klára… tehát igaz lehet. Én mondjuk öt percre rá telefonáltam… és közben mind bent voltunk az ebédlőben. Veráék csak utána mentek ki a teraszra, mert a nő rosszul lett. De tényleg a teraszon voltak. Tehát az én telefonom után?

Hohó, hisz én magam álltam el az utat. Bodáék rögtön el akartak szelelni… úgy van. Énutánam senki sem telefonálhatott! És ez azt jelenti… nem, ez lehetetlen…

A színigazgató olyan izgatott lett, mint talán még soha. Néhány mondatot írt a füzetébe, aztán fölpattant. Nem gondolkozom, hogy ez mit jelent, Mivel ártatlan akarok maradni. – idézte hangosan. De nem bírt leszállni arról, ami eszébe jutott. Újra megpróbálta. Bekapcsolta a rádiót. Valami előadást adtak, egy férfihang beszélt: „Hector Berlioz francia zeneszerző, útitáskájában a Rákóczi-induló friss kéziratával, 1845-ben Bécsből Pestre indult, hogy hangversenyeket adjon a Nemzeti Színházban. A muzsikusnak nem volt szerencséje. Bécs felől, ha semmi nem jön közbe, viszonylag kellemes dunai hajóúton érkezhetett volna. Utazása idején azonban a Dunát sűrű köd lepte el, így Berlioz nem tehetett mást: kocsira ült.”

Milyen szép – gondolta Kovács. – Akár én is írhattam volna. De azért elzárta a rádiót. Már tudta, nem tehet mást: elolvasta, amit az előbb a jegyzetfüzetébe firkált: 1. Róza halála után csak én telefonáltam. 2. Én az orvosnak telefonáltam. 3. Mégis kijött a rendőrség. 4. Azaz; a rendőrséget csak Róza halála előtt hívhatták ki. Csak előtte.

3.

– Jó, hát akkor nézzétek meg azt a széfet. Aztán szóljatok ide! És gyerekek, fényképeket kérek mindenkiről, aki ebben az ügyben… mindegy, igazolványkép is jó lesz. De hamar!

Koós letette a kagylót, és Stefihez fordult.

– Elnézést, kisasszony, hogy ilyen rutindolgok miatt várakoztattam. Tudom, hogy sok a dolga…

– Hát igen, az új szerepek – felelte gondterhelten Stefi. – Nekem Róza kétszeresen is… na, mindegy.

– Mondja csak, Stefi. Semmit se nyeljen le!

– De Koós úr, ez olyan rosszul hangzik… éppen itt…

– Szóval mire gondolt? – A nyomozó már-már gyanakodott.

– Arra, hogy nekem, hogy is mondjam… én vagyok az egyetlen, akinek kétszeresen is meg kell szabadulnia Rózától.

– Micsoda?

– Tudtam, félre fogja érteni… De számomra az ügy nincs elintézve azzal, hogy Róza már nem létezik…

– Azért ez se jött rosszul – tette hozzá a nyomozó.

– De a neheze még hátravan, hiszen én játszom a szerepeit. Szóval meg kell szabadulnom a színésznőtől is… a felfogásától, a mozdulataiból… Van például a III. Richárd- ban egy jelenet. Egy mozdulat, egy hangsúly az egész. Amikor Anna az elején… tudja… ahogy ott áll… Glosterrel… és rákiált: „Kór törje a szobát, ahol te fekszel.” Erre Gloster: „Töri, hölgyem, míg le nem fekszem veled.” És most Anna: „Remélem.” Ezt úgy kell mondani, úgy kell megcsinálni, ezt a remélemet, hogy minden benne legyen. És Róza jól csinálta. Fel kell dolgoznom az egészet, ez a jó kifejezés…

– És mit dolgozott fel, művésznő, amikor tegnap este föllopakodott Róza szobájába? Mert ezt is tudom. Pedig maga valahogy elfelejtette megemlíteni…

– De nem gondoltam, hogy fontos… és különben is, megüzentem magának a direktorral!

– Mit üzent nekem?

– Az egészet… hogy fönt voltam. Csak kíváncsiságból, mert Róza annyira akarta, hogy ne… Kovács nem mondta meg?

– Nem.

– Ez akkor volt… szóval Szepesi elmondta nekem, hogy mindent kitálalt magának… talán igaza volt… így maradtam hazugságban. De most, hogy Kálmánt… leleplezték… nem mindegy már az egész?

Koós elvágta a további mentegetődzést:

– Nem ezért szeretnék magával beszélni, művésznő.

– Hanem? – kérdezte Stefi. Egészen elsápadt.

– A lánc miatt.

– Amit Júlia véletlenül elszakított?

– Igen. Figyeljen ide! Biztos, hogy véletlen volt?

– Tessék?

– Jól hallotta. Fölmerült ugyanis, hogy Júlia esetleg…

– Direkt szakította volna el? – töprengett Stefi, meg se várva, hogy a százados befejezze.

– Igen, erre gondoltam – szólt Koós. – Valakinek feltűnt…

– Ér-tem – szótagolta Stefi. – Kinek? Ja, ilyet persze nincs jogom kérdezni. Hát egyszerűen nem tudom. Tudja, én Rózát figyeltem. Olyan furcsán nézett… Júlia mozdulata persze meglepett, de aztán már csak az ékszerrel törődtem, hogy meglegyen minden egyes szeme… Nekem vissza kell adnom úgy, ahogy volt. Csak erre gondoltam.

– Megmondaná, kisasszony, hol bérelte az ékszert?

– Hát, ha muszáj… Van egy ember, aki… hogy is mondjam, foglalkozik ilyesmivel. Vesz, elad, bérbead…

– Esetleg zálogba vesz? Magas kamatra? – szúrta közbe a százados.

– Lehet. Ott van a színház mellett, a Fasor utcában… az a trafik.

– Trafik?

– Igen.

– És cigarettát is lehet ott venni?

– Nem tudom – mondta zavartan a művésznő. – Azt hiszem, van a kirakatban, de én nem dohányzom.

– Na, jó, majd megnézzük azt a trafikost. Most mást kérdezek. Volt maga olyan viszonyban Júliával, hogy… a lány ilyesmit csinálhasson a stólájával?

– Koós úr, én főleg Rózával voltam jóban… Vagy inkább jóban-rosszban. De erről már beszéltem magának. Júliát is jól ismertem… Nagyon sokszor volt benn a színházban, ha az anyja játszott. Néha már az volt az érzésem, hogy Róza erőszakkal cipeli oda…

– Erőszakkal?

– Talán nem ez a jó kifejezés… Nagyon szerették egymást… és Róza nagyon féltette a lányát, meg büszke is volt rá. A színházban úgy hordozta körbe, mint egy bizonyítványt, mint egy oklevelet.

– Oklevelet?

– Igen, de valahogy nem tudom jól kifejezni… Olyan tüntetően karolt belé, meg minden…

– Hát itt nemigen jutunk tovább – motyogta a nyomozó. – Stefi, azt mondta, maga jóban volt Rózával. Tudta, hogy valaki zsarolta?

– Az túlzás, hogy tudtam róla. De éreztem. Néha célzott is rá.

– Milyen formában?

– Nézze, mi sokat civakodtunk… a szerepek miatt. És ez pénzt is jelentett. Róza éreztette, hogy szüksége van a pénzre… hogy sok a kiadása… hogy… várjunk csak, talán így mondta: nagy és zavaros a rezsije…

– Értem.

– És sejtem is, hogy ki zsarolta – mondta halkan Stefi. – De ez már tényleg pletykálkodás… semmi köze nem lehet a gyilkossághoz.

A nyomozó határozott volt:

– Bízza csak rám ennek megítélését, és mondja el, amit tud. Nem volna helyes, ha megint a direktorral kellene megüzengetnie a vallomását…

– Hát jó. Elmondom. Róza és Boda… szóval jóban voltak.

– Tudom.

– Tudja? Hát itt már minden kiderült?

– Sajnos nem. De ezt megtudtuk.

– Értem. Annál jobb. Szerintem Boda zsarolta Rózát.

Megcsördült a telefon.

– Itt Koós. Mi van? Üres? És mikor vitte el? Egy hete, értem. Micsoda? Nem ő? Egy férfi… jó, jó… Nincs róla valami használható személyleírás? Igen? A színész? Értem. Szóval ő. Helyes. Dolgozzatok! Most a házat. Mondjátok meg a lánynak, hogy csak az ékszerek miatt… hogy nem házkutatás. Kösz, majd szóljatok ide.

A nyomozó Stefire nézett.

– Lehet, hogy igaza van, művésznő. Ez a telefon… szóval épp most derült ki, hogy Róza széfje üres. És az ékszereket egy színész vitte el, persze Róza megbízásából. Az alkalmazottak fölismerték. Boda. Hát igen, aki a tévében is szerepel…

– Na, látja, hogy igazam volt! – kiáltotta Stefi. – Ezek a női megérzések! Vagy talán inkább színésznőiek…

– Hogy érti ezt?

– Nézze, Koós úr. A mi pályánk… hogy is mondjam… nagyon furcsa. Meg a magánéletünk is. Egy színésznőnek nem lehet jó a házassága. Mert olyan férfi kellene neki, aki egyszer odaadó, bámuló kiskutya, máskor meg teljesen független, erős támasz… és ez nem szokott összejönni… Rózának ott volt Kálmán. Jó. Lehetett szeretni. Fiatal, lelkes, megvan a maga őrülete, a Tixon… Olyan szenvedély, mint Rózának a színpad. Szóval ez valójában olyan házasság volt, ahol két színész élt egymás mellett. Két egyenrangú színész. Csak épp nem riválisok… ez is fontos. De Rózának hiányzott a feltétlen odaadás!

– A kiskutya – töprengett Koós.

– Igen. Így került Boda a játékba. Pedig Róza nagyon szerette Kálmánt.

– Értem, illetve majdnem értem – dünnyögte a nyomozó.

– Viszont Boda is színész – folytatta Stefi. – És húsz évvel fiatalabb. Megkérte a kiskutyaság árát. Kitartatta magát. Egész biztos, hogy ő zsarolta Rózát.

– Értem – mondta lassan Koós. – De figyeljen csak ide… nem zsarolhatta, hogy úgy mondjam… természetben? Szerepekért? Úgy értem, nem pénzzel, hanem azért, hogy Róza jó szerepeket járjon ki neki a direktornál? Érti, mire gondolok?

– Persze – felelte a művésznő. – De ez nem ment volna… Ha Kovács megneszeli ezt a Boda-dolgot, szerintem ugyanolyan hűhót csap, mint Kálmán.

– De milyen jogon?

– Nézze, Koós úr, Róza és a direktor… hát ez egy másik regény. Valaha jóban voltak, ezt mindenki tudja… De hogy az óta? Tény, hogy a szerepeket Róza kapta, és nem én. És az is tény, hogy Kovács imádta őt, de valahogy… furcsán. Nem úgy, mint egy reménytelen szerelmes.

– Ezt nem egészen értem.

– Hogy mondjam? A direktorban is volt valami biztonság. Valami fölény Rózával szemben… hogy mondjam, ami összekötötte Rózával… Nem úgy ugrált, ahogy a nő fütyült. Pedig sok hisztérika megpróbálja… én csak tudom. De visszatérve: Boda szereppel nem zsarolhatott. Csak pénzzel.

– Hát… lehet – töprengett a százados. – Van ilyen… Először csak kisebb kölcsönök, erre-arra, aztán egyszerre csak rendszeres apanázs lesz belőle…

– Bizony. Kálmán miatt. Ha Kálmán megtudja Bodát, úgy hagyja ott Rózát, mint a pinty. És ráadásul egy szót sem értett volna az egészből. Mert ehhez színésznek kell lenni… Úristen! – Stefi utolsó szava szinte sikoly volt.

– Mi történt, kisasszony?

– Úristen! – dadogta a színésznő. – Lehet, hogy ezért…

– Miért?

– Lehet, hogy Kálmán valahogy megtudta Bodát? És most ezért végzett Rózával? Hisz elutazott volna! Talán Boda kért egy nagyobb összeget, amolyan végkielégítést… és Róza megtagadta? És erre Tibor… köpött…

– Stefi, ez mind nagyon szép, de felettébb valószínűtlen. Persze Kálmán biztos rögtön elvált volna, ha megtudja… De ölni? Ezért? Minek? Őszintén szólva, nekem ez az egész nem tetszik… Valami nem stimmel…

– Micsoda?

– Nézze, kisasszony: Boda és Róza… ez tény. Ezt tudjuk. És azt is, hogy nemcsak Kálmán elutazása óta, hanem azelőtt is. Rendben van. De ha Boda zsaroló, akkor nem megy el a bankba az ékszerekért… azokért az ékszerekért, amiket őmiatta kell elhozni… Az ő… hogy is mondta? Végkielégítésére. Nem megy el. Éppen mert színész. Úton-útfélen felismerhetik. Mint ahogy fel is ismerték. Ha ő a zsaroló, akkor ez kész öngyilkosság…

– Apropó – szólt Stefi, akit egy kicsit elszomorított, hogy elmélete ilyen rövid úton kimúlt. – Apropó, régen meg akartam kérdezni: honnan tudták mindjárt tegnap este, hogy gyilkosság volt? Öngyilkosságra nem is gyanakodtak?

– Stefi, Kovács eleve azzal értesített minket, hogy gyilkosság történt. Hát innen.

– És a direktor? Vajon ő honnan tudta?

A százados a színésznőre nézett. Legalább fél percig ült szótlanul. Aztán fölírt valamit a jegyzetfüzetébe. De nem válaszolt.

Megszólalt a telefon.

– Itt Koós. Csókolom, Klára. Megnézte? Jól van, örülök, hogy megvan. Micsoda? Félig összerakták? De ki? Maguk nem, értem… Jó, jó, és ahogy mondtam! De ha már hívott… oda fognak menni az embereim. Az ékszerekért. Ott kell lenniük. Júlia biztos tudja, hogy hol. Mutassanak meg mindent nekik. Köszönöm. Csókolom.

– Hálás vagyok magának, művésznő, menjen csak nyugodtan próbálni. Ha van valami, majd beszólok a színházba.

De Stefi nem állt fel.

– Nem bírom magamban tartani… szakítottam Szepesivel – mondta drámai hangon.

– Szegény… – töprengett Koós. – A maga kiskutyája… igaz?

– Igaz. De nem zsarolt. Nem lett volna miből. Szepesi csak köpött.

4.

A kirakatban tényleg volt cigaretta. És elvétve bent, a polcokon is. Amikor Koós belépett, az ajtó felett kis harang szólalt meg. Hangjára egy középkorú, vastag szemüvegű, alacsony, szinte törpenövésű férfi kászálódott elő. Figyelmesen nézett föl a századosra.

– Volna valamim – kezdte a nyomozó.

– Ne mondja! – felelte a kis ember. – Uram, ha mindenki idejönne, akinek van valamije, nem panaszkodnék…

– De én meg is szeretném mutatni.

– Nem szeretem a mutogatósakat – morogta a trafikos. – Képzelje el, egyszer… fogalma sincs mi volt itt.

– Hát ez igaz – felelte Koós.

– No, azért mondom el. Csak annyit kell tudni hozzá, hogy ide járnak a lányok, innen a színházból… statiszták, táncosok, persze az igazi művésznők isi Itt veszik a… rágógumit, miegymást.

– Értem – bólintott a rendőr.

– Szóval a múltkor… hát jómultkor… teli volt velük a bolt. És akkor bejött egy ember… egy mutogatós… olyanforma volt, mint maga. Csak belépett, odaállt a lányok elé, és széttárta előttük a kabátját. Elegáns svájci ballon, de alatta nem volt semmi. Azt mutogatta.

– De én azért jöttem… – próbálkozott Koós.

– Azért mondom, amiért jött – vágott közbe az emberke. – Ez magára tartozik, nem? Hiszen maga zsaru!

– Eltalálta – mondta Koós szomorúan, és elővette az igazolványát. – Ezt akartam megmutogatni.

A trafikos átvette az igazolványt, egészen közel vitte a szeméhez, jól megnézte, aztán visszaadta.

– Mondtam, hogy nem szeretem a mutogatósakat – morogta.

– Tiszteletben tartom az érzéseit – felelte a százados. – De a mutogatáson már túlestünk. Most jön a java!

– Árdrágítás? – kérdezte óvatosan a kicsi.

A nyomozó nemet intett.

– Valuta?

Koós a fejét csóválta. A trafikos hangja egészen elvékonyodott:

– Orgazdaság?

– Nem.

– Lopás?

– Nem. Nézze, én imádok játszani, de egyszerűbb, ha megmondom. Gyilkosság…

A kis ember lekapta a szemüvegét, és gépiesen törölgetni kezdte. Aztán megszólalt:

– Tudok róla, ha ugyanarra gondolunk… De Sáfrány művésznő nem tartozott a vevőim közé… sajnos. Akinek annyit utazik a férje, nem fog nálam… óó… rágógumit venni.

– És eladni?

– Hová gondol? – szabadkozott a kicsi.

– És nem rágógumit?

– Hanem mit? – kérdezte a trafikos, és közben még kisebb lett, mint volt.

– Hanem olyat, amit nem rágni szoktak. Nem rágják, mert nem érdemes.

– Fogalmam sincs, mire gondol!

– Ékszerre. Aranyra, briliánsra meg egyéb apróságokra – mondta lassan Koós.

– Mit képzel! – kiabálta a trafikos. – Maga… maga egyszerűen eltévesztette a házszámot! Ez itt egy trafik!

– Látom. És jó itt beszélgetni. Hűvös van. Hűvösebb, mint odabent. Persze bent is folytathatjuk. Csak ott nagyobb a hőség. Ilyen furcsa a helyzet nyáron. A hűvösön van melegebb. Szóval?

– Nézze, nyomozó úr… Tegyük fel, tudok valamit, ami magát is érdekelheti. Bár egyáltalán nem biztos… Mondom, hogy nem volt kapcsolatom a művésznővel. De tegyük fel, hogy mondhatok egyet-mást. Mi van, ha beszélek?

– Ahogy így elnézem, két-három év. Szűken. Beleszámítva a segítségét.

A kicsi elgondolkozott. Szétnézett az üzletében. Aztán csak ennyit mondott:

– Kezdhetjük.

– Közelebbről egy nyakék érdekel. Az a nyakék, amit Stefi művésznőnek adott bérbe, ha jól tudom, két nappal ezelőtt.

– Igen. A bér szolid… igen szolid… ezt is közölte a hölgy?

– Nem mondta.

– És mit akar tudni arról az ékszerről? – kérdezte a trafikos.

– Mindent. Mennyit ér, mennyiért vette, ki adta el magának, kiknek adta bérbe satöbbi.

– Satöbbi? – csodálkozott az emberke. – Mit lehet még egy nyakékről kérdezni?

– Például azt, hogy mit keres egy trafikban. De ezt most hagyjuk.

– Szóval… az az ékszer szerény becslésem szerint testvérek között is megér kétszázezret…

– És maga százat adott érte!

– Hová gondol? Mi vagyok én, uzsorás? Százötvenet.

– Értem. Tovább!

– Abszolúte friss áru. Úgyszólván hamvas. Ha jól emlékszem, tíz napja vettem.

– Kitől?

– Egy nőtől. Inkább lánynak látszott, mint asszonynak…

– A neve?

– Fogalmam sincs. Miért, ahol maga vásárolja a cigarettáját, ott személyi igazolványt is kérnek?

– Magában egy igazi humorista veszett el – felelte Koós. – Csak még kicsit nyersek a viccei. Sebaj, majd odabent lesz idejük megérni… és hogy nézett ki az a… hogy is mondta… inkább lány, mint asszony?

– Mondjuk lehetett olyan 25 éves. Ovális arc, kicsit sápatag, szőkésbarna. Inkább magas, mint alacsony… Olyan félszeg teremtés. Csodálkoztam is, hogy mit keres itt…

– A félszegek is dohányozhatnak – mondta a nyomozó. – Sőt épp ők szívják a legtöbbet. Tudja, a félszegségük miatt…

– Nem tanultam pszichológiát, mint a rendőrök – válaszolta a trafikos. – Az én munkámhoz nem kell az a sok… ismeretanyag…

– Maga csak ne becsülje le a saját ismereteit – szólt Koós. – Most például megint mutogatni fogok. Széttárom a nem létező kabátom, és a zakóm zsebéből előveszek egy fényképet. Tessék.

– Ő volt – bólintott a kicsi.

– Az az inkább lány, mint asszony, aki inkább magas, mint alacsony?

– Igen. Tőle vettem az ékszert.

– Köszönöm. Csak ennyit akartam kérdezni – fejezte be a nyomozó. – De még adjon egy rágógumit. Mentolosat, ha lehet…

– Micsoda pech, momentán nincs rágógumim! – csapta össze a kezét a trafikos. – Talán a jövő héten…

– A jövő héten? – legyintett Koós.

– Miért, a jövő héten sem lesz rágógumi? – hebegte az emberke.

– Rágógumi lesz, trafik nem lesz – szólt a nyomozó, és kilépett.

5.

Késő délután volt már, Koós sietett. Nem volt türelme, hogy megvárja, míg visszaér a hivatalába. Egy fülkéből telefonált, s behívta Júliát a rendőrségre. A telefonban távolról beszélgetésfoszlányt hallott.

– Van ott még valaki? – kérdezte.

– Igen. Viktor – hangzott a lány válasza. – Klárához jött.

– Helyes – mondta a nyomozó. – Legalább addig vigyáz majd Klárára, amíg maga nálam van. Kérje meg, hogy maradjon ott, ha tud. És magának sem kell rohannia. Még én is az utcán vagyok.

Szinte egyszerre értek a rendőrségre. Júlia egyáltalán nem kapott erőre tegnap óta. Talán még sápadtabb volt, s így, fáradtan, inkább asszonynak látszott, mint lánynak. Némán mentek végig a hosszú folyosón, elöl Júlia, mögötte Koós. Tényleg nagyon félszeg – gondolta a nyomozó. Érezte, mennyire zavarja a lányt a hátulról rászegeződő pillantás. Júlia láthatóan megpróbált szépen járni. Kicsit kihúzta magát. De közben remegett. Ennyire zavarban volna? – töprengett a százados.

Egy perc múlva már szemközt ültek egymással. Mennyire más, mint Vera! – állapította meg Koós. – Mintha nem is egy anya szülte volna őket…

– Kálmán? – kérdezte félénken Júlia.

– Csak holnap tudom kihallgatni – felelte a nyomozó. – Eredetileg persze mára terveztem… csak egy kicsit fölbolydultak a dolgok. Nem maradt rá időm. Annyi a megoldatlan részletkérdés.

– Megoldatlan? – dadogta a lány.

– Igen. Köztük a maga szerepe… Nézze, Júlia, tegnap éjjel már beszéltünk, de akkor… szóval nem mondott igazat.

– Nem?

– Nem bizony. Például egy szót sem szólt az ékszerről. A nyakékről, ami az este véletlenül elszakadt…

– Nem kérdezett róla, nyomozó úr.

– Hát most megteszem. Miért tépte le Stefi nyakáról?

– Tessék?

– Jól hallotta.

– De hiszen véletlen volt… mindenki látta… a stóláját akartam levenni. A meleg miatt…

Koós hangja megkeményedett:

– Kisasszony, ezt hagyjuk!

A nyomozó a zsebébe nyúlt, és elővett egy fényképet.

– Júlia, nézze csak meg!

– De hisz ez én vagyok…

– Igen. Ez maga. Félórával ezelőtt ugyanezt mondta nekem valaki… hogy is mondjam… egy Hüvelyk Matyi. Egy Hüvelyk Matyi a Fasor utcából. A trafikos. Egyébként fénykép sem kellett volna neki. Egészen pontos személyleírást adott magáról.

– Értem.

– Remélem, tényleg érti. Ha igen, akkor most mondja el az igazat arról az ékszerről.

Júlia egy percig hallgatott. Mintha a századosra nézett volna, de tekintete valahová a semmibe meredt.

Koós figyelte, összeomlott? Vagy azon gondolkodik, mit mondjon el és mit nem? – képtelen volt eldönteni. A lány halkan beszélni kezdett:

– Igen. Én adtam el azt az ékszert. Róza bízott meg vele. Pénzre volt szüksége… Az este elmondtam… a zsarolás miatt.

– Várjon csak, Júlia. Itt még sok minden nem tiszta! Az édesanyja általában otthon tartotta az ékszereit?

– Nem. Széfje volt egy bankban, de vagy két hete elhozatta őket… talán az utazás miatt…

– Kivel?

– Nem tudom. Nem velem, az biztos.

– Értem. Ott tartottunk, hogy elhozatta…

– Igen. Aztán kivette közülük azt a nyakéket, és ideadta nekem.

– Hogy adja el abban a trafikban?

Júlia elpirult.

– Igen. Nem is tudja, milyen nehezemre esett. És Rózának is… Egészen kikészült, hogy meg kell válnia tőle. Szerette azt az ékszert. Néha kihozatta régebben is, csak hogy fölvegye.

– Néha? Milyen gyakran? – kérdezte a százados.

– Hát nem is tudom. Talán négy-öt éve volt utoljára… igen, amikor Kálmánnal megesküdött…

– Az bizony régen volt – töprengett Koós. – Ez épp elég idő ahhoz, hogy a többiek elfelejtsék, milyen…

– Tessék?

– Semmi, Júlia, csak gondolkodom… szóval odament, és eladta a trafikosnak. Mondja, mennyiért?

– Százötvenezerért.

– Gondolja, hogy annyit ért az a nyakék?

– Nem tudom, nem értek hozzá…

– Kisasszony, én sem értek hozzá… De itt nekem valami nagyon gyanús. Az az ékszer… mégse egy darab rágógumi! Az ember először felbecsülteti, éppen mert nem ért hozzá. Aztán meggondolja, hogy eladja-e. Végül eladja egy ékszerboltban, ahol nem csapják be. Én legalábbis így csináltam volna… és talán maga is. Nem?

– Értse meg, nyomozó úr, az anyámat zsarolták! Sietnie kellett, úgy látszik… Én meg azt tettem, amit ő mondott.

– Lehet, hogy Róza tudta, mennyit ér az a lánc?

– Fogalmam sincs. Az is lehet, hogy tudta, az is lehet, hogy nem. És az is lehet, hogy valamikor tudta, de egyszerűen elfelejtette. Egyáltalán nem érdekelte a pénz.

– És az ékszer?

– Hát az se azért, mert érték. Csak szerette. Ezt a láncot is szerette. Mondom, nagyon nehezen vált meg tőle…

– Ezért kellett magának elszakítania?

– De Koós úr, az istenért! Még mindig nem érti? Nem érti, mi volt az este? Egy héttel előtte adtam el azt a nyakéket, és tegnap egyszerre csak feltűnt Stefi nyakában! Képzelje magát az anyám helyzetébe! Azt hitte, másnap utazik… fizetnie kellett a zsarolónak. Úgy érezte, vége a pályájának, a szerepeknek… és hogy minden Stefire száll…

– Értem – töprengett a százados. – És akkor még az a lánc is Stefi nyakában… Róza lánca…

– Igen. Ez már sok lett volna… legalábbis így éreztem. Stefi ott állt az ebédlőben. Róza akkor jött le a szobájából. Alig volt magánál. Valami szóváltásba keveredtek. Én a konyhából jöttem… Rögtön megláttam Stefi nyakában Róza ékszerét, illetve már nem az övét. Azt, amit néhány nappal ezelőtt szinte megsiratott… Le kellett tépnem, hogy anyám ne vegye észre! És sikerült! Rettenetes állapotban volt. Sok lett volna neki.

– Aha – motyogta a nyomozó. – És a stóla csak ürügy volt… Klára jól látta…

Megcsördült a telefon.

– Itt Koós. Már ott vagytok? Értem. Szóval minden megvan… Jó. Készpénz is érdekel. Nincs? Azt a nyakéket… a néni nem tudja? Jó. Valaki csak elkezdte összerakni! Na, mindegy. Kösz.

– Én kezdtem el összerakni, ha ugyanarról beszélünk – mondta lassan Júlia, amikor a nyomozó letette a telefont. – Klára nem tudhat róla. Még tegnap este volt… Gondoltam, hogy Stefinek vissza kell vinnie… nincs annyi pénze, hogy megvegye. És nagyon szégyelltem magam.

A lány szemében egy könnycsepp jelent meg.

Koós fölpattant.

– És mikor kezdte el? Úgy értem, fölfűzni a gyöngyöket?

– Amikor Viktort kihallgatták. Teljesen kivoltam. Úgy éreztem, nem várhatok vele… Lehet, hogy nem volt túl értelmes dolog…

– Tehát ez akkor volt, amikor Etát megölték – mondta izgatottan a nyomozó. – Biztos ez, Júlia?

– Kérdezze meg Klárát. Miután maguk elmentek, végig együtt voltunk. És nem aludtunk egy szikrát sem…

A százados hangja kérlelhetetlenné vált:

– Kisasszony, Klára ma reggel itt ült nálam! Legalább egy órát beszélgettünk! Maga addig…

– Hát nem szólt? – csodálkozott Júlia. – Végig itt voltam a ház előtt, a maguk autójában. Nem szerettem volna egyedül maradni… Nagy autó, még aludtam is benne egy kicsit. Nem mondták a kollégái, akik ott állnak a kapuban?

Koós töprengett. Még mindig nem értette ezt a lányt. Egyszer halált megvető bátorsággal kockáztat, aztán egy perc múlva lépni is alig tud. Nem lehet eligazodni rajta. Félt, vagy alibit csinált magának? Persze – motyogta a nyomozó –, ha tényleg itt ült a kocsiban, akkor mindegy…

– Mondja, a telefonról igazat mondott? – kérdezte bizonytalanul.

– Milyen telefonról?

– A fülkésről. Amikor Kálmánnal találkozott…

– Igen.

– Szóval maga nem telefonálni ment oda?

– Nem. Miért? Kálmán ezt mondta?

– Kálmán úgy fogalmazott, hogy maga már majdnem belépett a fülkébe, amikor észrevette… hogy foglalt… és hogy ki foglalta el.

– Kálmán téved. Megláttam a kertből, azért mentem oda. Alig hittem a szememnek.

