Barsi Ödön

A VÖRÖS SKORPIÓ

A SKORPIÓ BANDÁJA

KÉT BŰNÜGYI REGÉNY

1936

A VÖRÖS SKORPIÓ

A Walford ház rejtélye

A kandallóban vidáman pattogott a tűz, a hatalmas dolgozószobában mégis hűvös volt. George Walford újabb szeszélye miatt az egyik ablak állandóan tárva-nyitva állt.

A dolgozószoba szokatlan berendezése elárulta, hogy a ház ura különc. Íróasztala fölött egy japán kép függött, alatta két elefántcsont nyelű pallos csillogott. Különös fétis-szobrok, arab pengék, keleti szőnyegek díszítették a falakat. Egy ökölnyire összezsugorított fej kellemetlenül emlékeztetett a dél-amerikai indiánok furcsa szokásaira… Néhány hindu szobor és kínai terítő egészítette ki a különös gyűjteményt.

A süppedő perzsaszőnyegen egy lomha teknősbéka mászott végig. Ez volt az egyetlen állat, melyet a milliomos megtűrt a házában. George Walford nem kímélt időt és pénzt, hogy gyűjtési szenvedélyének szabadon hódolhasson… Egymás után vándoroltak a legkülönbözőbb szobrok és bálványképek a Nílus és Gangesz verőfényes partjairól a Walford palota komor termeibe, hogy meredt szemükkel belebámuljanak a londoni ködbe. A milliomos rajongott gyűjteményéért, szinte élőlényeknek tekintette az egyes szobrokat, és mégis megtörtént, hogy egy-egy értékes faragvány vagy fegyver szinte máról-holnapra a lomtárba került. Walford cselekedeteit régebben sem lehetett kiszámítani, de az utóbbi hetekben szeszélye szinte percről percre változott. Ennek az okát talán csak egy ember tudta, aki még saját magának sem merte bevallani, s ez az ember maga Walford volt. A híres vasember félt… A szoborszerűen nyugodt vonások, a kifürkészhetetlen szürke szemek még mindig a régiek voltak, de a félelem mégis ott lappangott arcán.

George Walford a nyitott ablaknál ült. Tekintete végigsiklott az ég komor kárpitján. Úgy vélte, mintha a ködbe burkolt épületek között egy árny suhanna végig. Test nélküli, víziószerű fantom: a „Skorpió”…

A milliomos elgondolkozott. Két hónapja annak, hogy egy ismeretlen hatalom avatkozott életébe. Az újságok már fél éve hasábokat közöltek arról a titokzatos és rémületes idegenről, akitől London összes pénzembere remegett. Az újságok Skorpió néven emlegették a páratlan merészségű zsarolót, aki minden eszközt megragadott, hogy célját elérje. Arcát nem látta senki. Furcsa legendák keringtek róla. Mintha csak valamelyik fantasztikus regényből lépett volna ki, a modern technika és realitások világába. A kultúra nagy metropoliszában, Londonban a Skorpió úgy jelent meg, mint egy misztikus hatalom, amely előtt nincs korlát, nincs törvény.

Két hónapja, hogy George Walford zsaroló levelet kapott, melyben húszezer fontot követeltek tőle. Nem fizetett. Három hét múlva újabb levél érkezett, melyben már harmincezer fontot követelt az ismeretlen levélíró és egyúttal megfenyegette a milliomost, hogy további vonakodása esetén életét vesztheti. Aláírás helyett egy skorpió körvonalait rajzolták a papírra…

A milliomos Thomas Craig detektív-főfelügyelőhöz fordult, aki megnyugtatta, hogy a titokzatos zsaroló leleplezése talán már csak napok kérdése…

A köd lassanként felszállt a londoni utcáról és vele együtt eltűnt minden titokzatosság.

Walford megkönnyebbülten mosolygott. Rendületlenül bízott Craigben. Talán már csak néhány nap és megszabadul a rettenetes lidércnyomástól…

– Olvastad már a Times mai számát?

Walford meglepetten nézett fiára, aki lihegve rontott be a szobába. Johnny arca eltorzult a rémülettől, suttogva folytatta:

– Ma éjszaka meggyilkolták Thomas Craig főfelügyelőt!

A milliomos mozdulatlanul ült helyén. A nyitott ablakon, szinte végszóra, egy rikkancs éles kiáltása hallatszott be:

– Rendkívüli kiadás! A Skorpió újabb büntette! A meggyilkolt főfelügyelő!

Walford felugrott és hátratett kézzel járkálni kezdett a szobában, majd hirtelen megállt Johnny előtt.

– Eddig nem akadt családunkban olyan férfi, aki meghátrált volna a veszedelem elől! Egyszer és mindenkorra elhatároztam, hogy nem fizetek!

Johnny végighúzta reszkető kezét homlokán.

– Valami megmagyarázhatatlan szorongás tölt el. Kimondhatatlanul félek. Attól tartok, hogy a rendőrség sem tud minket megvédeni!

A milliomos fia vállára tette a kezét.

– Craig főfelügyelő talán már tudta az igazságot! Nem lehetetlen, hogy valamelyik kollégájával megbeszélte a nyomozás eddigi eredményét. Rendületlenül hiszem, hogy Craig meggyilkolása sem mentheti meg a Skorpiót a leleplezéstől!

– Nincs igazad, apám! Craig mindig egyedül dolgozott! Halála súlyosan érintheti a Scotland Yardot, ahol nap nap után várták, hogy beszámoljon kutatásáról… A Skorpió azonban gondoskodott róla, hogy ez a nap sohase következzék be!

Walford nem válaszolt. Megvető pillantást vetett fiára, és a telefonkagyló után nyúlt. Johnny megragadta apja karját. Egész lénye könyörgést fejezett ki, hangja bizonytalanul csengett:

– Talán mégis jobb lenne eleget tenni a levélíró kívánságának!

Walford az asztalra csapott.

– Nehéz munkával szereztük vagyonunkat, és most ilyen zsaroló levelekre dobáljam ki a pénzt? Nincs hatalom, amely tőlem csak egy fontot is kipréselhetne! De minden összeget megkaphat az az ember, aki élve vagy holtan előteremti a titokzatos Skorpiót. Azonnal telefonálok a Scotland Yardra és az ügyvédemnek. Ma délután különben is haditanácsot tartunk! Unokatestvéreid, Rex és Joe megígérték, hogy eljönnek! De nem ártana, ha felkeresnéd őket!

Öt óra felé járt az idő, mikor Wellington Smith ügyvéd átlépte a dolgozószoba küszöbét. Érdekes figura volt. Ráncos, sárga arcát még az sem felejthette el, aki csak egyszer látta. Magas, szikár alakjához kitűnően illett a zsakett. Bredford doktor, a háziorvos néhány perccel később érkezett. A kis termetű, kövérkés ember esetlenül mozgott vadonatúj sportruhájában.

Kölcsönös üdvözlések után az orvos alaposan kikérdezte a milliomost egészségi állapota felől.

– Arthur Craig és Gordon Miller urak, a Scotland Yardról – jelentette Crowards, az inas.

Először Craig jelent meg az ajtóban. Széles vállú, magas alak, kissé hajlott testtartással.

Az orvos jelentéktelennek találta a főfelügyelő külsejét, de az ügyvéd egészen másképpen vélekedett. Megérezte a detektív okos, szürke szeméből áradó szuggesztív erőt.

Craig keményen megszorította az ügyvéd kezét. Wellington tapasztalhatta, hogy a főfelügyelő erőteljes ujjai nehezen bocsátják el, amit egyszer megragadtak.

Craig társa, Gordon Miller felügyelő sovány fiatalember volt. Lángvörös haját elválasztva viselte. Választékos öltözetét hófehér kamásli egészítette ki. Szemén monokli csillogott.

A bemutatkozások után élénk beszélgetés indult meg.

– Főfelügyelő úr, rokonságban volt a meggyilkolt Thomas Craiggel? – kérdezte a milliomos.

A társalgás elakadt, mindenki feszülten várta a választ.

– A bátyám volt!

Újra kínos szünet következett, melyet Johnny élénk hangja szakított meg:

– Joe-t nem találtam otthon, de Rex velem jött!

Mindnyájan az ajtó felé fordultak. Craig önkéntelenül összehasonlította a két fiatalembert. Johnny gyerekes arca mellett méginkább érvényesült Rex Walford férfiasan szép feje.

Craig eddig csak hírből ismerte Rex Walfordot. A Scotland Yardon ugyanis sokszor emlegették őt mint javíthatatlan dilettáns detektívet, aki szenvedélyesen foglalkozik megfejthetetlen bűnesetekkel.

Rex különben ismert tagja volt az előkelő londoni társaságnak. Kitűnő üzletember hírében állt, és elegáns exportüzlete volt a Wall Streeten. Sietve kezet fogott a jelenlévőkkel és rögtön Elly után tudakozódott.

A milliomos elmosolyodott. Már régebben észrevette, hogy Rex sokszor érdeklődik fogadott leánya iránt.

– Elly már kora délután elment. Jobb is, hogy nincs itthon. Komoly dologról lesz szó. Azt azonban sajnálom, hogy Joe nem jött el!

– Már mondtam, apa, hogy nem találtam otthon! Bizonyára a céllövőklubba ment. Mindenesetre üzenetet hagytam neki.

Craig érdeklődve fordult Johnnyhoz.

– Milton úr szintén a rokonsághoz tartozik?

– Hogyne. Unokatestvérem, anyai ágon.

– Milton úrnak talán egyetlen foglalkozása a céllövészet? – kérdezte Miller.

Johnny mosolygott.

– Dehogy. Joe neves bakteriológus. Nem kártyázik, nem iszik, egyetlen szenvedélye a céllövészet.

– Valami megmozdult a szék alatt!

A karosszék alól hatalmas teknősbéka mászott ki. Johnny hangosan felnevetett.

– A papa kedvence. Számításom szerint legalább száz éves!

Bredford, aki mostanáig figyelmesen nézett egy gobelint, hirtelen hátrafordult.

– Térjen a tárgyra! Azt hiszem, mindenki tisztában van azzal, hogy milyen ügyről lesz szó. Minden perc drága!

Walford szótlanul bólintott, és a beépített páncélszekrényhez lépett. A milliomos keresgélni kezdett az iratok között. Rex szótlanul ült az egyik kereveten, és elmaradhatatlan sétapálcájával köröket írt a perzsaszőnyegre. Az ügyvéd éppen szivarra gyújtott és csodálkozó pillantást vetett a fiatalemberre, aki kabátját sem vetette le.

– Már menni készül? Hiszen még nem hallottunk semmit az egész ügyről!

Rex válaszolni akart, de az általános figyelem a milliomos felé fordult, aki kezében néhány levéllel a főfelügyelőhöz lépett.

– Amint olvashatja, tekintélyes összeget követelnek az ismeretlen zsarolók. Szándékosan beszélek többes számban, mert meggyőződésem, hogy a Skorpió név alatt egy egész banda rejtőzik.

– Lehetséges – válaszolta Craig –, de mégis egy személy a fontos: a vezér! Ha szegény testvérem nem lett volna annyira zárkózott, most nem kellene találgatnunk!

Kopogtak. Crowards lépett be.

– Bredford doktor úrért telefonáltak a portáshoz!… A Baker streeti betege várja.

Az orvos sietve búcsúzott, de megígérte, hogy hamarosan visszajön.

Bredtord távozása után a milliomos kimerítően beszámolt arról, hogy milyen körülmények közt kapta a két levelet.

A főfelügyelő több kérdést vetett fel és George Walford ezekre is igyekezett pontos választ adni.

Craig fölállt és körüljárta a szobát.

– Az ön helyében először is felköltöznék az emeletre!

A milliomos meglepetten nézett a detektívre.

– A hálószoba az emeleten van; úgyszintén Johnny és Elly szobái is. De őszintén szólva nem értem, miért lennék nagyobb biztonságban az emeleten? Az ablakokon lévő vasrácsok itt is megvédenek minden meglepetéstől. Napközben nagyon szeretem ezt a szobát.

Craig kitekintett a nyitott ablakon. Két méternyire az ablaktól díszes vaskerítés állott. Craig nem sok értelmét látta a két méter szélességű kertnek. A gondosan becsomagolt rózsafák viszont arról tanúskodtak, hogy a milliomos súlyt helyez erre a kis területre.

Craig végigpillantott az utcán, azután visszafordult.

– A szobába bejutni tényleg nem könnyű! Az utca elég népes. Már a kert vaskerítésén is nehéz észrevétlenül átjutni, és az ablakokat is erős vasrács védi. Ebben igazat kell adnom Walford úrnak, a behatolás nem könnyű. De gyilkolni akkor is lehet, ha az illető nem jön be!…

Ebben a pillanatban lövés dördült el az utcán. Mindenki felugrott… -- Mi az? Mi történt?

Az ügyvéd keresztülesett egy széken és magával rántott egy vázát. Kinn újabb lövés csattant…

Az úttesten éles kattogással száguldott el egy motorkerékpár.

Craig háta mögött rekedt ordítás hallatszott. Villámgyorsan hátrafordult. Johnny hörögve bukott a szőnyegre.

A berohanó Crowards megtorpant és dermedten nézte a mozdulatlan testet.

– Bredford! Hol van Bredford? Már biztosan visszajött – dadogta a milliomos rémülten.

Craig Johnny fölé hajolt, majd hirtelen felegyenesedett és élesen az inas szemébe nézett.

– Gyalog ment el a doktor úr?

– Nem, motorbiciklivel.

Craig közelebb lépett az inashoz.

– Mióta van Bredford úrnak motorkerékpárja?

Az inas helyett Wellington Smith válaszolt:

– Tudtommal csak autója van!