A százados megacélozta a hangját:

– Mondja, Júlia, maguk tényleg véletlenül találkoztak?

– Az isten szerelmére, hagyja már… hát persze! Hányszor mondjam, hogy semmi sem volt köztünk! És mindenki ezzel jön. Maga is, a színigazgató is…

– Kovács?

– Igen.

– Ő is kérdezősködött?

– Ő is.

– Mit gondol, miért?

– Nem tudom… vagy gyanús vagyok neki, vagy…

– … Vagy ő védekezik – fejezte be Koós.

– Lehet.

– És miket kérdezget? Egyáltalán, miért gyanús maga a direktornak?

– Azt hiszem, azért – felelte a lány –, mert meglátott. Ott a fülkénél. A teraszról látta, hogy oda megyek. Talán utánam is lopakodott.

– De miért?

– Nem tudom.

Koós az arcát a kezébe temette.

– Figyeljen csak, Júlia! Sejthette a direktor, hogy maga tud a zsarolásról? Úgy értem, arról, hogy ő zsarolta Rózát.

– Nem tudom. De nem hiszem.

– Értem… illetve nem értem. Miért mászik bele Kovács ennyire ebbe az egészbe? Miket kérdezett még?

– Főleg a telefonról. A telefonokról.

– Aha – bólintott a nyomozó. – És mikor történt ez az egész?

– Micsoda?

– Az a találkozás a fülkénél… Kálmánnal?

– Nem tudom pontosan. Valamivel tíz előtt… Akkor értem vissza az ebédlőbe, amikor Kovács beszélt, valami köszöntőt mondott… meg Shakespeare-t szavalt. Mert közben visszatért a teraszról…

– És hol lehet a pénz?

– Milyen pénz? – kiáltotta a lány.

– A pénz… az ékszerért… amit a trafikos fizetett magának!

– Nem tudom, hol van. Én… én átadtam… anyámnak…

– És Róza?

– Ő meg biztos… a zsarolónak.

– Szóval odaadta…

– Azt hiszem, igen.

6.

Júlia érezte, hogy követik. Sötétedett. Meggyorsította lépteit. A rendőrség – gondolta. – Mindenre rájöttek, és most nem engednek ki a markukból… Vagy elhitték? Elhitte… ez a Koós? És lehet, hogy védelmezni akar? De kitől akar megvédeni? A lány már szinte futott. Tarkóján érezte követője tekintetét, hallotta a zihálását. Nem bírta tovább. Hirtelen megfordult, védekezőn maga elé emelte kezét. Fölsikoltott. A nyomában lévő nem tudott olyan gyorsan megállni, és szinte teljes erejéből nekiütközött. Mind a ketten a földre zuhantak. Egész kis csődület támadt körülöttük.

– Megsérült, kisasszony? – kérdezte valaki. – Majdnem felöklelte ez a barom. Vagy mást is akart?

– Nem – mondta Júlia, és felállt. Leporolta a ruháját. Az emberek szétszéledtek. A lány csak ekkor kérdezte meg: – Mit akar tőlem?

– Beszélnem kell veled – mondta a föltápászkodó Kovács lihegve. – Ne haragudj… tisztára véletlen volt. A mindenit, szétment a nadrágom! Júlia, üljünk be egy presszóba…

– Direktor úr, nagyon fáradt vagyok… Koóstól jövök, a rendőrségről…

– Tudom. És azt is tudom, hogy kivagy, de beszélnünk kell! Egy félóra az egész. És… és nemcsak az én érdekem…

– Nekem semmi közöm a maga érdekeihez! – kiáltotta a lány. – A maga piszkos érdekeihez…

Kovács elsápadt.

– Mit beszélsz?

– Jól hallotta! Eszpresszózzak az anyám zsarolójával? Csevegjek vele, hogy ne kerüljön még nagyobb bajba?

A színigazgató megdermedt. Végtelen szomorúság ült az arcán.

– Szóval tudod – mondta csendesen. Júlia hallgatott. – De még nem tudsz mindent…

– Nem is érdekel – válaszolt a lány. De Kovács folytatta, mintha nem is hallotta volna:

– Hogy megtudd, előbb valamit meg kell kérdeznem tőled, akkor is, ha nem tetszik…

Júlia nem bírt elindulni. A direktorból olyan erő áradt feléje, hogy szinte földbe gyökerezett a lába. Kovács csak mondta tovább a magáét:

– Én tudom, hogy Róza meggyilkolásánál nem falazhattál Kálmánnak. Azt is elhiszem, sőt tudom, hogy nem volt viszonyod vele. De egyet mondj meg: hol voltál Viktor kihallgatása alatt? Amikor Etát megölték… mert nem az ebédlőben…

A lányt elhagyta minden ereje. Félkézzel Kovácsra támaszkodott, remegett.

– Most mondtam el a rendőrségen. Gyöngyöt fűztem.

– Micsoda? Mit csináltál?

– Azt az ékszert, ami Stefinél volt… szóval elkezdtem összerakni.

– Biztos? – kiáltott a direktor.

– Kérdezze meg – dadogta Júlia, és fejével a rendőrség épülete felé biccentett. Ők már ellenőrizték.

– Értem – mondta a színigazgató. Egy darabig hallgatott. – És azt is megértem, hogy nem akarsz eszpresszózni az anyád zsarolójával. De… most már másképp is fogalmazhatok.

A férfi hangja elcsuklott. Úgy látszott, egy szót sem tud kimondani. Aztán mégis folytatta, de szinte suttogva:

– Figyelj ide, de tényleg figyelj! Hogy mondjam? Egyszerűen nem tudom másképp… Van nékem egy lányom, van, mert enyém…

– Na és? – hebegte Júlia.

– Úgy látom, nem érted. Nézd… itt ez az eszpresszó. Meg kell valamit beszélned… az apáddal.

7.

– Az biztos, hogy rossz hírbe került az egész család – mondta Viktor.

Klára bólogatott. Már egy órája ott ültek a vendégszobában. Lassan elfogyott a mondanivalójuk. A férfi azért megpróbálta valahogy fenntartani a társalgást, de egyre nehezebbnek látszott. Mind a ketten fáradtak voltak, és már túlestek Rózán, az időjáráson meg azon, hogy Vera gyereke fiú lesz-e vagy lány.

– Most majd fölfújják, és ezen csámcsog egy hónapig az egész város – folytatta a férfi.

– Magát ez olyan nagyon érdekli? – kérdezte Klára. – Vagy csak azért mondta, mert úgy gondolja, hogy engem érdekel?

– De kedves Klára, hiszen beszélgetünk, nem? Azt mondom, amit gondolok. És nem azt, ami magának tetszik…

– Jól van, Viktor, nem akartam bántani. Nagyon kedves, hogy így vigyáz rám. Hol lehet ez a Júlia?

– És az sem jó, hogy mindenki csak Róza haláláról fecseg majd – szólt a férfi. – És szegény Etát szépen elfelejtik.

– Nem baj, Viktor. Amíg én élek, amíg Vera és Júlia él, addig lesz, aki emlékezzen rá. Ő maga sem kívánt volna többet… és egyszer, ha eljön az idő, én is így leszek vele. Eta nem színész volt, nem híresség. Néhányan szerették, és ez épp elég.

– Hát igen – fűzte a szót Viktor. – Voltak Jó tulajdonságai… az biztos.

Klára bólintott.

– Az emberszeretete… – kezdte a férfi.

– Gondolja? – kérdezte az idős hölgy. – Hát, lehet… bár őszintén szólva, én nemigen tapasztaltam… Tudja, mi, öregek sokszor olyan bizalmatlanok vagyunk. Meg talán túl szigorúak is…

– És az esze? Eta… hogy is mondjam… nem volt valami lángész, ugye? Ha már ilyen… őszintén beszélünk róla… – nyögte ki Viktor.

– Hogy nem volt okos? Ezt meg honnan veszi? De mennyire hogy okos volt! Bizony, kedvesem. És mindent észrevett… hát igen, nagyon jó megfigyelő volt szegény!

– Érdekes – mondta a férfi. – Ezt azért nem hittem volna…

– Én csak tudom! – bizonygatta Klára. – Mindent velem beszélt meg! – Az asszony egészen fölhevült, még a gyászról is megfeledkezett. – Hát nem érti, hogy pont ezért kellett meghalnia! Mert megfigyelt valamit… Másképp teljesen megmagyarázhatatlan a halála. Higgye el, Viktor! A hölgy most kapott észbe. – Istenem, lett volna egy kicsit butább, csak egy kicsit szórakozottabb… Talán most is élne…

Hallgattak.

– Látja, milyen furcsa az élet – mondta aztán Viktor. – Az ember még a családtagjait sem ismeri igazán.

– Ezek a maiak már nem családok! – vágott közbe Klára. – Két szülő, egy vagy legjobb esetben két gyerek… ez… ez család? Nem, ez egy nagy semmi! Aztán csodálkoznak, ha nem szeretik egymást. Sőt! Gyűlölködnek!

– Persze gyilkolni még nem kéne – szólt a férfi –, azért, mert ma már… hogy is mondjam… nincs meg a régi szeretet.

– Nemcsak a szeretet hiányzik – folytatta a hölgy. Hanem az összetartás is. Ami sokszor túl van a szereteten. Igen, az összetartás…

– Eta is így gondolkodott? – kérdezte Viktor.

– Bizony. Éppen így, szegény. Hiszen azért is voltunk annyira jó barátnők.

– És pont ő esett áldozatul ennek a…

– Gyilkosságnak. Mondjuk csak ki, Viktor. Rajta már úgysem segítünk, ha hallgatunk…

A férfi összevonta a szemöldökét

– És ki tudja, miért?

– Ki tudja? – töprengett magában Klára. És eszébe jutott Kovács. Az, amit a direktor kért. Hogy vissza kell emlékezni a tegnap estére…

Viktor hallgatott. Látszott, hogy már menne. Vagy valami más miatt volt ideges? Mindegy – gondolta Klára. És elkezdte, persze csak magában… Onnantól, hogy megérkeztek Etával.

– Min töpreng, kedvesem? – érdeklődött a rokon. – A tegnap történteken?

– Á, dehogy… legszívesebben elfelejteném az egészet. Olyan szörnyű.

– Hát igen… szegény Eta – tűnődött Viktor.

És akkor kimentünk a konyhába – gondolta az idős hölgy. – Mikor is volt ez? Igen… a láncdolog idején. – Az öregasszony behunyta a szemét.

Elszunyókált – gondolkozott Viktor. – Istenem, az öregség…

8.

– Ha megengeded, most megiszom egy konyakot – mondta a direktor. Már percek óta ott ültek az eszpresszóban, némán.

– Én is kérek – suttogta Júlia. – Illetve… nem…

– Tegnap se ittál – szólt Kovács. – Pedig néha jót tesz. Terhes vagy?

A lány összerezzent:

– Honnan veszi?

– Látszik az arcodon. És nem iszol… pedig innál.

– Igen – mondta Júlia. – De még senki se tudja. Egészen az elején vagyok.

– Senki se tudja?

– Senki.

– Anyád?

– Ő se tudta.

– És persze nem Kálmántól…

– Nem.

– Megmondod, kitől?

– Ne haragudjon, nem… Még nem.

A színigazgató kezdett magához térni. Igen, végül is miért mondaná meg? Ki vagyok én neki? A direktor. Huszonöt éve! És tíz perce az apja is… Nem kívánhatom tőle. Nem leszek erőszakos, Júlia. Amit megtartasz, s amit bevallasz, Egyik se kell zsákmánynak, a tiéd.

Azért megkérdezte:

– Ismerem azt a férfit?

A lány hallgatott. Aztán ő szólt:

– Miattam zsaroltad anyát? Úgy értem… azért fizetett, hogy ne tudjam meg?

– Nemcsak rólad volt szó… Nem csak arról, hogy te ne tudd meg. És nem olyan egyszerű zsarolás volt, nem szabályos… Egyszer talán rájössz.

– És hogyan lett… ez az egész?

– Egymásba szerettünk anyáddal… még akkor. Vera apja idején…

– Huszonöt éve?

– Igen. Amit arról az emberről tudsz, az mind igaz. Csak az nem, hogy ő volt az apád…

– Tudta, hogy én nem az ő gyereke vagyok?

– Tudta. De szüksége volt Rózára. Vállalta… szóval a látszatot.

– És aztán… miért nem mondtátok meg?

– Júlia, kétéves voltál, amikor Vera apja meghalt! Akkor egyszerűen nem lehetett. Mi Rózával már éreztük, hogy nem tudunk együtt élni… Igazából talán nem is akartunk.

– Nem erre gondoltam – töprengett Júlia. – Persze… egy kétévesnek még semmit se lehet megmondani, főleg ilyet. De a világ…

– Kicsikém, Róza akkor éppen az első nagy sikerei után volt. Fiatalon, özvegyen, két gyerekkel. Egy ígéretes művészpálya elején. Egyszerűen nem lehetett. Sok lett volna. Aztán ott volt Eta meg Klára. Sohase vállalják el… szóval a pesztrálást, ha tudják az igazat. Hogy te nem Eta rokona vagy, hanem az enyém… enyhén szólva.

– Értem. És később, amikor… hogy is mondjam… a kamaszkorom után?

– Anyádnak akkor már Kálmán miatt kellett hallgatnia. És ezért persze nekem is. Majdnem belepusztultam… Akkor kezdődött az a… zsarolás, ahogy te hívod…

– Hogy bírtad ki, hogy ne szólj?

– Nehezen – felelte Kovács. – Mindig ott voltál előttem, majdnem mindennap láttalak… nálatok vagy a színházban. Ezt anyád megtette a kedvemért.

– Ezért vitt annyiszor magával? Sose értettem…

– Igen. Tudta… tudta, hogy mennyire szeretlek.

– Mire volt jó az a kérdés?

– Milyen kérdés?

– Az elején… hogy hol voltam Viktor kihallgatása alatt?

– Ne haragudj, Júlia, azt gondoltam… Tudnom kellett, hogy benne vagy-e ebben az ügyben. És azt is, hogy mennyire. Egész este figyeltelek. Volt rá okom… Jött egy fenyegető telefon Rózának, még a vendégség előtt… valami veszélyről. Féltettelek… Meg persze féltettem Rózát is. Aztán láttalak a telefonfülkénél. Azt hittem, belekeveredtél. De most már tudom, hogy nem.

– Tudja?

– Igen. Nézd, én húsz éve készülök erre a beszélgetésre. És nem gondoltam, hogy így… így fog megtörténni. Most mondok neked valamit, ami csúnyán fog hangzani. Amikor Róza előrebukott… persze nagyon odavoltam… szörnyen. De az is bennem volt, hogy… hogy vége. Vége a hallgatásnak. Az egésznek. De a tegnap estéről majd később… mennem kell!

– Menned… hová?

– Koóshoz. Mégpedig azonnal. Az este elhallgattam előle valamit. Talán a legfontosabbat. Miattad… De most már tisztáztalak… meg kell mondanom…

– Azt hiszem, nagyon gyanús vagy neki – pirult el Júlia. – És ebben nekem is van szerepem. A zsarolás…

– Értem. Sejtetted, és elmondtad neki?

– Rosszabb. Elmondtam neki… de nem az igazat…

– Hazudtál? Mit?

– Hogy a pénz… az ékszerért… amit a trafikos adott…

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy biztos magánál van… mert nem találták…

Kovács alig figyelt a lány szavaira. Csak azt leste, mikor tegezi és mikor magázza Júlia.

– Majd megtalálják. És ez nem hazugság, kislányom. Te tényleg azt hitted, hogy nálam van az a pénz! Hiszen tudtad, hogy én zsaroltam Rózát… és nem sejthetted a lényeget…

– Milyen lényeget?

– Este, még a vendégség előtt, amikor anyáddal beszéltem… ő azt hitte, végkielégítést kérek… Pénzt, valami nagy összeget. De nekem eszembe se volt. Az én végkielégítésem… szóval te lettél volna. Arra kértem, ha már úgyis elutazik… hogy elmondhassuk… én vagyok az apád. De nem akarta…

– Értem. – Júlia lehajtotta a fejét. – Ezt tényleg nem tudtam. De hogy az a pénz… a láncért… nem nálad van… azt tudtam.

9.

Koós holtfáradtan ült az asztalánál.

Miért halogatom? – gondolta. – Miért halogatom… Kálmánt? Rohangálok összevissza, mint a szédített méhecske. Lelkizem ezzel-azzal, pedig Kálmán itt van! Csak ki kellene szedni belőle, és kész. Miért nem a fontos dolgokkal törődöm? Kálmán… meg talán Kovács. Lehet, hogy összejátszottak? Vagy Júlia?

Lapozgatta a jegyzeteit. Nézzük csak. Kálmán megérkezik. Bemegy a kertbe. Látja, hogy vendégség van. Senki se sejti, hogy hazajött. Megvan a jó alkalom. Kinyitja a labor ajtaját. Bemegy. Elővesz a fiókból egy Tixont. Át a földszinti fürdőszobába. Hallgatózik. Odabent esznek. Kálmán föllopózik a lépcsőn. Be az emeleti fürdőszobába, aztán a hálóba, majd Rózához. Berakja a Tixont a fiolába. Felülre. Róza majd este beveszi, gondolja. Amikor én már árkon-bokron túl leszek! Szóval… a Tixon az éjjeliszekrényen. Aztán vissza… ugyanígy…

Koós a tenyerébe temette az arcát. Igen. Itt jön az első hiba. Kálmán meglátja Etát… a lépcsőről. Megáll. Eta bemegy az ebédlőbe. Kálmán nem tudja, hogy Eta észrevette-e őt. Nem tudhatja. Azt kell hinnie, hogy igen. Nem sejti, hogy az öregasszony semmit se látott. Valószínűleg semmit. Mindegy. Kimegy a laborból. Bezárja. Aztán betöri az ajtót. Betör saját magához, hogy végképp eloszlasson minden gyanút…

A nyomozó fölnézett. De milyen gyanút? Hiszen nincs gyanú… Róza másnapra öngyilkos lesz… akkor minek betörni? Hiba? Na, mindegy… Kálmán kimegy az utcára. Nyugtalan Eta miatt. Eszébe jut a fülke. Bemegy, föl akarja hívni Rózát, mintha Turkiszból beszélne. Erre szükség van. Hátha Eta elkotyogott valamit. A telefon nyomán ezt is meg lehet tudni… hogy kiderült-e valami odabent. Kálmán tárcsázik. Mással beszél.

Koós összevonta a szemöldökét. Mással beszél? Tényleg? Vagy ez csak duma? Mindegy… Mert jön a másik pech. Júlia, összetalálkoznak. Kálmán már tudja, oda az alibije. De azt nem tudja, hogy Rózában már benne van a Tixon, mert azt kintről nem láthatta. Nem láthatta, amikor a nő beveszi… a férfi beszél Júliával. Időt akar nyerni. Megkéri a lányt, hogy hallgasson. Elmegy abba az eszpresszóba. Iszik. Végiggondolja a helyzetét. Róza holnapra halott, így hiszi. És még mit hisz? A házban csak Eta látta. Júlia a fülkénél észrevette ugyan, de ez nem bizonyíték. A ház a fontos! Etát tehát meg kell ölni. Kálmán rájön, hogy most már nem is szabad eljátszani a Turkisz-alibit, Júlia miatt…

Biztos ez? – nézett föl a nyomozó. – Hát igen, lehet, hogy összejátszottak… hogy előre megbeszélték azt a fülkés randevút. De mindegy. Ha Júlia tényleg Kálmán szeretője, akkor sem lehet teljesen megbízni benne. Hisz Róza mégiscsak a lány anyja! Júlia falazhatott Kálmánnak ehhez-ahhoz, de a saját anyja megöléséhez… Nem, ez valószínűtlen.

– Igen. A Turkisz-alibi már nem fontos. A másik a fontos… az, hogy Kálmán nem járt a házban. Iszik még egyet, aztán visszamegy a kertbe. Szerencséje van. Észreveszi a konyhában mosogató Etát. A hall üres. Mindenki az ebédlőben. Vera és Klára fönt, de ezt Kálmán nem tudja. Eta egyedül. A fiú belép az előszobába, onnan a konyhába. Az öregasszony háttal áll. Mi kell még? Elő a pezsgősüveget, megfogni egy konyharuhával, aztán vigyázz, kész, rajt! Lesújtani. Utána ki a kertbe. Kálmán tíz percet sétál. Hogy megnyugodjon. Később visszatér a házba, hiszen Júlia úgyis tudja, hogy nem Turkiszban van. Tehát visszamegy… és fölkiált. Eljátssza a nagy felfedezést.

Minden klappol. Talán az a baj, hogy túlságosan is összeáll az egész? És közben annyi minden történt. A lánc… a zsarolás. Kovács, aki a fülkét lesi. Miért? Kit figyel? Kálmánt vagy Júliát? Minden stimmel, csak kicsit sok a zűr… Sokan voltak Róza szobájában is, még vacsora előtt.

Koós lapozgatott. Lássuk csak, ki is? Stefi. Talán Boda. Júlia is akármikor fölmehetett.

Aztán Kovács, ő biztosan volt Rózánál. És gyanúsan sokat nyüzsög. Beszélni kell vele.

A telefonkagylóért nyúlt.

– Fiúk, kerítsétek elő Kovács színigazgatót! Még ma, igen. Akár előadás után is. Ott lesz a színházban… Kösz.

Nézzük tovább. Viktor? Ő is lehetett odabent, amikor fölment a nőért, hogy lehívja. Szepesi? Tulajdonképpen ő is… Nézzük, mit mond? Hogy Stefi után lopózott. De több is történhetett… Például: Stefi kijön Rózától, aztán beviszi a gyöngyöket Júlia szobájába. Szepesi, meg uzsgyi, be az emeleti fürdőbe és így tovább, egészen Rózáig… Másképp kell megnézni. Ki nem volt Róza szobájában? Vera… ez valószínű. Bár „az ő állapotában” bárki megrendezhet egy csinos rosszullétet, hogy aztán más haljon bele… Vera meg is tehette volna, amilyen pénzéhes. Klára és Eta. Na, igen, ők nem lehettek. Eta… hát az ő áratlansága a legbiztosabb. Mert ő halott. És nem verhette fejbe saját magát… hátulról… Ilyen az élet. Sokan megtehették. Talán többen meg is tették volna. És mégis Kálmán volt! Minden ellene szól. Beszélnem kell vele… nem halogathatom tovább!

10.

Kálmán magához tért. Délelőtt papírt és ceruzát kért, írogatott. Írásban akarta kidolgozni saját védekezését. Megszokta, hogy golyóstollal a kezében gondolkodik. És nem is akárhogy… így született a Tixon is! Ki kellett centizni mindent… ebből is egy kicsit, abból is egy kicsit. És sikerült! Most is sikerülnie kell – gondolta. Ki kell sakkozni, ceruzával a kézben, hogy minden stimmeljen.

Amikor Koóshoz vezették, Kálmán elővette, amit irt. Nem volt könnyű… bilincsben. De aztán azt is levették. A százados azonban el se olvasta a papírjait.

– Inkább kérdezek – mondta a nyomozó. – Tudja, megszoktam…

– Tessék.

– Bocsánat, a kérdések előtt még valamit megbeszélhetnénk. A mi törvényeink… hogy is mondjam… nagyon is tekintetbe veszik a beismerést. A beismerő vallomást. Nem volna egyszerűbb? Ha például sikerülne bizonyítani a hirtelen felindulást… végül is ez sem lehetetlen… akkor már években gondolkodhatnánk…

– És nem kötélben, igaz?

Koós nem válaszolt.

– Nem én tettem. Egyiket sem! – kiáltotta Kálmán. – Mindent leírtam!

És az asztalon fekvő papírokra mutatott.

Koós belepillantott: „Aztán az eszpresszóban ismét megkíséreltem fölhívni a feleségemet. Meg akartam kérdezni tőle, hogy körülbelül mikor mennek el a vendégek. Ebből is látható, hogy fogalmam sem volt Róza haláláról…”

– Szép történet, Padonyi Kálmán. De engem nem ezek a részletek érdekelnek. Hanem például azok, amikor a kertben mászkált… negyed tíz és háromnegyed tíz között. Mert ugye akkor találkozott össze Júliával?

– Akkor. De mit mondhatnék erről az időről?

– Hát éppen ez az. De így van a második gyilkosság esetében is. Maga éjfélkor eljött abból az eszpresszóból. Vissza a házhoz. Nem is tagadja… és Etát azután ölték meg. Vera, és Klára az emeleten, Viktor nálam kihallgatáson, a többiek az ebédlőben.

– Mindenki?

– Nagyjából igen. Egy-egy percre néha kimentek. A fürdőszobába, a teraszra, az emeletre… Júlia meg gyöngyöt fűzött…

– Mit csinált?

– Kálmán, nem ez a fontos. Mondom, ki-kimentek, ahogy ez lenni szokott. De többnyire csak rövid időre. És nem volt indítékuk. Érti? Gondolja végig… Etát annak kellett megölnie, aki Rózával végzett… Csak az ölhette meg! Ki másnak állt volna útjában az az öregasszony?

– Nem tudom. De nem én tettem. Higgye el!

Koós töprengett. Persze nem hitte. De egyszerűen nem tudott új kérdést föltenni. Természetes, hogy Kálmán tagad – gondolta. – Most jövök én, hogy bebizonyítsam: ő a gyilkos. Most jövök én… de hogyan? Olyan mederbe kell a beszélgetést terelnem, hogy Kálmánnak ne legyen kibúvója, ne legyen számára visszaút… Mint a méheknél. Igen. Méhszöktetőt kell állítanom neki. Ez olyan készülék, melyen át csak egy irányban közlekedhetnek a méhek. Ha egy ilyen méhszöktetőt rakunk a kaptárba a fedődeszka fölé, a méhek lassanként levonulnak a fészekbe a méztárból. Ahova aztán nem tudnak visszatérni…

– Tessék? – kérdezte Kálmán.

– Semmi, semmi – szólt Koós. – Csak elgondolkodtam…

Kopogtak. Egy sima arcú rendőr jött be. Civilben volt ő is. Odasúgta Koósnak:

– Eltűnt a pasas!

– Kicsoda?

– Kovács direktor, akit keresel. A színházban nincs. Otthon nincs.

– Eltűnt? Nyomás, kerítsétek elő! A színésznőnél is lehet… úgy értem, a házában. Nézzétek meg a színház körüli presszókat… Az emberünk valaha alkoholista volt. Mindent fésüljetek át a lakás körül is. A pasas zsarolt, ez biztos, úgyhogy házkutatási parancs sem lehetetlen. De azzal még várjunk.

– Jó. – A rendőr elindult az ajtó felé.

– Te, állj csak meg! – vonta össze a szemöldökét Koós.

– Igen…

– Hadd nézzelek, mi történt veled? Várj csak! Persze! A bajuszod…

– Igen, főnök, levágattam. Tudja, a menyasszonyom azt mondta…

– A bajuszos! – kiáltotta Kálmán. Fölugrott a székből, mint egy eszelős. – A bajuszos!

– De hiszen most vágattam le… – hebegte a rendőr értetlenül. – A menyasszonyom azt mondta…

– Nyomozó úr, megvan! – hadarta Kálmán. – A bajuszos!

– Megvan a bajuszos? – kérdezte Koós, egy kézmozdulattal kitessékelve beosztottját. – ennek örülök. De látja, sajnos már levágatta, mert a menyasszonya azt mondta. És ezért nem kell kiabálni… Majd kinő megint.

Kálmán egész testében remegett. Alig tudott egy értelmes szót kinyögni.

– Nem ez… Nyomozó úr… eszembe jutott valami…

– Tudom. A bajuszos.

– Igen. De Koós úr nem tudja, hogy ki az!

– Miért, maga tudja?

Kálmán a fejéhez kapott.

– Nem, én se tudom…

– Nahát, akkor! Ezért kellett úgy kiabálni?

– Hallgasson végig! Turkisztól Pestig követett engem… egy bajuszos… De tényleg.

– Kálmán, hagyjuk ezeket… nem segítenek magán. Nézze – mutatott a nyomozó az asztalán fekvő papírokra –, itt mintha azt írta volna, hogy repülővel jött. A bajuszos ott repkedett a gép mögött? Szárnya is van, nemcsak bajusza?

– Ott volt a gépen… öt sorral mögöttem. Láttam a tükörben…

– Milyen tükörben?

– A nő tükrében… a francia nő tükrében…

– Nézze, Kálmán, ha egy nő bajuszos, az pech… De hogy ezért állandóan nézegesse magát a tükörben, ez lehetetlen. Miért tenné? Hogy szomorkodjon?

– Hadd mondjam el úgy, ahogy volt! Maga mindent összekever…

– Én? – kérdezte Koós.

– Igen… Szóval itt van a találmányom, a Tixon… amit Turkiszban gyártanak. Van ott egy másik gyógyszergyár. Meg akarta szerezni a képletet, a Tixonét. Átcsábítottak, volna engem is! Két hete le nem szállnak rólam… Nagy pénzt ígértek. És egy pasas, az ő emberük, követett. Egészen Pestig jött velem…

Koós összeráncolta a homlokát.

– És úgy kellett leráznom – folytatta Kálmán. – Egy taxis segített. Mert a pasas, a bajuszos, a reptérről is követett.

– Mit akar magától?

– Nem tudom. Azt hiszem, addig gyötörni, amíg…

– Be nem adja a derekát – fejezte be a százados. – De nem értem, hogy miért fontos ez az egész!

– Nem érti? – kiáltotta elkeseredetten a fiatalember. – A reptéren beültem egy taxiba, hogy hazamenjek…

– Ezt tudom – nézett szúrós szemmel Koós.

– Aztán a taxissal leráztuk a bajuszost egy átjáróháznál…

– Ezt meg az előbb már mondta.

– Azt akarom az egésszel… szóval lehet, hogy… ha már Turkisztól idáig eljött, akkor… talán megpróbálta valahogy… és így nekem esetleg…

– Most mondja el egy kicsit lassabban – szótagolta a nyomozó. – Azt akarja kihozni az egészből, hogy lehet egy… mentő tanúja? A bajuszos?