Az ügyvéd szánalmas látványt nyújtott: szederjes ajka rángatózott, arca még jobban elsárgult. Craig újra lehajolt.

– A fiú rögtön kiszenvedett. Szívlövés! – Millerhez lépett és halkan folytatta: – Kérem, menjen le a portásfülkébe és telefonáljon a Scotland Yardra. Bizonyos okokból nem akarom, hogy innen telefonáljon!

Walford az asztalba kapaszkodott. Vérbe borult szeme szinte a túlvilágból meredt a főfelügyelőre… Craig már-már azt hitte, hogy Walford elájul, de annál nagyobb volt meglepetése, mikor látta, hogy az öreg ember kiegyenesedik, és szilárd léptekkel egyenesen feléje tart.

– Csak telefonáljanak innen az urak! Egyetlen kívánságom, hogy a fiamat ne boncolják fel!

Miller felhívta a Scotland Yardot.

– A Walford-palotában gyilkosság történt! Sürgősen kéretem a rendőrorvost és a szokásos kirendeltséget!

Mikor Miller befejezte a telefonálást, a milliomos ismét Craighez lépett. Fojtott hangon beszélt, de olyan erővel, mely régi energiájára emlékeztetett.

– Azt az összeget, amelyet az orgyilkos ki akart zsarolni, annak adom, aki kézre keríti őt!

Hosszú szünet következett. A pillantások találkoztak… Úgy érezték, hogy ez a láthatatlan és könyörtelen hatalom most is itt van köztük, itt bujkál a félhomályos, nyomasztó atmoszférában, újabb támadásra készen, mint egy óriási, kísértetiesen fenyegető árnyék…

Miller agyában megvillant egy háznak és birtoknak a lehetősége. Csak el kellene fogni valakit… Miller ebben az önfeledt pillanatban nem számolt azzal, hogy ez a valaki a „Skorpió”!…

Rex átkarolta az öregurat.

– A gyilkost a föld alól is elő fogjuk keríteni!

Az ajtó hirtelen fölpattant, és egy lihegő emberke jelent meg a küszöbön. Mikor a hullát megpillantotta, lekapta kalapját, de nem mutatott különösebb meglepetést.

– Személyesen jöttem ki… Fogadja őszinte részvétemet.

– Kihez van szerencsém? – kérdezte Miller nyersen.

– Parker vagyok… Parker temetkezési vállalkozó. Egy úr jött reggel az üzletembe és levelet adott át… helyesebben két levelet. De miért fekszik a földön a hulla? Akarom mondani, a megboldogult? Én…

– Ne fecsegjen annyit. Mutassa azokat a leveleket! – vágott közbe ismételten Miller.

Az egyik üzleti levél volt, amelyben felszólították a temetkezési vállalkozót, hogy délután hat óra után jelentkezzék a Walford palotában, mert a családban tragikus haláleset történt, és egyúttal gondoskodjék a hulla átvételéről.

A másik levelet George Walfordnak címezték. Craig már a borítékról megállapíthatta, hogy valamilyen régi rendszerű írógépen írták. Zsebébe akarta csúsztatni a levelet. Tudta, hogy azt csak a gyilkos írhatta. A könyörtelen, pontos gyilkos, aki már reggel tudta, hogy Johnny Walfordot meg fogja ölni…

Walford kikapta a levelet Craig kezéből és felszakította a borítékot.

A sorok táncoltak szeme előtt. Megtántorodott és leroskadt egy székre… A levél mindössze öt sorból állt:

„Parker úrral megbeszélheti a temetést. Ha nem akar hasonló sorsra jutni, akkor holnap délelőtt helyezzen el a főposta II. számú pénztáránál 50000 fontot (Walford jeligére). A Skorpió.”

– Egyelőre kénytelen vagyok önt őrizetbe venni – mondta Craig a megrémült temetkezési vállalkozónak.

Az ajtó kinyílt és a portás lépett be.

– Három úr érkezett! – Hirtelen elakadt és a holttestre bámult. – A fiatalúr!… Teremtő Isten!…

Craig karon fogta a portást és kivezette a szobából. Crowards felhasználta az alkalmat, és közvetlen utána kisurrant a folyosóra. Craig vállon ragadta az inast és fürkészve nézett a szemébe.

– Nem találkoztunk mi már valahol? Nagyon ismerős az arca, nem csodálkoznék, ha a Scotland Yardon felfedeznék magáról egy jól sikerült fényképet!

Crowards kényelmetlenül érezte magán a detektív-főfelügyelő átható pillantását, de nem szólt egy szót sem.

Craig üdvözölte a hallban várakozó orvost és a detektíveket. Ugyanakkor egy férfi fordult be a kapun, és fel akart menni a lépcsőn.

– Kit keres? – kérdezte Craig, miközben élesen szemügyre vette a jövevényt. Soha életében nem látott ilyen baljóslatú arcot.

Összenőtt szemöldök és különös zöld szempár jellemezték az idegent.

– Joe Milton vagyok. A nagybátyámhoz jöttem.

– Éppen jókor! – mondta Craig mogorván.

Vallatás

A szobában nyomasztó hangulat uralkodott. George Walford fia holttesténél állt. Arca lárvaszerűen merev volt, csak szeme árulta el szörnyű lelkiállapotát.

Rex és az ügyvéd a szoba egyik sarkában tanácskoztak, míg Miller és a temetkezési vállalkozó az ablakhoz húzódtak.

Craig halk utasításokat adott a két detektívnek, akik már néhány pillanat múlva eltávoztak. Joe Milton feszülten figyelt, de csak annyit hallott, hogy Bredford orvost a legrövidebb időn belül elő kell keríteni.

A rendőrorvos a hulla mellé térdelt és alaposan megvizsgálta.

Az ügyvéd egészen közel hajolt Rex füléhez.

– Furcsának találom, hogy Milton úr nem is lepődött meg, mikor a holttestet megpillantotta. Nagyon erős idegei lehetnek!

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Rex csodálkozva.

Az ügyvéd szeme különösen csillogott.

– Nem érti?… A tettes…

– Hagyjon békén az ilyen badar beszédekkel! – szakította félbe Rex indulatosan.

Az ajtó nagy robajjal kinyílt és Harry Johnson őrmester megjelent a küszöbön.

– A legény is megérkezett! – jelentette recsegő hangon. – Két ember feljött velem, a többiek a hallban várakoznak!

– Ez egyszer tényleg gyorsan jött – mondta Miller elismerő hangon.

Az őrmester kidüllesztette mellét.

– Előbb is itt lettem volna, de utasításokat adtam a legénységnek. – Majd hirtelen közelebb lépett, és szinte bizalmasan kérdezte: – Kit fogjunk el, felügyelő úr? – de rögtön elnémult, mikor Miller vészjósló arckifejezését meglátta.

– Maga megint ivott! Legalább annyi esze lehetne, hogy ne jönne annyira közel hozzám!

Az őrmester apatikusan várt valami sértő jelzőt, de Miller ezúttal beérte egy megsemmisítő tekintettel.

– A legfontosabb dolgokat meg kell beszélnünk – szólalt meg Craig. – Felkérem az urakat, fáradjanak át a szomszéd szobába!… Intézkedjék őrmester, hogy az egyik rendőr álljon a szoba bejáratához, a másik sétáljon a folyosón.

Johnson beszólította az egyik szálas rendőrt.

A többi férfi átvonult a másik szobába, csak az öreg Walford tétovázott még. Craig hozzálépett.

– Inkább itt akar maradni, sir?

Az öreg milliomos némán bólintott. Leroskadt egy székbe, tekintetét nem vette le Johnny arcáról.

– Véleményét kérem, doktor úr! – szólt Craig.

A rendőrorvos röviden és szakszerűen adta elő elképzeléseit.

– A golyó messziről érhette az áldozatot, mert lőpormaradványokat vagy perzselési nyomokat nem találtam.

– A hulla helyzete egészen különös. Mi a véleménye erről, doktor úr?

A rendőrorvos néhány pillanatig gondolkozott, azután megszólalt: – A fiatal Walford feltétlenül háttal állt az ablaknak, mikor a golyó eltalálta. Az esés pillanatában azonban megfordult tengelye körül.

Craig szótlanul járkált egy darabig a szobában. Johnny nem állhatott háttal az ablak felé… Az első lövésre az ablak felé fordult… vagy az első lövés találta volna?… De akkor hová fúródott a második golyó?…

A rendőrorvos és Miller a díványra fektették a holttestet és letakarták… Hirtelen kitárult a hallba vezető ajtó. Harry Johnson és két detektív lépett be a felindult Bredforddal.

Craig némán intett az orvosnak, aki rögtön a pamlaghoz rohant és félrehúzta a takarót. Pár pillanatig megdöbbenve szemlélte Johnny merev vonásait.

– Pár kérdésem lenne önhöz – mondta Craig, aki nem vette le szemét az orvos arcáról. – Mióta van motorkerékpárja?

Az orvos csodálkozva nézett Craigre.

– Több mint egy éve. Szegény Johnny éppen eleget ült az oldalkocsimban!

Craig arca némileg felderült.

– Még egy kérdést, doktor úr!… Mennyi idő alatt ért a pácienséhez?

– Húsz perc alatt – felelte az orvos. – Hatkor már ott voltam.

– A detektívekkel hol találkozott, doktor úr?

Az orvos arcán fáradt mosoly suhant át.

– Képzelje, már a kapuban vártak, amint lejöttem a betegemtől.

– A Scotland Yard gyorsan dolgozik. Különben elárulhatom önnek, hogy a gyilkosság háromnegyed hatkor történt. Bocsássa meg kérdezősködésemet, de a legjelentéktelenebb dolgok is fontosak lehetnek… Nagyon szeretném, ha itt maradna még és gondjaiba venné Mr. Walfordot! Kéretem most Joe Milton urat!

A rendőr beszólította a nevezettet. Milton nem várta meg, míg a főfelügyelő kérdezi.

– Fél öttől hat óra hét percig Elly Green kisasszony társaságában, a Palace hotel halljában ültem… Erre nézve az egész személyzet felvilágosítással szolgálhat… Elly kisasszony ezután valamelyik ismerőséhez ment… Azonban szeretnék négyszemközt beszélni a főfelügyelő úrral!

Craig Millerhez fordult.

– Hívja be kérem Parker temetkezési vállalkozót. Milton úr kihallgatását csak akkor folytatom, ha Elly kisasszony hazajött.

Parker kihallgatásától többet várt a főfelügyelő. Parker váltig hangoztatta, hogy véletlenül került bele az egész ügybe. Elmondta, hogy egy ismeretlen férfi járt az üzletében, és felkérte, hogy keresse fel Walford urat. A levelet is ő adta…

Miller azonnal felhívta Parker üzletét. A személyzet megerősítette a tulajdonos vallomását. Személy leírást is adtak az illetőről, és ez megegyezett azzal, ahogy Parker a különös látogatót leírta… Az ismeretlen alacsony ember volt, és feltűnően sántított…

– Behívhatja a többieket is – fordult Craig a kollégájához. – A külön kihallgatásokat később folytatom!

Mikor már mindnyájan együtt voltak, az ajtó hirtelen kinyílt, és egy feltűnő szépségű leány jelent meg a küszöbön, mögötte egy szálas rendőr. A leány kék szeme tágra nyílt a csodálkozástól.

Rex gyorsan a leányhoz lépett.

– Elly kérem, jobb, ha most a szobájába megy… Borzasztó dolog történt!

A lány azonban már észrevette a díványon fekvő mozdulatlan test körvonalait, s tekintete Walford megkínzott arcára tévedt.

– Johnny?! – kérdezte megrendülve.

Craig komolyan bólintott.

Elly megindult a dívány felé, de megtántorodott, s elesett volna, ha Rex idejében el nem kapja.

Crowards eltűnik

Kilenc óra felé Johnny holttestét elszállították. Walford megtörten, kifejezéstelen szemmel meredt maga elé. Bredford azon fáradozott, hogy Ellyt némileg megnyugtassa.

Craig éppen kollégájával tanácskozott, mikor Johnson berontott a szobába.

– Főfelügyelő úrnak alássan jelentem, a Skorpió megszökött.

– Kicsoda???…

– Crowards! Most, hogy megszökött, már egyszerre világos lett előttem, hogy csakis ő lehet a Skorpió!

– Hallja őrmester! – mondta Miller mérgesen. – Meglepő felfedezéseit majd közölje otthon a családjával! A kisfia biztosan szereti az ilyen meséket!

– Én már régebbről ismerem Crowardsot – szólalt meg Johnson sértődött hangon –, de azelőtt Bill Starke volt a neve!

Craig pár pillanatig meglepetten bámult az őrmesterre.

– Teringettét, igaza van! Két évig volt bezárva betörésért. Ismerős volt rögtön az arca, de nem tudtam visszaemlékezni, hogy hol láttam. Fogadja elismerésemet, őrmester. Önt bízom meg a szökevény felkutatásával! Addig is intézkedhet, hogy az őrszobák megkapják a szökevény személy leírását!

Johnson annyira kidüllesztette mellét, hogy a gombokat a leszakadás veszélye fenyegette. Szalutált, és gyors léptekkel távozott.

Walford, aki egész idő alatt az ablaknál ült, lassan felállt és Craig felé indult. A főfelügyelő szolgálatkészen odasietett az öregemberhez. Egy ideig olyan halkan beszélgettek, hogy a szobában lévők semmit sem hallottak, de Craig hangja egyszerre felerősödött:

– Nincs más mód! Az ötvenezer fontnak holnap feltétlenül a főpostán kell lennie!

A milliomos dermedten bámult a főfelügyelőre.

– Csak nem azt akarja ezzel mondani, hogy…

– A részleteket majd megbeszéljük – vágott közbe Craig. – Az urakat pedig arra kell kémem, hogy holnap délután öt órakor újra jelenjenek meg itt!

– Talán okosabb volna, ha Elly azonnal lefeküdne!

Az orvos bólintott.

– Felkísérem a kisasszonyt a szobájába. Várjanak meg a folyosón, nagyon örülnék, ha egy darabon együtt mehetnénk.

Elly és kísérői már a folyosón voltak, amikor az orvos, aki utolsónak akart kimenni, hirtelen visszafordult.

– Részemről nem ígérhetem, hogy öt órára itt lehetek, mert holnap el kell utaznom!

Craig meglepődve nézett Bredfordra.

– Sajnálom, doktor úr, de arra kell kérnem, hogy holnap minden körülmények közt jelenjen meg! Walford úr különben sem nélkülözheti önt!

Néhány pillanattal később az ajtó újra kinyílt, és Johnson lépett a szobába. Craig az őrmesterhez fordult.

– Menjen a kapuhoz és intézkedjen, hogy az urakat kiengedjék. Egyúttal lent is maradhat a portásfülkében. Razzia lesz a környéken, és maga vezetheti a motorbiciklis osztagot… Mindent meg kell próbálni, hogy Bill Starke-ot kézre kerítsük.

A szobában most már mindössze hárman maradtak: Craig, Miller és az öreg milliomos.

– Crowards, alias Bill Starke esetleges elfogatása lényegesen változtatna a helyzeten? – kérdezte Miller.

Craig a fejét csóválta.

– Nem!… A hajsza sokkal nagyobb vadra megy. Bill Starke csak statiszta, lehet, hogy csak véletlenül keveredett bele az ügybe. Térjünk át fontosabb témára!

Mind a hárman helyet foglaltak az asztal körül. Craig sokáig beszélt halk, szuggeráló hangon, és mikor elhallgatott, Walford megragadta a felügyelő kezét. Az öregember arcán reménysugár csillant meg.

– Kitűnő terv! A Skorpió nem kerülheti el ezt a kelepcét!

A detektívek távozása után Walford még sokáig ülve maradt az íróasztalnál, és Johnnyra gondolt. Szívét kimondhatatlan keserűség szorította össze.

Éjfélre járt az idő, mikor felment az emeleten lévő hálószobájába, hogy nyugovóra térjen. Az álom azonban elkerülte szemét. A szomszéd szobában – mely eddig Johnnyé volt – halk neszt hallott. Felugrott és kitárta az ajtót… Senki! Megborzongott… A szoba üres volt, Johnny már máshol feküdt mereven és kihűltén. Az öregember arcán könnyek folytak végig. Leült egy kis asztalkához és írni kezdett.

Lenn a palota előtt mozdulatlanul álltak az őrszemek.

– Végre, itt a váltás – mondta az egyik rendőr társához fordulva.

– Éppen ideje – dörmögte a másik –, már elmúlt két óra.

Az újonnan érkezett rendőrök élén egy fiatal, bőbeszédű szakaszvezető haladt.

– Ide hallgassanak… Szenzációs újság… Johnson őrmester majdnem elfogta Bill Starke-ot! A Hyde parkban egy libériát találtak, de persze az üldözött nem volt benne. Johnson bizonyára egy félóráig rázogatta a ruhadarabot, hátha mégis benne van a szökevény. Még most sem tudja elképzelni, hogy az üldözött alsóruhában menekült tovább, pedig nagyon valószínű, hogy így történt!

Többen nevettek, de az egyik rendőr bosszankodva szólalt meg:

– Nem is értem a főfelügyelőt, hogy miért bízza meg ezt a hülyét mindenféle feladattal…

A fiatal szakaszvezető titokzatos arcot vágott.

– Hátha csak tetteti magát az őrmester! Lehet, hogy sokkal okosabb, mintsem gondoljuk!

– Ezt maga se hiszi – mondta nevetve egy kistermetű rendőr. – Johnson őrmester végtelenül korlátolt. Igaz, hogy tolakszik, de…

– Pszt… – sziszegte a kis szakaszvezető. – Stone őrmester jön a sarkon!

A sötétből egy igénytelen megjelenésű ember bukkant fel. Halszerűen kidülledő szemével gyanakodva pislogott a rendőrökre, akik mereven tisztelegtek előtte.

– A leváltott emberek menjenek haza! Vagy szolgálat, vagy kaszinózás!

– Utálatos fráter – dörmögte a szakaszvezető a fogai között.

A fekete autó

Délelőtt fél tizenkettőkor a főpostán a forgalom megkétszereződött.

Craig felügyelő még sohasem látott olyan pompás maszkokat, mint amilyeneket detektívtársai erre a különös alkalomra produkáltak. Senki sem ismerte volna fel az asztmás öregúrban – ki már az ötödik postautalványt írta – Miller detektívet és a főposta előtt ácsorgó hordárok között a szerényen meghúzódó Harry Johnson őrmestert.

Craig, aki egy mázoló pompás maszkjában a megtévesztésig jól végezte dolgát, gyengéd érintést érzett a vállán.

– Főfelügyelő úr kérem! – Craig önkéntelenül hátrafordult. Egy tizennégy évesnek látszó kamasz állt ott. Craig egy pillanatig elképedve bámult a suhancra, de rögtön észbe kapott.

– Micsoda felügyelőt keres?

– Ne tessék tréfálni, főfelügyelő úr! – A suhanc vigyorgásra húzta a száját. – Beszéltem ám a barátjával… Alig két perce ment el innen, nagyon finom úriember volt. Azt mondta, fogadott a főfelügyelő úrral, hogy a legpompásabb maszk dacára is megismeri. Egy levelet is adott. Öt shillinget nyomott a markomba és biztatott, hogy a főfelügyelő úr is bizonyára ad valamit örömében!

Craig egy pillanatig tehetetlen dühvel bámult a fiúra, aki szemtelenül vigyorgott, de azután elmosolyodott.

– Nesze fiam, itt van öt shilling. De nem tudnád leírni a barátom külsejét?

– Magas úr volt, körülbelül hatvanéves – felelte a fiú –, fekete kabátot és keménykalapot viselt.

Craig legyintett. Londonban százezer ember visel fekete kabátot és keménykalapot.

– Látod, fiacskám, ha azt az urat jó erősen megragadtad volna, úgy sok ezer font ütné a markodat, nem rongyos öt shilling!

A gyerek ész nélkül rohant ki az utcára, s majd fellökte Harry Johnsont, aki legédesebb álmodozásaiból felriasztva, pillanatnyi dühében hatalmas pofont adott neki. Természetesen az idegen úr már nem volt sehol.

Craig felbontotta a levelet. Mint a Skorpió minden üzenete, ez sem volt hosszú: ,,A II-es pénztárnál lévő értéktelen csomagot visszaviheti. Walford ma éjjel 12 óráig meghal! A Skorpió”

Craig figyelmesen megnézte a levelet. Ezt is régi rendszerű írógépen írták.

Hazafelé menet Craig minduntalan a Skorpióra gondolt. Pedig ebben a pillanatban közelebb volt hozzá s egyúttal a halálhoz, mintsem gondolta. Szerencséje volt, csak egy sárhányó súrolta… A fekete autó egyre növekvő sebességgel tűnt el a kanyarban.

– Felírta az autó számát, főfelügyelő úr? – kérdezte a rendőr, aki lihegve ért oda.

– Szerezzen gyorsan egy autót! – mondta Craig, miközben leporolta kabátját. – Fogadni mernék, hogy a fekete autónak ebben a percben már más száma van!

Kétségtelen, hogy Craig megnyerte volna a fogadást.

Az eszeveszett gyorsasággal száguldó autóban ketten ültek.

– Ezt átkozottul rosszul csinálta, Benson!

A hang olyan fenyegető volt, hogy a volánnál ülő férfi megborzongott. Messziről éles kattogás hallatszott. A sofőr mögött ülő férfi újból megszólalt: – Ha most megtartja hidegvérét, és pontosan követi utasításaimat, megpróbálom elfelejteni mai ügyetlenségét. Motorkerékpáros rendőr jön utánunk! Állítsa meg a kocsit! Ha a rendőr kinyitja a kocsi ajtaját, akkor újra megindul!

Benson nem tudta, miért kell mindezt csinálnia, de gépiesen bólintott.

A motorbiciklis rendőr melléjük ért. Benson megrántotta a féket, a nagy fekete kocsi megállt.

A rendőr a sárhányóhoz támasztotta gépét, és zsebéből noteszt vett ki. Benson nem vette le a szemét a rendőrről, de keze az indítón nyugodott…

– Súlyos beteg van a kocsiban – mondta hirtelen ötlettel.

A rendőr bizalmatlanul pillantott Bensonra. A kocsi ajtajához lépett és kinyitotta. Halk süvítést hallott. A rendőr arccal előre bukott a kövezetre. Az autó elindult és gyorsan befordult a következő mellékutcába.

Néhány perc múlva újabb autó jelent meg az úttesten. A sofőr fékezett. Az út közepén nagy csoport ember verődött össze. A kocsiból Craig szállt ki, és nagy nehezen utat tört magának az embergyűrűn keresztül a földön fekvő rendőrhöz, aki már kezdett magához térni.

– Mi történt?

A rendőr lassan feltápászkodott. Akadozva beszélt:

– Egy nagy fekete kocsit követtem… Legalább százas tempóval rohant végig a legforgalmasabb helyeken. Azután egyszerre megállt. A sofőr azt mondta, hogy beteget visz. Kinyitottam a kocsi ajtaját, de csak egy szempárt láttam, az arc többi részét fehéres anyag borította… Az ismeretlen ember kezében megvillant valami… Revolveremhez kaptam, de abban a pillanatban azt hittem, hogy megvakulok. Metsző fájdalmat éreztem, tüzes karikák táncoltak a szemem előtt…

Craig bólintott.

– A Skorpió nagyon szereti az újszerű fegyvereket. Az ammóniákkal töltött gázpisztoly sokszor többet ér, mint a közönséges revolver!

– Köszönöm a szívességét, doktor úr – mondta Joe Milton, mikor kiszállt az autóból. – Ha már egészen hazáig hozott, jöjjön fel hozzám egy pillanatra. Van egy új rendszerű mikroszkópom, biztosan érdekelné a doktor urat!

Bredford nevetett.

– Elfelejtette, hogy a pácienseim várnak!

Milton válaszolni akart, mikor egy kéz nehezedett a vállára. Villámgyorsan hátrafordult.

– Valósággal megijesztett, főfelügyelő úr. Olyan nesztelenül került mögém, hogy semmit sem hallottam. Talán hozzám készül?

Craig furcsán mosolygott.

– Eltalálta, Milton úr, de kétszeresen örvendek, hogy egyúttal Bredford doktor urat is üdvözölhetem!

– Szóval két legyet egy csapásra?

Bredford is kiszállt a kocsiból és a főfelügyelőhöz lépett.

– Sikerült tőrbe csalni a Skorpiót? – kérdezte látható izgalommal.

Craig fürkészve nézett az orvos szemébe.

– Nem értem, miről beszél!

Az orvos zavarba jött.

– A főpostára gondolok. Milton úr azt mondta, hogy a Skorpiót bizonyára álruhás rendőrök fogják várni… De hiszen a főfelügyelő úr ide sem figyel.

Tényleg Craig főfelügyelő alig figyelt az orvos szavaira, egyre az autót vizsgálgatta.

– Igazán gyönyörű gép – mondta elismerően.

Közelebb lépett a kocsihoz, arcán egyszerre elégedett mosoly jelent meg. Bredfordot bosszantotta Craig különös viselkedése, megemelte kalapját.

– Viszontlátásra, főfelügyelő úr! Nem akarom megfigyeléseiben zavarni!

Craig hirtelen szembefordult az orvossal.

– Remélem, megbocsátja, hogy így elgondolkoztam. De igazán kevés híja volt, hogy a Skorpió-ügyet – legalábbis részemről – befejezzem!

– Sikerült nyomára akadni? – kérdezte Bredford élénken.

Craig elmosolyodott.

– A doktor úr félreértett. Ha kevesebb szerencsém van, úgy tényleg befejeztem volna a Skorpió-ügyet, de egészen másképpen, mint ön képzeli. Egy órával ezelőtt egy hatalmas fekete autó kerekei csaknem halálra gázoltak. Az autó nagyon hasonlított ehhez a kocsihoz, mely, ha nem csalódom, az ön tulajdonát képezi!

Bredford vállát vonogatta.

– Miért beszél talányokban, főfelügyelő úr?

Craig hirtelen témát váltott.

– Kérem az urakat, hogy pontosan öt órára jöjjenek el a Walford házba… A Skorpió nem kapta meg a pénzt és nem lehetetlen, hogy ma újra támad. Most még egy kérdésem van. Hol voltak ma délelőtt az urak a kocsival?

– Erre nézve pontos felvilágosítást adhatok – szólalt meg Milton. – Bredford doktor úrral már tegnap este elhatároztuk, hogy kisebb autótúrát teszünk London környékén.

– Persze erre tanúi is vannak – vetette közbe Craig nyájasan.

– Természetesen – válaszolt Milton közönyös hangon. Craig elgondolkozott. Lassan megtömte pipáját és zsebeiben gyújtó után keresgélt.

– Nem értem, hogy kitűnő céllövő létére mért vásárolt a múlt héten egy ammóniákkal töltött pisztolyt. Nagyon lekötelezne, ha egy pillanatra ideadná. Biztosan a zsebében van!

Milton önkéntelenül zsebéhez kapott. A két férfi néhány pillanatig farkasszemet nézett.

– Csakugyan volt ilyen pisztolyom – mondotta Milton rövid gondolkozás után. – De most már sajnos nincs meg… Tegnap este eltűnt az íróasztalom fiókjából.

Craig felhúzta szemöldökét.