– Igen. Elképzelhető, hogy valamilyen módon mégis kiszagolta a házat… könnyen lehet. Csak egy telefonkönyv szükséges, a nevemet tudja… nem kell más, mint egy telefon… hogy tényleg én vagyok-e én…

– Megint az az átkozott telefon! – kiáltott a százados.

– Szóval lehet, hogy követett! Hogy később megtalált, csak én nem vettem észre… és ő… a bajuszos… talán megerősíthetné, amit mondtam meg írtam… Mert figyelt!

Koós kétkedve nézte a férfit. Mit akar ezzel? – kérdezte magában. – De végül is, ha nem igaz, nekem úgy is jó… újabb bizonyíték. Ha meg igaz, akkor a bajuszos majd szépen elmondja az egészet.

– Tegyük fel, hogy hiszek magának, Kálmán – mondta. – Emlékszik a taxi rendszámára?

– Nem. Eszembe se jutott megnézni, nagyon siettem…

– Gondolom… – jegyezte meg epésen a nyomozó.

– Nem azért! – kiáltotta a fiatalember. – De az a taxis talán előkeríthető valahogy… rendszám nélkül is.

– Igen. Lehetséges – bólintott Koós. – Megpróbálhatjuk. De nem ajánlom… szóval nem tenne jót az ügynek, ha ez csak egy újabb mese volna!

– Nem mese, majd meglátja…

– És értse meg, ez a bajuszos… ha egyáltalán létezik, ez sem igazi mentő tanú… Nem lehet az!

– Hogyhogy? Hiszen…

– Hiszen csak az a kérdés, hogy mennyi időre volt szüksége…

Kálmán elkomorult.

– Nem értem…

– Mennyi időbe tellett neki, hogy kiszagolja a maguk házát! Ez a lényeg. Mert ha éjfélre ért oda, akkor hiába a bajusza… nem segít magán.

11.

– Nincs mese – gondolta Koós, már az autóban. – Nem hagyhatom futni Kovácsot. Mindenkit nyomatékosan megkértem, legyen elérhető. Ő is hallhatta. Jó, telefonja nincs… bár itt valami nem stimmel… Én még olyan színigazgatót nem láttam, akinek telefonja sincs! Igaz, még sohasem láttam színigazgatót… semmilyet. Lehet, hogy most költözött abba a lakásba? Ellenőriztetni kéne azt az embert… a múltját, mindenét… De üzenetet akkor is hagyhat, például a szomszédoknál… Szomszédai csak vannak! Zsarolni, azt igen, mi? Üzenetet hagyni viszont nem. Eltűnt… Ki kell derülnie, mi a fenét csinál, minek nyomozgat. És mi a szerepe ebben az egészben?

– Tűzbe hoztad azt a Padonyit – szólt előre sima képű kollégájának. – Teljesen begerjedt, mikor meglátott!

– Észrevettem – mondta az. – Annyira kiabált, hogy el se tudtam mesélni, mit mondott a menyasszonyom a bajuszomról. Szóval hogy miért vágattam le…

– Miért, mit mondott?

– Képzeld el, a menyasszonyom azt mondta…

– Várj csak! Fékezz!

A simaarcú engedelmeskedett. Kezdett belenyugodni, hogy ma már senkivel sem oszthatja meg, mit mondott a menyasszonya. Koós kiszállt, és egy férfival beszélgetett. Neki nem bajusza volt, hanem szakálla.

– Jó estét, Viktor. Nem látta véletlenül a direktort?

– Kovácsot? Nem. Miért? Látnom kellett volna? Most jövök Klárától…

– Dehogy. Csak felszívódott… Egyszerűen nem találjuk.

– És Kálmán? Mi van vele?

– Megvan. Nincs rossz dolga odabenn…

– Hogy érti ezt, nyomozó úr?

– Úgy, ahogy mondom. Mit tud Kláráról? Vigyázott rá, míg Júlia nálam volt?

– Hát persze. Elbeszélgettünk. Csak egy kicsit sokáig tartott az a kihallgatás…

– Sokáig? Én a lánnyal még hét előtt végeztem… Úgy értem, kihallgattam, aztán elengedtem.

– Érdekes – töprengett Viktor. – Én meg kilenckor jöttem el Klárától… és Júlia addigra még nem érkezett haza… Higgye el, legszívesebben ott maradtam volna. De Klára szinte kirúgott. Hogy ő tud magára vigyázni meg minden. Ezt mondta. Úgyhogy eljöttem, de Júlia sehol…

– Viktor, nagyon kértem, hogy vigyázzon Klárára! – szólt szigorúan a nyomozó. – Nem lett volna szabad magára hagyni…

– De százados úr, nem tehetek róla. Órákig szóval tartottam… Nem volt könnyű. Beszélgettünk. Aztán el is szunyókált. És akkor hirtelen…

– Mi lett hirtelen?

– Klára hirtelen fölpattant, mintha… mintha darázs csípte volna meg…

– Darázs? Méhecske? Az csak akkor csíp, ha megtámadják… Vagy ha azt hiszi… – vágott közbe Koós, mert erről mindent tudott.

– Mindegy… ezt csak úgy mondtam. Szóval fölugrott, és szinte kitessékelt’ a lakásból!

– Igen? Milyen furcsa. Nem félt?

– Azt hiszem, nem. Pedig mintha valami rosszat álmodott volna… ilyesmi. És Júlia sehol!

– Sehol? Hú, a mindenségit! – kiáltotta a nyomozó. – És Klára…

Koós bevágta magát az autóba. Már onnan kiáltotta:

– Viszlát, Viktor! – Aztán előreszólt: – Teszünk egy kis kitérőt. Nyomás Rózáékhoz!

A simaképű bólintott, és belelépett a gázba.

Viktor földbe gyökerezett lábbal nézte az elporzó rendőrautót. Minek ez a sietség? – töprengett. – Hiszen Kálmán… bent van. Miért félt minket annyira ez a Koós? És kit félt valójában? Júliát? Klárát? Kovácsot? Lehet, hogy most már… most már mindenkinek félnie kell? Nekem is?

Az autó öt perccel később állt meg Róza háza előtt. A nyomozó berontott a kertkapun. Odabent teljes volt a sötétség. A földszinten is, az emeleten is.

Koós megkerülte a házat. Mint tegnap Kálmán – gondolta. – Úgy ólálkodom itt… Fölment a teraszra. Tíz lépcsőfok az egész. Arcát az üvegajtóra tapasztotta. A függöny nem volt behúzva az ebédlőben. A százados megpróbált látni… Megnézni, hogy mi lehet odabent. De alig bírt kivenni valamit. A sötétben ott csillogott a nagy ovális ebédlőasztal. Ahol tegnap Róza… – töprengett. – Hol lehet Klára? Már lepihent volna?

A nyomozó odament a bejárati ajtóhoz. Csöngetett. Türelmetlenül, hosszan, mint tegnap. De most semmi se történt. Néma csend. És ha fönt alszik a vendégszobában? Meg kell tudnom…

Eszébe jutott a telefonfülke. A telefoncsörgést talán meghallja – gondolta. Megint megkerülte a házat. Két perc múlva a fülkében állt. Minden… minden éppúgy, mint tegnap… Mint egy színdarab, amit estéről estére eljátszanak. Csak a szereposztás más… Tárcsázott. Tizenöt csöngetést várt meg. Semmi.

– Nincs otthon. Vagy pedig…

Most vette észre a taxit a fülke mellett. Foglaltat jelzett. De a sofőr békésen aludt, a volánra borulva. Jó neki… ő nem az asztalra borult… a taxis mellett félig megfejtett keresztrejtvény. Nem biztos, hogy ide… – gondolta Koós. – Rémeket látok…

Visszament a kertbe.

– Láttad azt a taxit a ház mögött? – kérdezte a beosztottja.

– Igen. De talán nem a mi ügyünk… Be kell jutnunk a házba!

– Baj van, főnök?

– Nem tudom, de lehet.

– Hát akkor neki az ajtónak! Nem lesz könnyű… jó vastag.

– Álljunk csak meg! – kiáltotta a százados. – A labor! Ott fogunk bemenni…

A laboratórium ajtaja csukva volt. A kulcslyuk fölött keresztben ragasztószalag. Rajta a rendőrség pecsétje.

– Főnök! Ide nézzen… ezt elszakították… feltörték!

Koós csak a fejével intett, hogy befelé. A simaarcú megtapogatta a revolverét. Átmentek a laboratóriumon… be a hallba. Villanyt gyújtottak az ebédlőben. Senki.

– Nézz meg mindent idebenn – suttogta a nyomozó. – Én majd fölmegyek.

Némán lopakodott föl a lépcsőn. Mint tegnap valaki – gondolta. Amint fölért, megállt. Valami neszt hallott. Szöszmötöl… – morfondírozott. – Itt valaki szöszmötöl a sötétben. Klára? De akkor miért nem vette föl a telefont?

A százados lassan elindult a hang irányába. Elment a vendégszobába, aztán Júlia szobája előtt. Megreccsent a padló a talpa alatt. Róza ajtajánál visszahőkölt. Onnan jött a hang. Koós várt.

Aztán egyetlen mozdulattal berúgta az ajtót. Keze a villanykapcsoló után tapogatott. A hirtelen jött fényárban hunyorogva térdepelt valaki, Róza asztalánál. Mint egy agyonijesztett bogár. Keze egy fiókban. Ott ragadt… nem bírta megmozdítani.

– Álljon föl! – mondta a százados.

Vera nehézkesen feltápászkodott. Olyan fehér volt, mint a papír, amit a kezében tartott.

12.

A büfében megszólalt a hangszóró:

– Kertész művésznő, Bianca, készülődjön! Fél perc. Bianca, fél perc!

Az egyik asztalnál statiszták sakkoztak, a kávéjukat kavargatták. Flancos ruhában voltak: ilyennek képzelte a rendező meg a jelmeztervező a régi ciprusi és velencei öltözéket. Voltak köztük matrózok, katonák, udvari dámák, minden…

Az első szín ment az Othello ötödik felvonásából. A főszereplők közül most csak Jago volt a színpadon. Ma Szepesi játszotta. Othello és Desdemona még ott ült a pult előtt, Stefi bő, fehér hálóköntöst viselt, rajta fürdőköpenyszerű védőruha, hogy meg ne fázzon. A büfében mindig nyitva volt az ablak, a sűrű cigarettafüst miatt.

A színésznő már a második konyakot itta.

– Mi az, drága emlékű elődöd nyomdokába lépsz… ebben is? – kérdezte Othello, vagyis Boda. Rajta kényelmetlenül szűk, vörös gallér volt. Alig bírta mozgatni a nyakát. Othello arca nem volt bemaszatolva, pedig régebben így adták a darabot. Most viszont úgynevezett modern felfogásban játszották. A velencei mór nem feketéllett. A rendező szerint Boda így jobban kifejezte „az általános emberit”.

– Hagyj békén, Othello! – mondta Desdemona. – Van elég bajom nélküled is…

– Ne panaszkodj… méltó utód voltál…

– Gondolod? – kérdezte a nő, akin most vörös paróka virított. – Hát, lehet… De mit szólsz, ez a Kovács arra sem érdemesített, hogy bejöjjön. Hogy megnézzen, amikor először játszom Desdemonát… Hol lehet? Bezzeg, ha Róza játszana…

– Sakk – szólt a másik asztalnál Brabantio ciprusi tanácstag.

– Bizony… ez egy sakkocska – motyogta vele szemben Montano, aki Othello előtt Ciprus kormányzója volt.

– Gondolod, hogy észrevették, mennyire más vagyok? – folytatta Desdemona. – És még nincs vége! Most jön az ágyjelenet!

– Ki az, ki jajgat itt, hogy gyilkosok? – hallatszott be a színpadról. – Nem tudjuk – felelte valaki.

– Nem hallottatok sikoltást? – kérdezte Szepesi.

– Még innen is hallani, hogy rosszul csinálja – jegyezte meg Othello. – Minek színész az ilyen? Nem tud kétszínű lenni…

– Ne szidalmazd – szólt Desdemona. – Egyikünk se jó ma… Azt hiszed, én nem tudom magamról? Hogy csapnivaló vagyok…

– Túlzol, kicsikém. Én például…

– Jó, jó… lehet, hogy te igen… Érdekes, hogy pont te! De a többiek! És épp azért, mert kétszínűek vagyunk. Vagy inkább kétlelkűek. Az egyik lelkünk itt, a színházban…

– A másik meg Rózánál… tegnap este – motyogta Othello.

– Igen. És félünk… Csodálom, hogy te nem. Végül is Róza meg te…

– Félsz? Mitől félsz?

– Nem tudom… minden olyan furcsa. Annyira nem így képzeltem ezt az egészet… Desdemonát. És hol van a direktor? Sehol… Ez is olyan különös…

– Sötétben ölni! Hol vannak a mocskos

Zsiványok? Néma minden! Gyilkosok! Hé!

Ki az? Jóban vagy rosszban jártok-e?

– hangzott Szepesi szava a színpadról.

– Csodálom, hogy te olyan nyugodt vagy – folytatta Desdemona.

– Minek izgulnék? Nekem nem új a szerep. Megfojtlak, és kész!

– Nem amiatt. A másik lelkünk… szóval azért rólad is kiderült egy és más ma délelőtt…

– Rólam? Honnan veszed? – rezzent össze Othello.

– Kér még valaki valamit? – kérdezte a büfésnő, mert már menni készült. Közeledett az előadás vége.

– Egy konyakot – szólt Othello. – Szóval mit tudsz… és honnan? – fordult Desdemonához.

– Reggel, illetve délelőtt ott voltam annál a Koósnál. Behívott.

– És engem nem… különös… – Othello elsápadt.

– Sápadozol? Vigyétek innen őket. Várjatok meg, urak – mondta a színfalak előtt Szepesi.

– Sápadozol? – nevetett Desdemona. – Van is rá okod. Szó volt rólad…

– Rólam?

– Igen. Úgy is mondhatnám, hogy… hogy lebuktál.

– Én? – kérdezte Othello. – Az lehetetlen!

– Véged van – mondta Brabantio. – Két lépés, és matt.

– Nono… és ha így csinálok? – töprengett Montano, és elhúzta a bástyáját.

– A fülem hallatára derült ki, hogy te vitted el Rózának az ékszereket… a bankból. Fölismertek!

Othello ennek szemlátomást nem örült. Elkomorult, összeszorította a fogát.

– Te köptél az ékszerekről?

– Én? – kérdezte csodálkozva Desdemona. – Én nem is tudtam Róza ékszereiről! Csak az enyémről, amit béreltem…

– Matt! – mondta Brabantio. – Na, gyerünk, még van egy mondatod…

– Igen. Iszonyú tett! Most ezért nem vághatok vissza… e miatt az egy vacak mondat miatt! Ez a Shakespeare! Na, nem baj, majd holnapután…

– Othello, Desdemona, színpadra! Stefi művésznő, Boda művész úr, színpadra!

Desdemona ledobta a köpenyét, s elindult a színpadra, ágyba bújni. Othello elsötétült szemmel nézte. Az ügyelő gyertyát nyomott a kezébe. Színváltozás volt, a függöny leeresztve. Desdemona bemászott az ágyba. Othello a színfalak mögött várt. Fölment a függöny.

Amíg Boda beszélt, Desdemona megnézte, mennyien vannak. Fél szemét kinyitva végigpásztázta a nézőteret. Aztán ő jött.

– Ki az, Othello? – kérdezte Stefi.

– Igen, Desdemona – válaszolta Boda.

– Lefekszel, uram?

– Imádkoztál az este, Desdemona?

Szepesinek volt öt perce. Megivott egy pohár vizet. Aztán odaállt az ügyelő mellé, és Desdemonát nézte.

Milyen jól csinálja! – gondolta. – Hiába haragszik rám, egyszer majd csak felfogja, hogy nekem köszönheti… ezt az estét.

– Meg akarsz ölni? – kérdezte Stefi.

– Meg – felelte röviden Boda.

– Igen. Nekem köszönheti… – töprengett tovább Szepesi.

– Kergess el inkább, uram, csak ne ölj meg! – kiáltotta Stefi.

De Boda nem hagyta magát.

– Dögölj meg, ringyó!

A művésznő erre kérlelni kezdte:

– Ölj meg holnap! Hadd élek reggelig!

– Ha húzod – szólt Boda, mint akinek mindegy.

– Egy félórát – próbálta halogatni Stefi.

– Döntöttem, nincs halasztás.

Szepesi feszülten figyelte, ahogy Béla fojtogatja a nőt. Ez igen! – gondolta. – Ez a nő harcol! Más, mint Róza… küzd az életéért. Nem adja föl, még az utolsó pillanatban sem… Meg kell magyarázni neki, hogy ha én nem vagyok… ő most nem játszhatna. Nem fojtogathatnák…

13.

– Ez meg miféle vicc? – kérdezte Koós.

Vera hallgatott.

A százados csípőre tett kézzel állt. Mindent el tudott volna képzelni, de ezt nem. Hogy Vera… „az ő állapotában”! Lehet, hogy beugrottam ennek a nőnek… a terhességének… és túl hamar leszálltam róla? – töprengett.

Itt még a méhészet sem okosította meg. A szakértők ugyanis máig vitatkoznak: vajon az anyák szúrnak-e vagy nem? Koós szakkönyvének szerzője határozottan állítja, hogy igen, bár hozzáteszi: megtermékenyült anyától eddig még nem kapott szúrást, csupán fiatal, meg nem termékenyült anyától. Így van ez a méheknél… Érdekes, hogy az anya fullánkja nem szakad a megszúrt testbe, bár a fájdalom égetőbb, mint a dolgozó méh szúrása után.

– Úgy is jó – mondta az nyomozó. – Van telefonjuk? Értesíteni kell Viktort, hogy maga… hogy is mondjam… ma este egy kicsit elmarad…

– Százötvenhárom-kilencharmincnyolc – szólt halkan Vera. – És el kell küldeni a taxit… Itt áll a ház mögött…

– Majd én – ajánlotta a simaarcú, és eltűnt.

– Menjünk le az ebédlőbe – mondta Koós. – Közben telefonálok a hallból.

Vera leült az ebédlő sarkában. Némán meredt maga elé. Kezében még mindig ott volt az a papírlap. Az asszony gyorsan körülnézett, mintha keresne valamit. Aztán lemondóan legyintett.

– Mindennek vége… – motyogta. – De biztos, hogy mindennek? – Elgondolkozott.

– Viktor nincs otthon – nyitott be a nyomozó.

– Az lehetetlen – suttogta Vera.

– Miért volna lehetetlen? Nyilván magát keresi.

– Űristen! Egy szót sem szóltam neki, hogy elmegyek hazulról…

– Adja csak ide azt a papírt – mondta csendesen Koós. – Ezt kereste itt éjnek évadján, a sötétben?

– Ezt…

A százados elolvasta a levelet. Mert levél volt. Rózának szólt, és persze Vera írta.

– Asszonyom, ez szabályos zsarolás! – kiáltott föl a nyomozó, miután elolvasta.

– Lehet – felelte Vera.

– A saját anyját… zsarolni… Nem valami szép dolog…

– Nem zsaroltam… – kezdte a nő.

– Mert nem volt rá ideje – fejezte be a százados. – Róza meghalt, mielőtt fizethetett volna.

– De hiszen el sem olvashatta…

– Miért olyan biztos ebben? Tegnap írta ezt a levelet?

– Nem… tegnapelőtt… Este. Miután anyámmal beszéltem.

– Igen, és miről?

– Arra céloztam neki, hogy… hogy nem állunk valami jól… Ő meg annyira gazdag…

– Szóval pénzt kért tőle?

– Nem ilyen… határozottan. Én inkább valami rendszeres dologra gondoltam… Arra, hogy havonta… végül is posta Turkiszban is van…

– Értem. És Róza?

– Azt felelte, hogy eleget adott már… és álljunk meg végre a saját lábunkon… ilyesmit. Az anyám teljes antitalentum volt ezekhez az ügyekhez. Azt se tudta, mennyibe kerül egy kiló krumpli…

– Szóval nem fizetett és nem is ígért semmit.

– Nem!

– És akkor maga elhatározta…

Vera közbevágott:

– Hogy nem hagyom annyiban. Értse meg, Koós úr, Kálmán tízezrekkel dobálózhatott… mi meg…

– Aha. Tehát megpróbálta… zsarolással.

– Én nem így nevezném. A járandóságunkról volt szó. Az örökségemről!

– Álljunk csak meg! De hiszen Róza élt! Akkor még élt! Miféle örökségre spekulált maga?

Vera elfehéredett. Idegesen babrálta a széke karfáját.

– Nem úgy gondoltam… csak arra, hogy a részünket ne… ne Kálmán tixonozza el. Mindig azt képzeltem, hogy egyszer belebukik… hogy a Tixon végül is nem sikerül!

– Tegnap este sajnos láthattuk, hogy sikerült… – szólt halkan Koós.

– De előtte – folytatta Vera, mintha nem is az anyjáról lett volna szó – … előtte nem lehetett tudni. Legalábbis mi nem tudtuk.

– Kísérletnek egy kicsit túl kockázatos és kegyetlen, ami azt illeti.

A nyomozó elnézte ezt az asszonyt. Az anyák nem szúrnak? – gondolta. Ebben a pillanatban mindenre képesnek hitte Verát, a gömbölyödő hasával együtt. És nem szeretett volna Viktor bőrében lenni… Egy ilyen szívtelen nővel…

– Rögzítsük a tényállást – mondta. – Maga tegnapelőtt megírta ezt a levelet. De látom, nem postán adta föl.

– Nem. Tegnap este fölvittem Róza szobájába. Azt akartam, hogy este… szóval a vacsora után találja meg.

– Mikor vitte föl?

– A vacsora alatt.

– Erről tegnap valahogy elfeledkezett, asszonyom! – Koós a füzetét lapozgatta. – Azt vallotta, hogy csak egyszer ment ki az ebédlőből, de már… a haláleset után. Mert rosszul lett…

– Igen. Tegnap… elfelejtettem. Már előbb is rosszul voltam… tudja, a terhesek…

– Mikor?

– Nem is tudom pontosan… ja, igen, még a pezsgőzés előtt… közvetlenül előtte.

– Vera! Maga tényleg rosszul volt, vagy… vagy csak úgy csinált?

A nő hallgatott. Lesütötte a szemét.

– Szóval megjátszotta… – mondta a százados. – És akkor vitte föl a levelet. Maga is volt Róza szobájában… a mindenit!

– De… de az anyám el se olvasta! Ez csak nem zsarolás?

– Lehet, hogy nem olvasta, mert nem volt módja rá. Talán jobb is. Bizonyára nem örült volna annak, hogy a saját lánya ilyet tesz. Megfenyegeti, hogy ha nem fizet, elárulja Kálmánnak Bodát.

– Amit Róza velünk tett, az nem volt méltó egy anyához… Ezért… ezért mertem megtenni!

– Mit?

Vera felugrott. A százados nem is hitte volna, hogy ez a kis nő így tud kiabálni:

– Nyomozó úr, elég a célozgatásokból! Csak nem képzeli, hogy megöltem az anyámat? Ezt kikérem magamnak! Hívja csak föl megint a férjemet! Maga… maga kihasználja az előnyét! Azt, hogy egy gyönge, terhes nővel áll szemben! Viktor majd megvéd…

– Gyönge, terhes nő? – kérdezte Koós. – Aki egyik nap az anyját zsarolja, másnap meg betör…

– Én… szóval én csak a nyomozást akartam segíteni!

– Micsoda?

– Nézze, előbb-utóbb megtalálták volna ezt a levelet… és hogy is mondjam… ez csak félrevitte volna a nyomozást. Hát nem? Engem gyanúsítottak volna, pedig semmi közöm a gyilkossághoz… Ezért akartam megsemmisíteni ezt a papírt!

– Sajátos logika, asszonyom! Mondja, ezt a dolgot megbeszélte Viktorral is?

Az asszony zavarba jött.

– Nem… azt hiszem, nem tudja…

– Mindjárt gondoltam.

– Micsoda? Miből gondolta?

– Hát nem érti? Ez a zsarolólevél a legfőbb bizonyíték a maga ártatlansága mellett… Aki ölni készül, nem zsarol. Legalábbis nem ugyanazon az estén. Hacsak…

– Hacsak? – Vera alig kapott levegőt.

– Hacsak nem fordított a sorrend… –, töprengett Koós.

Odakint hangosan bevágódott a kertkapu. Aztán valaki bejött a házba. Vera megismerte a lépéseit.

– Júlia – mondta halkan.

A lány be se nézett az ebédlőbe. Fölbotorkált a lépcsőn.

Csillapíthatatlanul, önfeledten zokogott.

14.

Kovács már félórája ücsörgött a rendőrség folyosóján. Feszengett. Hol mászkálhat ez a Koós? – töprengett. – Magam jövök ide, hogy beszéljek, és a nyomozó sehol. Pedig nem halogathatom tovább… most már meg kell mondanom!

Nem volt valami kellemes. A szék kényelmetlen, ráadásul a százados szobájában állandóan csöngött a telefon. A direktor izgett-mozgott, türelmetlenül bámulta Koós ajtaját. A folyosón egy-egy rendőr sietett végig, tudomást sem véve a színigazgatóról. Mintha a világ legtermészetesebb dolga volna, hogy itt csücsülök – gondolta Kovács. – Lehet, hogy az arcom… olyan idevalósi? Azért nem csodálkozik senki? És Kálmán? Valahol itt lehet, ebben a házban!

A színigazgató körülnézett. Szegény Kálmán! Itt ül ártatlanul. Nekem még mindig jobb – töprengett. – De biztos ez? Kálmán ártatlansága legalábbis világos. Tiszta ügy… Persze csak ha Koós hisz nekem. Ha elhiszi, amit én elhittem Júliának. És ha tényleg igaz, amit Júlia elhitt Kálmánnak… arról a telefonról. Kicsit sok mindent kell itt elhinni! De hát mi más ez az egész? Csupa „elhívés” meg „nem hívés”. Ezekből építkezünk. Ha, akkor: ilyenekből. A nyomozó is meg én is. Csak mind a ketten mást hiszünk el, és mást nem… ő nem hisz Kálmánnak, én meg igen. Mert én hiszek Júliának, mert… szóval mentem a bőrömet. Futok a pénzem után…

Valaki jött a folyosón. Hevesen vágta ki a csapóajtót. Rohant. Koós? – hunyorgott Kovács. Aztán megmerevedett. Szeretett volna levegővé válni.

– Viktor! Te itt? Minek? Behívott?

– Nem. És téged?

– Engem sem…

– Hát akkor? Csak úgy?

– És te?

Viktor egyenesen Koós ajtajához lépett. Bekopogott, aztán gyorsan lenyomta a kilincset.

– Kár a gőzért – mondta a direktor.

– Nincs? – kérdezte remegve a másik.

– Nincs. Mit gondolsz, minek szobrozok itt a folyosón?

– Nem gondolok semmit – szólt lassan Viktor. – De azt mondtad, téged nem hívott…

– Ahogy téged sem… Úgyhogy ne csodálkozzunk, ha nincs itt.

– Direktor… te… te akarsz neki mondani valamit? Csak úgy magadtól?

– Cö-cö. És te?

– Az más! Én…

– Miért más?

– Semmiért… na, igen.

Viktor leült a színigazgató mellé. Ujjaival izgatottan dobolt a szék lábán.

– Van itt telefon? – kérdezte.

– Van. Nem hallod? Állandóan csörög…

– De én… ahonnan én is tudok…

– Fogalmam sincs.

Csend lett. Valahol fölöttük ütemes léptek zaja szólt. Lehallatszott ide a földszintre is.

– Valakit visznek? – kérdezte nyugtalanul Viktor, és ujjával fölfelé mutatott.

– Nyilván. De mit idegeskedsz? Nem téged… ez legalább biztos.

– Kedves Béla, szeretnélek valamire megkérni…

– Mondd csak!

– Ha megjön ez a Koós… egyáltalán bejön még ma?

– Azt mondták, bejön…

– Szóval, ha megérkezik… engedj előre, kérlek… Nagyon fontos, amit mondani akarok neki…

– Értem, Viktor. Illetve nem értem. Mi az a nagyon fontos?

– Megtennéd, hogy előreengedsz?

– Az is fontos, amit én… Ne haragudj, de tényleg…

– És mi az? – vágott közbe Viktor.

– De megígérem, hamar végzünk. Talán csak egy-két mondat az egész…

– Egy-két mondat?

– Igen.

Hallgattak. Koós szobájában újra megcsördült a telefon. Viktor automatikusan fölpattant, aztán visszarogyott a székre. A zöld olajfestéket kaparászta a falon.

– Nagyon ideges vagy – mondta a színigazgató.

– Azért te se látszol valami nyugodtnak…

– Hát igen. Sok a zűr.

– A zűr? Milyen zűr? – kérdezte Viktor.

– Meg az időjárás is… azt hiszem, front van.

– Lehet. Nekem is egész nap fáj a fejem…

– Mitől? – kérdezte lassan Kovács.

– Hát a fronttól… nem te mondtad az előbb?

– Ja, igen.

– És ez így megy egész nyáron. Nincs egy nyugodt napja az embernek.

– Bizony, bizony… a sok front. Már Shakespeare megírta… hogy is van? Aha.

A hold pályája ferdül, az teszi,

Közelebb jön a földhöz, mint szokott,

S az embert megvadítja.

– Azt hittem, régen nem volt ennyi! Úgy értem, ennyi front meg időváltozás. Meg se éreztük…

– Most egészen úgy beszélsz, mint Klára… vagy Eta – mondta Kovács.

Viktor összerezzent. Megtapogatta a feje búbját.

– Ne humorizálj… – felelte remegő hangon.

15.

– Hazavisszük Verát – utasította Koós a simaarcút. – Aztán nyomás Kovácshoz!

– Most mi lesz? – hebegte Vera.

– Hallhatta! Maga szépen hazamegy, és csendesen elmondja Viktornak az egészet.

– Ha otthon lesz… – aggodalmaskodott a nő.

– Most már otthon lesz… hol lenne másutt? Szóval szépen elmond mindent, eltűri a fejmosást, és türelmesen megvárja a…

– A börtönt? – kérdezte az asszony.

– Nem. A gyereket. Hogy fiú lesz-e vagy lány… De ebbe az ügybe ne másszon bele! Kivéve persze, ha én hívatom. Van itt elég baj maga nélkül is, higgye el.

– Elhiszem. Itt most jobbra forduljon. Úgy. Ez a házunk… na, viszlát… és köszönöm!

– Mit köszön? Hogy elfelejtek egy… betörést?

– Hát igen…

– Csak ne menjen ki a fejéből, amit mondtam. Elfelejtem, de csak akkor, ha igazat beszélt! Mert az igazság ki fog derülni!

Vera nagy nehezen kiszállt. A simaképű rákapcsolt.

– Sietünk? – kérdezte.

– Nagyon! – hadarta a nyomozó.

– Akkor nénózok egyet, jó?

– Hagyd a fenébe, utálom a szirénát. Olyan vagy, mint egy gyerek. Mint egy bajuszos gyerek…

– Tibor, téged egyre jobban kikészít ez az ügy. Már nincs is bajuszom…

– Annál rosszabb – mondta szórakozottan Koós. – Meg a végén körözni kell ezt a Kovácsot… Nyomoz, aztán elillan. Sherlock Holmes.

– Nem biztos. Lehet, hogy éppen ellenkezőleg… hogy ő a golyóstollas gyilkos…

– Kicsoda? – kérdezte a százados.

– Valami krimiben volt – mondta a simaarcú. – Az egész azon alapult, hogy a pasi elkövette a gyilkosságot…

– Minden krimi ezen alapul – motyogta a nyomozó.

– Ne viccelj! Szóval elkövette, és utólag csinált magának alibit. Utólag, érted? Elővette a golyóstollát, a füzetét, és kikérdezte a gyanúsítottakat…

– Aha…

– És így tökéletesítette a dolgot.

– Értem – mondta érdeklődve Koós. – Arra építette az egészet, hogy egy-egy dologban mindenki mást mond… mindenki egy kicsit másképp látja.

– Úgy van. Van, aki feledékeny; van, aki hazudik. Nem azért, mert gyilkos, hanem valami más miatt… vagy valaki más miatt. És ezekből a kis eltérésekből utólag tökéletes alibit lehet építeni! Csak idő kell hozzá.

– Meg egy golyóstoll…

– Igen… Lehet, hogy ez a Kovács is ezt csinálja?

– Mindenesetre nem rossz ötlet – morogta a százados. – A gyilkos egyszerűen kiküszöböli… a véletlent. Mert utólag, szóval az eset után dolgozik. Kivéve persze a gyilkosságot… Mindegy, majd meglátjuk.

A rendőrautó fékezett. Kiszálltak.

– Menj előre, beszélj a házmesterrel – szólt a nyomozó. – Én addig átböngészem a lakók névjegyzékét… Úristen! Már látom is… négy emelet, és úgy hiszem, nincs lift…

– A pali csak két hónapja lakik itt – jött vissza a simaképű.

– Világos, ezért nincs telefonja – morfondírozott Koós. – Várj csak!

Megtorpantak a lépcsőházban.

– Figyelj! – sziszegte a százados.

Valaki jött lefelé a lépcsőn. Talán egy emelettel fölöttük járhatott.

– Most elkapjuk! – súgta a fiatal rendőr.

– Ne hülyéskedj, süket vagy? Ez nem férfi! – És Koós elindult.

De a lépcsőfordulóban hirtelen megállt. Visszahőkölt.

Klára topogott lefelé. Óvatosan lépkedett, meg-megmarkolva a korlátot.

– Jesszusom! – kiáltotta, amikor meglátta a két rendőrt. – Maguk mit keresnek itt?

– Mi van itt ma? Népvándorlás? – motyogta a nyomozó. Aztán fölemelte a hangját: – Maga mit keres itt, hölgyem? Csak azt ne mondja, hogy minket. Mert nem fogom elhinni

– Sok már nekem négy emelet – lihegte az idős hölgy.

– Ezt akarta kipróbálni? Azért jött ide? – kérdezte a százados.

– Maga nem nagyon tiszteli a koromat… – jegyezte meg Klára.

– Mert, hogy is mondjam, meghazudtolja – szólt Koós.

– Mit csinálok?

– Most éppen félreért engem. Nem úgy gondoltam. Csak arra céloztam, hogy maga milyen jól tartja magát, Klára! Meglepően jól! De miért itt? Mi dolga volt a direktorral?

– Semmi. Nincs itthon.

– Nincs? A mindenségit! Órák óta nem látta senki!

– Nagyon furcsa… – töprengett a hölgy.

– Bizony az! De nem kevésbé különös, hogy maga… itt! És ilyen későn!

– Nincs ebben semmi különös, Koós úr. A direktor… hogy is mondjam, megkért engem valamire… Egy kis szívességre.

– Mire?

– Arra, hogy alaposan gondoljam végig a tegnap estét… Eta szemszögéből.

– A golyóstollas gyilkos – sziszegte a simaarcú.

– Micsoda?

– Semmi, semmi – válaszolt a százados. – De mondja… talált az emlékezetében valami furcsát? Ossza meg velem! Ne csak Kovácsnak tartogassa. Kár volna… és talán hiba is…

– Nem találtam semmi lényegest. Csak apróságokat. De miféle hibáról beszélt az előbb?

Koósnak nehezére esett a magyarázkodás itt, a lépcsőházban.

– Csak arra utaltam, hogy nem kell mindent elfecsegni akárkinek…

– Kovács akárki? – kérdezte Klára. – Hát ő is gyanús?

– Mindenki gyanús, hölgyem! Persze legfőképp Kálmán. De azért a többiek sem állnak egészen tisztán. És főleg egy kicsit túl sokat izeg-mozog itt mindenki!

– Az én koromban már nem izeg-mozog az ember csak úgy… – felelte sértetten a hölgy. – Tényleg úgy gondolja, hogy esetleg Kovács?

– Kedves asszonyom! Menjen szépen haza, illetve Rózáékhoz… már csak azért is, mert Júlia most egyedül van. És nem a legrózsásabb állapotban.

– Hogyhogy?

– Csak zokog és zokog. Egy szót sem bírtam kiszedni belőle. Inkább békén hagytam. Ráfér egy kis ápolás. Majd a kollégám hazaviszi.

– Köszönöm. Szóval a direktorral… esetleg vigyázni kell?

– Esetleg… – mondta Koós. Közben mérgesen vonta össze a szemöldökét. Kezdünk úgy viselkedni – gondolta –, mintha nem is rendőrök lennénk… Hazahordozunk mindenkit, akinek otthon a helye, csak épp elfeledkezett róla, és összevissza mászkál… Már azt se tudom, hogy detektív vagyok-e vagy taxis… Tényleg, mi lehet azzal a taxissal?

16.

Koós holtfáradtan ért vissza a rendőrségre. Már csak az éjszakások voltak bent. A nyomozó még végig sem ment a földszinten, máris meglátta a szobája előtt ücsörgő Kovácsot.

A mindenit! Tűvé teszem érte a várost, közben meg itt…

De nem tudta végiggondolni. Viktor ragadta karon. Hevesen kiabált:

– Nyomozó úr! Igaz, hogy a direktor jött előbb, de… de nekem nagyon fontos bejelentenivalóm van! Nagyon fontos!

A százados mintha nem is hallotta volna. Egyenesen Kovácshoz fordult. Megállt a széke előtt, és végigmérte a kövérkés férfit, aki laposakat pislogott fölfelé.

– Maga meg hol tekergeti?

– Tekeregtem? Cö-cö… Több, mint egy órája itt ülök…

– Koós úr, az isten szerelmére… – kezdte újra Viktor.

– Viktor, maga menjen szépen haza!

– Micsoda? Mit mond? Hová menjek? Amikor éppen…

– Jól hallotta. Nyugodtan hazamehet. Megtalálja, akit keres…

A férfi szeme tágra nyílt.

– Honnan tudja? – kérdezte rekedten.

A nyomozó Kovácsra sandított, s egy mozdulattal elhallgattatta Viktort.

– Semmi baja… egyelőre – súgta. – Van valami más is?

– Nem… nincs. De ezt… egyszerűen nem értem…

– Vera majd mindent megmagyaráz.

A százados ezután a direktorhoz fordult.

– Magával viszont beszédem van! Még számolunk!

– Micsoda? Számolunk? Idejövök önszántamból a rendőrségre… és akkor így fogad! Egy egész órát vártam! És közben megy az előadás… nélkülem. Pedig ott volna a helyem! Még szerencse, hogy nem ücsörögtem egyedül. Jól elbeszélgettünk Viktorral…

– Bizony! A színházban volna a helye! – felelte metsző hangon Koós. – Kerestettem is ott… de persze hiába! Aztán még hol lehetett volna a helye? Otthon. Magam mentem el… de persze hiába! Maga előfordulhatott volna még Rózáéknál is, mondjuk… Klárát meglátogatni. Megnéztem… de persze hiába. Kovács! Maga megkereste az egyetlen helyet, ahol nincs helye… Félek, ez azt jelenti…

– Mit jelentene? – szeppent meg a színigazgató. – Ha már elkezdte…

– Például azt, hogy mégis itt a helye!

– Cö-cö – felelte a direktor nem nagy meggyőződéssel. Felállt.

De Koóst nem olyan fából faragták. Kovácsra emelte a szemét, aztán lassan ezt mondta:

– Itt van a notesza, igazgató úr?

A direktor elpirult.

– Igen.

– És a golyóstolla?

– Az is…

– Akkor maradjon csak itt. Várjon még tíz percet, jegyezgessen, mint eddig… Nekem még van egy kis dolgom!

És a nyomozó bement a szobájába. Fölemelte a kagylót. A kaput hívta.

– Gyerekek – szólt az őröknek –, itt a folyosón vár rám egy kövérkés pasi. Barna zakós. Igen… kockás. Most puhítom. Ha meggondolná magát, és el akarna tűnni, ne engedjétek. Jó? Csak szelíden! Igen… finoman… de ne hagyjátok! Akkor hozzátok be a szobámba.

A századost nagy halom papír várta az íróasztalán.

– Nézzük csak… megtalálták azt a taxist! Mi a fene! Tehát létezik a bajuszos… kezdem nem érteni ezt a Kálmánt.

Megcsördült a telefon.

– Itt Koós. Megtalálták? Hol? Jó. Hozzák be… Micsoda? Nem magyar állampolgár? Sebaj! Németül? Még szerencse, hogy nem albánul… Kérjék meg szépen!

A nyomozó lerogyott a székére.

Össze kell szednem magam – gondolta. – Már fél tizenegy. Ez a Kovács! Meghúzódik a rendőrségen… de miért? Hogy ne találjuk meg? De hisz nem tudhatta, hogy elmegyek… a golyóstollas… Mivel vehette rá Klárát, hogy beszéljen? És mit akarhatott mondani neki az öregasszony? Ki kellett volna szedni belőle! Megint hibáztam… Nem indul el késő este csak úgy… elmondani, hogy nem tud semmit!

Koós érezte, hogy mennyire ideges. Megivott egy pohár vizet. Én vagyok a méhész! Ők meg a méhek… – mondta magának megnyugtatásul. – Nélkülem nem boldogulnak!

Aztán kiszólt Kovácsnak.

– Jó estét – kezdte a színigazgató, mintha most találkozott volna életében először a rendőrrel.

– Üljön le, és mondja el, miért jött. Ha lehet, röviden. Utána majd én következem…

– Rövid leszek – kezdte a direktor. – Én nem telefonáltam a rendőrségre.

– Tessék? Micsoda? Itt van, minek telefonált volna?

– Úgy látom, nem jól fogalmaztam – töprengett Kovács. – Akkor másképp mondom. Nem én telefonáltam a rendőrségre…

A nyomozó elsápadt.

– Hogy? Úgy érti… tegnap este?

– Úgy értem.

Koós igyekezett, hogy megőrizze a nyugalmát. Tudta, mindjárt meg fogja érteni az iménti közlést. De azt is érezte, hogy egyelőre még nem érti. Nem ő telefonált. Jó… nem ő. Na és? Megölték Rózát vagy nem? Megölték… meg bizony… De hát akkor ki telefonált? Nem ő… hogy is van ez?

A százados úgy érezte, nem győzi. Solymárra kívánkozott, a kaptáraihoz. Istenem! – gondolta. Egy késő őszi nap a telken… a méhekkel való bánás ilyenkor már csak a külső szemlére szorítkozik. Enyhe napokon meggyőződhet a méhész, hogy a méhek mily nehezen nyugosznak bele sorsukba, mily nehezen adják át magukat a téli rabság nyugalmának. Mohó sietséggel használják ki a derültebb napok egy-két óráját, hogy kirepülhessenek, felkeresik a hervadozó, árván maradt virágokat, hogy elbúcsúzzanak tőlük, sütkéreznek a nap gyenge sugaraiban, amit olyan sokáig kell majd nélkülözniük… Váratlanul Kovács szólalt meg:

– Gondolja végig nyugodtan. Tudom, hogy meglepő… Már Shakespeare is megírta… úgy van, hogy:

S bár teljes ésszel minden szót lemérek,

Eszem kevés, hogy egy szót is megértsek.

– Mi kevés? – kérdezte Koós.

– Hagyjuk, csak idézgettem. Gondolkodjunk… Gondolkodjon nyugodtan. Mondom… tudom, hogy újdonság!

– Újdonság? Az nem kifejezés! És miért hallgatott eddig erről az apróságról?

– Elismerem, hiba volt – felelte lassan a színigazgató. – De ellenőriznem kellett valamit, mielőtt ezt elmondtam volna.

– A golyóstollas… – motyogta a nyomozó.

– Persze… tessék – szólt készségesen a direktor, és átnyújtotta a golyóstollát.

– Nem, nem kell. Nem ezt mondtam. – A százados egészen megzavarodott.

– Talán ha megpróbálna hangosan gondolkodni – próbálkozott Kovács. – Néha nagyon megkönnyíti…

– Hangosan gondolkodni? Hogy jegyezgesse? Vegye végre tudomásul, én vagyok a rendőr!

– Tudom.

– És azt sem ártana fölfognia, hogy ezzel az egésszel… szóval ez nagyon gyanús. Mert ha nem maga telefonált, akkor ki tette?

– Hát igen… sokat töprengtem rajta, de nem tudom. Ezt nem.

– Jó, ezt nem. De annyit csak tud, hogy maga miért hallgatott? Miért várt ma estig?

– Ma délutánig… – helyesbítette a színigazgató. – Nem rajtam múlt, hogy csak most tudunk beszélni…

– Akkor délutánig. Mindegy. Mert tegnap este kellett volna szólnia! De azért ne higgye, hogy én itt ölbe tett kézzel vártam a maga közléseire… Nem! Már nagyon sokat tudok magáról… Sok rosszat…

– Például?

– Például azt, hogy zsarolta Rózát! Rendszeresen zsarolta.

Koós meglepődött. Nem hitt a szemének. Színjátékot várt. Összecsapott kezeket, heves tagadást, hisztit. De a direktor egyáltalán nem látszott döbbentnek. Nyugodtan ült a helyén.

Fölkészült – gondolta a százados. – Hát igen… egyáltalán nem lesz könnyű vele…

– Zsaroltam, igen… Jó… Nevezzük így, a maga kedvéért…

– Miért? Úgy értem: mivel? – kérdezte Koós.

– Júliával.

– Júliával? Nem egészen világos…

– Gondolom. Ezt is el akartam mondani… Júlia a lányom. Az enyém…

– Tessék? Kicsoda? És kinek a kije?

– Igen. Júlia a lányom. Az apja vagyok. Csak Róza tudta meg én… Illetve annak idején Vera apja is, aki meghalt… aki szintén meghalt…

A nyomozó reményvesztett arccal nézett Kovácsra. Ez még neki is sok volt.

Nem telefonált – motyogta –, és Júlia a lánya. Júlia… de nem ezt nem telefonálta meg, hanem… Rózát… az anyját. Júlia anyját… – Kezdett belezavarodni.

– Van még valami? – kérdezte csüggedten.

– Nem, nincs.

– Hála istennek! – dörmögte a százados. – Tehát foglaljuk ősze. Zsarolt, nem telefonált, és Júlia a lánya. Ez minden. Értem.

Pedig dehogy értette. Csak annyi jutott eszébe, hogy meg kellene szabadulni a színigazgatótól. Elmondta a mondókáját, jó… de átgondolni… most át kell gondolni, hogy mit jelent az egész. És egyedül… De hátha az derül ki belőle, hogy Kovácsot nem szabad elengednem? Még egy hibát elkövetni? Nem, nem szabad! Koós teljesen tanácstalan volt.

– Nem volna jó együtt gondolkodnunk? – kérdezte óvatosan a direktor.

A nyomozó nem válaszolt. Hát igen – gondolta. – Így lenne tökéletes a golyóstollas gyilkos esete. A pasas mindenkivel elbeszélget, megcsinálja az alibijét, aztán beül a detektívhez. Szépen eltársalog vele is. Megtudja, hogy áll a nyomozás… Még ötleteket is ad a rendőrségnek. Hát nem! Én nem kérek az ilyen együtt gondolkodásból…

– Ugyanis van egy-két következtetésem – folytatta Kovács. – Olyanok, amik… hogy is mondjam… a maga munkáját is érintik. Úgy értem, az intézkedéseit…

– Nem értem – gyanakodott Koós.

– Nem csodálom – felelte a direktor. – Ez az ügy nagyon szövevényes. De az biztos, hogy Kálmánt most már el kell engednie…

– Micsoda? – kiáltotta a százados. – Elengedni… a gyilkost?

– Igen. Mert nem ő a gyilkos, ő nem tehette. Mondom, hogy nem én telefonáltam!

A nyomozó fölpattant a helyéről. Tudta, hogy most már nem nélkülözheti Kovácsot. Akkor sem, ha gyilkolt. Nem vághatja ki csak úgy! De ezt a színigazgatónak nem szabad megéreznie…

– Gondolja végig, Koós úr! Én nem telefonáltam. De tényleg… Pontosabban én csak az orvosnak telefonáltam. A színházi orvosnak… ellenőrizheti.

– Majd megteszem, ne féljen! – motyogta a rendőr, hogy az időt húzza. Miért kellene Kálmánt elengednem? – töprengett közben. – Miért?

De nem kérdezhette meg. Csend lett.

Kovács felállt, lassan porolni kezdte a nadrágját, pedig nem is volt piszkos.

– Úgy látom, nem akarja, hogy együtt… – kezdte.

– Üljön csak le – mondta Koós. – És beszéljen arról a zsarolásról… Miért?

– Minden miértnek megvan az azértja – idézte a direktor, miközben újra helyet foglalt. – Tudja, Koós úr, miben van ez?

– Ne haragudjon, nem.

– A Tévedések vígjátéká-ban. Azt hiszem, Kálmán… szóval ő is tévedés volt…

– A zsarolásról beszéljen – kérte szigorúan a nyomozó. – Ne kerülgesse. Mert ez nem vígjáték!

– Jó. Rózával valaha… hogy is mondjam… szerettük egymást. Az első férje idején. Három évig tartott… akkor született Júlia. Tudtuk, hogy az enyém.

Kovács beszélt, beszélt, de a százados valójában nem rá figyelt. A telefon – töprengett. Mit jelent ez? A direktor nem telefonált. Jó. De akkor ki telefonált? Végig kell gondolni… Nézzük csak. Olyasvalaki telefonált, akinek aztán érdekében állt, hogy hallgasson. Hogy eltagadja… Például Kálmánnak. Vegyük előre őt, hiszen ő a gyilkos…

– … később meg azért kellett hallgatnom, mert Kálmán akkor már fölbukkant a színen. Hiába nőtt meg közben Júlia… – folytatta a színigazgató.

Szóval nézzük Kálmán szempontjából – gondolkodott Koós. – Megöli Rózát… azután… mondjuk, telefonál. De miért? Miért is? Hogy a bentiekre terelje a gyanút. Igen… lehetséges… és ezért hallgat az egészről…

– Szóval ezért mondtam, hogy nem olyan szabályos zsarolás volt ez – fejezte be Kovács. – De talán most nem is annyira fontos a zsarolás…

A százados fölfigyelt.

– Hanem? Mi a fontos?

– A telefon… – szólt halkan a színigazgató.

– Hogyhogy?

– Én azért nem mondtam el a telefont… illetve hogy csak az orvosnak telefonáltam… mert… szóval Júlia miatt. Gondolja meg! Maga tegnap éjjel becsöngetett. Júlia nyitott ajtót. Vagyis a lányom. Akiről abban a pillanatban már csak én tudtam, hogy a lányom… mert Róza halott volt…

– Na és?

– Tehát ajtót nyitott… és még kint a hallban azt mondta magának, hogy én telefonáltam a rendőrségre.

– Igen, így mondta – szólt közbe Koós.

– Azért, mert így hitte! És teljes joggal. Én mentem ki telefonálni. Éreztük, hogy Róza halála körül valami nincs rendben. Tehát Júlia pontosan úgy viselkedett, mint a többiek. Hogy mondjam? A helyzet logikájának nem, mondott ellent, hogy én esetleg a rendőrséget is értesítettem… egy füst alatt a rendőrséget is…

– De ha így van, akkor miért nem szólt azonnal? – kérdezte a nyomozó.

– Hát igen… elvállaltam a telefont. Mert volt egy másik eshetőség is.

– Micsoda?

– Az, hogy Júlia valamilyen módon belekeveredett az ügybe. Vagyis: amikor azt mondta, hogy én telefonáltam… akkor igazából csak el akart kenni valamit!

– Nem egészen értem… – töprengett a százados.

– Azt akarom mondani… de ehhez hozzá kell vennie, hogy Júlia a lányom… szóval arra gondoltam, hogy esetleg lehet valami oka letagadni az igazságot. Egész este olyan zavart volt, el-eltűnt… Telefonálhatott is! Ez jutott eszembe. És az is, hogy hallgatok, amíg nem tisztázom őt… Nézze, van ilyen. Ezt… már Shakespeare megírta:

Míg át nem látok e zűrzavaron

A felkínált csalást elvállalom.

– Hát így volt…

– Mit kínáltak föl magának? – hebegte Koós. Rájött, hogy ez így nem megy. Össze kell szednie magát, mégpedig egyedül. Kálmán… – gondolta. – Miért kellene elengednem?

A nyomozó nem tudta, mit kezdjen Kováccsal. Küldjem ki? Azt nem lehet. Nem árulhatom el, hogy… hogy ilyen rosszul állok!

Fölemelte a hangját:

– Megbocsát, direktor úr, valaminek utána kell néznem. Csak pár pillanat az egész… Ha csörögne a telefon, ne vegye föl!

A rendőr kilépett a folyosóra. Becsukta az ajtót, megállt. Sehol senki. Tanácstalanul toporgott a saját szobája előtt. Végig kell gondolnom – motyogta. – De hol? Kevés az idő…

Tekintete a folyosón álló székekre tévedt. Leült oda, ahol az előbb Kovács őt várta. Beidéztem magam – gondolta. – Saját magamhoz. Vagy a direktorhoz? Hisz ő van bent… Ő van bent, de miért? Elvállalt egy telefont… és most letagadja. Egyszer tehát hazudott… ő is elismeri. De mikor? Tegnap? Ezt állítja… igen. És ha ma? Jó… minden lehet. De hogy jön ide Kálmán? Nekem ő a legfontosabb. Mert ő az első számú gyanúsított… őrá épül az egész. De nemcsak erről van szó! Kálmánt behozattam… a színigazgató most azt mondja, ártatlanul. És ezt én nem tehetem meg… ez nem kis hiba volna, hanem nagy!

– Tibor, te megőrültél? – Koós összerezzent. Sima képű kollégája állt előtte. – Mi van? Kizártad magad?

– Nem, dehogy… csak gondolkodom…

– Itt? Miért nem mégy be?

– Mert… foglalt…

– Micsoda?

– Mondom, foglalt. Kovács… ő ül bent…

– A golyóstollas? Már meg is fúrt? Ő lett a nyomozó?

– Hagyj már, az isten szerelmére! Össze kell szednem a gondolataimat!

A simaarcú megcsóválta a fejét, aztán eltűnt. Koós folytatta:

– Hogy is van ez? A direktor azt mondja, nem ő telefonált. Higgyük el, csak egy percre. Mert állítólag ebből az következik, hogy Kálmán ártatlan… Nézzük csak. Valaki tehát telefonált, csak hallgat róla. De ki? Ki volt a fülkénél? Kálmán, Júlia… Telefonálhatott-e Kálmán… vagyis a gyilkos? Igen. Azért, hogy befelé terelje a gyanút… idáig már eljutottam. Világos. Beteszi a Tixont Róza fiolájába. Aztán odaszól a rendőrségre. A tettest úgyis odabent fogják keresni. Ő meg addigra… hol lesz? A repülőtéren vagy Turkiszban… hohó, de ott van Júlia! Összetalálkoztak! Viktor látta is… úgyhogy ez tény. Kálmán tehát telefonált. Persze ez még kevés. Mert ő azt mondja, hogy a házba. Várjunk csak, mikor is volt ez?

Koós lapozgatott a jegyzetfüzetében.

– Igen, itt van… Tíz előtt tíz perccel körülbelül. De hisz ez könnyen ellenőrizhető! Hogy ez eddig nem jutott eszembe!

Fölpattant. Mint akit puskából lőttek ki, úgy rohant föl az emeletre. Hármasával vette a lépcsőfokokat. Feltépte az ügyeletes szobájának ajtaját.

Két perc múlva diadalittasan lépett vissza a folyosóra. Szinte kiabált:

– Be tudom bizonyítani… bebizonyítottam! Kálmán telefonált ide! Mert itt pontosan akkor vették föl a hívást, amikor Kálmán a fülkében állt, kezében a kagyló… Igen. Abban a pillanatban!

A százados megtorpant a lépcsőfordulóban.

– Úgy van… Kálmán a fülkében. Ideszól, hogy a bentiekre terelje… Mikor is? Itt van: 9.52. Jó. Aztán odamegy Júlia. Akármiért érkezett, Kálmánnak hazudnia kell. Hisz mégiscsak a lány anyjáról van szó! Tehát: hazudik! Azt mondja, hogy a házat hívta, és mással beszél…

Visszabaktatott a szobájához. Most frappánsnak kell lennem – gondolta. – Rövidnek és velősnek. Csak két tényt fogok Kovácsnak mondani! Illetve hármat. Ettől úgy omlik össze, mint a kártyavár. És Kálmánt egyáltalán nem kell elengedni! Hiába… a színigazgató is ember… ő sem tévedhetetlen! És ez a három tény? Nézzük! Egy: Kálmán a fülkében 9.52-kor. Kettő: telefon a rendőrségre: ugyanakkor…

Koós még egyszer megnézte a füzetét. Fél keze már a kilincsen. És a harmadik? Igen… itt lesz. A halál beálltának időpontja… Klára mondta meg… Aha. Stimmel. 10.05.

Szinte bezuhant a szobába. Tágra nyílt szemmel bámulta a direktort, mintha nem hinne a szemének.

– Ez… hiszen ez lehetetlen… – motyogta.

Kovács pontosan ugyanúgy ült a székben, mint tíz perce. Fölemelte a fejét, végigmérte a századost.

– Úgy látom, megértette, miről van szó – mondta halkan.

– Én? Én… megértettem… hát persze…

– Egészen kikészült, nyomozó úr! De értem… így voltam én is, amikor rájöttem. Azt hittem, tébolyult vagyok… úgy értem, még bolondabb, mint amilyen tényleg… Magát viszont megkímélhettem volna ettől, ha hagyja, hogy szépen elmondjam az egészet.

Koós egy kicsit se érezte magát jobban, mint az előbb, amikor kiment. Sőt! Most aztán minden végképp összezavarodott.

– Hát ezért kell Kálmánt elengednie! – szólt a színigazgató. – Mert az a hívás előbb volt… még Róza halála előtt.

– Értem – felelte a nyomozó. Tényleg kezdte érteni. – Kálmán telefonja és a rendőrség kihívása… ez tényleg egy időben történt. Úgy van. De Kálmán nem tudhatta… onnan kintről… Mit is? Mit nem tudhatott?

– Azt, hogy Rózában már benne van a méreg… hogy bevette. És nemsokára meghal – válaszolt Kovács. – Kálmán igazat mondott! Meg Júlia is… a fiú tényleg a házat hívta… amikor odabentről valaki éppen telefonált… tehát valóban mással beszélt…

– És ez még Róza halála előtt történt – töprengett Koós. – Vagyis… vagyis csak bentről telefonálhattak!

A százados megmerevedett. Ebben a pillanatban úgy érezte, megtalálta a rejtély kulcsát. Egy biztos – morfondírozott. – Kálmánt most nem szabad elengedni! Nézzük csak! Indíték… alibi… alkalom… igen. Minden megvan. A nyomozó egészen fölszabadult.

– Min töri a fejét, Koós úr? – kérdezte a színigazgató.

– Magán… – vágta rá a rendőr.

– Micsoda? – Kovács összerezzent.

– Magán… természetű dolgokon. Csak egy perc az egész…

– Nézze, Koós úr, maga nagyon jól tudja, mennyire távol áll tőlem, hogy belebeszéljek a munkájába…

– Hogyne tudnám… saját notesza van. Nem az enyémet használja…

– Ne bántson! Csak azt szeretném, ha tényleg leszállna a Kálmán-vonalról.

A százados most már játszott.

– Miért olyan fontos ez magának? Hiszen Kálmán telefonált! Két tanú is van rá!

– Kettő? – érdeklődött szórakozottan a direktor. Nem értette a nyomozót. Jó… rájött a dolog lényegére… mert segítettem neki. Azaz: a helyes irányba tereltem az ügy menetét. De mit hozott ki belőle? Miért ilyen titokzatos? – gondolta.

– Akkor, úgy látszik, én is tudok újat mondani magának – évődött Koós. – Csakhogy ebben semmi új nincs. Júlia az egyik, aki beszélt is Kálmánnal. És Viktor a másik, ő a kertből látta az újdonsült özvegyet a fülkében.