– Van valami bizonyíték arra, hogy a fegyvert ellopták?

– Van. Az íróasztalfiókon meglátszik, hogy erőszakkal nyitották ki. Ismétlem, tegnap este a pisztolyt valaki ellopta! Ha óhajtja megvizsgálni zsebeimet… Tessék! Körülnézhet a lakásomban is!

– Hagyjuk ezt – vágott közbe Craig –, beszéljünk másról. Fogadni mernék, hogy tegnap este felhívta a doktor urat telefonon!

Az orvos önkéntelenül felkiáltott meglepetésében. Milton arca is megdöbbenést árult el.

– Ezt meg micsoda boszorkánysággal találta ki? Tényleg, amikor hazaértem, felhívtam telefonon a doktor urat, mert elfelejtettem megmondani, hogy fél órával később indulunk, mint ahogy megbeszéltük!

Craig elégedetten bólintott.

– Úgy látszik, ma jó napom van. Már kétszer akartam fogadni és mind a kétszer megnyertem volna!

Milton hosszan nézte a főfelügyelő arcát, azután csendesen megszólalt: – Nem szeretném önt ellenségnek, még tréfából sem!

Craig elmosolyodott.

– Ez teljesen öntől függ, Milton úr!

A két férfi újra fürkészve nézett egymás szemébe. Bredfordnak az volt az érzése, hogy két birkózó méregeti egymás erejét az összecsapás előtt. Gyűlölte egymást ez a két férfi? Az orvos erre nehezen tudott volna válaszolni. Craig megemelte kalapját.

– Viszontlátásra, uraim, este a Walford palotában! És ön, Milton úr, mielőtt telefonál, nézzen körül, hogy nincs-e valaki a közelben!

Néhány pillanat múlva a főfelügyelő magas alakja eltűnt a kőkerítés mögött.

– Ért ebből valamit? – kérdezte Bredford.

Joe Milton nem felelt.

Tíz órától tizenegyig

A nagy hall régimódi órája tompa döngéssel ütötte el a tízet. A hatalmas helyiségben kísérteties félhomály borongott. A hatást csak fokozta a sarokban álló kelet-afrikai bálvány, amelynek sárgás fémből formált arca mintha állandó torz vigyorgásra ferdült volna. A kerek asztalnál egyenruhás férfi bóbiskolt.

A folyosóról gyors léptek közeledtek.

– Johnson, mit művel, maga szerencsétlen!

Miller detektívfelügyelő egész vörös volt a nagy buzgalomtól.

– Hát nem megmondtam előbb, hogy ellenőrizze készültségünket?!

– Igenis uram, Stone őrmester itt volt és…

– Az ördög vigye el Stone őrmestert! Hány ember van kint?

– Hat. Kettő az utcán, három a kertben, és Stone a kapunál.

– A kapu be van zárva?

– Igen, utasítást adtam, hogy senkit ne eresszenek be! Ha valaki mégis be akarna jönni, akkor az illetőt Stone őrmester fogja idekísérni. Őszintén szólva, én azt gondolom, hogy csak felültetés az egész. Hisz ide még egy egér sem tudna bejutni és a Skorpió nem szellem, hogy a kordonon észrevétlenül átjusson! A Magazinban olvastam a múltkor hasonlót, A kastély kísértete volt a címe és…

– Olvassa csak tovább – vágott közbe egy nyugodt hang –, de a folyosón!

A nyitva álló ajtóban Arthur Craig jelent meg Rex Walford kíséretében. Craig nehézkes mozgása nagyon elütött Rex ruganyos, kisportolt megjelenésétől.

Az őrmester zavartan tisztelgett.

– A folyosóra menjek, főfelügyelő úr?

– Igen. És tartsa szemmel a hátsó lépcsőt!

Johnson őrmester kövérségét meghazudtoló fürgeséggel távozott. Szívesebben eltűrte a leszidást, mint Craig gúnyos megjegyzéseit.

A szobában maradtak egymásra néztek. A csöndet Miller szakította meg.

– Nem tudok megszabadulni attól a gondolattól, hogy minden elővigyázatunk dacára figyelmen kívül hagytunk valamit!

– Mit? – kérdezte Rex, kissé felhúzott szemöldökkel.

– Magam sem tudom. Az őrizet tökéletesnek látszik. Walford úr szobájába csak egy ajtón lehet bejutni, az ablakokat vasrács védi és különben sem lehet kívülről az első emeletre feljutni. Megpróbáltam. A ház előtt és a házban több rendőr van, mint kellene és mi is itt vagyunk. Nem tehetek róla, mégis félek! Ez talán kissé furcsán hangzik az én számból. De szívesebben állnék szemben Whitechapel fél tucat legelszántabb verekedőjével, minthogy itt üljek tétlenül. Úgy érzem, mintha valami megnevezhetetlen borzalom lappangana a levegőben!

– A főfelügyelő úr is ilyen komolynak látja a helyzetet? – kérdezte Rex kisebb szünet után.

Arthur Craig elgondolkozott és nem válaszolt rögtön.

– Miller kollégám nem ok nélkül ideges. Az utóbbi hónapok eseményei kissé megviselték idegzetét. A Skorpió már fél év óta erősen foglalkoztatja a Scotland Yardot.

– Az istenért! Csak róla ne beszéljen! – vágott közbe Miller.

– Nem értem! – mondta Rex és csodálkozva nézett a beszélőre. – Az újságokban semmit sem olvastam régebben a Skorpióról.

– Akik áldozatul esnek a zsarolónak – mondta Craig – és fizetnek, azok érthető okokból nem kürtölik világgá… A Skorpió egészen más, mint a modern detektívregények hősei. Nem értesíti az újságokat sikereiről, pedig több ilyen „ragyogó” példa áll mögötte.

A főfelügyelő abbahagyta fejtegetéseit, mert a lépcsőn doktor Bredford köpcös alakja és Joe Milton tűntek föl.

– Halló Rex! – üdvözölte Milton unokafivérét. – Régóta vagy itt? Én már mindent megnéztem a házban, sőt a ház körül is!

– Vigyázz, nehogy a sok mászkálás közben összegyűrd a ruhád! – morogta Rex. – Ismét úgy festesz, mintha skatulyából húztak volna ki!

A fiatalember ideges kézlegyintéssel intézte el Rex megjegyzését, azután ő is helyet foglalt az asztalnál.

– Nos, doktor úr, hogy van a páciense? – kérdezte Miller.

– Alszik.

Doktor Bredford kiválasztott egy szivart tárcájából és rágyújtott. Ezt a műveletet olyan ünnepélyes lassúsággal végezte, hogy a detektív alig tudta kivárni. A doktor csak akkor beszélt tovább, mikor az első füstkarikák felszálltak.

– Az öregúr nagyon idegesnek látszott. Altató injekciót adtam neki.

– És ki volt jelen az injekciónál? – kérdezte Miller.

– Megbocsájt, doktor úr, de a jelenlegi viszonyok között minden apróság fontos lehet.

Bredford elmosolyodott:

– Milton úr és a maguk kövér őrmestere. Megvártuk, míg Walford elaludt, és azután lejöttünk.

– Tehát Walford úr most egyedül van a szobában? – kérdezte Craig.

Bredford bólintott.

– Igen. A szobát kívülről bezártam. Itt a kulcs.

Miller átvette a kulcsot.

– Jól van – mondta Craig –, amíg felmegyünk, az ajtó zárva maradhat. Ki őrzi különben az ajtót?

– A két rendőr.

– Mindenesetre jobb, ha George bácsi alszik – mondta Milton. – Ha nem történik semmi, legalább nem izgatja fel magát, ha pedig mégis… akkor is jobb így!

Joe arca e szavaknál még a szokottnál is halványabb volt, sőt mintha az orvos is elveszítette volna nyugodt fölényét.

A kínos csendben csak a nagy állóóra ketyegése hallatszott, az árnyak mintha lassan megnagyobbodtak volna. Szinte titkos életet nyertek a félhomályban az egyes tárgyak. Senki sem szólt, de mindnyájan ugyanazt érezték, hogy valahol a homályos sarokban, a gyengén világított folyosók mélyén lecsapásra készen rejtőzik valami vagy valaki!

– Mindjárt tizenegy óra! Itt az ideje, hogy felmenjünk!

Craig csendes, érctelen hangja szétriasztotta az árnyakat és visszavezette mindnyájukat a realitások birodalmába.

Ami a körülzárt szobában történt

A régi építkezésű folyosón Craig és társai csak lassan botorkálva értek a bezárt szobához. Rex Walford többször is megbotlott az egyenetlen padlón s botjára támaszkodva sántikált tovább.

Az ajtóhoz érvén, megszólalt Miller:

– Itt az ideje, hogy benézzünk a szobába.

Kinyitották az ajtót, a félhomályban nem sokat láthattak, de az öregúr egyenletes, mély lélegzését mindnyájan hallhatták.

– Egyelőre minden rendben van – mondta Craig és újra bezárta az ajtót. Azután lassú léptekkel a folyosó vége felé indult.

– Nem tudom miért, de a dolog most már idegesít – fordult Rex Millerhez. – Nem mennénk be a szobába?

– Nem lehet, Walford úr! Craig ragaszkodik hozzá, hogy az ajtó állandó őrizet alatt álljon. De ha kedve van, tessék bemenni, én majd ügyelek.

– Jól van – felelte Rex –, de csak akkor, ha ön nem mozdul el az ajtó elől!

Miller egyedül maradt az ajtónál. Elgondolkozott, közben hallgatta a rendőrök ütemes lépéseit. Egyszerre valahol becsaphattak egy ajtót. A zaj felriasztotta álmodozásából. Rex rövidesen újra megjelent.

– Nos – kérdezte a detektív –, észrevett valami rendellenességet?

– Semmit, a bácsi nyugodtan alszik. És itt?

– Itt sincs semmi új, hála Istennek!

Most ismét Craig jelent meg Milton társaságában.

– Milton úr nagyon aggódik, szeretné látni az öregurat.

Miller elmosolyodott.

– Éppen most ellenőriztük a szobát, de ha akarja, személyesen is meggyőződhet, hogy minden rendben van.

Milton kissé habozva ment be a szobába. De néhány pillanat múlva ismét megjelent.

– Nyugodtan alszik, semmi baj.

Rex megnyugtatóan tette kezét a fiatalember vállára, és már vitte is magával a vendégszobák felé… A két detektív magára maradt. Miller megnézte az órát; háromnegyed tizenkettőt mutatott.

– Milyen bolondok voltunk mindnyájan! Igazán őrültség volt föltételezni, hogy valami történhet ilyen őrizet mellett. Még egy negyedóra, és a kitűzött határidő elmúlik!

– Várjuk meg ezt a negyedórát! – figyelmeztette Craig.

– Csak nem gondolja komolyan, hogy most még?… – Miller hangja is vesztett már magabiztosságából.

Lassan múlt az idő. Miller percenként nézte az óráját. Végre megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Tizenkét óra…

Craig kihúzta zsebóráját.

– Téved, még csak négy perc múlva lesz. Siet az órája!

Aztán az orvos és Rex bukkantak fel a folyosó homályából.

– Nos, elmúlt a veszedelem? – kérdezte az előbbi.

– Még két perc – felelte Craig lakonikusan.

Szótlanul álltak mind a négyen.

– De most már tényleg éjfél! – kiáltott Miller.

A hall órája is ütni kezdte a tizenkettőt…

Ebben a pillanatban éles dördülés visszhangzott a folyosón! Pár pillanatig mind a négyen dermedten álltak, a csendet csak az óra ütései szakították meg.

– A szobában történt valami! – lihegte Miller.

Craig feltépte az ajtót, s mindnyájan az ágyon fekvő mozdulatlan alakra meredtek.

– Semmi – mondta Miller Craighez fordulva. – Nyugodtan alszik.

– Túl nyugodtan!

Miller előreugrott. Csak egy pillantást vetett Walford arcára és azonnal megértette a borzalmas valóságot.

Doktor Bredford megfogta Walford lelógó kezét.

– Halott? De hiszen ez… ez teljesen lehetetlen!

Craig szótlanul a holttest mellére mutatott. Az ingen szabálytalan alakú vérfolt látszott, éppen a szív fölött.

A párnán egy papírdarab hevert, olcsó, kékesszürke levélborítékból volt leszakítva, amilyet minden utcasarkon árulnak. De nem ez volt az, ami még a lélegzetüket is elállította!… A papíron durván, de jól felismerhetően egy skorpió körvonalai vöröslöttek.

Craig gyors léptekkel ment végig a folyosón.

Tekintete megakadt egy szikár férfin, aki a hall sarkában ült.

– Hát maga hogy került ide, Smith úr?

Az ügyvéd felállt helyéről.

– Megígértem Walford úrnak, hogy ma este eljövök.

– És ki engedte be a kapun?

– A rendőrőrmester, aki a múltkor is a kapu előtt állott. Először nem akart beengedni, de aztán rám ismert.

– Úgy, Stone őrmester. Mikor is történt ez?

– Körülbelül egy félórája. Azóta itt ülök egy helyben. Nem akartam senkit sem zavarni!

– Furcsa, hogy Walford úr nem szólt semmit arról, hogy önt is hívatta.

– Megkérdezheti tőle!

– Azt már aligha tehetem!

– Miért? Csak nem történt valami baj?

– Baj, az relatív fogalom. – Craig a lépcsőn lejövő Millerhez fordult: – Nos, talált valami nyomot?

– Átkutattam az egész szobát… Sajnos, eredménytelenül!

– Érthetetlen!

– De hát mi történt Walford úrral? – kérdezte az ügyvéd izgatottan. – Agyonlőtték?…

– Hogyan jut erre a gondolatra? – kérdezte Craig nyomatékkal és szürke szeme áthatóan nézett az ügyvédre. –- Honnan veszi ezt? – ismételte.