– Vagy úgy! De mit bizonyít ez? – Kovács egy kicsit elgondolkodott. – Mert azt nem lehet látni, hogy hová telefonál valaki…

A nyomozó felkiáltott:

– Maga itt… matatott az asztalomon, amíg kint voltam?

A direktor zavarba jött. Hallgatott.

– Feleljen, ha kérdem! Hozzányúlt valamihez?

– Dehogy – motyogta a színigazgató. – Csak azt a könyvet… azt nézegettem… a méhekről… Higgye el, semmit se csináltam…

Elolvashatta Kálmán vallomását – töprengett a százados.

– Minek az a könyv? Találta? – kérdezte Kovács.

– Dehogy. Az egy nagyon fontos könyv… fontos… nekem.

– Maga… hogy is mondjam…

– Igen. Kinek Shakespeare, kinek a méhecskék… hát nem ugyanaz?

– Mit képzel? össze sem lehet hasonlítani… hacsak…

– Hacsak?

A direktor diadalmasan kivágta. – Minél több darázs dong orra körül, A csípés annál biztosabb. Szóval így. Shakespeare írt a méhekről. Szálljon le Kálmánról…

– Nem is sejti, mennyire leszálltam róla.

– Elengedi?

– Dehogy! Nem vagyok hülye.

– Maga tudja, én mosom kezeimet…

– Az sosem árt – felelte a nyomozó. – De persze beszélek Kálmánnal…

– Én veszem a kalapom… a nem létező kalapom… – szólt nyugtalanul a direktor.

– Helyes. Veszi a kalapját… és itt marad! Tudja miért? Mert szót fogadtam magának, és leszálltam a Kálmán-vonalról. Ilyen szófogadó vagyok én… talán a méhecskék miatt. Ott sem lehet kukoricázni…

– … Mert bár szúrásuk kicsi, hogy sebezzen, Ott döngenek sértőn füled körül – folytatta Kovács.

– Ez így igaz. Idézet?

– Az.

– Most már hiába a sok Shakespeare. Mert rájöttem, hogy maga miben sántikál!

III. RÉSZ

1.

Megcsördült a telefon. Júlia vette föl.

– Jó reggelt, Koós úr. Igen, megkaptuk… illetve Klára. Neki ide címezték. Fölösleges volt, hiszen tudtuk… és megcsináltuk a láncot Klárával, ahogy kérte. Elteszem, jó? Micsoda? Rendben, elöl, hagyom… ha muszáj. Értem. A többiek? Nem tudom, biztos ők is megkapták. Csak a direktor… hát tudja már? Igen, az apám… nincs otthon! Odaszaladtam reggel. Lehet, hogy ő nem tudja még… tessék? Ott? Odabent? Beszélhetnék vele? Kár – de ugye este ő is itt lesz? Jó. Vacsorát nem tudunk adni… persze szívesen. Akkor este!

– Csak tudnám, mi ez a cirkusz – mondta a lány Klárának, amikor letette a kagylót. – Hát nem volt elég?

– Látszik, kedvesem, hogy nem olvastál bűnügyi regényeket… olyan igaziakat, amik az én időmben…

– Hogyhogy igaziakat? – vetette közbe Júlia. – Hát nem az a krimi, amit a tévében adnak? Egyik autós üldözi a másikat, és lehet izgulni, hogy odaér-e… és lelövi-e, meg minden…

– Igazad van. Ez krimi. De drágám, egy igazi bűnügyi regény nem ilyen. Hát nem érted? Megtörténik a bűntény – Klára arca itt elkomorult – vagy… a bűntények. Aztán a mesterdetektív kinyomozza az igazságot. De ez még nem minden! Ez még kevés!

– Kevés?

– Hát persze! Mikor ez megvan, a nyomozó megint összehívja a gyanúsítottakat… az egész társaságot, és mindent elmond… Bemutatja a történteket. Levezeti. Bizonyít!

– És ez lesz itt ma este? – kérdezte a lány. – Tényleg mindenki előtt? Kálmánt is idehozzák?

– Nyilván. Így volna szabályos…

– De talán túl kockázatos, nem? Mindenki együtt újra… Megint… megint megtörténhet… akármi…

– Ez igaz. Éppen ezért vigyázni kell…

Mariska jött be. Téblábolt, nem tudta, mihez fogjon.

– Nagyságák, mit adunk ma este? Mert vacsorát, azt nem… Itt egy jó darabig nem lesz vacsora, ezt prolongálom…

– Talán garantálja, Mariska!

– Úgy, úgy, ahogy tetszik mondani… Én csak azon csodálkozom, hogy még vannak emberek, akik eljönnek… azok után, amik tegnapelőtt itt voltak…

– Nem jószántából jön ma ide senki, Mariska. Hisz tudja. De valamivel mégis meg kell kínálnunk őket. Valami könnyűvel…

– Értem én, amiben kevés a galéria…

– Kalória! – helyesbítette Klára.

– Az, az! Amitől hízni szoktak a nagyságák!

– No persze. De ne csináljon belőle nagy ügyet. Ez olyan… hogy is mondjam… inkább munka lesz, mint szórakozás. Nem jóllakni jönnek ide.

– Szervírozni azért mégiscsak kell – méltatlankodott a szakácsnő.

– És figyelni, Mariska! Nagyon figyelni! – tette hozzá szigorú arccal Klára.

Júlia összerezzent. Nem szerette, ha figyelik.

– Azt meg minek? Hogy megint lesz-e egzódusz?

– Úristen! – kiáltotta az idős hölgy. – Talán exitus… haláleset. De reméljük, nem lesz.

– Persze hogy nem – mondta nyugtalanul Júlia. – Jön a rendőrség is…

– És a rendőrséget is etetnünk kell?

– Hát, illene… ha már idejönnek… legalább egy kis szendvicset.

– Még szerencse, hogy szolgálatban nem ihatnak – töprengett Mariska. – Kicsit sokba kerül az egész… – És kisietett a konyhába.

– Klárikám, van egy nyugtatód? – kérdezte Júlia. – Olyan különösen érzem magam…

– Nem csodálom, kislányom. Mindannyiunknak sok volt ez az egész… de neked aztán kétszeresen is. Elveszítetted az anyádat…

– És lett egy apám – motyogta Júlia.

– Tényleg! Elmondtad már nekik? Úgy értem… a többieknek – érdeklődött az idős hölgy.

– Nem. Előbb mindent tisztázni akarok… az apámmal. De hogyan? És mikor? Lett egy apám… aztán eltűnt a rendőrségen, és az óta sem került elő!

2.

Vera és a férje még mindig veszekedtek. Az asztalon ott feküdt a zöld távirat.

– Nem kényszeríthetnek rá, hogy oda menjünk – kiáltotta az asszony.

– De édesem, hányszor mondjam… muszáj – nyugtatgatta Viktor. – El kell mennünk. Vedd úgy, mint egy idézést…

– Idézést? Szép dolog, mondhatom! Hiszen már kihallgatott minket…

– Most biztos valami mást akar – mondta a férfi. – De ne felejtsd el, mindenki ott lesz! Mégiscsak jobb, mint egy kihallgatás!

– Sovány vigasz. Elegem van a rendőrökből… elegem van ebből az egészből!

– Akkor tekintsd vendégségnek. Meglátod, nem lesz semmi! Koós elmondja majd, hogy miért Kálmán a bűnös… hogy hogyan tette, ilyesmi… Kálmán meg tagadni fog. Mi pedig végighallgatjuk, és kész.

– Miből gondolod, hogy Kálmán tagadni fog? Hátha… hátha összeomlik… hogy is szokták mondani?

– A bizonyítékok súlya alatt, drágám. Lehet…

– De én akkor se megyek! Az én állapotomban! Nem kívánhatják tőlem!

– Vera, egyszerűen nem értelek… a levél miatt idegeskedsz? De hisz az már kiderült. Micsoda ostobaság volt!

– Ostobaság! Biztos, de semmiből nem lesz semmi. És pont te beszélsz! Szereted a pénzt… elkölteni. Szerezni, azt már nem!

– Hagyj békén! És ne nyugtalankodj. El kell mennünk…

Vera zokogott. Beletellett néhány másodperc, mire Viktor fölfogta, hogy a felesége összeomlott.

– Mi van veled, édesem? Nem értem…

– Mit nem értesz? – hüppögött az asszony:

– Azt, hogy mitől félsz. Mert látom, hogy félsz…

3.

– Tényleg meg tudsz bocsátani? – kérdezte Szepesi.

– Neked igen, kiskutyám – vetette oda Stefi. – Úgyis kiderült volna… Hát hadd tudják!

– Mi az, hogy nekem igen? És kinek nem?

– Bodának. Tegnap majdnem megfojtott! De tényleg! Volt egy pillanat, mikor azt gondoltam, hogy komolyan csinálja… és mindennek vége!

– Stefikém, képzelődsz. Ma este tisztázhatjátok Rózáéknál. Gondolom, mindenkinek táviratoztak… Beszélj vele. Nézd, nem baj, ha nem szereted Bodát. Én ennek még örülök is. De azért ne tegyél vele rosszban. Nem volna helyes…

– Helyes, nem helyes, akkor sem érdekel; Nem tisztázok vele semmit. Majd a rendőr! Végül is az ő dolga…

– Micsoda?

– Bebizonyítani az összefüggést – mondta hajthatatlanul a szőke.

– Összefüggést? Miféle összefüggést?

– Hát nem érted? Tényleg nem? Tegnap… ott a büfében elmondtam Bodának, hogy lebukott!

– Lebukott?

– Gyuszikám, ő hozta el Róza ékszereit!

– Na és?

– Láttad volna az arcát, amikor beszéltem! Teljesen elsötétült. És aztán Othello majdnem megfojtott engem. Igazából! Biztos, hogy van itt valami rejtett összefüggés…

4.

Negyed kilenc volt, és éppen olyan meleg, mint az elmúlt napokban. Az ebédlőben már ott ültek a vendégek, Viktor és Vera, Stefi, Szepesi, Boda. Klára és Júlia sem mozdult el az asztal mellől. Minden házi teendőt Mariskára bíztak. Látszott, hogy senki sem akar mászkálni. Mind úgy érezték, jobb, ha leülnek, és egészen másképp csinálják a dolgokat, mint tegnapelőtt.

– Ó, ha tegnapelőtt is így lett volna – sóhajtotta Stefi talán semmi sem történik! Minden abból az összevissza mászkálásból következett.

– Igen – töprengett hangosan Viktor. – Mindenesetre nagyon furcsa volt. Valahogy senki sem tudott megülni a helyén. Egyszer ide, egyszer oda, konyhába, emeletre, teraszra, kertbe… Gyanúsan nyüzsögtünk…

Csend lett. Nem értették, hol marad Koós, és hol van a direktor.

– Tényleg idehozzák Kálmánt? – kérdezte Boda.

– Szerintem igen – szólt Szepesi. – Persze nyilván erős rendőri őrizet alatt…

– Úristen, lehet, hogy bilincsben?

– Nagyon is meglehet, Júlia – mondta Vera. – Jobb, ha fölkészülsz rá. Bilincsben lesz, mert azt érdemli…

– Biztos vagy benne? – kérdezte halkan Klára. – Annyira biztos?

– Hát persze!

– Akkor meg mire szolgál ez az egész? Ez a mai este… – töprengett az idős hölgy. – És hol van Kovács?

– Biztos nyomoz valahol – jegyezte meg Viktor. – Teljesen becsavarodott…

– Csak jönnének már! – sóhajtott Vera. – Akár bilincsben, akár nem… Úgy szeretnék túl lenni az egészen! Azt hiszem, egyszerűen nem fogom kibírni! Érzem, hogy rosszul leszek! Ez a meleg!

De senki se merte kinyitni az ablakokat. Még a függönyöket sem húzták el. Csak úgy ne, mint tegnapelőtt! – ez járt a fejekben.

– Várjatok csak – kiáltotta Boda. – Nem csöngettek?

– Nem, Tibor, képzelődsz – felelte Júlia. – De megértelek! Tényleg jöhetnének már…

– A lány odahúzódott az ajtóhoz, hogy készenlétben legyen, ha majd ki kell nyitni.

Hallgattak. Mariska jött be, nagy tálcával a kezében.

– Fogyasszanak csak, egyenek szépen… inkább maguk, mint a rendőrség! Kapnak azok odabent, ha nem is ilyen finom holtogot!

– Talán hot dogot, Mariska – javította ki Klára.

– Jó, hát legyen holt dog – legyintett a szakácsnő.

– Hát nem élő, az biztos – próbált szellemeskedni Boda.

– Megmondaná az úr, hogy mért proclizik engemet mindig? – csattant föl Mariska. – Múltkor is… a gombával.

– Talán froclizom! – helyesbítette Boda. – De nem így van, Mariska, higgye el! A maga főztje kitűnő!

– Hát tessék, akkor egyen belőle!

Boda elsápadt. Meredten nézte a tálcát.

– Nem mer enni – súgta a férjének Vera. – Fél… érted… a méregtől!

– Miért, te nem félnél? – kérdezte Viktor.

– Hát, nem is tudom… de nem vagyok éhes, az biztos! Hol lehetnek ezek? Mindjárt fél kilenc! Talán nem is jönnek… és akkor hazamehetünk…

Megcsördült a telefon, összerezzentek.

– Majd én! – kiáltotta Júlia az ajtóban, és rohant a hallba.

– Talán most is téged keresnek – vigyorgott Stefire Boda.

Szepesi keze ökölbe szorult. Vártak. Júlia máris visszajött.

Remegett a hangja, amikor kimondta:

– Téves volt… de tényleg… Senki se szólt bele… – A lány arca holtsápadttá vált. Leült az ebédlőasztalhoz.

– Ilyen nem létezik… ilyen véletlen – motyogta Viktor.

– Valaki a bolondját járatja velünk! – kiáltotta Szepesi. – Nem értitek? Ez direkt van!

– Hogyhogy? – dadogta Júlia.

– Ki akarnak készíteni minket… Valaki ki akar csinálni bennünket… úgy értem, lelkileg… De ki lehet?

Csöngettek. Stefi önkéntelenül fölpattant, Viktor kihúzta magát, Vera levegő után kapkodott.

– Végre! – suttogta maga elé.

Júlián látszott, hogy egyszerűen nincs ereje fölállni.

– Majd én – mondta Klára, és kitopogott a hallba.

– Talán meg kellene mondanom Koósnak – dünnyögte Vera. – Meg kellene mondanom, úgyis kiderül…

De az ajtóban egy ismeretlen férfi jelent meg. Kíváncsian pillantott körbe, mint aki nem tudja, hová csöppent. Cserzett bőre volt és bajusza. Rendőr kísérte, fiatal, egyenruhás nyomozó. Neki nem volt bajusza. Klára bevezette őket.

– Ezt az urat ismerem – mutatott az idős hölgy a bajusztalanra. A nyomozó úr munkatársa. De őt… – Klára itt a bajuszosra nézett – őt még sohasem láttam…

– Bocsássanak meg – kezdte a sima arcú nyomozó. – Tudjuk, hogy ezt az urat maguk nem ismerik. De a főnököm megkért, hozzam el ide. Fontos szerepet játszik ebben az ügyben… állítólag…

Az új vendégek megálltak a sarokban. Minden szem rájuk szegeződött.

– Kezdem nem érteni – mondta sápadtan Viktor.

– Maga meg ki fia-borja? – kérdezte kedélyesen Stefi.

A bajuszos nem felelt, csak a fejét csóválta.

– Nem tud magyarul – közölte a fiatal rendőr.

– Mindjárt láttam… motyogta Vera. – Olyan furcsa…

– Nem tud? – kérdezte Boda. – Akkor meg hogy került ide?

Mariska újabb adagot hozott. Belépett az ebédlőbe, s szemével önkéntelenül a többiek tekintetét követte.

– Jézusom – sikoltotta, amikor meglátta a cserzett bőrűt. Megtántorodott, elejtette a tálcát. Gesztenyegolyócskák voltak rajta, szaporán szétgurultak. – Ez meg ki? – suttogta a szakácsnő elhaló hangon. – Olyan, mint egy menzesz…

– Talán mesztic, Mária – szólt lángvörösen Klára. – De nem mesztic… inkább talán arab lehet, legalábbis félig…

– Félarab? Tényleg, úgy látszik ez az arab fél – viccelt Boda, de csak félig, mert a bajuszos valóban nem volt valami nyugodt. Egyik lábáról a másikra állt, kifele pislogott a hall irányába, s nem tetszett neki a rendőri kíséret.

– A tálca miatt ne fájjon a feje, Mária – folytatta Klára. – Majd segítenek összeszedni… a fiatalabbak…

– Ez már kísérteties – mondta Szepesi, miközben a gesztenyegolyókat keresgélték. – Hogy minden ugyanúgy… majdnem ugyanúgy!

Viktor ezúttal nem vett részt a munkában. Odahúzódott Klára mellé.

– Kedves Klára…

– Tessék? – Az idős hölgy hegyezte a fülét.

– Valami furcsát fogok kérdezni… nem baj? Szóval… mondta maguknak valaki, hogy így csinálják? Hogy csináljanak ma valamit?

– Nem értem, Viktor.

A férfi a szőnyegen térdeplőkre mutatott.

– Nézze Klára… ez pont olyan, mint tegnapelőtt… nem? Azt akarom kérdezni… például szólt-e valaki Mariskának, hogy ejtse el azokat a golyócskákat? Vagy a telefon… a téves… Tudták, hogy lesz ilyen… ilyen ismétlődés?

– Nem, Viktor. Legalábbis nem tudok róla. És tudnék róla, ha így lenne, azt hiszem. Ezek tényleg véletlenek…

Csöngettek. Júlia felugrott, és kirohant a bejárati ajtóhoz.

– Mi az, mi történt? – kérdezte a belépő Koós, látva, hogy a társaság fele a szőnyegen térdepel.

– Csak egy kis baleset – mondta Klára.

Koós nyomában egy rendőr jött, kék egyenruhában. Mögötte Kálmán. Nagyon rossz színben volt, de a kezéről hiányzott a bilincs. Aztán Kovács lépett be, s egy másik egyenruhás zárta a sort.

A két rendőr megállt az ajtó két oldalán.

– Aha – bólintott Vera. – így nem kell bilincs. Nem lehet meglógni.

Koós körülnézett, hogy mindenki együtt van-e.

– Nehmen Sie Platz – invitálta a bajuszost a nagy ovális asztalhoz. – Mindenki helyezkedjék el kényelmesen. Pontosabban azt szeretném, ha úgy ülnének, mint tegnapelőtt…

– Még ez is! – suttogta Vera. – De minek?

Kis tülekedés támadt az asztal körül.

– Mindenki – motyogta Júlia. – Nem ülhet ide mindenki, aki…

– Tudom, kisasszony – mondta halkan Koós. – A maga édesanyja hiányzik, és szegény Eta sem lehet közöttünk. Hisz éppen ezért vagyunk ma itt…

– Vele mi legyen? – kérdezte a simaarcú, és a bajuszosra bökött.

A nyomozó gondolkodott egy kicsit.

– Üljön Eta helyére – mondta aztán. – Úgy van, Klára mellé… így lesz a legjobb. Akár beszélgethetnek is. Az úr tud németül.

– Én is természetesen – mondta a hölgy. – A német társalgást az én időmben minden rendes lány fejébe beleverték. Bár az igazat megvallva, nem arabokkal gyakoroltuk…

– Kálmánt arra kérem – folytatta Koós –, hogy most ne a megszokott helyére üljön. Az maradjon üres, mint tegnapelőtt.

Kálmán tanácstalanul állt egy darabig. Szemét Júliára emelte, aztán a bajuszosra nézett. Elindult az egyetlen üresen maradt szék felé.

Róza helyére.

– Mi ez, pezsgőzni is fogunk? – morogta vészjóslóan Boda.

– Hát… egy olyan pezsgőt te is megérdemelnél… olyant, amit tegnap Róza ivott – sziszegte Stefi.

A nyomozó most Kálmán helyére lépett, a másik asztalfőre.

– Nagyon meleg van itt – kezdte. – Miért nem nyitottak ablakot?

– Nem mertünk – vallotta be Júlia.

– Miféle butaság ez! Kérem szépen, tudom, nem könnyű, de érezzék egy kicsit fesztelenebbül magukat! Viktor, nyissa ki az ablakokat. A terasz ajtaját is… nyugodtan.

– A kert is teli lehet rendőrrel – súgta Vera a férjének. – Na, menj már!

– Szóval – folytatta a százados – oldódjanak föl egy kicsit. Egyenek-igyanak nyugodtan. Még senki sem nyúlt az ételekhez? Látom, minden érintetlen… kivéve persze a gesztenyegolyókat…

– Nem mertünk enni – dünnyögte Stefi. Látszott, hogy megint éhes.

– Maguk olyanok, mint az iskolás gyermekek – próbált nevetni a nyomozó. – Azért, mert a gyilkos köztünk van… itt ül az asztalnál… szóval attól még senkinek sem kell éhen halnia!

Megdermedtek. Eddig is tudták, hogy így van. De egy dolog tudni valamit, és más ki is mondani. És Koós kimondta.

– Igen, a gyilkos itt ül közöttünk. Csak az a különbség, hogy most már tudjuk, kicsoda… Ezért nem kell félni.

– Könnyű azt mondani – hebegte Vera.

A százados folytatta:

– Először elmondanám, hogy miért… miért volt szükség erre a mai… hogy is mondjam… összejövetelre.

– Így szokás, nem? – kérdezte Júlia. – Azt hallottam, a krimikben, illetve a bűnügyi regényekben…

– Ez itt az élet, Júlia! A valóság! És a valóságban ez egyáltalán nem így szokás!

– Kivéve… – kezdte Kovács, de Koós egy pillantással megpróbálta elhallgattatni. A színigazgató úgy tett, mintha észre sem vette volna.

Ha mindenben követjük a szokást,

A régi por söpretlenül marad,

– vágta ki egy szuszra.

– Már vége is? – kérdezte a nyomozó. – De tömören fogalmaz ez a… szerző. Csak az a kérdés, hogy ki söpör ki kicsodát?

Koós most már komolyra fogta a szót:

– Kérem szépen, kétféle bűntény, létezik. Kétféle… nevezzük nevén, úgyis tudjuk… gyilkosság. Az egyiknél meghatározott tárgyi bizonyítékok állnak a bűnüldözés rendelkezésére…

– Bűnüldözés – dörmögte a színigazgató. – Micsoda nagyképűség! Inkább lehetnél, aki vagy, ha nem Törekednél így rá.

– … a másik esetben csak közvetett bizonyítékok alapján lehet megítélni, megállapítani, ki a tettes.

– És a mi esetünk hová tartozik? – érdeklődött Boda.

– A második csoportba – felelte a százados.

– Itt nincs elejtett zsebkendő, odahagyott pisztoly ujjlenyomatokkal, ilyesmi…

– De ujjlenyomatok itt is vannak… ha jól emlékszem – vetette közbe Szepesi Gyula. – Azon a pezsgősüvegen…

– Természetesen vannak. – Koós láthatóan nem vette jó néven, hogy minduntalan kizökkentik a kerékvágásból. – De nem bizonyító erejűek. Mert azok természetesen Viktor ujjnyomai… hisz ő babrált az üveggel, amikor kinyitotta. A gyilkos pedig nem volt olyan buta, hogy rajta hagyja az ujjlenyomatát. Egy konyharuhával fogta meg az üveget. De térjünk vissza…

– Bocsánat, nyomozó úr, nem akartam megzavarni. Csak annyira érdekelt – dadogta Szepesi.

– Semmi baj. Megértem, hogy érdekli. Azért mondtam el ezt a kis bevezetőt, hogy megértsék: miért volt szükség a mai találkozóra. Tudjuk, ki a gyilkos, de csak közvetett bizonyítékaink vannak ellene. Ma este be fogjuk bizonyítani, hogy a gyilkosságot ő és csakis ő követhette el. Rekonstruáljuk a tegnapelőtt este történteket, azután pedig elmondom, milyen úton jutottunk el a megoldáshoz.

A százados kortyolt egy kis vizet. Aztán fölnézett.

– Van valakinek kérdése… úgy értem arról, amit elmondtam?

Klára szólalt meg:

– Koós úr, ez… ez olyan lesz, mint valami színház? El kell játszanunk azt az estét? Így gondolja? Mert én…

– Tudom, kedves Klára… erre senki sem volna képes. Nem, nem színházról van szó. Elmondom majd, mi történt itt tegnapelőtt. Először a puszta tényeket… ha megengedik. Ez a rekonstrukció… Aztán jön a magyarázat. A tettes kilétének magyarázata… Persze előfordulhat, hogy valakit megkérek, mutassa meg, mit csinált, ismételje meg, amit tegnapelőtt mondott.

– Micsoda? Kit akar megkérni? – hebegte Boda.

– Az isten szerelmére, művész úr, miért olyan ideges? Ezt csak úgy általánosságban mondtam… a valakit… szóval nem valakire értettem. De az összkép kikerekítése érdekében esetleg…

– Aha, az összkép – motyogta Kovács. – Mit a csel rejt, kifejti az idő, A képmutató kudarcot vall utóbb.

– Értsék meg, arról van szó, hogy mindenki előtt világossá szeretném tenni a történteket és a hozzájuk fűződő okfejtést. Képzeljék magukat… hogy is mondjam… esküdteknek. Maguk elé tárok egy ügyet és a megoldását… Döntsék el, hogy igaz-e! Igen, erről van szó…

– Mi döntjük el? – csodálkozott Stefi. – De milyen alapon? Tegyük fel, hogy nekem irtó rokonszenves… mondjuk Boda. – A művésznő megsemmisítő pillantást vetett Othellóra. – Aztán mégis kiderül, hogy ő a gyilkos. De én… én esküdt vagyok, és azt mondom… mit is szoktak… ja, igen… hogy nem bűnös! Mert olyan rokonszenves, csak azért. Értitek, mire gondolok?

– Művésznő – szólt elkeseredetten Koós csak hasonlat volt, amit mondtam… Úgy látszik, rossz hasonlat. Szó sem lehet arról, hogy maguk döntsék el, ki a bűnös. Azt mi már tudjuk. És be is fogjuk bizonyítani…

– Mit dumál? – kérdezte Klárától a bajuszos nyugtalanul. Az idős hölgy tanácstalanul nézett a századosra, aztán megpróbálta németül összefoglalni a nyomozó szavait:

– Tegnapelőtt itt ketten meghaltak, és most meg fogjuk tudni, miért.

– Ja – bólintott a bajuszos.

– Az időrendet fogom követni – folytatta a rendőr. – A szigorú időrendet. El is mondom, miért. Rózát egy Tixon tablettával mérgezték meg. Mégpedig úgy, hogy…

– Hogy belecsempészték a pezsgőjébe – kotnyeleskedett Stefi.

– Nem, kisasszony. A pezsgőben nem volt méreg. Sajnos ez teljességgel hamis nyomnak bizonyult. Hosszú ideig félrevezetett bennünket…

– Ami nem is meglepő – tette hozzá Viktor. – Olyan furcsán járt kézről kézre az a pohár… Nagyon gyanús volt, nem? Az ötlet teljesen lehetetlennek látszott… ezért tűnt föl annyira…

– Lehetetlen ötlet? – kiáltotta a direktor. – Ezt kikérem magamnak! Lehet, hogy én javasoltam, de nem tőlem származott…

– Hanem kitől? – érdeklődött a nyomozó.

– Természetesen Shakespeare-tői! Én tegnapelőtt… hogy is mondta, Koós úr… igen… tehát rekonstruáltam egy jelenetet az Athéni Timon-ból… Jó darab! Egyszer egy nő meg is írta róla… hogy is hívják? Nem jut eszembe, de mindegy…

– Ez megbolondult! – súgta a férjének Vera. – De mitől? Nem gondolod, hogy gyanús?

– Még hogy lehetetlen ötlet! – dörmögött tovább Kovács. – Figyeljenek csak! A darabban éppen vendégség van. Timon azt mondja az asztalnál: Egészségedre, uram! Aztán jobb felé nyújtja a serleget, és így szól: Add tovább!

– Direktor úr, így sohasem végzünk – próbálkozott Koós.

– Engedelmével, ezt még befejezem. Mondjuk… az utolsó szó jogán… Szóval akkor a Timon másik oldalán ülő vendég azt mondja: Énfelém, majd én körözöm, uram.

– Jó vicc, körözi – vágott közbe Szepesi.

– Még nincs vége! Mert tudják, mit mond erre egy harmadik vendég? Ezt: „Körözöm.”, – Derék fickó! – Inkább őt kéne körözni. Na, erről van szó. Egyáltalán nem volt olyan lehetetlen ötlet…

– Köszönjük az irodalmi előadást, direktor úr – szólt a nyomozó. – Az a lényeg, ha meg nem sértem, hogy egy darabig azt hittük, a méreg a pezsgőben volt, s bárki belerakhatta…

– Kivéve engem meg szegény Etát – mondta Klára.

– Meg engem is… – szólalt meg összetörtén Kálmán.

– Úgy van. De erre ne vesztegessük az időt. Mert a méreg, mint kiderült, egyáltalán nem a pezsgőben volt. Hanem Róza éjjeliszekrényén, a nyugtatós fiolában, legfölül.

– Akkor valaki beletette – töprengett Boda.

– Hát rájöttél? – kérdezte epésen Stefi.

– Tehát valaki beletette, hogy végezzen a művésznővel. A Tixon tabletta nagyon hasonlít Róza nyugtatójára. Könnyű összekeverni.

– És összekeverte szegény – motyogta Viktor.

– Igen. Mégpedig itt, ennél az asztalnál, a maguk szeme láttára! – Itt vette be!

– Jézusom! – kiáltotta Stefi. – Ha jobban megnézzük azt a gyógyszert… talán…

– De Stefi, ez lehetetlen! – szólt közbe Szepesi. – Minek nézegettük volna Róza nyugtatóit?

Koós illedelmesen megvárta, amíg mindenki fölfogja, hogy mi történt. Aztán így szólt:

– Az időrendnél tartottunk. Azért van rá szükség, mert tudnunk kell, ki járt Róza szobájában a vendégség kezdete és a gyógyszer, illetve a Tixon bevétele között. Aki a két időpont közt ott volt vagy ott lehetett abban a szobában, az elvileg beletehette a mérget a fiolába.

– Ott volt vagy ott lehetett – töprengett Viktor. – Ez mindegy?

– Természetesen nem. Azt hiszem azonban, nem árulok el nagy titkot: a gyilkosok általában nem szokták megmondani az igazat. Tegyük fel, Viktor, hogy maga a gyilkos…

Viktor elsápadt. Minden szem rászegeződött. Vera fölsikoltott:

– De Koós úr! Miféle játék ez? Micsoda gyanúsítás… minden alap nélkül!

– Asszonyom, ez csak egy példa. Hát nem érti? Úgy kezdtem, ha emlékszik, hogy „tegyük föl”. És éppen Viktor kérdezte…

– Mondtam, hogy nem szabad idejönnünk – súgta Vera a férjének.

– Szóval tegyük föl. Hangsúlyozom, ez csak példa! Kiválaszthattam volna mást is… teszem azt, a direktort…

Júlia kezéből kiesett egy kockacukor. Hangos koppanással hullott az asztalra.

– De érzékeny itt mindenki! – sóhajtotta a százados. – ölni, azt persze tudnak. Még egy példát sem lehet elmondani… Jó, hagyjuk. Csak azt akartam érzékeltetni, hogy a gyilkos esetében nem perdöntő, ha tagad. Ha elvileg ott lehetett abban a szobában, akkor… más bizonyítékok megléte esetén nyugodtan úgy tekinthetjük, hogy bent is volt. Még ha tagadja is. Értik, mire gondolok? Különben… túl nagy feneket kerítünk ennek a dolognak is. Mert a maguk vallomásaiból egyértelműen kiderült, hogy a társaságból mindenki bemehetett Rózához az említett két időpont között.

– Mit dumál? – kérdezte Klárától a bajuszos.

De Klára nem válaszolt, mert fontosabb mondanivalója akadt:

– Koós úr, nem akarok kötekedni, de nem igaz, amit az imént mondott. Lehet, hogy a vendégség elején bárki bemehetett Róza szobájába… De én nem! És szegény Eta sem…

– Bocsánat, hölgyem, de helyesbítenem kell – mondta a százados. – Kétségtelen, maguk külön-külön nem mehettek föl az emeletre. De együtt… együtt igen.

Koós a jegyzetfüzetébe nézett.

– Mert maguk is kimentek a hallba… legalábbis valaki így mondta. Eltűntek… amikor a többiek a gyöngyöket szedegették. Akkor fölmehettek… igaz, csak együtt.

– Bizony – töprengett Viktor és az egyikük… Eta… halott.

Klára feje remegni kezdett. Látszott, milyen erőfeszítésébe kerül, hogy ne szóljon.

– Mit dumál? – kérdezte a bajuszos a hirtelen támadt csöndben.

– Most engem gyanúsítgat – foglalta össze tömören Klára.

– Egyszóval – folytatta a nyomozó – abban a szobában mindenki járhatott. Kovács direktor még a vendégség kezdete előtt… erre majd visszatérünk. Viktor bemehetett, amikor Rózát lehívta a vacsorához…

– Be is mentem – szólt a férfi. – Akkora zűr volt ott…

– Boda is járt fönn, hogy Rózával négyszemközt beszélhessen – folytatta Koós.

– Micsoda? – kérdezte Kálmán. – Négyszemközt… miért?

– Amiért maga megölte! – vágott közbe Stefi. – Ne csináljon úgy, mintha nem tudná, hogy Boda és Róza…

A százados fölkiáltott:

– Művésznő, elég! Most én beszélek… és láthatja, én nem vádaskodom. Csak a tényeket sorolom föl. Mindenkit nyomatékosan megkérek, hasonlóképpen viselkedjen!

– Boda és Róza… – hebegte Kálmán, aki alig hallotta Koós szavait.

– Mit dumál? – kérdezte Klárától a bajuszos.

– Megcsalta a felesége – foglalta össze az idős hölgy.

– De hiszen meghalt… nem?

– Igen, meghalt… de mégiscsak megcsalta…

– Szepesi Gyula szintén bemehetett Róza szobájába, amikor az emeleten volt.

– Ő is járt odafönn? – csodálkozott Vera.

– Bizony… és férfiasan meg is mondta nekem. Mint férfi a férfinak… S ha már maga kérdezte, Vera… szóval maga is volt abban a szobában.

– Vera? – kiáltotta Júlia. – Mikor?

– Nyugodjék meg, kisasszony. Vera tényleg volt fönn a kérdéses időben. Kiderült… legyen ennyi elég. És Júlia, természetesen maga is… akármikor fölmehetett… Egyszóval, ahogy mondtam, mindenki megtehette. A jelenlévők közül akárki beletehette a Tixont a nyugtatósfiolába.

– És mindenki be is vallotta? Úgy értem, azt, hogy bent volt? – kérdezte Viktor.

– Hát, ami azt illeti, korántsem… – mondta Koós. – Sőt! Majdnem mindenkinek volt valami oka arra, hogy letagadja. Én persze megkérdeztem. Ne feledjék, ez a nyomozásnak abban a szakaszában volt, amikor még mindenki azt hitte, hogy a mérget a pezsgőbe tették! Vagyis: akkor még föl sem merült, hogy Róza szobájának… az ott történteknek… bármi köze is lehetne a gyilkossághoz. Hisz úgy gondoltuk, a mérget itt, az asztalnál csempészték a művésznő poharába. És akkor még az sem volt fontos, hogy Kálmán itthon van-e vagy sem. Mert a gyilkosság pezsgős változatában neki nem lehetett szerepe. Hisz az ebédlőben biztosan nem járt az este.

– Az ebédlőben nem, de… – kezdte Viktor.

– Hát igen. Ez már a másik, a kettesszámú verzió. A nyugtatós.

Koós körülnézett. Néhány másodpercig hallgatott. Aztán így szólt:

– Bizony, az a változat, amely egyszerre csak bevonta Kálmánt az egész ügybe…

– Addig nem is volt gyanús? – csodálkozott Vera. – Például az, hogy összejátszhatott itt valakivel… egy tegnapelőtti vendéggel… vagy inkább nem is vendéggel…

– Ne haragudjon, Vera, ne célozgassunk…

– Hát jó! Kimondom én! Júliára gondolok. A húgomra, ő és Kálmán…

Kovács dünnyögött közbe:

– Hogy megcsaholnak a hamis nyomon! Ó, álnyom az, ti csalfa dán ebek!

– Mit dumál? – kérdezte a bajuszos.

– A kutyákról beszél… szereti a dán dogot…

– Ja, ja – helyeselt a másik. Kezdte érteni az egészet.

– Hölgyeim és uraim, ez így nem fog menni – szólt halkan a nyomozó. – Itt mindenki összevissza beszél. Ne rontsuk el ezt a mai estét is. A múltkor a sok összevissza járkálással… most meg a sok beszéddel. A nyugtatós változatnál tartottam. Szeretném elmondani, ez a lehetőség úgyszólván abban a pillanatban merült fel előttem, amikor Kálmánt megtaláltuk Eta holtteste fölött.

– Ezt nem egészen értem – mondta Stefi.

– Arról van szó, kisasszony, hogy mindjárt a második gyilkosság után kaptam meg a jelentést Róza halálának körülményeiről. Arról, hogy az ételekben, italokban, poharakban nem volt méreg. A Rózáéban sem. Ez vetette föl a nyugtatós megoldást… Épp, amikor Kálmánt megtaláltuk.

– Akkor ez nagy szerencse volt – szólt közbe Boda. – Hisz a két dolog egybevágott.

– Pontosan így van!

– Oly derék az, ha két oldalon, Így összerág két csel, egy vonalon – motyogta a színigazgató. Már senki se törődött vele.

A százados folytatta:

– Bizony! Mert a nyugtatót akárki beletehette abba az üvegcsébe, nemcsak a vacsoravendégek! És Kálmánt akkor úgyszólván tetten értük. Minden más lehetőség kismiska volt ehhez képest. Hát nem?

– Hát nem? – ismételte halk, monoton hangon Júlia.

– De igen. Gondoljunk bele! Kálmán titokban hazaérkezik, bejön a kertbe. De a házba nem! Mert csak Rózával szeretne beszélni, négyszemközt. S nem is akármiről… Arról, hogy el akar válni!

– Micsoda? – kiáltotta Stefi. – Kálmán… te azért…

Kálmán bólintott. Aztán némán lehajtotta a fejét. A nyomozó tovább beszélt:

– Tehát nem jön be a házba. Mert a kertből meglátja, hogy odabent… illetve idebent vendégség van. A társaság az ebédlőben, az emeleti ablakok sötétek. Kálmánnak kulcsa van a laboratóriumhoz, könnyen bejuthat… Két perc alatt lebonyolíthatja, amit akar.

– Berakhatja a Tixont – dadogta Stefi.

– Úgy van. Aztán lesurran a kertbe. Persze nem a folyosókon, hanem úgy, ahogy bejött… a szobákon át. De a lépcsőn lefelé jövet meglátja Etát, aki éppen belép az ebédlőbe. És Kálmán azt hiszi, hogy Eta is észrevette őt…

– Értem – mondta Vera. – Ezért kellett vele is végeznie! Szegény Eta!

– Úristen… pedig Eta nem látott semmit, igaz, Klára? Maga csak tudná! – suttogta Szepesi.

– Nem – töprengett hangosan Klára. – Látni nem látott semmit…

– Hogy érti ezt, hölgyem? – kérdezte mohón Kovács.

De Koós megint nem hagyta, hogy elkalandozzanak.

– Folytatom, ha megengedik. Kálmán tehát kisurran a kertbe. Fél, hogy Eta esetleg meglátta. Ezért úgy dönt, hogy javít. Javít az alibijén. Odamegy a telefonfülkéhez… tudják, ide a ház mögé… Az a terve, hogy fölhívja Rózát!

– Ezt a házat… innen, a sarokról? – csodálkozott Viktor.

– Igen. Kálmán azt a látszatot akarta kelteni, mintha Turkiszból beszélne. Még egyszer belé akarja sulykolni a társaságba, hogy ő ott van… Azért, hogy ha Eta esetleg fecsegne valamit, csak öregasszonyos képzelgésnek higgyék a többiek…

– És? Aztán?

– Aztán Kálmánnak újra peche van. Tárcsázik, vár, de amikor beszélnie kellene, a fülkénél egyszerre megjelenik Júlia. Oda a Turkisz-alibi! Most már végképp tarthatatlan. Kálmán tehát azt mondja Júliának, hogy a telefon mással beszél, és visszateszi a kagylót.

– Világos – szólt közbe Vera ez az a téves telefon, Viktor. Te is úgy mondtad, hogy nem szóltak bele…

A nyomozó folytatta:

– Kálmán tehát most elég nagy bajban van. Róza fiolájában ott a nyugtatónak álcázott Tixon, őróla meg kiderült, hogy itthon van.

– Kutyaszorító – morogta Boda.

– Mit dumál? – kérdezte Klárától a bajuszos.

– Még mindig a kutyákról… – legyintett az öreg hölgy.

– Igen. Kutyaszorító – ismételt Koós. – De Kálmánnak cselekednie kell. A fülkénél lebukott. A házban viszont csak Eta láthatta. A Tixon-ügyben pedig az a lényeg, hogy ki járt bent a házban!

– És Kálmánnak ezért most meg kell ölnie Etát – szólt Viktor.

– Igen. És annyi baj után most szerencséje van. Eta egyedül mosogat. Mert Klára fölment Verával. Kálmán a kertből láthatja a konyhát. Bemegy, megfog egy konyharuhát, és az üres pezsgősüveggel lesújt. Végez Etával.

– De akkor minek kiabált? Hisz arra rohantunk ki az ebédlőből… – kérdezte Szepesi.

– Nem akkor kiabált – javította ki a nyomozó. – Csak tíz perccel később. Amikor már nem lehetett úgy tennie, mintha nem lenne itthon. Kicsit mászkál a kertben, aztán bejön, s úgy csinál, mintha most venné észre a holttestet. Nagyot kiált. Erre összecsődülünk. Kálmánnak még arra is van ereje, hogy eljátssza: Róza haláláról nem tud.

– Ördögi terv – dörmögte Viktor.

– Hát… ez a másik változat – fejezte be Koós. – Kálmánnak nincs alibije. Mind a két gyilkosságot elkövethette, s az indítéka is nagyon alapos. És igaz, hogy idebent volt egy kis jövés-menés, de Kálmán az egyetlen, aki lényegében veszély nélkül használhatta ki az említett időt. Volt rá oka… lehetett… hogy ki is használja.

– Gyilkos! Az anyám gyilkosa! – sziszegte Vera. – Mindig is éreztem…

– Lehetett rá oka – folytatta a százados –, mert sejtette, hogy Róza nem fog egykönnyen belemenni a válásba. Ezek mind súlyos bizonyítékok, kérem. Érthető, hogy Kálmánt azonnal bevitettem.

Minden szem Kálmánra szegeződött. A férfi egykedvűnek látszott. Fáradtnak, mint akinek már védekezni sincs ereje.

– Így volt, Kálmán? – kérdezte lassan a nyomozó.

– Nem! Nem így volt – válaszolt nyugodt hangon a fiatalember.

A társaság elképedt. Fülugráltak a helyükről.

– Még most is tagad! – kiáltotta Stefi. – Még most is!

– Pedig Kálmánnak igaza van – mondta csendesen Koós. – Mert tényleg nem így volt. A gyilkosságokat nem ő követte el…

Csönd lett. Egy percig szólni se bírtak. Aztán elszabadult a pokol.

Vera kezdte.

– Micsoda? – kiáltotta. – Nem ő? Nem Kálmán?

– Mi ez az egész? Bohóctréfa? – suttogta Stefi. – Hiszen épp most bizonyította be, hogy ő volt!

– Itt a bolondját járatják velünk – szólt Viktor. – Ha akarja, gyilkos, ha akarja, nem az?

– Tényleg érthetetlen – hebegte Júlia egyre idegesebben.

– Öt perc szünet – jelentette be Koós. – De maradjunk itt, az ebédlőben.

A nyomozó láthatóan elégedett volt a hatással. Megfogott egy szendvicset, és majszolni kezdte. Egyedül ő bírt enni.

– Te érted? – kérdezte Szepesitől Boda.

– Talán inkább neked kéne értened… – felelte a másik színész. – Stefi célzott valami fojtogatásra…

– Mire?

– Hogy tegnap majdnem megfojtottad az ágyjelenetben. Gyanúsnak találta. Most már én is annak tartom. Mert ha nem Kálmán volt…

– Úgy érted, akkor köztünk… közülünk valaki?

– Ki ez a bajuszos? – kérdezte idegesen Viktor. – Tudjátok? Vagy csak a rendőr…

– Azt hiszem, csak én tudom – felelte Kálmán. – Egy turkiszi pasas. Napok óta követett engem. Együtt utaztunk, szinte kéz a kézben… a Tixon miatt.

– Lehet, hogy ő a tettes? Végül is rendőr kísérte ide… – motyogta Vera.

– De szép volna – sóhajtott Boda. – Akkor mi megúsznánk…

– Felháborítónak találom ezt a Koóst – folytatta Vera. – Mintha kísérleti nyulak volnánk. Egymás után szedi elő a „változatait”, aztán lesi a hatást.

– Lehet, hogy igazából még mindig nem tud semmit? – töprengett Viktor. – És ez az egész csak beugratás?

– Vagy kiugratás? – szőtte tovább a felesége. – Mint a nyulat a bokorból…

– Mindenesetre szörnyű! – sápítozott Stefi.

– Teljesen kivagyok! Nekem holnap színpadra kell lépnem!

Kovács próbálta megnyugtatni a művésznőt:

– Türelem, Stefikém. Koós ma vicces kedvében van. Kísérletezik, mint Kálmán. Kinek a Tixon, kinek a… De különben is:

Ki azon jajgat, ami megesett,

A régi bajhoz újat keresett.

5.

– Ha megengedik, folytatom. És bocsánat, de egy kicsit nagyobb figyelmet kérek! Lassan kezdek berekedni, nem tudok egész este kiabálni…

– Természetesen csöndben leszünk – mondta Júlia.

– Kisasszony – folytatta a nyomozó. – Maguk korántsem kísérleti nyulak. Vagy ezt Vera mondta? Szó sincs róla! Közöltem az elején: nemcsak a tényeket ismertetem, hanem a nyomozás logikáját is. És ebben nagyon nagy szerepe volt a Kálmán-változatnak. Annyira nagy, hogy be is ugrottunk neki.

– Kinek? Kálmánnak? – kérdezte Stefi.

– Dehogy, kisasszony, éppen nem! A róla szóló változatnak. Mert a gyilkos elérte célját…

– Ez nem újság – ékelődött Kovács. – Két halott…

– Maga aztán nagyon jól tudja, hogy nem erre a célra gondoltam – mérgelődött a százados. A gyilkos célja az volt, hogy tettének elkövetése után homályban maradjon. Ez csak természetes.

– De hát Kálmán is ezt csinálta! Megjátszotta, hogy ő fedezi föl a halott Etát… – vetette közbe Boda.

– Igen. Így hittük… De valójában nem így volt. Van ugyanis egy dolog, egy apróság, ami… szóval, amire fény derült a nyomozás során…

– Valami apróság? Akkor hagyjuk! – mondta Viktor. – Inkább azt mondja el nekünk, százados úr, hogy miért nem Kálmán… hogy miért nem lehetett ő…

– Ezt szeretném elmondani, erre szolgál az említett apróság. Arról van szó, hogy a rendőrséget még… még a haláleset előtt értesítette valaki.

– Miről? – kérdezte Stefi.

– Hát nem értik, az isten szerelmére! Mi a haláleset előtt kaptuk az értesítést! Arról, hogy itt gyilkosság történt! Most már világos? A gyilkosság előtt telefonáltak! És itt van a kutya eltemetve!

– Mit dumál? – kérdezte Klárát a bajuszos. Az idős hölgy olyan izgatott volt, hogy csak mutogatni tudott.

– Ugyanaz… a kutyák…

Mély csend lett.

– De hisz ez képtelenség – kiáltott föl Szepesi egészen váratlanul.

Minden arc azonnal feléje fordult.

– Ezt meg hogy értsem? – kérdezte ingerülten Koós.

– Hát… szóval arra gondoltam… – hebegett a színész.

– Hogy nem mondok igazat?

– Dehogy, százados úr, hiszen azt sem tudom, miről beszél!

– Akkor meg minek szólsz bele! – dohogott Stefi.

Ám Szepesi Gyula most ügyet sem vetett a barátnőjére.

– Végig csak a telefonon jár az eszem – kezdte újra. – Vagyis egyáltalán nem értem, hogy miért… mármint miért előbb!

– Szegény fiú – fölényeskedett Boda, és mutatóujjával jelentőségteljesen a homlokára bökött.

De Koós arca földerült, és biztatóan fordult Szepesi felé.

– Folytassa, kérem, csak kicsit nyugodtabban!

– Arról lenne szó, hogy a tett halála az okoskodás?

Kovács úgy szisszent fel, mint akibe darázs csípett:

– Gyula, itt én idézek! Ti ölhettek… legyen ez nektek elég!

– De olyan nehezen tudom megfogalmazni… – szabadkozott a fiatal színész.

– Próbálja egyszerűen, és főleg sorjában! – javasolta Klára.

– Nos, azt nem értem, miért hozta a gyilkos a saját nyakára a rendőrséget! – vágta ki egy szuszra, lángvörös arccal a színész.

– Micsoda? Hát ennek tényleg elment a józan esze! – sápítozott Vera.

– Még hogy a gyilkos! A saját nyakára! Csak nem akarod átírni az Othelló-t? – ékelődött Stefi.

– Szálljatok már le róla, jó? – Boda arca komoly volt, elgondolkodó, mintha nem is ő kezdte volna a cikizést. – Lehet abban valami, amit Gyula kérdezett. Lehet bizony!

– Úgy van! – helyeselt Koós. – És kérem, most már tényleg fejezzék be! Hallgassuk meg inkább a művész úr mondókáját, egészen biztos, hogy nem lesz haszontalan.

Szepesi hálásan nézett a nyomozóra.

– Tehát arra volnék kíváncsi, hogy a gyilkosnak miért állt érdekében értesíteni a rendőrséget… még Róza halála előtt. Sőt: egyáltalán bármikor!

– Pedig roppant egyszerű – felelt a százados rezzenéstelen arccal. – Azért, mert félt.

– Tessék? – kapta föl a fejét Boda. – Félt, és ezért idehívta a rendőrséget? Talán arra számított, hogy maga fogja megvédeni?

– Nem egészen így… – mosolygott az amatőr méhész, talán először, amióta ezzel az üggyel foglalkozott. – A gyilkos azért ijedt meg, mert valamit kihagyott a számításból. És éppen ez a kihagyott változat ugrott be! Ez történt meg!

– Most már aztán semmit sem értek! – vallotta be Stefi.

– Nem csodálom! – nézett rá Boda. Hangjából csak úgy áradt a megvetés. – De attól még csöndben maradhatsz!

– Kérem… kérem! Inkább gondolkodjanak! – csóválta a fejét rosszallóan a nyomozó. – Mi is lehetett az eredeti elképzelés? – folytatta. – A gyilkos terve tulajdonképpen igen egyszerű és veszélytelen volt… mármint őrá veszélytelen… Nézzük csak! Mit kellett tudnia hozzá? Először is…

– A Tixont! – szólt közbe Vera.

– Rendben. Tudnia kellett a Tixonról, mégpedig sok mindent. Azt, hogy tabletta formában emberre is halálos méreg. Azt, hogy mennyi idő alatt fejti ki a hatását. Továbbá, hogy külsőre megtévesztésig hasonlít Sáfrány művésznő nyugtatóihoz.

– Es azt is, hogy hogyan férhet hozzá! Mármint a Tixonhoz – vetette közbe Szepesi.

– Ugyan, mind tudtuk, hogy a laborban… – intette le Viktor.

– Nem egészen. Nekem például órákig kellett volna matatnom, hogy ráakadjak.

– A tettesnek persze tudnia kellett azt is, hogy Róza nyakra-főre szedi azokat az átkozott nyugtátokat! – toldotta meg Boda.

– De ezt tényleg mindenki tudta! – mondta Stefi bátortalanul.

– És még ennyi sem lett volna elég! – folytatta mondókáját a százados. – A gyilkosnak, mielőtt elhelyezte a fiolában a halálos tablettát, látnia vagy legalább sejtenie kellett, hogy Róza délután már bevette az adagját.

– Miért? – kérdezték egyszerre többen is.

– Azért, mert az eredeti terv szerint Sáfrány művésznőnek lefekvés előtt kellett volna lenyelnie a Tixont. Az újabb nyugtatót! Így éjszaka hal meg, amikor már egyetlen vendég sincs a házban. Valószínűleg csak reggel fedezik föl, mi történt. És mindenki egyből arra gondol: „Szegény Róza, nem látott más kiutat.” Megállapítják az öngyilkosságot, mindenki sajnálkozik, a gyilkos hullatja a legforróbb könnyeket. Ennyit megtehet! Nem zaklatja őt senki, és a célját is elérte!

– De nem így történt! – szakadt ki egy nagy sóhaj Kálmánból.

– Bizony, a maga szerencséjére! – szólt Klára. – Képzelje el, Róza még él a vacsora után. Maga bejön, szépen elbeszélgetnek a válásról. Aztán ágyba bújnak. De Róza reggel nem ébred föl. Ott fekszik a szomszéd szobában! Holtan!

Kálmán megremegett.

Mariska bejött, és megállt a sarokban. Nem értett semmit. De a nyugtató emlegetésére fölkapta a fejét.

– A fityulát én hoztam le a nagyságának. Rögtön a pezsgőspoharak után.

– Micsoda? Ja, a pirulát, Mária… Igaz – mondta Klára nyugodtan. – Az volt a Tixon!

– Ne viccelődözzön a nagysága! Azért, mert én csak egy egyszerű szakácsnő vagyok… Csak megismerem az asszonyom praktikárius üvegét!

– Persze hogy megismeri, Mária kedves. Senki se mondta, hogy nem.

Mariska megnyugodott.

Megint Koós következett:

– Képzeljék magukat a gyilkos helyébe! Mit érezhetett, amikor a művésznő fölküldte Mariskát a Tixonért!

A szakácsnő már nyitotta is a száját. Koós gyorsan helyesbített:

– Akarom mondani, a nyugtatóért… természetesen.

– No azért! – békült meg az asszony.

– Koós úr erre mondta az elején, hogy valami kimaradt a számításból, és aztán éppen az ütött be? – kérdezte óvatosan Stefi. Most nem fogott mellé.

– Úgy van. És ez a változat tényleg elég valószínűtlen volt. De Sáfrány művésznő tegnapelőtt még a szokásosnál is többet ivott. Ezért volt szüksége több nyugtatóra. Már a vacsora alatt bevette az estit is. Pedig csak lefekvés előtt kellett volna… Amikor ezt az utolsót bevette, a gyilkos tudta, hogy amit nekünk telefonál, az hamarosan be is következik.

– Lehetne kicsit lassabban? – kérte Boda. – Mert még mindig nem világos. Történik egy fatális véletlen. A gyilkos elbizonytalanodik, esetleg dühös is lesi. De miért siet? Hiszen órákba telik, míg a Tixon kifejti a hatását! Vagy rosszul mondom, Kálmán?

A fiatalember szomorúan nézett a színészre. Hát jóban voltak? Tényleg? Aztán megszólalt:

– Nem, csakhogy…

– Folytassa bátran! – biztatta a nyomozó.

– Csakhogy az alkohol nagyon felgyorsítja a lebomlást.

– Micsoda csinál mit? – értetlenkedett Stefi.

– A vegyész úr arra hívta föl a figyelmüket, hogy míg rendes körülmények között három-négy óráig is eltarthat, mire a Tixon végez az áldozatával, alkohol hatására ugyanezt a munkát sokkal gyorsabban végzi el. Menynyi idő alatt is? – kérdezte Koós, pedig ő aztán tudta.

– Mintegy húsz perc az egész – suttogta Kálmán.

– Vagyis a gyilkos ezzel is tisztában volt – szögezte le Klára.

– Igen. Kezdem érteni… – morfondírozott Szepesi. – Ezzel a véletlennel nagyon megjárta. Mintha Rózát saját magára ölte volna rá…

– Ezt honnan vetted? Ezt a ráölést? – Kovács nem bírt hallgatni. – Rólam legalább mindenki tudja, miből szoktam idézni!

– Lehet, hogy még mást is megtudunk magáról? – csapott le Viktor. – Szimatolt, mint egy kutya…

– Mit dumál? – kérdezte a bajuszos.

– Megint a kutyákról. De mintha most ingerelné őket! – felelte tűnődve az idős hölgy.

– A gondolatmenet hibátlan – használta ki a hirtelen csöndet Koós, és Szepesihez fordult. A kis színész belepirult a dicséretbe.

– Tehát: Róza beveszi a végzetes… nyugtatót – kezdte összegezni a tényeket a nyomozó, s Mariskára nézett. A szakácsnő elégedetten bólintott. – A gyilkos tudja, hogy legfeljebb húsz perc, és a méreg végez a színésznővel. De mi lesz akkor? Mit lehet előre tudni arról, hogy mi lesz akkor? Vajon „mit csinál” a Tixon? Úgy értem, hogyan öl? Egyik percről a másikra, észrevétlenül beáll a halál? Vagy másképp? Talán heves görcsök előzik meg, bőrelszíneződés, miegymás… Egyszóval olyasmi, ami teljesen kizárja, hogy az áldozat természetes halállal halt volna meg. Ezt nem tudja, nem tudhatja a mi emberünk. Kálmán csak annyit mondott a Tixonról, hogy nem okoz fájdalmat. De hogy mit okoz – persze a halálon kívül arról nem beszélt soha.

– Aha! – Szepesi vérszemet kapott. – És a tettes most már az öngyilkosságötletre sem számíthat!

– Persze hogy nem! – mondta Júlia. – Róza soha nem követett volna el ilyen… ilyen… – a megfelelő szót kereste.

– … ízléstelenséget, kedvesem – segítette ki Klára.

– Szóval Róza soha nem lett volna öngyilkos…

– Ezt senkiről sem lehet előre tudni – kotyogott bele Stefi.

– Úgy értem, ennyi ember előtt.

– Bizony, Stefi kisasszony – vette át a szót a nyomozó –, nemcsak maga tudta elválasztani a színházat az élettől…

– Illetve a haláltól… – mondta halkan Boda.

– A kettő itt ugyanaz, fiam – szólalt meg Klára komolyan.

– Úgy van. – Koós végignézett a társaságon. Tekintetével csöndet parancsolt. – Foglaljuk össze, amit eddig tudunk a tegnapelőtti vacsoráról. A gyilkos itt van az ebédlőben. Az áldozata is. Még senki nem sejt semmit. De az idő sürget. A Tixon dolgozik. Sáfrány művésznő hamarosan meg fog halni. És a gyilkosnak fogalma sincs róla, hogyan. Világos számára: az öngyilkosság-változattal már nem megy semmire. De azt nem tudhatja, hogy milyen lesz Róza halála. Úgy értem… elmegy-e természetes halálnak, vagy sem. Teljesen tanácstalan. Egyetlen kis véletlen, és kész… vége a szép terveknek. És persze neki is.

– De mit tehet ellene, a véletlen ellen? Nem értem a telefont… hogy miért megoldás a gyilkos számára? – kérdezte Szepesi.

– Önmagában nem megoldás – válaszolt a nyomozó. De egy másik véletlennel együtt már igen. A gyilkosnak ugyanis őrült szerencséje van…

– Nem értem – csodálkozott Stefi. – Most peche van vagy szerencséje? Tisztázzuk!

– Jó, tisztázzuk – mondta epésen Koós. – Művésznő, a gyilkosnak mind a kettője van… peche is meg szerencséje is. És csupa véletlenekből! Az első véletlen, hogy Róza nem lefekvés előtt veszi be a Tixont. Ez nagy baj. A másik véletlen, hogy Kálmán hazajön Turkiszból, épp tegnapelőtt este. A harmadik pedig az, hogy nem jön be a házba, viszont a gyilkos megpillantja, amint a kertben ólálkodik. És ez nagyon jó… mármint a gyilkosnak. Ez a szerencséje.