– Nem tudom… az előbb mintha revolverlövést hallottam volna. Legalábbis ahhoz hasonló dörrenést – felelte az ügyvéd habozva.

– És mégis nyugodtan ülve maradt? – kérdezte Craig.

– Igen. Azt hittem, hogy tévedtem. De az istenért, csak nem gondolja, hogy nekem valami közöm van a gyilkossághoz?

– Ezt eddig még senki sem mondta, csak ön! – vágott közbe Miller.

– Senki sem gyanúsíthatja az ügyvéd urat – mondta Craig. – Ő nem juthatott fel a folyosóra. A feljárót Johnson őrmester őrizte négy megbízható rendőrrel. A szobába sem mehetett be!

– De a gyilkos mégis bejutott! – fakadt ki Miller.

A gyilkosság után

Arthur Craig főfelügyelő kényelmesen hátradőlt székében és igyekezett hosszú lábait az asztal alatt elhelyezni. Látható elégedettséggel nézte Millert, pedig a detektív külseje igazán nem volt bizalomgerjesztő. Haja borzasan lógott a homlokába, kabátjáról hosszas kefélés után sem sikerült a ragadós pókhálókat eltávolítani. A folytonossági hiányokat a szobában végzett tornagyakorlatoknak köszönhette, míg a pókhálók jó részét a nagy szekrény átkutatása közben szerezte. A faliszekrény nehezen hozzáférhető rekesze nagyon izgatta a fiatal felügyelő fantáziáját.

– Érthetetlen – dünnyögte –, kétszer is átkutattam a szobát, de sem a szekrényben, sem a falban nem találtam nyomát semmiféle titkos ajtónak.

– Ne felejtse el a kandallót!

– Arra is gondoltam – mondta Miller mogorván –, de vasrostély van a falban. Azon át ugyan senki sem juthatott be.

Craig bólintott.

– Mindjárt gondoltam, hogy a szobában nincs rejtekajtó!

– De az istenért, főfelügyelő úr, akkor hogy történhetett meg a gyilkosság? A szobát teljesen körülzártuk, ketten álltunk őrt az egyetlen ajtó előtt, az ablakon pedig rácsok vannak!

– Az egyik ablak nyitva volt!

– Igen, de nem hinném, hogy valaki az ablakrácsok között belőhetett volna. Senki sem mászhatott fel, és a lövés iránya is kizárja ezt a feltevést. Stone őrmester hallotta a lövést és felnézett, de semmi gyanúsat sem észlelt. Különben is rendőrök cirkáltak mindenütt. Szóval más lehetőség nincs, mint egy titkos kijáró!

– Ne vitatkozzunk, kár az időért!

– Higgye el, főfelügyelő úr, mégis nekem van igazam! Ez az egyetlen megoldás!

Craig megadóan sóhajtott.

– Jó, de miután ajtó mégsem található, egyelőre jobb lesz, ha kikapcsoljuk ezt a feltevést. Különben – tette hozzá élénkebben – azt hiszi, hogy egy titkos ajtóval meg lenne oldva az egész kérdés?

– Hogyne!

– Aligha! Tegyük fel, hogy a gyilkos egy titkos ajtón jött be, de hogy ment ki?

– Ugyanott!

– Az alatt a rövid idő alatt, ami a dörrenés és a behatolásunk között eltelt?

– Igen. Emlékezzék, egy pár pillanatig álltunk és figyeltünk!

– Figyeltünk, kedves Miller. – Craig hangja nagyon barátságos volt. – Figyeltünk!… A hall nagy órájának ütését egészen jól hallottam, de a szobában semmi sem mozdult. A gyilkos gyors távozását, a titkos ajtó becsukódását pedig hallanunk kellett volna!

Miller meghökkent, szótlanul meredt Craigre.

– Tehát azt gondolja?…

– Azt gondolom, hogy foglalkozzunk inkább azokkal, akik a közelben voltak.

– De hiszen senki sem juthatott közülük a szobába!

– Kihallgatta mindnyájukat?

– Igen. A személyzettel hamar készen voltam. Együtt ültek a konyhában és nem mertek lefeküdni.

– És a többiek?

– A portás nem mozdult a kaputól. Az orvos és Rex Walford velünk voltak, amikor a lövés eldördült. Őket nyugodtan kihagyhatjuk a számításból!

– Senkit sem fogunk kihagyni – mondta Craig határozottan. – Joe Miltont sem, pedig ő is velünk volt! Ő látta az öregurat utoljára életben. Nem vett észre semmi különöset a szobában?

– Azt mondja, hogy megállt az ajtónál és onnan figyelte Walfordot. Amikor látta, hogy nyugodtan alszik, kijött.

Craig elgondolkozott.

– Marad hát az ügyvéd. Tényleg Stone eresztette be?

– Igen. Smith igazat mondott. Egyedül volt ugyan a hallban az alatt a fél óra alatt, de nem látom be…

– Tudom, tudom, Miller. Nem érti, hogyan juthatott volna a szobába! Ez most nem is fontos, de azért még szeretnék vele beszélgetni. Még itt van?

– A dolgozószobában vizsgálja az elhunyt iratait Rex Walford és Milton társaságában. Az öreg Walford végrendeletét keresik.

– A végrendeletet? Jó, majd lemegyek hozzájuk.

Ez azonban fölöslegesnek bizonyult. Az ajtó kinyílt, és Smith gyors léptekkel jött be a szobába. Az ügyvéd visszanyerte szokott méltóságteljes modorát, s az előző napi idegességének már a nyoma sem látszott rajta. Kezében hosszú fehér borítékot szorongatott.

– Uraim – mondta ünnepélyesen –, megtaláltuk George Walford végrendeletét!

– Üljön le, ügyvéd úr. Egyet-mást szeretnék öntől kérdezni. – Craig mosolygott az ügyvéd kelletlen arca láttán. – No, nem a gyilkosságra vonatkozóan. Arról, úgy hiszem, Miller már alaposan érdeklődött!

– Talán túlságosan is – morogta maga elé az ügyvéd.

– Erről a végrendeletről volna szó. Ön segédkezett Walford úrnak a megírásánál?

– Csodálatosképpen nem – válaszolt Smith habozás nélkül. – Walford úr különös ember volt. Végrendeletét többször megváltoztatta már, azonban ez a változtatás soha sem volt jelentékenyebb, mert csak a jótékony alapítványokra és effélékre terjedt ki. A vagyon fő része, természetesen, szegény Johnnyé lett volna. Fia meggyilkolása után az öregúrnak már nem volt ideje, hogy ezeket az ügyeket velem részletesen megbeszélje. Tett ugyan célzást erre is, de nem hittem, hogy nélkülem új végrendeletet ír!

– De mégis ezt tette – mondta Craig szárazon. – Mondja, ügyvéd úr, ha Walford úr végrendelet nélkül halt volna meg, ki örökölné a vagyont?

– Walford és Milton urak, mint legközelebbi rokonok. Ezt különben nem tudhatom egész biztosan!

– Más nem jöhetne tekintetbe?

– Aligha. Persze a végrendelet mindent megváltoztathat. Walford úr arra hagyhatta vagyonát, akire akarta.

Craig elgondolkozott.

– Engem rendkívül érdekel a végrendelet tartalma. Legjobb lenne, ha ön mint Walford úr jogtanácsosa, felbontaná és felolvasná nekünk a végrendeletet.

Smith eleinte húzódozott, de végül is beadta derekát.

– Ez az elintézés ugyan nem felel meg az előírt jogszabályoknak, de a jelenlegi helyzetre való tekintettel…

– Szóval – vágta ketté Craig a készülő körmondatot –, rendben vagyunk!

Az ügyvéd patetikus hangja elveszett a nagy hall rossz akusztikájában, és mint halk suttogás hullámzott vissza a ferde szegletekből. Az irat, amit felolvasott, ugyanolyan rövid és üzletszerű volt, mint a hatás, melyet kiváltott. De az ügyvéd ezzel igazán nem törődött.

,,A Chadwick közjegyzőnél letett régebbi végrendeletem összes egyéb pontjainak érvényben tartásával minden vagyonom egyetlen örökösévé Elly Green gyámlányomat teszem. Ezen utolsó akaratomat ép elmével és megfontolva határoztam el!”

Ez a furcsán hangzó rövid irat a jelenlevőkből a legkülönbözőbb hatást váltotta ki. Miller, aki árgus szemekkel figyelte mindnyájukat, meglepetve pillantott Craigre. Ő azonban unott arccal nézte az afrikai fétis-szobrokat és a körülötte történő dolgok iránt semmi érdeklődést sem mutatott. A két unokatestvér igen különbözően viselkedett. Rex barátságos mosollyal lépett Ellyhez, és szerencsét kívánt neki.

– A szomorú események között igazán vigasztaló, hogy a bácsi vagyona méltó kezekbe jut!

Milton is követte unokatestvére példáját, de bosszús arca nem kerülte el Miller figyelmét.

Craig végre is megelégelte a bálvány vizsgálását és az ügyvédhez fordult: – A végrendeletre szükségem van! Jelentésemmel együtt be kell szolgáltatnom a felettes hatóságomnak!

Craig megkapta a kívánt végrendeletet, és gyorsan átolvasta. Szeme megvillant, miközben az iratot eltette. Megvárta, míg a többiek eltávoznak, aztán Ellyhez fordult, aki teljesen apatikusan ült a hall egyik öblös karosszékében.

– Maga is gratulálni akar nekem, Craig?

– Nem!

Annyi határozottság csengett hangjában, hogy a lány meglepődve nézett rá.

– Jól tudom, hogy súlyos napokat él most át – mondta a detektív –, és sajnos nem hiszem, hogy ezzel az éjjeli tragédiával vége lenne a veszélynek! – Hangja elhalkult és kissé akadozva folytatta: – Walfordot és fiát nem tudtam megvédeni, de esküszöm, hogy a maga biztonságára kettőzött figyelemmel fogok őrködni!

Meglepetés

Amikor Craig kilépett az utcára, a köd már oszladozni kezdett. Csípős hideg volt. A közlekedési rendőr is didergett, s állandóan topogott vastag csizmájában. Hasonló vitustáncot járt az egyenruhás ember is, aki a ház közelében álló teherautónak támaszkodott. Meglökte az arra haladó Craiget, aki alig tudott egy feltörő szitkot elfojtani. A földalatti villamos lejárója előtt öreg koldus kuporgott, s éppen egy pénzdarabot akart kalapjába dobni, mikor a koldus megszólalt:

– Mi van a kabátján, Sir?

A detektív meglepetve bámult rá, de rögtön megértette a dolgot, mikor meglátta a zseb fölé tűzött kis cédulát. A papír kékesszürke volt. Craig a zsebébe nyúlt és kivette azt a papírdarabot, amit a meggyilkolt párnáján talált. A két darab pontosan egyezett. Csak a másodikra vörös tintával két szó volt írva: „Ön következik.” A detektív gyors pillantást vetett hátrafelé. Ebben a pillanatban egy nagy teherautó fordult be a sarkon. Hirtelen felvillant előtte annak az embernek a képe, aki az előbb meglökte.

Az is az autóhoz tartozott. Elővette sípját és belefújt. Szinte vezényszóra feltűnt az egyik mellékutcából a riadókészültség autója, tele fegyveres rendőrrel. Azonban a teherautó sofőrje feltalálta magát. Átrántotta a kormányt és megfordult. Elkerülhetetlen volt az összeütközés. Az otromba kocsi hatalmas szökéssel leszedte a rendőrautó sárhányóját és összetörte egyik hátsó kerekét. A következő pillanatban valóságos sortűz dördült el. Craig vad káoszt látott maga előtt, kalimpáló és felbukó emberi testeket. A zűrzavar közepéből felbukkant a teherautó, és üldözőit hátrahagyva, egyre gyorsuló tempóval rohant tovább. Az üldözőket azonban mégsem tudta lerázni magáról.

Amikor az autó Craig mellett elhaladt, a detektíven csodálatos változás ment végbe. Botját elejtette és hajlott termete kiegyenesedett. Testén megfeszültek az izmok, és két olyan ugrással, melyek egy párducnak is becsületére váltak volna, a teherautó hátsó lépcsőjén termett. Az autó sebessége állandóan növekedett. Craig nem látott előre, de fogadni mert volna, hogy a sebességmérő már elhagyta a száz kilométert. Egyik karjával erősen megkapaszkodott, miközben másik keze görcsösen fogta a revolvert. Az autóponyva alatt megvillant valami, a detektív látta a ráirányuló csövet, és felkapta revolverét. A két lövés majdnem egyszerre dördült el. A ráirányuló fegyver eltűnt. Craig be akart mászni a kocsiba, de hirtelen éles fájdalmat érzett fején, hátrabukott és elterült az úttesten. Mikor magához tért, magas hordár hajolt föléje. Mellette oldalkocsis motorkerékpár állott.

– Majdnem elgázoltam a főfelügyelő urat. Olyan hirtelen ütötték le, hogy nem volt időm fékezni. Alig bírtam a nyomában maradni. De megjegyeztem a számát – tette hozzá büszkén.

– Igen? – Craig ingadozva kelt fel. – No, akkor tegye meg az osztálysorsjátékon. Egyébre ugyan nem használhatjuk – mondta lemondó mosollyal.

Sir Harley nagyon rossz hangulatban volt. Éles metszésű profilja ugyan most is változatlan maradt, de már harmadszor igazította meg ezüstszürke nyakkendőjét. Sir Harley megjelenése és minden ruhadarabja szinte árasztotta hideg, korrekt merevségét. Arca sohasem mutatta érzelmeit és idegességét legfeljebb azzal árulta el, hogy ceruzájával játszott, vagy pedig hirtelen megigazította nyakkendőjét.