– Most már értem – pislogott Stefi. – Eze is volt, meg aza is…

– Úgy van. Mert ez a furcsa helyzet Kálmánnal lehetővé teszi a gyilkos számára, hogy megpróbálja kifelé terelni a gyanút! Kifelé a házból…

– A kertbe… – folytatta Boda. – Világos. A gyilkos megkísérelte, hogy Kálmán nyakába varrja az ügyet, ha már ilyen rosszul alakult.

– És majdnem sikerült is Kálmán nyakába varrnia – töprengett Szepesi.

– Ennek a Szepesinek Othello-komplexusa van – szögezte le Stefi. – Örökké csak a nyakról fecseg.

– Nyakló nélkül – viccelt Viktor.

– Pedig engem Boda fojtogatott… – jelentette ki a művésznő.

– Micsoda? – kérdezte Othello. – Hogy én… téged? Normális vagy? Különben úgy látom… szóval megeshet, hogy ha megfojtalak, csak végrehajtok egy jogos ítéletet…

– Micsoda népség! – sóhajtott Kálmán, még mielőtt Stefi sikoltozni kezdhetett volna.

– Csak magukról tudnak beszélni.

– A gyilkos tehát meglátta Kálmánt a kertben – folytatta Koós, mintha mi sem történt volna. – Kinézett az ablakon, és meglátta… Vagy akár a teraszról is, mindegy. És abban a pillanatban egyszerre csak nagyon okosnak képzelte magát. Elhatározta, hogy értesíti a rendőrséget a gyilkosságról, majd finoman kifelé tereli a gyanút! Mármint – Kálmánra. Tudta, hogy a kertben ólálkodás enyhén szólva nem valami szilárd alibi. Főleg ha a saját kertjében mászkál valaki. Ez nagyon jól jött. De gyorsan kellett cselekedni, hogy a rendőrök tényleg megtalálják Kálmánt. Mert a tettesnek az ólálkodó Kálmánra volt szüksége! Ezért telefonált azonnal, néhány perccel a halál beállta előtt. Mentő ötletnek látszott. A gyilkos megint azt hitte, megússza.

– És kis híján így is történt – motyogta a vegyész.

– Sajnálom, Kálmán… de minden maga ellen szólt – vetette közbe Koós. – Ha még csak ólálkodás lett volna! De mi magát… hogy is mondjam… nem ólálkodáson, hanem szinte tetten értük, Eta holtteste fölött. A körülmények túlteljesítették a gyilkos legszebb terveit is…

– Szóval ezért telefonált előbb – kezdte érteni Stefi.

– Igen. Kockáztatott, de azt remélte, annyira egyértelmű lesz Kálmán szerepe, hogy azt az egy-két percet senki sem bolygatja majd…

– És ebben sem tévedett nagyot – szúrta közbe Kálmán. – Ha Klára nem írja föl, illetve nem jegyzi meg a halál beálltának időpontját, én még mindig a hűvösön ülnék…

– Meglehet – folytatta a nyomozó. – Szeretném, ha mindenki megértené azt a pillanatot, amikor a gyilkos telefonált, örült bajban van. Mindjárt ráhal valaki. Idegesen járkál fel-alá. Toporog. Nem tudja, mit tegyen. Odamegy az ablakhoz… nem, mondjuk, inkább a teraszra. És meglátja Kálmánt! Ez az egyetlen reménye. De tünékeny lehetőség! Olyan, amit azonnal ki kell használni. Mert egy-két perc, és aztán már késő! A tettesnek csak az volt fontos, hogy ne bent keressék. És ha Kálmán felszívódik, akkor erre nincs remény. Értsék meg, a bentiek közül nem pécézhetett ki senkit, hogy gyanúba keverje. A gyilkos nem tudta, nem tudhatta pontosan, hogy ki és mikor járt Róza szobájában. Vagy, hogy járt-e ott valaki egyáltalán… persze rajta kívül.

– Ezt nem egészen értem. Miért nem tudhatta? – kérdezte Boda.

– Mert a vacsora előtt még nem figyelt! Nem kellett figyelnie. Akkor még azt hitte, Róza majd valamikor éjszaka fog meghalni. Akkor tehát még nem… csak miután bekövetkezett az a nagy pech, hogy Róza előbb bevette a gyógyszert. De akkor már késő volt figyelni! Legalábbis a bentiekre!

– Világos – bólintott a színész.

– Hát igen – dörmögte a százados. – Most már világos… Mert ez is kulcskérdés! A tettes akkor nem figyelt, mert biztonságban érezte magát…

– Mit akar ezzel mondani, Koós úr? Hogy akkor nem figyelt? Úgy érti, utólag is lehet figyelni valamire, ami már megtörtént?

– Fején találta a szöget, Viktor! – kiáltott a nyomozó.

– Micsoda? Utólag figyelni? Ez nekem magas – kétkedett Szepesi.

– Megmagyarázom – mondta Koós. – Hölgyeim és uraim, feleljenek arra az egyszerű kérdésre; voltaképpen mi is az a nyomozás?

– Abajgatják az embert, meg mindenféle kényes helyzetekbe hozzák – mondta Vera, és elpirult.

– Köszönöm a bókot, asszonyom! – hálálkodott a százados. – De én komolyan kérdeztem…

– A nyomozás? Megfigyelés – utólag. Miután már minden megtörtént – vágta ki a színigazgató.

– Te mondád! – szólt halkan a nyomozó.

– Mi az, ezek összetegeződtek? – kérdezte Stefi.

– Ugyan, édesem, ez is valami idézet – igazította el Szepesi. – De nem hiszem, hogy Shakespeare.

– Igen – folytatta a rendőr. – A nyomozás utólagos megfigyelés. Semmi más. És van köztünk valaki, aki ezt nagyon is jól tudta!

Most az egyszer mindenki érezte, kiről van szó. A szemek a direktorra szegeződtek.

Viktor nem bírt hallgatni.

– Kovács nyomozott! De hiszen akkor…

– Jobbítsd szavaidat, Nehogy szerencsédet megrontsa – dörmögte a színigazgató lehajtott fejjel. Tenyerébe temette az arcát.

– Hátrább az agarakkal! – kiáltotta Koós.

– Mit dumál? – kérdezte a bajuszos.

Klára csak legyintett.

– Ugyanazt… a kutyák…

– Megegyeztünk, hogy nem vádaskodunk. Hadd ismertessem tovább a nyomozás logikáját! Amint kiderült, hogy a méreg nem a pezsgőben volt, megszületett a Kálmán-változat. De amikor kisült, itt mindennek az az oka, hogy Róza a kelleténél előbb vette be a Tixont, ez a változat összeomlott. Mégpedig azonnal.

– Miért? – kérdezte Vera.

– Mert egyetlen ember nem tudhatta, hogy Róza már bevette a tablettát! A kertben ólálkodó Kálmán. Következésképp nem is telefonálhatott a rendőrségnek a gyilkosságról.

– Igen – folytatta Klára. – Hiszen csakis a gyilkos telefonálhatott… előbb.

– Úgy van! És a Kálmán-változat összeomlása után megint az vált fontossá, hogy a bentiek… hogy ők mit csináltak. Mert csak bentről telefonálhattak! Kezdhettük elölről…

– Mindjárt megsajnálom – súgta a férjének Vera. De Viktor egy kézmozdulattal elhallgattatta.

Koós tovább beszélt.

– Újra elővettük a noteszt. Ki járhatott a művésznő szobájában, kinek volt indítéka a tett elkövetésére satöbbi…

– Szép kis helyzet – morogta a direktor.

– Ízlés dolga – válaszolt a százados. – Mindesetre furcsa volt. Megszoktuk, hogy egy-egy nyomozás során, hogy is mondjam… folyamatosan szűkül a kör. Egy-két gyanúsított marad… Itt meg pont az ellenkezője történt. Ráadásul kiderült, hogy mindenki volt vagy lehetett abban a szobában…

– És az indítékok? – kérdezte Viktor.

– Azok sem mindennapiak – hümmögött Koós. – Illetve az nem mindennapi, hogy tulajdonképpen mindenkinek lehetett indítéka…

– Mindenkinek? – döbbent meg Stefi.

– Igen. A vendégek ebből a szempontból két csoportra oszthatók… de csak az egyszerűség kedvéért. Mert az indítékok egyformán súlyosak. Egyrészt a családtagok, akik a pénzért tehették. Róza pénzéért. Az örökségért…

Koós Verára nézett. Az asszony elsápadt.

– Másrészt a színháziak – folytatta a nyomozó. – A mellőzött rivális… meg a… hogy is mondjam… a vele érző hozzátartozó…

– Micsoda? Rokon? – kérdezte Vera.

– Dehogy. Nevezzük az egyszerűség kedvéért jó barátnak…

– Ne kerteljen, százados úr, nyugodtan mondja ki, hogy rám célzott – vágott közbe Szepesi. – Én meg is mondtam magának…

– Meg az áldozat hozzátartozója… – kockáztatta meg a rendőr.

Mindenki Bodára nézett. Aztán Kálmánra.

De Koós máris tovább beszélt:

– És volt valaki, aki… hogy is mondjam… szerencsésen egyesítette mindkét indítékcsoportot. Színházi ember, de nem választja el az életet a színpadtól. A művészeten kívül egyéb szálak is fűzik az áldozathoz, ha szabad így fogalmaznom…

Most meg Kovácsra szegeződtek a tekintetek. Vera nem is állta meg, fölkiáltott:

– A direktor!

– Cö-cö… – dörmögte a színigazgató, de látszott, milyen nyugtalan.

– Ismétlem, ne vádaskodjunk – szólt újra a százados. – De az tény, hogy itt egy embernek… hogy úgy mondjam, kettős indítéka is lehetett.

– Hát akkor tisztázzuk! – kiáltotta Viktor. – Hisz most már csak a telefon van hátra. Az, hogy ki telefonálhatott előbb. Kinek volt rá módja…

– Valóban, Viktor. Már csak ez van hátra.

– Mikor hívták a rendőrséget? – kérdezte Boda. – Ezt nyilván meg lehetett állapítani!

– Meg bizony. 9^52-kor. Akkor jött be a hívás. Nálunk mindet fölírják. Van rá egy külön…

– Republika – egészítette ki váratlanul Mariska.

– Majdnem. – Koós arca rezzenéstelen maradt. – Szóval már csak azt kellett pontosan tudnunk, ki hol volt és mit csinált akkor. Tíz előtt tíz perccel.

– És megtudták? – kérdezte izgatottan Viktor.

– Természetesen. A legtöbben itt voltak, az ebédlőben. Ők nem gyanúsíthatok, mert csak a hallból lehet telefonálni.

– Vagy a fülkéből – töprengett Boda.

– Igen. De csak elvileg. Mert tíz előtt tíz perccel a fülke foglalt! Kálmán beszélget benne Júliával.

– Telefonon? – kérdezte Stefi.

– Dehogy! Személyesen. Ott állnak a fülkénél, és beszélgetnek.

– Ez nagyon gyanús, nem? – vágott közbe Vera.

– Asszonyom, lehet, hogy magának igen, de nekem nem. Mert a gyilkossághoz nincs köze. Hisz Kálmán nem lehet a tettes. Júlia pedig akkor nem telefonálhatott, mert a kagyló Kálmán kezében volt… Menjünk tovább! Nem volt az ebédlőben szegény Eta sem. Ő a fürdőszobába ment. De nyugodtan kizárhatjuk, hiszen nem él. Tehát nem is telefonálhatott. Mert az végzett vele, aki telefonált…

– Ki van még hátra? – érdeklődött Stefi.

– Kovács és én – szólt Viktor.

– Igen. Viktor a kertben levegőzött. És látta a fülkénél beszélgető Kálmánt meg Júliát. Itt van a noteszomban – mutatta a százados.

– És a direktor? – kérdezte lassan Klára.

– Hát igen. A direktor. Ő a teraszon volt tíz előtt tíz perccel. És legalább öt percet töltött kint.

– Emlékszem – vágott közbe Stefi. – Épp Kálmánról beszélgettünk, és akkor a diri azt mondta, hogy melege van. Minden átmenet nélkül.

– Épp ez az… itt lehetett átmenet… – morfondírozott Klára.

– Mire céloz, asszonyom? – csapott le Koós.

– Hát… szóval… átmenet a teraszról… a hallba. A bejárati ajtón keresztül.

– Igen. Nézzék, kérem, a ház rajzát – hadarta izgatottan a százados. – Vera rajzolta nekem. Szép, ugye? Nos, a teraszról néhány lépcsőfok vezet a kertbe… innen pedig egy perc alatt be lehet jutni a házba…

– A hallba… a telefonhoz! – kiáltotta Viktor.

– Úgy van. Csak észre ne vegyék az embert!

– És ha mégis észreveszik? – kérdezte halkan Szepesi.

– Az nagy baj – mondta a rendőr. – Nagy baj annak, aki…

– Aki ölt! – kiáltotta Viktor.

A színigazgató fölpattant. Kiabálni kezdett:

Ajánlom, ellenségednek se fűts

Kemencét oly tüzesre, hogy megégj!

De a kiáltozás már mit sem ért. Júlia felzokogott.

– Szóval így… – motyogta Klára.

– A kutyaúristenit! – eresztette meg Boda.

– Mit dumál? – kérdezte a bajuszos.

– Tudja mit? Majd szólok, ha már nem a kutyákról beszélünk – hallgattatta el az idős hölgy.

– Kovács direktor! – szólt ünnepélyesen Koós. – Attól a kemencétől más már aligha égetheti meg magát! De még most se vádaskodjunk. A mi dolgunk a bizonyítás. Nézzük a második gyilkosságot.

– Szegény Etát – mormolta Klára.

– Igen, őt. Eta esetében úgyszólván fordított volt a dolog… az alibik dolga. Majdnem mindenki megtehette – folytatta a százados.

– Egy pillanat! – vágott közbe Vera. – A férjem… ő bent ült magánál… épp akkor hallgatta ki…

– Úgy van. De a többiek összevissza mászkáltak.

– Kovács például… hogy is mondta? Hallgatózott – idézte föl Boda.

– Igen. Legalábbis ezt vallotta – kételkedett Szepesi.

Stefi a homlokára ütött.

– Hiszen értem már! Figyeljetek csak! Mit mondtunk mi? Úgy értem, amikor a nyomozó úr megkérdezte, hol voltunk Viktor kihallgatása alatt… Szóval mit mondtunk? Semmit. Mert semmit se csináltunk. Mi tényleg összevissza mászkáltunk. Ki a fürdőszobában volt, ki a hallban, satöbbi. És mit vallott a direktor?

– Valami nagyon meglepőt! – válaszolta Klára. – Igen, olyasvalamit, ami még egy kicsit gyanús is…

– És éppen ezért hihető! – kiáltotta Viktor.

– Mert csak annyira gyanús, hogy elhihető legyen: ilyet nem mond senki, csak az, aki ártatlan… az igazi bűntettben – fűzte a szót Szepesi.

– Alibiválasz! Alibit gyártó vallomás – jegyezte meg Boda.

– Ne vádaskodjunk – mondta csendesen Koós. – Még nem mondtam el mindent, ami ebben az ügyben fontos szerepet játszott.

– Mi lehet még? – kérdezte Klára.

– Egy zsarolás – felelte a százados.

– Rosszul vagy, Júlia? – kérdezte Stefi. A lány valóban halottsápadt volt. – Igen… – hebegte.

Stefi tanácstalanul nézett a nyomozóra.

– Nyugodtan kikísérheti, művésznő – bólintott a rendőr. De Stefi bizonytalankodott. Segélykérőén nézett Verára.

– Nem akar kimenni – suttogta Klára. – Kíváncsi… a zsarolóra…

– Már jobban vagyok – mondta aztán Júlia. – Ne is törődjetek velem.

– A zsarolásnál tartott, százados úr! Ugye megmondtam, hogy kicsoda! – kiáltotta megkönnyebbülten Stefi.

– Nem, kisasszony. Nem az zsarolt, akire maga gondolt…

– Hanem ki? És kire gondolt Stefi? – kérdezte izgatottan Viktor.

– Én voltam… – dadogta a színigazgató. – Én zsaroltam Rózát. A tettes én vagyok… Az vagyok bizony, Senki más. Itt örömtelen, sötét, Halálos minden.

– Micsoda? – képedt el Koós. – Mit beszél? Maga a tettes?

– A zsarolás tettese… – felelte Kovács.

– Na persze, majd hülye lesz mindent bevallani! – mérgelődött Vera. – Nem evett meszet!

– Van még valami? – kérdezte Klára.

– Igen, hölgyem. Két dolog is, de összefüggnek egymással.

– Mondja már! – kiáltotta Viktor.

– A direktor telefonált… úgy értem, a maguk szeme láttára ment ki a hallba…

– De csak Róza halála után! – mondta Klára.

– Igen, akkor. Szóval ez egy másik telefon… Amikor én ebbe a házba először beléptem, megkérdeztem: ki értesítette a rendőrséget? És a színigazgató úr elvállalta, hogy ő…

– Kezdem megint nem érteni – vallotta be Stefi.

– Mindjárt világos lesz, művésznő – folytatta Koós. – Kovács direktor tehát akkor este vállalta a telefont. De tegnap váratlanul letagadta!

– Micsoda? – döbbent meg Viktor.

– Mondom. Tegnap közölte velem, hogy ő nem telefonált a rendőrségre.

– De hiszen mind láttuk, amikor kiment! És telefonálni ment, meg is mondta! – szólt Szepesi.

– De én csak az orvosnak telefonáltam. A színházi orvosnak… – motyogta Kovács.

– Akkor már igen! – kiáltotta Szepesi. – Gyerekek, azt hiszem… szóval azt hiszem, értem az egészet! A direktor kiment a teraszra. Meglátta Kálmánt. Nosza, be a hallba, a kerten át. Fölhívta a rendőrséget, bejelentette a gyilkosságot. Aztán visszajött ide, a teraszon át. Akkor Róza meghalt. Erre Kovács újra kiment. Persze most már itt, az ebédlőajtón. Fölhívta az orvost. Mindenki úgy hitte, most telefonált a rendőrségre is. Úgy hittük, mert tíz perc múlva Koós úr már itt volt. A direktor vállalta a telefont, hogy ne derüljön ki az időkülönbség…

– Eddig értem – mondta Vera. – De aztán miért tagadta le mégis, hogy ő volt?

– Világos. Azért, mert akkorra már összeomlott a Kálmán-verzió! És Kovácsnak a telefon csakis Kálmán miatt kellett. Hisz őrá akarta verni az egész balhét! Miután Kálmán tisztázódott, vagyis miután kiderült, ő kintről nem láthatta, hogy Róza előbb vette be a gyógyszerét… szóval azután…

– Azután már kész öngyilkosság lett volna vállalni a telefont – fejezte be Viktor.

– Bizony. A telefon most már a bentiek ellen szólt, nem pedig fordítva – bökte ki Szepesi, és a nyomozóra pislantott.

– Ez pontosan így van – mondta Koós. – A telefon nagyon nagy hiba volt. Látszólag kifelé terelte a figyelmet, de valójában elárulta: a tettes idebent van… azok között, akik látták a nyugtatós jelenetet.

Szepesi vérszemet kapott.

– És így megmagyarázható a direktor egész viselkedése az elmúlt két nap során. Először vállalja a telefont. De érzi, hogy valami hiba csúszott a dologba, s elkezd nyomozni…

– Utólag megfigyeli, notesszal a kézben… ha már a vacsora előtt elmulasztotta – vette át a szót Boda. – Most már csak a bentiek érdeklik. Köztük próbál valami kis rést találni. Valami icipici alibit.

– A golyóstollas gyilkos – szólalt meg váratlanul a sima arcú rendőr a sarokban. Megmondtam mindjárt! Nyilván azt kereste, hogy a vendégek közül kit keverhet bele… utólag.

– Foglaljuk össze – szólt Szepesi, mintha Koós ott sem lett volna.

A százados mindenesetre elégedetten nézte a felhevült társaságot.

– Hát foglalják össze!

– Máris? – töprengett Klára. – Nem volna egy kicsit korai?

– Gyerekjáték – mondta Boda. – A színigazgatónak határozottan jó alkalma volt mindkét gyilkosság elkövetésére…

– Járhatott Róza szobájában? – kérdezte Stefi.

– Nemcsak járhatott, hanem járt is – tanúsította Koós. – Nem tagadta. Legalább félórát töltött ott, még a vendégség előtt. Sőt közben egy időre egyedül is maradt… annál a vészjósló telefonnál…

– Miféle telefonnál? – kíváncsiskodott Kálmán.

– Jó, hogy épp maga kérdezi – felelte a nyomozó. Csak ma délutánra derült ki, hogy a maga valakije… az a turkiszi valaki, szóval ő megfenyegette Rózát.

– Idetelefonált? – dadogta Kálmán.

– Én megint semmit se értek… Kivéve persze a tettest – szólt közbe Vera. – Mi volt az a telefon? A turkiszi?

Minden szem Kálmánra szegeződött. De a feltaláló éppoly tanácstalanul ingatta a fejét, mint a többiek.

– Jó, akkor hát elmondom. Kálmánnak Turkiszban van egy… hozzátartozója… a nő tudta, hogy a vegyész úr szakítani jött haza, de… hogy is mondjam…

– Értem – bólogatott zavartan Kálmán. – Biztos akart lenni a dologban. Abban, hogy a feleségem tényleg nem utazik.

– Úgy van. Mert mi van akkor, ha a maga gépe lezuhan… vagy ködbe kerül? – szólt Koós.

– Gyerekek, mellékes ügyekkel húzzuk az időt – türelmetlenkedett Szepesi. – Ott tartottunk, hogy Kovács bizonyíthatóan volt abban a szobában, egyedül is. Berakhatta a Tixont a fiolába.

– Pontosan – folytatta Boda. – És Etát is bőven megölhette! Fél perc alatt! De a direktornak legalább tíz percre nincs alibije, amikor hallgatózott…

– Hát ezzel megvolnánk – mondta Viktor.

– Most nézzük az indítékot!

– Az is nagyon erős! – kiáltotta Szepesi. – Azt hiszem, tudom, mi lehetett. Kovács zsarolta Rózát. És a művésznő utazni készült. Nagyobb összeget kellett volna fizetnie a dirinek. Évekre előre… értitek?

– Ezért kellett elhoznom az ékszereit! – folytatta Boda. – Most már értem…

Szepesit egészen elragadta a fantáziája.

– Olyan világos az egész, mint a nap! Róza nyilván nem volt hajlandó fizetni. Most már minden tiszta! Elhozatta az ékszereket, de aztán meggondolta magát…

– Gyilkos! – sziszegte Vera.

– Szép történet, dirikém – mondta Stefi, mintha a színpadon lenne. – Nem szép, Koós úr?

– De igen, művésznő. Nagyon szép.

– Az még semmi. Mert igaz is – kiáltotta Szepesi. – Nem igaz, nyomozó úr?

– Nem egészen értem, mit kérdezett, mű vész úr. Azt, hogy igaz-e, vagy azt, hogy nem igaz?

– Természetesen azt, hogy igaz-e – képedt el a színész.

– Nem. Nem igaz – felelte lassan a százados.

– Micsoda? – sikoltotta Vera. – Nem igaz?

Ilyen egy felbolydult méhkas – gondolta Koós egy perccel később. Úgy érezte, ismeri már ezt a családot, mint a méheket. A hangzavarból éppannyira kihallotta az egyes szólamokat, mint a kaptárak mellett. Mert csak a műveletlen laikus hiszi, hogy a fölbolydult méhkas az valami teljes összevisszaság! Dehogy! A méhek például hidegben eleve zajosabban viselkednek. És ott van az anyátlanság! A méhek e gyakori érzése. Ez kezdetben hangos, panaszos zajról ismerhető fel, mely különösen fájdalmas, siránkozó lesz, ha füstöt bocsátunk be a röpülőlyukon. És most ezt csináltuk – nézett körül a százados.

– Direktor úr, ideje eloszlatni a füstöt! A homályt, ami az egész ügyet körülveszi… – emelte föl a hangját.

De a társaság meg se hallotta. Mindenki kiabált, mondta a magáét. Csak Júlia ült tágra nyílt szemmel, s megpróbált valamit leolvasni a színigazgató arcáról.

– Az a baj, hogy még nem tett beismerő vallomást? – kiáltotta Boda. – Hiszen teljesen hibátlan… amit kigondoltunk!

– És maga, nyomozó úr, helyeselt hozzá! Akkor meg mi a baj? – kérdezte Szepesi.

Vera pedig egyenesen sikoltozott:

– Miért vannak itt a rendőrök, ha senki sem bűnös? Mert ha ez se igaz…

– A mindenit! Itt még az igazságról is kiderül, hogy csak egy változat? Egy a sok közül? – motyogta a sima arcú nyomozó.

Kovács direktor Koósra nézett, aztán csigalassúsággal fölállt. Beletelt fél percbe is. Mire kiegyenesedett, néma csönd lett az ebédlőben. A színigazgató csak állt mozdulatlanul. Lassan körülnézett. Sorjában szemügyre vett mindenkit. Az ügy egyetlen szereplője sem kerülte el fürkésző pillantását. Szúrós volt ez a pillantás, és mégis nagyon fáradt. Kovács megszólalt; a hangja rekedt volt, elcsigázott:

– Csak a beismerő vallomás hiányzik? Így mondta valaki? Tessék, most megteszem.

Júlia fölsikoltott. De a direktor már vele sem törődött. Folytatta:

– Igen. Megteszem. Beismerem, hogy nem én tettem. Később pedig beismerem azt is, hogy ki volt a gyilkos. A valódi. Nem egy újabb változat gyilkosa, hanem az igazi. Mert eddig csak játszottunk. Játszottunk az igazság kis cserepeivel… Olyan tényekkel, amelyek önmagukban igazak ugyan, de semmit sem érnek, mert mindig rosszul raktuk össze őket. Engem itt súlyosan megvádoltak. Azt teszem tehát, amit Shakespeare tanácsol:

És ha vádjaik

Elevenbe vágnak, kérlek, bizonyítsd

Ellenkezőjét, szívvel, háborogva,

Mint a helyzet sugallja.

– Nemcsak gyilkos… őrült is – motyogta Vera.

– És a helyzet most azt sugallja – folytatta a színigazgató –, hogy magamról beszéljek.

– Most jön a nagy lelkével, hogy miért tette – suttogta Szepesi.

– Igen, ha úgy tetszik, lelkizni fogok. De előbb mindenkit figyelmeztetnék valamire.

– Még ő figyelmeztet! Utasít… – sziszegte Viktor, és Koósra nézett. A nyomozó arca azonban feszült figyelmet mutatott.

– Mégpedig arra – beszélt tovább Kovács –, hogy egy bűnügy mindig fölkavar jó sok mocskot… a lelkek mocskát. És nemcsak a tettesét, hanem mindenkiét, aki belekeveredett! Senki sem teljesen tiszta, senki sem teljesen ártatlan…

– Mint egy ügyvéd – töprengett Stefi.

– Mindenkinek van takargatnivalója… csak ezt akartam mondani. És nem feltétlenül a gyilkossági szándék… Nem feltétlenül az, amit Shakespeare így ír le: magamban bordái közé döftem tízszer is. Éppen az az érdekes, hogy más tisztátalanságok is napvilágra kerülnek ilyenkor. Sokszor semmi közük a gyilkossághoz, és mégis kiderülnek… Ezért nem mond mindig mindenki igazat.

– Azt akarja ebből kihozni, hogy aki hazudik, az nem feltétlenül gyilkos is? – kérdezte Boda. – Bevezetőnek nem rossz a maga helyzetében…

– Ezt akartam kihozni – folytatta Kovács, mintha meg se hallotta volna a célzást. – A nyomozás, az utólagos megfigyelés folyamatát ez a körülmény mindig nagyon megnehezíti. Mert a nyomozó természetesen minden hazugságot vagy ferdítést a bűntettel hoz összefüggésbe. Hisz éppen ez a dolga.

– Térjen a tárgyra! – kiáltotta Viktor. – Elég az elvekből

– A tárgyamnál vagyok. Azért volt szükség erre a bevezetőre, hogy megértsék, miért a lelkemmel kezdem… Világos? Kiküszöbölöm a mellékes körülményeket… a gyilkosság szempontjából mellékeseket. Hogy tisztán álljak a társaság előtt. Ami itt azt jelenti: mindenki lássa, miben nem vagyok tiszta… Mi az, amit magamban rejtegettem. Mert volt ilyen. És olyan furcsán alakult minden… a körülmények, a nyomozás, szóval valahogy ez lett a rejtély kulcsa…

– A maga lelke? Na, ne vicceljen! – kiáltotta Boda.

– Egyáltalán nem viccelek. Ott kezdődik, hogy zsaroltam Rózát…

– És aztán megölte, amikor már nem ment tovább – tette hozzá Viktor.

– Nem. – Klára szólalt meg váratlanul. – A bűnügyi regényekben… az igaziakban, a zsarolók nem szoktak ölni. Őket gyakran megölik… de ők nem gyilkolnak…

– Hölgyem, ezt érvnek szánta? Vagy csak tréfált? Ez ugyanis valóság, és nem regény – mondta Viktor.

– Szóval zsaroltam Rózát. Rendszeresen pénzt kaptam tőle annak fejében, hogy hallgatok…

– Miről? – kérdezte Klára.

– Arról, amit nagyon régen szeretnék elmondani… hogy van egy lányom. Úgy hívják, hogy Júlia.

– Na és? – kérdezte Vera.

Kovács arcán valami mosolyféle jelent meg.

– Itt ül. Ennél az asztalnál.

Koós egész este ezt a pillanatot várta. Amikor délelőtt megbeszélték a direktorral a mai este forgatókönyvét, csak ezt az egyet sajnálta. Hogy ezt nem ő mondja majd ki, hanem a színigazgató. De aztán belátta: ennyi valóban jár Kovácsnak… sok-sok végigszínlelt év után… a nyomozó nem csalódott. Már két perce néma csönd ült az ebédlőben. A társaság egyszerűen nem tért magához.

– Tehát erre célzott… – hebegte Klára. – Ez volt az a lelki ügy…

Először Szepesi tért magához.

– Gratulálok! Szép és egészséges gyermek. De mi köze a mi ügyünkhöz? Hacsak…

– Hacsak nem az – vette át a szót Boda –, hogy a direktornak még erősebb az indítéka, mint hittük…

– Úgy van – kiáltotta Vera, akit láthatóan nem viselt meg a veszteség. Az, hogy Júlia csak félig a húga. – Úgy van! Már nem bírt hallgatni, ezért megölte…

– Asszonyom, hadd legyek nagyképű – emelte föl a hangját a színigazgató. – Nem öltem meg Rózát. Nem ölhettem meg. Mert én akkora hibát sohasem követtem volna el, mint a mi gyilkosunk. De ha nincs a zsarolás… ha Júlia nem az én lányom, akkor talán sohase jövök rá erre a hibára…

– Mert a direktor jött rá – szólt közbe Koós.

Most már nem lehetett nem odafigyelni.

– Sohase jövök rá – folytatta Kovács és épp amiatt, amiről az elején szóltam. Hogy egyikünk sem tiszta. Mindenkinek van rejtenivalója. Olyan titkolnivaló, aminek nincs köze a gyilkossághoz. Vannak azonban határesetek is…

– Micsodák? – kérdezte Boda.

– Határesetek. Olyan titkok, amelyek magántermészetűnek látszanak ugyan, de mégsem azok…

– Nem értem – mondta Stefi.

– Arról van szó, hogy valaki titkol valamit. Olyan oka van rá, aminek szerinte nincs köze az igazi bűntetthez. De csak szerinte. Mert igazából hozzá tartozik. Sőt… olykor a döntő tény lehet a gyilkos kilétének megállapításánál. Koós úr mindenkiből sokat kiszedett az ilyen kis magántitkokról is. Róza és Boda viszonyát, Szepesi és Stefi kapcsolatát, Vera pénzszerzési akcióját…

– Akcióit… – javította ki Júlia. De az apja oda sem figyelt, tovább beszélt:

– A nyomozó nem tudhatott meg mindent. Egy titok: titok maradt. Koós úr számára pedig: semmi. A kérdés az, hogy miért? Miért nem derült ki az a titok, amiről én beszélek? Azért nem, mert nem látta vagy tudta senki, tehát titok maradt… de nem is szóltak róla…

– Kicsit túl sok a közhely, dirikém – próbálkozott a régi hanggal Stefi.

– Nyilván. De ezek a közhelyek kellenek most, hogy mindenki megértse. Van egy titok. Ketten hallgatnak róla, mert két ember titka… és most jön a lényeg. Az egyikük azért hallgat, mert nem tudja, hogy a titok összefüggésben van a gyilkossággal… a másik meg azért nem beszél, mert tudja… Érthető?

– Igen, csak egy kicsit elvont – szólt Szepesi.

– Azért maradtam ilyen elvont, mert szeretném, ha maguk az illetők jönnének rá, hogy miről van szó. Jó lenne, ha kiderülne az a titok… és jó lenne, ha az mondaná el, akinek a birtokában van… szóval, ha nem nekem kéne…

Csönd volt.

– No, most ki lehet teregetni a szennyest – mondta Vera. – De valahogy nem tódulnak…

– A te szennyesedet már mind kiteregetted? – kérdezte Júlia.

Vera elsápadt.

– Igen – felelte zavartan. – Illetve… együtt teregettük ki Koós úrral…

– Mert rajtakaptam itt a házban – szólt a nyomozó. – Rajtakaptam, amikor vissza akarta venni a levelét, ő is zsarolni készült. De aztán mindent bevallott. Úgyhogy végül is tényleg kiteregettük…

– A pénzt is? A lopást? – kérdezte Júlia.

Elképedtek.

– Miféle lopást? – üvöltötte Viktor.

– Arról a pénzről van szó – folytatta a lány –, amit a trafikostól kaptam Róza láncáért. Az a pénz eltűnt.

Koós bólintott.

– Tényleg nem találtuk. Magánál nincs? – kérdezte pajkosan Kovácstól.

– Nincs. Nekem Rózától eszembe se jutott pénzt kérni. Azt hittem, ha elutazik, végre elmondhatom a lányomnak, hogy ő a lányom. Így akartam lezárni ezt a… zsarolást, ha így nevezik. De Róza még most sem ment bele. És emiatt tényleg veszekedtünk. Pénzről szó se volt.

– Értem. Csak a művésznő hitte, hogy lesz… – morfondírozott Szepesi. – De honnan veszi Júlia, hogy Vera el…

– Mert ott volt a kabátjában! – kiáltotta a lány. – Észrevettem tegnapelőtt… még az este…

– A pénz a helyén van – védekezett Vera.

– Mert már visszatetted… nyilván visszatetted, miután kiderült a gyilkosság…

Koós arca megélénkült.

– Nem is hittem, hogy ma még újakat fogok hallani… ezt tényleg nem tudtam! De kezdem érteni. Maga, Vera, csak utólag írta azt a levelet…

Viktor döbbenten nézett a feleségére.

– Nekem is hazudtál!

– Szóval csak utólag írta a zsarolólevelet. Arra az esetre, ha valaki rajtakapná. Betört a házba, és magával hozta… a pénzzel együtt. A pénzt akarta visszacsempészni, s nem a levelet elvinni.

Vera hallgatott.

– Íme, így derül ki egy titok – szólt Kovács, nem is törődve az asszonnyal. – Megfigyelték? Ketten kellenek hozzá… Ahhoz, hogy napvilágra kerüljön. Egyiküké a titok… a másik elmond valamit belőle. Talán véletlenül. Az előbb persze nem… mert ez más eset. Itt szerepet játszik a pénz. S ennyi pénz mindig feltűnik. Az ilyen titokról rögtön látszik, hogy súlyos. De nem mindegyik ilyen. Amire én várok, az biztosan nem…

Megint csönd lett. A direktor még várt egy kicsit, aztán így szólt:

– Így is jó. Én megpróbáltam, mindent megpróbáltam, hogy ne kelljen… de így is jó. Folytassuk! Illetve: tegyünk úgy, mintha folytatnánk. Júlia, mondd, honnan tudtad meg. hogy Vera el… vette azt a pénzt? Gondolom, nem kutattál Vera zsebében. Vagy igen?

– Hogy képzeli? ! Dehogy – dadogta a lány. – Véletlenül vettem észre…

– Mégis hogyan? Miféle véletlen volt? – kérdezte Kovács.

Júlia elsápadt. Senki sem értette, de úgy látszott, mintha nagy bajban volna.

– Szóval kimentem… mert olyan melegem volt tegnapelőtt… kisétáltam… Tudjátok, akkor találkoztam össze Kálmánnal… ott a fülkénél. De előtte…

– Mi volt előtte? – kérdezte a direktor, mert a lány mintha megnémult volna.

– Véletlenül Vera kabátját kaptam magamra… a ballonját. Az volt legfölül a fogason, és mikor kimentem… De ez csak nem bűn?

– Nem kisasszony, dehogy – szólalt meg váratlanul Koós. – Egyáltalán nem az… – A nyomozó, az este folyamán most először, nem értette, hogy a színigazgató mit akar kihozni az egészből. De a direktor kérlelhetetlenül folytatta:

– Szerintem sem bűn, csak egy kicsit furcsa. Hogy úgy mondjam, érthetetlen.

– Mi ebben az érthetetlen, dirikém? – kérdezte Stefi.

– Ha valaki levegőzni megy… sétálni a kertbe, akkor két eset lehetséges. Vagy nem vesz kabátot, mert annyira melege van, vagy pedig fölveszi a kabátját, mert számít arra, hogy kint már hűvösödik. Vesz tehát kabátot, de…

– A sajátját… – értette meg a nyomozó.

– Úgy van.

– Nem értem, mi szükség van erre az egészre! – vágott közbe Klára, látva a remegő Júliát. – Lehet, hogy Vera megpróbált valami… butaságot… De miért Júliát veszik elő miatta?

– Mert egy butaságot, persze nagyon másfajtát… Júlia is elkövetett – mondta lassan Kovács. Aztán folytatta a kérdezősködést: – Kislányom, ha sétálni mentél… ha tényleg csak levegőzni… miért siettél annyira? Miért kaptad le az első női kabátot, ami a kezedbe került?

Júlia hallgatott. Az asztal körül ülők kezdték elhinni, hogy mégsem egészen mellékes ez a dolog.

– Nem válaszolsz – folytatta a direktor. – És azt is tudom, hogy miért nem. Ez a te titkod. Nem is sejted, mennyire összefüggésben van a gyilkossággal… a gyilkosságokkal.

A lány elsápadt. Apjára nézett, aztán Klárára. Mintha védelmet keresett volna. De egy hang sem jött ki a torkán.

– Júlia, értsd meg végre, te a gyilkossal beszéltél! – kiáltotta a színigazgató. – Elég a hallgatásból! Mert te is telefonáltál abból a fülkéből, miután Kálmán elment. Ezért siettél annyira, hogy nem is érdekelt, kinek a kabátja van rajtad! Csakis így történhetett… Kisiettél, és fölhívtad az anyád gyilkosát!

– Úristen! – motyogta a lány. – Viktor…

– Öt perc szünet – jelentette be a nyomozó.

6.

– Elmondom, hogy történt – folytatta később Kovács.

– Várj még egy kicsit, Béla – súgta Koós. – Hadd egyenek…

Mert a szünet alatt egyszerre csak enni kezdett a társaság. Mintha mindenki most jött volna rá, hogy mennyire éhes. Csak Viktor nem nyúlt a szendvicsekhez. Lehajtott fejjel ült, mozdulatlanul. Eszébe sem jutott tiltakozni. Vera tágra nyílt szemmel nézte, s hirtelen azt kívánta, bárcsak most lenne rosszul. De az asszony nem érzett semmit, csak ürességet. Tíz perce azt hitte, túl van az este legszörnyűbb pillanatán. Azon, hogy lopott… hogy kiderült! Túl is esett rajta, nagyobb baj nélkül. De az óta egyszerűen nem érzett semmit. Csak egyetlen szó jutott el a tudatáig. Az, hogy „Viktor”. Ez a szó most nem mondott semmit, öt perce még a férjét jelentette. Most csak egy üres név volt, felfoghatatlan.

– Nem tart már sokáig – kezdte újra a direktor. – Mondtam az előbb, a cserepek már megvannak… csak össze kell rakni őket. Mi Koós úrral egészen különböző úton indultunk el. Ő kezdettől fogva arra összpontosított, hogy ki a gyilkos. De hisz természetesen ez a dolga. Az én kérdésem eredetileg egészen más volt. Az, hogy ki telefonált! Egyedül azt tudtam, hogy nem én telefonáltam a rendőrségnek. Vagyis egyedül én tudtam, hogy valaki hallgat… De miért? Ezen törtem a fejem. Kettőnk útja azonos irányba vezetett, és egy ponton találkoztunk is. A Kálmán-változat elvetésénél. Koós úr adatszerűen ellenőrizhette, hogy a hívás előbb ért a rendőrségre, mint ahogy a halál beállt. Ezt én logikai úton következtettem ki. Pontosabban következtettük…

Kovács az idős hölgyre nézett.

– Kitaláltuk Klárával, aki nagyon jól megérezte, hogy A nyíl, amit kilőttek, Még úton van. Kálmánt tehát én logikai eszközökkel mentettem föl, aztán a nyomozó az adatok segítségével. Igen fontos volt az itt ülő bajuszos úr tanúskodása, ő mindvégig Kálmán nyomában maradt, itt a kertben is. Igaz, tíz perccel később jött…

– Várjon egy percig, direktor, ezt lefordítom neki – szólt közbe Klára, s a cserzett bőrűhöz fordult. – Uram, már nem a kutyákról beszélünk…

– Hanem? – kérdezte a bajuszos.

– Hanem magáról…

– Úgy? Érdekes…

– Az a kövérkés úr most azt mondta, hogy milyen értékes volt a maga vallomása…

– Az a kövérkés? Akit a rendőrök hoztak ide? – A bajuszos értetlenül nézett. Aztán Koósra mutatott. – Hát nem ő a nyomozó?

– De igen…

– És a kövérkés? Azt mondták, ő lehet a tettes. Csak azért kérdezem, hogy tudjam, kitől kaptam a dicséretet: a rendőrtől vagy a gyilkostól… Mert ennek kevésbé örülnék. Bár ami azt illeti, a nyomozó meg úgy szimatolt utánam, mint egy kutya…

– Mit dumál? – kérdezte a direktor.

– Semmit. Csak a kutyákról… – felelte Klára megadóan.

– Akkor kár tovább fordítani neki – mondta Kovács.

– Már csak azért is, mert bajuszos barátunk betört ide… tegnapelőtt – szólt közbe Koós.

– Hát ő volt? – kiáltotta Kálmán.

– Bizony. Tixont keresett, de csak egy számológépet talált…

– Inkább folytatom – kezdte újra a direktor.

De nem folytathatta. Rekedt kiáltás harsant az ebédlőben:

– Nem én tettem!

A színigazgató legalább fél percig várt a válasszal. Aztán így szólt:

– Még nem mondtam el végig, Viktor. Akkor már te sem fogsz tagadni. Mert most még… hogy is van? Igen: Te sem tudsz többet, mint más, bár te szőtted E dolgokat.

– Idézgetés helyett inkább azt mondd el, hogy ki ölte meg Etát! Mert én akkor éppen vallomást tettem. És egy pillanatra sem mozdultam el a nyomozó szeme elől…

– Te voltál, Viktor.

– De hogyan? Ezt én sem értem – vágott közbe Szepesi.

– Pedig ez a legegyszerűbb az egészben – mondta a direktor. – Amikor Viktor belépett a nyomozóhoz, Eta már halott volt! Emlékezzenek vissza…

– Igen – töprengett Stefi. – Hogy is történt? Koós úr megüzente Júliával, hogy öt perc múlva várja Viktort… mindig így csinálta…

– Úgy van! – vágott bele a nyomozó. – Olykor tartottam egy kis szünetet két kihallgatás között. Hogy végiggondoljam a dolgokat…

– De ki figyelt arra, hogy az öt perc tényleg annyi-e? – folytatta a színigazgató. – Öt, vagy négy és fél, ez mindegy. Mert Koós úr se nézte az óráját… Sem az ebédlőben nem számolgattunk, sem a vallatószobában.

– Kezdem érteni – szólt Boda. – Viktornak bőven maradt ideje…

– Hiszen csak fél percbe tellett az egész! – kiáltotta a nyomozó. – Viktor kiment az ebédlőből, de nem egyenesen Kálmán szobájába. Tudta, hogy Eta egyedül mosogat.

– Kiment és megölte – suttogta Klára.

– Igen. Még vigyáznia sem kellett. Ott volt az üres pezsgősüveg, az ő… hogy is mondjam… legális ujjlenyomataival. Nem kellett letörölnie őket, sőt! Elég volt megfognia egy konyharuhával…

– Hogy lássuk, illetve azt higgyük, nem ő tette… – morfondírozott Szepesi.

– Úgy van. Nem kellett bajlódnia az üveg letörölgetésével… Kevés volt az ideje, de elegendő – egészítette ki Koós. – Ölt, aztán bejött hozzám. És tudják, mit csinált? Húzta az időt! Nem akarta, hogy túl hamar elengedjem. Azt szerette volna, ha ott ül velem szemben, amikor Etát megtalálják…

– Nem volt ez túl kockázatos? – kérdezte Boda. – Hiszen ha valaki előbb kimegy a konyhába… véletlenül?

– Hát igen. Megeshetett volna. De Viktor számára nem volt más kiút. Végeznie kellett vele. Mert Eta tudta, hogy ő telefonált. És…

– És tudhatta volna azt is, hogy a rendőrségre – szólalt meg Klára. – Pontosabban… valami föltűnt neki, csak még nem sejtette, hogy mit jelent. De furcsa volt, így hát elmondta nekem…

– Hát sikerült? – kiáltotta Kovács. Aztán magyarázatképp hozzátette: – Megkértem Klárát, nagyon alaposan gondolja végig a tegnapelőtti estét… Eta szemszögéből…

– Sikerült – felelte az idős hölgy. – El is mentem magához, hogy elmondjam, de… szóval csak Koós úrékkal találkoztam…

– És mi volt az a feltűnő dolog? – kérdezte a nyomozó.

Klára eltűnődött.

– Amikor a tortához értünk… emlékezzetek vissza, arról volt szó, hogy Eta segített fölverni a habot…

– Na és? – szólt izgatottan a direktor.

– Szegény barátnőm akkor jött vissza a fürdőszobából. És tudjátok, mit kérdezett tőlem? Megmondom, mert úgyse fogjátok kitalálni. Azt, hogy ez… szóval ez a ház, ahol vagyunk… ez Kővár utca kettő vagy négy? Ezt kérdezte…

– Miközben mindenki a tortával foglalkozott – motyogta Stefi.

– Igen. Ezért volt olyan furcsa – folytatta Klára. – De most már világos az oka…

– Hát persze! – sóhajtotta Kovács. – A gyilkos akkor telefonált, és bemondta a címet!

– És ez tíz előtt tíz perccel történt – tette hozzá az idős hölgy.

– Hogy itt minden tíz előtt tíz perccel történt! – kiáltotta Boda. – Akkor volt Júlia meg Kálmán a kinti fülkénél, akkor ment a direktor a teraszra, akkor jött vissza Eta a fürdőszobából, és…

– És most jön a lényeg. Akkor levegőzött Viktor is a kertben. Legalábbis ezt vallotta. Mégpedig minden felszólítás nélkül! Azonnal megmondta a nyomozónak, még az este.

– Itt valami nem stimmel! – kiáltotta Szepesi. – Ennyien… a kertben… illetve a fülkénél? Júlia, Kálmán, a direktor, a bajuszos…

– Hadd folytassam – szólt a színigazgató. – Ez a bajuszos úr látta Kálmánt és Júliát beszélgetni. Látott engem is a teraszon. Én láttam Júliát és Kálmánt… minden innen ered… majd megmagyarázom. De Viktor nem láthatta Kálmánt és Júliát beszélgetni. Mert akkor… hogy is mondjam… nekem látnom kellett volna őt, ahogy megkerüli a házat. De nem láttam. És a bajuszos sem.

– Akkor viszont hogyan vallhatta… még az este, hogy látta Kálmánt és Júliát? – kérdezte Boda. – Hisz mi még akkor nem tudtuk, hogy Kálmán itt van? Viktor az igazat vallotta…

– De nem azért, mert látta, hanem azért, mert tudta – mondta halkan Kovács. – Ami nem mindegy. És csak egyféleképpen tudhatta meg…

– Telefonon… – töprengett Koós.

– És csak egyvalakitől – folytatta a direktor. – Júliától.

– Kicsit sok itt a telefon… suttogta Stefi. – Nem egészen értem.

Kovács fölemelte a hangját:

– Akkor most elmondom szép sorjában. Mert tényleg nem olyan egyszerű. Szóval Viktor kilenc előtt fölment Rózáért. Szólt neki, hogy jöjjön le, kezdődik a vacsora. A művésznő nagyon kivolt. Talán veszekedtek is… mindegy. Tény, hogy Róza egyedül botorkált le a lépcsőn. Viktor még egy kicsit fönt maradt, hogy megtegye, amire régóta készült… megölje az anyósát. Mert pénzhez akart jutni. Bent volt a szobában, ez biztos. Nem is tagadta. De Boda is hallotta, ahogy szöszmötöl. Viktor terve az volt, amit mi az előbb Kálmánnak tulajdonítottunk. Hogy Róza lefekvés előtt veszi be a fiolába csempészett Tixont. És reggelre hal meg, mint aki öngyilkos lett.

A színigazgató kis szünetet tartott. Mindenki feszülten figyelt.

– Egy darabig minden remekül ment. Még az a láncügy is jól jött. A társaság arra figyelt, meg Júlia zavart viselkedésére. A gyilkos kezére játszott Róza rettenetes állapota is. Ha minden jól megy, másnap senki se kételkedett volna az öngyilkosságban. Talán még én sem… hiszen részben miattam készült ki annyira. Mert én most már nem pénzt kértem tőle, hanem az igazságot… a lányomat. De nem egyezett bele. Csupán összevesztünk… na, mindegy. Elkezdődött a vacsora. Pontosabban… még közvetlenül előtte történt valami. Viktor kinyitotta az ablakokat. És azt hiszem, akkor látta meg Kálmánt.

– Nagyon is elképzelhető – vetette közbe Klára. – Legalább egy percet állt az ablaknál. Emlékszem rá.

– Tehát Viktor meglátta Kálmánt. Elgondolkodott. Két pillanat alatt rájött, hogy a férj semmiben sem zavarja az ő tervét. Akkor még azt hitte, hogy Kálmán bejön a házba. De nem jött be. És Viktor nem értette, miért.

– Hiszen mindegy volt neki – szólt Szepesi.

– Akkor még igen – folytatta Kovács. – De aztán bekövetkezett az a pezsgődolog. Róza előbb vette be a Tixont. Innentől kezdve már sok mindent elmondott a nyomozó úr. Igaz, akkor még nekem tulajdonította az egészet…

– Illetve úgy tettem, mintha…

– És mi teljesen belecsavarodtunk – dörmögte Szepesi. – Én tényleg elhittem, hogy a direktor…

– Ez persze hiba volt – nevetett a színigazgató. – De nem gondolkodtál rosszul. Miután Rózában már ott volt a méreg, Viktornak csak egy választása maradt. Kálmán. Akiről tudta, hogy a kertben van, de azt is tapasztalta, hogy valami miatt nem jött be…

– Szóval minden ugyanúgy… csak nem a direktor, hanem Viktor? – töprengett Boda.

– No, azért nem egészen – folytatta Kovács. – De itt most tényleg fontos a sorrend. Először Júlia ment ki. Hogy miért, arról majd később. Mert nem sétálni akart. A dolog két embernek tűnt föl. Verának, aki félt… hisz ott volt a kabátzsebében a pénz. De észrevettem én is. Mert Júlia a lányom! És figyeltem őt… láttam, milyen ideges egész este. Amikor öt perc után sem jelent meg az ebédlőben, kimentem a teraszra. És megláttam a fülkénél. Csak őt, ahogy ott áll… Kálmánt nem láthattam, mert bent volt a fülkében. Azt hittem tehát, hogy Júlia telefonálni ment. De nem értettem, miért és kinek… persze főleg az volt gyanús, hogy miért odakintről, amikor itt is van telefon.

– Tényleg, miért nem bentről? – kérdezte Stefi.

– Mindjárt rátérek arra is. Tíz előtt tíz perccel vagyunk. Júlia a fülke mellett, Kálmán odabent, én a teraszon, a bajuszos a kertben, Eta a fürdőszobában. Az asztalon már ott a torta. Viktor nem levegőzni megy… nem a kertbe. Ha ott lett volna, illetve… hogy is mondjam… ha úgy lett volna ott, hogy tényleg megláthassa a fülkénél beszélgetőket, nekem észre kellett volna vennem őt. Vagy a bajuszosnak.

– Vagy mind a kettőjüknek – egészítette ki a nyomozó.

– Igen. De Viktor a hallba ment telefonálni. Hogy fölhívja a rendőrséget, s ezzel Kálmánra terelje a gyanút. Ahogy az előbb mondtuk… Csakhogy… az imént még senki sem hitt Kálmánnak. Pedig ő tényleg a házat hívta, ezt a házat. És a telefon tényleg mással beszélt. Mert Viktor pont akkor értesítette a rendőrséget. Bemondta a címet. Eta akkor ment át a hallon… a fürdőszobából. Látta Viktort, hallotta a címet. Visszajött az ebédlőbe. Tulajdonképpen semmit sem tudott. Csak a lényeget. De a lényeg az után derült ki, hogy megtudtuk: a halál beállta előtt értesítették a rendőrséget. Ezt Etának már nem volt szabad megérnie…

– Világos – motyogta Klára.

– Térjünk vissza a fülkéhez – folytatta a színigazgató. – Júlia és Kálmán beszélgettek. A férfi visszatette a kagylót, és eltűnt. Aztán Júlia bement a fülkébe, és… de innen már megint csak logikai úton mehetek tovább…

Kovács kortyolt egy kis vizet. Aztán így szólt:

– Júlia, nem akarod te folytatni? Értsd meg, tudom, mi történt. Mégis jó volna, ha te…

– Kálmán eltűnt – kezdte elhaló hangon a lány. – És akkor… én léptem be a fülkébe. Fölhívtam a… a házat. Ugyanazt a számot, amit előtte Kálmán… Viktor vette föl.

– És tudjátok, miért éppen ő? – kiáltotta a direktor. – Mert tíz másodperccel előbb tette le!

– Igen – folytatta Júlia. – Szinte azonnal fölvette. És akkor én elmondtam neki… hogy Kálmán itt van. Hogy beszéltem is vele…

– Innen tudta meg Viktor azt, amiről a nyomozónak úgy beszélt, hogy látta! Nem Kálmánt… mert őt már észrevette korábban is. Hanem azt a tényt, hogy mi történt a fülkénél… a gyilkos erre alapozta az alibijét

– Nincs bizonyítékotok – motyogta Viktor. – Csak a logika. Mert ezek a telefonok… csak mellékes dolgok. Tegyük fel, hogy beszéltem akkor Júliával. Tegyük fel, hogy letagadtam. De letagadta ő is! És egy telefont letagadott a direktor is! Ma este mondta itt valaki… hogy a hazug nem biztosan gyilkos is…

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Kovács.

– Azt, hogy hibátlan volt az a logika is… az a gondolatmenet, amely szerint te tetted… Semmi sem szól ellene… nincs bizonyíték… Értitek? Nincs bizonyíték a direktor mellett! És ha ez így van…

– És ha ez így van? – ismételte lassan Koós.

– Akkor nincs bizonyíték ellenem… még logikai sem. Mert a vád éppen Kovács vallomásán alapul. Azon, hogy ő nem látott engem a kertben… Világos?

– Világos. De nem igaz – felelte a nyomozó. – Ha a színigazgató tette volna, soha nem jön el hozzám, hogy elmondja: a halál beállta előtt telefonáltak. Ha ő a bűnös, nem robbantja szét a Kálmán-verziót. Hanem hallgat. Mint maga.

– És miért is hallgatott az elején? – kérdezte Stefi. – Ez azért nincs teljesen rendben…

– Júlia miatt kellett hallgatnom – mondta halkan a direktor. – Láttam őt a fülkénél. És később már tudtam, itt a telefonok játsszák a főszerepet. Tisztáznom kellett a lányomat! Csak utána beszélhettem…

– Azért ez a tisztázás nem egészen sikerült – szólalt meg halotti hangon Vera. – Mert ez valami sötét ügy lehet… hogy Júlia fölhívta… a házat. Kit is? Úgy értem, kivel akart beszéli, amikor Viktor vette föl a kagylót?

– Úristen, még mindig nem érti! – sóhajtotta Boda.

– Vera, hidd el,

Nagyon fáj, miről szólanom kell,

Elrontja kedvem, újra mondhatom

– idézte Kovács.

– Nem értem – dadogta Vera.

– Júlia azért telefonált ide a fülkéből, mert… mert Viktorral akart beszélni. Véletlenül Viktor is vette föl. Illetve dehogy véletlenül… de ezt már tudjuk.

– Úgy értsem, hogy Viktor és Júlia… kérdezte halkan az asszony.

– Igen – sóhajtotta a színigazgató. – Csak ők mondhatják el, mennyire volt komoly az ügy. De azt tudom, hogy Júlia eredetileg mit akart közölni Viktorral. Legalábbis azt hiszem, tudom…

– Muszáj ezt is kiteregetni? – kiáltotta a lány. – Hát jó, ha már itt mindenki terítékre kerül… Nem volt komoly az ügy. De Viktor észrevett, és ez jólesett…

– Tévedsz, Júlia. Csak a pénzed kellett volna. Illetve Róza pénze… – vágott közbe Viktor. – Vera útján nem juthattam hozzá. Neki már nem adott az anyja. Azt hittem, majd kerülő úton megszerezhetem, amit akarok. Mielőtt Kálmán eltixonozza…

Júlia elpirult. Az apjára nézett. De Viktor folytatta:

– Csakhogy nem vagy alkalmas arra, amit szerettem volna. Eszedbe se jutott pumpolni Rózát, akárhogy céloztam is rá…

– Ezért kellett megölnie – motyogta Klára. – Szegény kis Júliám… és Róza pénze miatt… minden amiatt. Hányán pályáztak rá? Kálmán, Vera, Viktor… és a direktor. Az apád… hisz ő is zsarolt…

Kovács fölállt. Látszott, hogy az arcából kiszökik a vér.

– Igen – motyogta. – Már csak ez van hátra. A zsarolás…

– Ne magyarázkodjon, dirikém, ebben az ügyben mindenki sáros. Szerintem el se fogják ítélni… – vigasztalta Stefi.

– Hát… nélküle nem derül ki az egész – töprengett Koós. – Az biztos! Szóval arról a zsarolásról… még tárgyalhatunk.

A színigazgató még mindig mereven állt. Aztán remegő kézzel nyúlt a zakója zsebébe. Kivett valamit, és átadta Júliának.

– Tessék. Ez a tiéd. A zsarolás… ez volt a zsarolás… mindig beraktam, amit Róza ideadott.

– Mi az? – sikoltotta Stefi.

– Takarékbetétkönyv – felelte halkan Kovács. – Júlia pénze van benne. Sok-sok év óta gyűlik. Én is féltem… ne haragudj, Kálmán, de féltem, hogy Róza minden pénze rámegy a kísérleteidre…

– Nekem zsaroltál? – hebegte Júlia. – Miattam?

– Igen. Láthatod,

Iparkodom, hogy illeszkedjenek

Jó tetteim és jó mondásaim

És egybefűzhesd.

Tartalom

- SZEREPLŐK

- I. RÉSZ

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- 19.

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.

- 24.

- 25.

- 26.

- 27.

- 28.

- 29.

- II.RÉSZ

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- III. RÉSZ

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.