Utóbbit a vihar előjelének tekintették a Scotland Yardon. Öregebb detektívek még emlékeznek egy alkalomra, mikor Sir Harley megismételte a nyakkendő-igazítást. Ez a külügyminiszter elleni pokolgépes merénylet estéjén történt. A csoportvezetők hátán a hideg veríték ütött ki, valahányszor megszólalt a csengő. Egyikük sem óhajtott ma jelentést tenni. Végre megjelent az egyik altiszt, egy csomó irattal, röviddel ezután Craig lépett be a főnökhöz. A detektív fején könnyű kötés volt, különben semmi sem mutatta, hogy nem sokkal ezelőtt milyen közel járt a halálhoz. Sir Harley nagyon elégedetlen volt.

– Az újságok állandóan a Skorpió-üggyel foglalkoznak. Nem is csoda. Két embert gyilkoltak meg, a Scotland Yard asszisztálása mellett! A belügyminiszter pedig feltétlenül elvárja, hogy sürgősen mutassanak fel valami eredményt.

Craig nyugodtan nézett Sir Harley szemei közé.

– Teljesen tisztában vagyok a helyzet komolyságával, Sir! A Skorpió bandája évek óta az első komoly bűnszövetkezet. Ereje abban rejlik, hogy egy zseniális szervező áll az élén, akit bűntársai nyilván nem ismernek, és így nem is árulhatják el. De azt hiszem, most találtam egy rést a Skorpió jól megalapozott terveiben!

Craig olyan hosszasan és részletesen magyarázta el a tervet, hogy egy megnyugodott és mélyen elgondolkodó embert hagyott ott az irodában.

Egy órával később Craig újra megjelent Sir Harleynál, ezúttal Miller társaságában. A detektív arca komoly és határozott volt.

– Behívattam mindnyájukat – mondta –, azt hiszem, pár perc múlva itt lesznek. Rex Walforddal és Wellington Smith-szel telefonon beszéltem, ellenben Milton úr nem volt otthon. De azt gondolom, hogy egyelőre nélküle is tárgyalhatunk!

Rex Walford és az ügyvéd pár perc múlva megérkeztek. Rex most is friss volt, míg az ügyvéden meglátszott az átvirrasztott éjszaka.

– Uraim – mondta Craig, mikor mindnyájan helyet foglaltak –, önök látták a végrendeletet! Találtak-e valami feltűnőt vagy rendelleneset benne?

Rex tagadóan intett. Az ügyvéd szintén a fejét rázta.

– Nem. De furcsának találtam, hogy Walford úr nem kérte ki előzőleg a tanácsomat.

– Nos, uraim – folytatta Craig –, nekem feltűnt valami. Nem is annyira a végrendeleten, mint a borítékján, mely meglehetősen szokatlan alakú! Megnéztem az öreg Walford íróasztalát és találtam ott vagy ötféle borítékot, de egyik sem volt ilyen.

– Nos, mit következtet ebből? – kérdezte az ügyvéd és hangja remegett az izgalomtól.

– Két eset lehetséges: vagy talált Walford úr mégis egy ilyen borítékot, vagy pedig… – A detektív kis szünetet tartott. A jelenlevőket megragadta a pillanat izgalma. Mindnyájan visszafojtott lélegzettel figyeltek. – Vagy pedig – folytatta a detektív – a végrendeletet nem Walford úr írta, egyszóval a végrendelet hamis!

– Lehetetlen! – Rex felugrott székéből és a detektívre meredt. Vele egyszerre az ügyvéd is felállt.

– Hát ezért… ezért – hirtelen zavartan elhallgatott.

– Nos, mit akart mondani?… – kérdezte gyorsan Craig.

– Semmit, csak nagyon meglepett a dolog.

Az ügyvéd szavai értelmetlen mormogásba fúltak. Most Rex szólalt meg, aki időközben leküzdötte idegességét.

– Főfelügyelő úr, egészen biztos abban, hogy a végrendelet hamis?

– Hogyne. Nemcsak az írásszakértőink vizsgálták meg, hanem egészen új módszerrel erősen nagyított fényképfelvételt csináltunk úgy az iratról, mint Walford úrnak egy hozzánk intézett leveléről. A hamisítás igazán elsőrendű, de nagyítással a legkisebb különbség is rögtön szembetűnik. Teljesen bizonyos, hogy a szóban forgó borítékot akkor lopták el, amikor még mind a két Walford élt. A gyilkos és a hamisító tehát okvetlenül egy és ugyanaz a személy.

A detektív hangja az utolsó szavaknál olyan keményen és élesen csengett, mint a kalapácsütés.

– De az istenért – vágott közbe Rex –, kinek lehetett érdeke, hogy Elly nevét hamisítsa a végrendeletre? Csak nem gondolják… Elhallgatott, és szemét Sir Harleyra függesztette, aki az egész jelenetet némán és mozdulatlan arccal figyelte. A Scotland Yard főnöke végre megszólalt:

– Intézkedtem, hogy Elly kisasszonyt sürgősen ide kéressék. Mindjárt itt kell lennie!

Hangja nyugodt volt, mégis mintha titkos fenyegetés csendült volna ki belőle. Pár perc múlva csengett a telefon és Sir Harley leemelte a hallgatót. Arca mindinkább veszített szokott merevségéből beszélgetés közben.

– Biztos ez?… Igen… Mindjárt küldöm! – Azzal Craighez fordult és félrevonta őt. Pár percig halkan beszélgettek a sarokban.

– Talán jobb lesz, ha átkapcsoltatom a telefont – mondta Craig hangosabban. – A másik szobában zavartalanabbá beszélhetek. – Választ sem várva kisietett.

– Csak nem Elly kisasszonnyal történt valami baj? – kérdezte Smith kis szünet után. Rex is felfigyelt és kérdően nézett Sir Harleyra.

– Elly kisasszony egy órával ezelőtt elment – felelte Sir Harley szárazon. – Egy férfi levelet vitt neki, és együtt távoztak. Azóta semmi hír nincs róla.

Pillanatnyi csönd támadt a jelentőségteljes szavakra. Rex akart ugyan mondani valamit, de Craig ismét belépett az ajtón.

– A kapus leírása szerint egy alacsony, bicegő férfi volt, sötét ruhában – mondta izgatottan.

– Ugyanolyan a személyleírás – kiáltott közbe Miller –, mint Johnny gyilkosáé, aki a motorbiciklin megszökött!

– Az a férfi nemcsak Elly kisasszonynak hozott levelet, hanem hátrahagyott egy másikat is, Rex Walford úrnak címezve – folytatta Craig.

– Nekem? – kiáltott Rex meglepetve.

– Igen… és a jelenlegi viszonyok közt szükségesnek találtam, hogy rögtön bontsák fel a levelet és tartalmát mondják a telefonba!… Remélem, Walford úr nem veszi rossz néven!

– És mi a tartalma?

Craig minden szót hangsúlyozott:

– Az ötvenezer fontot most magától követelem! Holnap este 11 órakor az Over-Read mellett a Themze-parton várni fogom! Ha nem adja át az összeget vagy rendőröket hoz magával, meghal!

Lövés a ködben

A köd vastag takaróként nehezedett a városra. Nem a rendes sűrű, hullámzó köd volt, sem az a sárga színű átlátszatlan tömeg, melyet a londoniak borsólevesnek neveznek. Közönséges télesti köd volt, ami a tárgyakat nem tüntette el teljesen, csak a kontúrjaikat mosta el. Minden egyformán szürke volt. A Themze partja már kilenc óra után elcsöndesedett.

Craig egy bolthajtásos kapu alá húzódott. Határozottan fáradt volt. Az utolsó éjszakán alig aludt valamit, mert Elly eltűnése nem hagyta nyugodni. Az éjjeli razziák eredményteleneknek bizonyultak. Elly és bicegő kísérője eltűntek a város kőrengetegében… A detektív Sir Harleyra gondolt. A főnök délután teljesen szokása ellenére magához hívatta, hogy újra elsorolja azokat a kellemetlen következményeket, amelyeket egy újabb gyilkosság vonna maga után. Craig nagyon jól tudta, hogy főnöke higgadt maradna, ha a Skorpió és egész bandája váratlanul, nekiszegezett revolverrel venné körül, de egy újabb újságcikk a végletekig felbőszítené. Az ellenfél pedig pokolian ügyes volt. És ha most Rexnek is valami baja történne?… A detektív ennél a gondolatnál önkéntelenül elmosolyodott, s ez a mosoly nem is volt indokolatlan. Ha egy éles szem áthatolhatott volna a ködös téli este homályán, különös dolgokat észlelhetett volna az Over-Read környékén. A Themze partján mindig akadtak lézengő alakok, de számuk ez estén jóval megszaporodott. Nagyrészt erős, vállas fickók voltak, többé-kevésbé lerongyolódva. Még abban is egyeztek, hogy bár látszólag apatikusan a vizet nézték vagy a nedves aszfaltot, kalapjuk karimája alól azonban időnként kutató pillantást vetettek a környékre. Az a két férfi, aki a szomszédos ház kapuja alatt állott, egyenruhát viselt, amit a fekete esőköpenyük sem takart el egészen. Mellettük szokatlanul erős motorkerékpár állt a falhoz támasztva, de a gondos kutatónak feltűnt volna két nagy autó is a sötét mellékutcában. Laikus ember közönséges magánautónak nézte volna azokat, de London minden betörője jól ismeri a különös alakú kocsikat. Az autókból állandó halk nesz hallatszik, a motorok nincsenek leállítva. Vezetőik egyetlen mozdulatára a kocsik előtörhetnek az árnyékból.

Craig könnyen mosolyoghatott, a rendőrség ezúttal tényleg talpon volt. Végre feltűnt az a magas alak, akire mindnyájan vártak. A toprongyos emberek ismét a vizet bámulták, a két autó sofőrjei pedig erősebben fogták a kormánykereket, mikor Rex elhaladt előttük. Rex elegáns, barna kabátot viselt. A gyors járástól felhevült és kigombolta kabátját. A folyó partján elkezdett sétálni lassan fel és alá. Néha egy-egy percre meg-megállt az utcai villanylámpa előtt és nézte az előtte elterülő képet. A lámpa jókora területet világított meg. A folyó a háttérben majdnem egész sötétnek hatott, s a ködfátyolból csak néha villant fel egy-egy közel haladó hajó lámpája. A folyó felől most halk berregés hangzott, majd a ködsziréna hangos felüvöltése. A berregés erősödő zúgásba ment át. Hirtelen fénypont tűnt fel a homályból, és roppant sebesen közeledett. Már egészen közel volt, amikor fel lehetett ismerni egy motorcsónak körvonalait. Egészen kis csónak volt, úgynevezett sikló, amelynek csak negyedrésze van vízben, és 80 km-es sebességet is elér óránként.

Amikor Craig észrevette a motorost, előreugrott és kétszer élesen sípolt. A folyó felől szintén sípszó volt a válasz, amit erős zúgás követett. De már késő volt. A motoros közvetlenül a part mellett rohant el, fedélzetén tűzsugár villant fel, melyet éles dördülés követett. Craig látta, hogy Rex hirtelen megtántorodik és rogyadozva dől a korlátnak. Újabb dördülés! A part mentén álló két alak szintén lőtt. Craig világosan látta, amint a motorcsónak egyik utasa hátrahanyatlott, mintha hirtelen ütés érte volna.

A kis csónak eltűnt a sötétségben. A vízirendőrség nagy motorosa erős búgással követte, míg a detektív Rexhez sietett. A fiatalember görcsösen fogta a korlátot.

– Furcsa, valami ütést éreztem… Nem fáj, de különösen érzem magam. – Hangja szaggatott volt. Alig bírt magához térni a váratlan megdöbbenéstől.

Craig hirtelen meglepetve kiáltott fel. Rex kabátján, éppen a szív fölött, szabálytalan kis lyukat pillantott meg, de a mellény érintetlen volt. A detektív egy pillanatig mereven bámult maga elé, azután hirtelen mozdulattal a kabát zsebébe nyúlt. Fekete, bőrbe kötött kis könyvet húzott elő.

– Szerencséje volt, Walford úr! Itt van a golyó!

Kinyitotta a könyvecskét. A golyó átütötte a fedőlapot és a könyv lapjait, de a másik oldalon, a bőrkötésben megakadt.

– Nem csoda, hogy elszédült az ütéstől! Néha tényleg jó dolog az irodalom – tette hozzá szárazon.

Rex, aki kezdett magához térni, gyöngén elmosolyodott.

– Majdnem követtem George bácsit és Johnnyt. Engem még arra sem érdemesítettek, hogy határidőt adjanak.

Mielőtt Craig felelhetett volna, a háta mögött támadt hangos vitatkozás vonta magára a figyelmét. A rendőrök közben kordont vontak a hely körül, melyen egy alacsony, kövér ember akart átjutni, akiben a detektívek Parkert ismerték fel. A temetkezési vállalkozó láthatóan ideges lett, amint a detektívet megismerte.

– Egy hullát jöttem elszállítani. Furcsának találtam ugyan, hogy ilyen helyre rendeltek. Csak nem egy újabb gyilkosságról van szó? – kérdezte a detektívre pillantva. Gyorsan körülnézett és láthatóan megkönnyebbült, hogy nem talált holttestet.

– Itt van a holttest – mondta Craig Rexre mutatva.

– Egy kis élet ugyan még van benne!

– De ki tudja, nem leszek-e kénytelen nemsokára Parker úr szolgálatait igénybe venni!? – jegyezte meg némi gúnnyal Rex.

Most Miller vágott közbe, aki elfulladva érkezett a folyópartra. – Honnan gondolja, hogy újabb gyilkosság történt?… És egyáltalán ki rendelte ide?

A temetkezési vállalkozó zsebébe nyúlt, és egy összehajtott levelet vett elő. Craig elolvasta és nyugodt arccal adta tovább Millernek.

– Mi az ön véleménye?

– Nagyon feltűnő -- válaszolta Miller. – Most másodszor fordult elő, hogy…

– Nem ezt gondoltam. Nézze meg a levelet!

Miller újra gondosan elolvasta az írást.

– A szöveg csaknem azonos azzal a levéllel, melyet Parker úr állítólag Johnny Walford meggyilkolásakor kapott.

– Mit ért ezalatt, hogy állítólag? – vágott közbe Parker idegesen. Millernek egy jelentős pillantására elhallgatott.

– A szöveg két helyen ki van törölve, és a helyet és az időt utólag írták be – folytatta –, de ez aligha fontos.

– Sőt, nagyon is fontos – mondta Craig nyomatékkal. – Ez a múltkori levél. A helyet és az időt persze meg kellett változtatni!

– Azt gondolja, hogy a múltkori szöveget újra leírták? – kérdezte Miller habozva.

– Dehogy! – Craig hangja türelmetlen volt. – Ez a múltkori levél. Az eredeti!

– De hiszen az az iratok között fekszik a Scotland Yardon.

– Fogadok, hogy már nincs ott. A Skorpió valószínűleg ügyességét és mindenhatóságát akarta ezzel a csínyével megmutatni!

– Lehetetlen! – kiáltott fel Miller, aki végre magához tért megdöbbenéséből. – Cinkosának kell lenni a Scotland Yardon!

Craig különösen mosolygott.

– Azt hiszem, ebben a Skorpió-ügyben még sok meglepetésben lesz részünk! Én már nem csodálkoznék azon sem, ha bebizonyítaná, hogy a Skorpió senki más, mint Sir Harley!

Craig elhallgatott, figyelmét az egyik rendőrtisztviselő kötötte le. Kötelet kötött arra a lámpára, amely mellett Rex állott, és a kötél másik végét kezében tartva, egy kis csónakkal kievezett a folyóra.

– Hát maga mit művel, Webbs? – kérdezte Craig, mikor a rendőrtisztviselő ismét kiszállt a csónakból.

– Érdekes kísérletet végeztem – válaszolta a fiatalember. – Már az első két gyilkosságnál megállapítottam, hogy a tettes csak elsőrendű céllövő lehetett, most lemértem a távolságot a lámpától addig a pontig, amelyen a motorcsónak haladhatott. Az utcáról is nehéz egy ablakban álló alakot lelőni. Jelen esetben pedig félhomályban és mozgó motorcsónakról adták le a lövést! Így célba találni a lehetetlenséggel határos!

Az utóbbi megjegyzésnél Rex elmosolyodott.

– Nos és mit következtet ebből? – kérdezte Craig.

– Azt, hogy Londonban aligha akad sok hasonló céllövő!

A detektív érdeklődése látszólag kimerült e téma iránt.

– Látta a motorcsónakot? – kérdezte.

– Igen. Világosszürke volt, két fekete csíkkal. Rögtön megismerném. Nem lesz nehéz megtalálni, valamelyik csónakházban! Kevés ilyen gyors csónak fut a folyón!

Ugyanazon éjjel, miközben Craig megállapította, hogy Parker levele tényleg eltűnt az iratok közül, Webbs a saját szakállára nyomozott. A szokott külvárosi lebujok helyett a City legelőkelőbb palotáját tisztelte meg megjelenésével: a londoni céllövők klubját. Hosszas tárgyalásba kezdett a titkárral, aki mindenről készségesen felvilágosította.

– Igen. Milton úr kitűnő pisztolylövő! A múlt hónapi Stanford-díjat is ő nyerte kilencvenhét találattal. Nagyon szimpatikus ember és a legbuzgóbb tagjainknak egyike. Szorgalmasan treníroz, és nem lehetetlen, hogy a nagy nemzetközi versenyen is indulni fog.

Webbs unottan bólintott; mindez nem volt előtte újság. A titkár újra folytatta fejtegetéseit, és a detektív a klub évkönyveiben kezdett lapozgatni… valamelyik régebbi kötetben egy névnél meglepve állott meg.

– Bizony – mondta a titkár –, aki ismeri, nem tételezné fel róla! De tíz évvel ezelőtt legjobb pisztolylövőink közé tartozott. Sajnos, már több éve nem vesz részt versenyeinken!

Webbs megköszönte a felvilágosítást és távozott. Arca gondterhelt volt… Az az ember, akinek a nevét a könyvben meglátta és akit néhány évvel ezelőtt még a legjobb lövők közt emlegettek, nem volt más, mint… Parker, a temetkezési vállalkozó!

Joe szökése

Bredford doktor felindultan járkált pazarul berendezett rendelőjében, míg Craig és Miller mozdulatlanul álltak az ajtóban.

– Értsék meg, uraim – mondta az orvos izgatottan –, fogalmam sincs róla, hogy milyen úton-módon kerülhetett motorcsónakom a kérdéses helyre!

Miller sajnálkozó mozdulatot tett.

– Tény az, hogy Rex Walford ellen merényletet kíséreltek meg, és semmi kétség nem fér hozzá, hogy a merénylő az ön motorcsónakjáról akarta végrehajtani tettét! Nagyon lekötelezne doktor úr, ha felvilágosítást adna, hogy kinek volt módjában a csónakot az ön beleegyezése nélkül használni!

Az orvos elvörösödött. Hangja egyre ingerültebb lett.

– Fogalmam sincs róla! Ön is furcsának találná, ha valaki felelősségre vonná azért, mert egy zsebtolvaj ellopta az óráját!

Miller barátságtalan tekintetet vetett az orvosra.

– Ne térjünk el a tárgytól! A merénylő leadta a lövéseket, és motorcsónakon száguldott a Themze torkolata felé. Néhány hajós azonban felismerte a csónakot… A vizsgálat megállapította, hogy az öné!

Bredford homlokán kidagadtak az erek…

– Talán azt is megállapították, hogy én ültem benne?

Miller farkasszemet nézett a doktorral.

– Ha ez bebizonyult volna, akkor a doktor úr most nem lenne itt, ebben a kényelmes rendelőben, hanem egy sokkal szerényebben berendezett helyiségben!

Az orvos teljesen elvesztette önuralmát.

– Kikérem magamnak az ilyen otromba célzásokat! Felszólítom, hogy haladéktalanul hagyja el a lakásomat!

Miller elsápadt.

– Ebben a percben kiutasíthat, de ha még egyszer beteszem ide a lábam, akkor egy kis írás is lehet nálam…

– Az ön számára nincs több mondanivalóm – vágott közbe Bredford, és hátat fordított a felügyelőnek. Miller már az ajtó felé indult, de hirtelen visszafordult:

– A nyomozás érdekében kénytelen vagyok mégis néhány kérdést intézni önhöz… A motorcsónak a csónakház előtti tutajhoz volt kikötve… Természetesen lakat volt rajta. A csónakház vezetősége szerint a lakathoz csak önnek van kulcsa. Kérem, gondolkozzék, hogy kinek adta kölcsön a kulcsot! Ezzel nem akarom azt mondani, hogy csak az használhatta a motorcsónakot, akinek kulcsa van, de…

– Craig főfelügyelő úrnak majd elmondom észrevételeimet, de négyszemközt! – vágott közbe az orvos. Miller összeszorította fogát és leplezetlen ellenszenvvel nézett Bredfordra.

Craig odalépett kollégájához és vállára tette a kezét.

– Talán tényleg jobb, ha most megy. Majd együtt megbeszéljük a dolgokat és jelentést teszünk Sir Harleynak!

Miller szótlanul meghajtotta magát és kiment… A folyosón néhány pillanatra tanácstalanul megállt… A szobából halk beszéd hallatszott… Miller az ajtóra szorította fülét… Feszülten figyelt…

– Joe Miltonnak adtam a kulcsot – hallatszott az orvos hangja.

Miller még egy kis ideig hallgatózott, de a beszélgetés egészen elhalkult. A detektív felegyenesedett, s ajkán diadalmas mosoly játszadozott. Sietve ment le a lépcsőn. Az utca másik oldalán nyilvános telefonállomás volt. Sietve átment az úttesten és belépett a telefonfülkébe. Felhívta a Scotland Yardot, és mikor letette a kagylót, szinte mámoros volt az örömtől… Úgy érezte, hogy a Skorpió végre hurokra került…

Milton a mikroszkópjával bíbelődött. A megvilágított lencse alatt egy parányi élőlény mozgott. A fiatal tudós elégedetten szemlélte ezt a magányos baktériumot. Fáradozása és kísérlete nem volt hiábavaló; sikerült végre millió mikroba közül ezt az egyet különválasztani. Milton hátradőlt és megdörzsölte fájó szemét. Az ajtó kinyílt és az inas lépett be, kezében tartva Milton kalapját és kabátját.

– Indulnia kell, uram! Különben elkésik az ülésről!

Milton félretolta a mikroszkópot, és elnevette magát.

– Istenemre, Howard, maga a pontosság mintaképe! Nem is tudom, mit csinálnék maga nélkül! Ha valaki keres, mondja meg neki, hogy hétre itthon vagyok!

– Korán reggel már volt itt valaki – mondta Howard. – Statisztikai adatokat gyűjt a víz tisztaságáról.

Milton legyintett.

– Mindig új szamárságokat találnak ki! Néznék meg inkább egyszer mikroszkóp alatt a vizet, ahelyett, hogy sorba mászkálnak minden házba… Egyéb újság nincs?

Howard zavartan köhécselt.

– Be kell vallanom, hogy a dolgozószobába is beengedtem azt az urat… Az íróasztalon valami aktát írt… Csak azért említem, mert olyan furcsa érzésem támadt. Az az úr úgy viselkedett, mint valami detektív. Kellemetlen, szúrós szemei voltak.

Howard ijedten elhallgatott, mert Milton arca egészen elváltozott.

– Ezerszer megmondtam, hogy a dolgozószobába senki sem teheti be a lábát! Meg kell néznem az íróasztalt! Nagyon furcsának találom!

Az előszobacsengő megszólalt. Milton kisietett az előszobába, és kitekintett a kémlelőlyukon. Sápadtan hőkölt vissza… Az ajtó előtt Miller detektívfelügyelő állott, mögötte két rendőr. A fiatalember visszarohant a dolgozószobába.

– Semmilyen körülmények között ne nyisson ajtót, Howard! Mondja azt, hogy keresi a kulcsot!

Az inas elképedve nézett utána. A csengő vadul csilingelt, majd az ajtót megzörgették. Milton kituszkolta az inast az előszobába, és bezárkózott. Howard tisztán hallotta, hogy gazdája kétszer is megforgatta a kulcsot a zárban. Az előszobaajtón most már erősen dörömböltek. Howard mozdulatlanul állt, úgy érezte, hogy lába ólomból van.

– Nyissák ki a törvény nevében! – hangzott. Az előszoba ajtaja felpattant. Miller lépett be elsőnek.

– Hol van Joe Milton? – kérdezte nyersen. Howard válaszolni akart, de a hang a torkán akadt. Miller a dolgozószoba ajtajához lépett és öklével megdöngette.

– Halló, Milton, nyissa ki az ajtót.

A dolgozószobában semmi nesz. Miller újból megdöngette az ajtót.

– Nyissa ki az ajtót, mert betöröm!

Semmi válasz. A rendőrök nekifeszültek a masszív ajtónak, és háromszori sikertelen kísérlet után az ajtó végre engedett. A rendőrök betódultak a szobába. Howard meg utánuk somfordált. A dolgozószoba a legnagyobb rendetlenség képét mutatta. Iratok hevertek szanaszét. Milton egy nagy karosszékben ült és karját keresztbe fonta.

– Mit jelent ez a komédia? – kérdezte Miller. Milton a legnagyobb lelki nyugalommal ülve maradt, és kihívóan nézett a detektívre.

– Ezt talán én kérdezhetném öntől. Újabb szokása talán, hogy idegenek lakásába erőszakkal behatol?

Miller homlokán kidagadtak az erek. Tárcájába nyúlt és egy papírlapot vett elő.

– Szabályszerű házkutatási engedély!

Milton bólintott. – Nem is tételeztem fel, hogy anélkül bátorsága lett volna behatolni hozzám. – Az íróasztalon heverő japán doboz után nyúlt. – Rágyújt? Nikotinmentesek! Nem? Ahogy parancsolja!

Miller körülnézett a szobában, majd hirtelen a kandallóhoz sietett. A rostélyon vékony füst szűrődött át. Miller szinte belefúrta magát a kandallóba. Néhány pillanat múlva felegyenesedett. Ruhája csupa korom lett, de arca sugárzott az örömtől, amint a kezében lévő, félig megégett papírlapokat jobban szemügyre vette. Kivette tárcáját és a megszenesedett papírokat gondosan beletette, aztán járkálni kezdett. Egyszerre hirtelen abbahagyta körútját és megállt Milton előtt.

– Ez a pár megmaradt papírdarabka éppen elég ahhoz, hogy önt akasztófára juttassa! A Scotland Yardon nagyon fognak örülni, ha meglátják ezeket a leveleket. A papíron található rajz feltűnően egyezik a rendőrségen lévő zsaroló levelek figyelemre méltó cégjelzésével! Hol tartja az írógépet, amelyen ezeket a kedves leveleket írta?

Milton közömbös arccal, kényelmesen hátradőlt a széken. Millert újra elöntötte a düh és magából kikelten kiáltotta:

– Én önt ezennel letartóztatom, mert alapos a gyanúok, hogy George Walfordot és fiát meggyilkolta!

Milton felállt.

– Figyelmeztetem, hogy nagy ostobaságot csinál!

– Gyerünk… – vágott közbe Miller hidegen. A rendőrök közrefogták Miltont és elindultak. Miller még néhány percig terepszemlét tartott a lakásban. Mikor ő is kifelé indult, észrevette Howardot, aki tanácstalanul állt az előszobában.

– Magának is el kell hagynia a lakást. Az ajtó le lesz pecsételve és…

Nem folytathatta szavait. Az utcán lövések dördültek. Miller ész nélkül rohant le a lépcsőn, s a kapunál furcsa látvány fogadta. Az egyik rendőr a földön hevert, a másik tehetetlenül állt, Joe Milton pedig nem volt sehol.

– Mi történt? – kérdezte Miller rekedten.

– Amint kiértünk a ház kapuján – válaszolt a rendőr –, a szemközt lévő oldalon egy motorbicikli indult el. Egy bőrkabátos, autószemüveges ember ült a gépen, kezében revolver villant meg. Több lövés dördült el, az egyik lövés Bert kollégámat találta. Joe Milton felhasználta az alkalmat, a mi szolgálati autónkba ugrott és elindította…

Miller arca eltorzult a dühtől.

– Nyilvánvaló, hogy előre kieszelt terv volt az egész. A motorbiciklis ember, aki a lövéseket leadta, feltétlenül cinkostársa volt Miltonnak, aki csak erre az alkalomra várt, hogy a zűrzavarban megszökhessen. De nem tudom megérteni, mikor értesíthette cinkosát… Biztosra veszem, hogy a rendőrségi autót nemsokára megtaláljuk. A motorbicikli felkutatásához azonban semmi reményt nem fűzök.

A rendőrségi autó sofőrje csak akkor jelent meg, mikor már nagy tömeg verődött össze. Csaknem elájult, mikor a történtekről értesült. Kétségbeesve mentegette magát?

– Csak egy percre távoztam el a kocsitól!

A buzgó nyomozás dacára mégiscsak éjjel egy óra után találták meg a rendőrségi autót egy elhagyott utcában, természetesen üresen.

Három golyó

Kevesen tudják Wellington Smith ügyvédről, hogy lelkes spiritiszta, és kedvenc írója Conan Doyle. Az idő már éjfél felé járt, és az ügyvéd még mindig olvasott. Nagyon szerette a hátborzongató történeteket, bár az utóbbi időben megszokott olvasmányai egészen különös hatással voltak idegeire. Régebben a fantasztikus kísértet-történetek kellemes kontrasztként szerepeltek az ügyvéd kényelmes életében. Szinte csemegének tekintette E.T.A. Hoffmann és Poe lidércnyomásos novelláit, és különösen Conan Doyle spiritiszta írásait…

Barátságos hálószobában, a polgári biztonság kellős közepette, sokszor hajnalig olvasgatott vámpírokról, elhagyott temetőkről és kísérteties kastélyokról. A Skorpió feltűnése óta azonban az ügyvéd egyre kevesebbet foglalkozott kedvenc íróival. A Walford palotában történt gyilkosságok megviselték idegeit. Gépiesen lapozgatott egy könyvet, s minden igyekezete arra irányult, hogy figyelmét elterelje az utóbbi napok eseményeiről. Fáradozása azonban hiábavalónak bizonyult. Minduntalan eszébe jutott Johnny Walford mozdulatlan arca. Megborzongott. Felzaklatott képzelete rémképeket vetített az éjszakába. Kitágult szemmel nézte a komor, kísérteties fákat, melyek furcsán ingadoztak a szélben. Az eső megeredt, és az egyre növekvő szél vadul csapkodta az ablakhoz a vízcseppeket. Hirtelen kiugrott ágyából, és még egyszer megfordította a kulcsot a zárban, aztán megnyugodva visszaült ágyára, de biztonságérzete nem sokáig tartott. Eszébe jutott a nagyfontosságú irat, melyet a milliomos bízott rá. Az okiratot csak néhány nap múlva szabad nyilvánosságra hozni. Azzal igyekezett saját magát megnyugtatni, hogy az iratról senkinek sem lehet tudomása. Még a Skorpiónak sem…

A SKORPIÓ!… Az ügyvéd homlokát ellepte a verejték. Ki lehet az a félelmetes árnyék? Felizgatott fantáziájában a Skorpió egyre valószínűtlenebb alakot öltött. Szeme véletlenül az ajtóra tévedt, s azt hitte, álmodik… A kilincset valaki kívülről lenyomta. Visszatartotta lélegzetét. Mintha halkan kaparásznának az ajtón… Ez már túl sok volt Wellington Smith idegeinek. Reszkető kézzel felvette a telefonkagylót… Senki! A központ nem felelt. Óvatosan vissza akarta tenni a telefonkagylót, de meggémberedett ujjai meglökték a kis állóórát. Üvegcsörömpölés, aztán csend… Az óra ketyegése elnémult. Mintha egy élőlénnyel kevesebb lett volna a szobában. Az ügyvéd szája eszelős vigyorgásra torzult. Az óra meghalt! Egyhangú ketyegése olyan volt, mint a szív lüktetése, de most megállt. Talán az ő szíve is megáll? Most, mindjárt? A borzalom félelmes zsibbadással kúszott végig tagjain. Feszülten figyelt. Semmi nesz… Megpróbált nyugodtan gondolkozni. Valaki feltétlenül behatolt a dolgozószobájába, s a fontos okirat az íróasztal fiókjában van! Nem engedheti, hogy a fontos okmány illetéktelen kezekbe kerüljön.

Hirtelen elhatározással az ablakhoz lépett, és kitárta. Az utcán egy lélek sem járt. A szél vad erővel zúgott, és felhevült arcába vágta az esőcseppeket. Hiába! Kívülről nem remélhetett segítséget. A csengő nem működött, s a telefonban sem volt áram. Kétségtelen, hogy a drótokat elvágták! Mihez kezdjen? Néhány tétova lépést tett az éjjeliszekrény felé, és a fiókból kihúzta hatalmas szolgálati revolverét, melyet a háborúban viselt. Igaz, hogy eddig nem sok hasznát vette a fegyvernek. Wellington Smith ugyanis a háború alatt élelmezési tiszt volt. A másik szobából halk reccsenés hangzott. Valamit feltörnek??? Smith összeszorította fogát, és életének legbátrabb tettét követte el. Az ajtóhoz lopózott és hirtelen felszakította. Egy embert pillantott meg az íróasztal fölé hajolva. Az íróasztalon kis lámpa állt, de az ismeretlen erőteljesen görbülő háta eltakarta a fényforrást. Fekete kabátjában és különös autós-sapkájában olyan volt, mint egy sötét fantom… Az ügyvéd remegő kezében megvillant a revolver, tüzelt! Ugyanabban a pillanatban az ismeretlen a lámpára sújtott. A sötétségben egymás után két lövés dördült el! Ajtócsapkodás, azután csönd. Az ügyvéd dermedten állt. A folyosón gyors léptek közeledtek, aztán az ajtó kinyílt, és egy ijedt hang szólalt meg: – Mi történt?

Smith fellélegzett.

– Maga az, Dick? Próbálja meg felkapcsolni a villanyt!

Az inas tapogatózva kereste a kapcsolót, és a csillár hirtelen kigyúlt. A szőnyegen egy férfi feküdt. Az ügyvéd néhány ingadozó lépést tett, majd hirtelen megtorpant. Joe Milton feküdt előtte. Meggörbült ujjai a szőnyeg rojtjaiba markoltak. Közvetlenül mellette egy autóssapka hevert. Wellington Smith megtántorodott, cserepes ajka érthetetlen szavakat mormolt. Dick sohasem vesztette el teljesen hidegvérét. Okos, szürke szemével kérdőn nézett urára, azután megszólalt: – Most aztán törhetjük a fejünket, hogy miképpen tüntessük el a hullát.

Smith felháborodva nézett az inasra.

– Szamár! Azonnal értesíteni fogjuk a rendőrséget!

– Igen, uram! Menjek telefonálni?

– Nem! Magam megyek le!

Kis vendéglő volt az utca végén. A fülledt söntésben csak néhány álmos vendég lézengett. Az ügyvéd benyitott és egyenesen a telefonhoz lépett.

– Halló! Kérem a Scotland Yardot!… Halló! Itt Smith ügyvéd… Ki van ott? Webbs felügyelő úr! A lakásomban egy hulla fekszik… Néhány perccel ezelőtt történt a katasztrófa. Nem tudtam rögtön telefonálni, mert valaki elvágta a drótokat. Hogy ki a tettes? Azt hiszem én!… Szóval néhány perc múlva jönnek? Helyes. Lenn a kapuban várom önöket.

Az ügyvéd háza előtt hatalmas gépkocsi állt meg. Smith, aki türelmetlenül várta már az autót, sietve közeledett a kiszállókhoz. Webbs akaratlanul elmosolyodott. Az ügyvéd komikusan hatott hosszú hálóruhájában, melyet csak félig takart el a kabátja. Webbs kezet fogott Wellingtonnal, azután odaintett egy rendőrt, aki három társával együtt az autó mellett állt.

– Maga velem jön! A többiek itt maradnak!

Gyorsan felmentek a lépcsőn. Az inas mozdulatlanul állt a dolgozószoba ajtaja előtt. Smith átadta a kulcsokat. Az ajtó kitárult. Legnagyobb meglepetésükre a szoba üres volt. Smith egészen megzavarodott. Ijedtsége újból erőt vett rajta, úgy kullogott Webbs után, mint egy alvajáró. A detektív megállt a nyitott ablaknál. Tüzetesen megvizsgálta az ablakpárkányt, azután kihajolt. A falon néhány méternyire az ablaktól a villámhárító vezetéke látszott. Webbs hátrafordult.

– Itt lemászott valaki!

Az ügyvéd a fejéhez kapott.

– Ki mászott volna le? Talán Milton? Hiszen meghalt! Egészen elvesztem az eszemet! Már azt is hajlandó lennék elhinni, hogy álmodtam az egészet, de ketten is láttuk Milton élettelen testét! Az ablakot különben is én nyitottam ki, mert segítségért akartam kiáltani!

Webbs elmosolyodott.

– Hiába, ön a legjobb akarattal sem tudna megölni senkit. Mondja el az egész esetet pontosan. Minden apróság fontos lehet!

Az ügyvéd töviről-hegyire elmesélte az egész éjszakai kalandot, azután kimerültén leroskadt a székbe. Webbs szótlanul járkált, majd hirtelen megállt Smith előtt.

– Tehát egy embert látott az íróasztalnál. Biztos ön abban, hogy ez az ember Milton volt?

Az ügyvéd meghökkent.

– Ki lehetett volna más?

Webbs átható tekintetét rászegezte az ügyvédre.

– Az, akire ön rálőtt, azonnal viszonozta a tüzelést?

– Nem. Leütötte a lámpát, azután kétszer rámlőtt… A golyók közvetlenül a fülem mellett süvítettek el!

Webbs vigyorgott.

– Lehetetlen! Ha tényleg lőtt volna, meg kellene találnom a golyó nyomait! Várjunk csak! Ön itt állt a hálószoba ajtajában. Miután a golyók önt nem találták, valahová befúródtak. De hová?…

Webbs újra járkálni kezdett, aztán megállt a másik ajtónál, mely az előszobába vezetett. Azt hitte, káprázik a szeme… Közelebb lépett az ajtóhoz. A vastag fába egy revolvergolyó ékelődött be. Webbs ügyesen kiszedte a lövedéket, azután az ügyvédhez fordult.

– Mutassa a revolverét!

Smith átnyújtotta a fegyvert, s a felügyelő gondosan megvizsgálta.

– Érthetetlen! – dörmögte rosszkedvűen. – A golyót, amelyet az ajtóból szedtem ki, egészen más kaliberű revolverből lőtték ki! Eddig azt hittem, hogy az ön golyója fúródott be az ajtófélfába!

A detektívfelügyelő néhány pillanatig mozdulatlanul állt, de arca hirtelen felderült. Gyors léptekkel az ablakhoz ment, és közvetlenül az ablak mellett egy másik golyót talált a falban.

– Mikor lépett be az inas? – kérdezte Webbs az ügyvédtől, miközben a második golyót is kivéste a falból.

– Nem tudom – mondta az ügyvéd bizonytalanul. – Nagyon rövid idő alatt itt volt.

– Magamra kaptam valamit, és máris rohantam – szólalt meg az inas.

A felügyelő elgondolkozott.

– Nem látott senkit?

– Nem – mondta Dick szemrebbenés nélkül.

Webbs a rendőrhöz fordult.

– Telefonáljon Craig főfelügyelő úrnak, hogy fáradjon ide!

Az ügyvéd nagy sóhajtással leroskadt egy székbe, majd a felügyelő hozzá lépett és kezét a vállára tette.

– Nyugodjék már meg! Ön csak egy hibát követett el, azt, hogy nem tanult meg fegyverrel bánni! Egy pontos szívlövés nagy gondtól szabadította volna meg a Scotland Yardot!

– De hiszen lelőttem! – mondta az ügyvéd megzavarodva. – Magyarázza meg jobban a szavait, felügyelő úr!

Webbs ideges mozdulatot tett.

– Azt hiszem, erre az egész dologra csak egy ember adhat biztos magyarázatot, s ez az ember Arthur Craig.

Craig megszokott lassúságával tömte meg rövid pipáját, azután beszélni kezdett: – Webbs nagyon helyesen indult el, de egy pár dolgot számításon kívül hagyott. Talán legokosabb lesz, ha megpróbálom elmondani az éjjel történteket úgy, ahogy a nyomok alapján logikusan elképzelem. De előbb egy kérdést kell intéznem Smith úrhoz. Véleményem szerint egy fontos irat lehetett az íróasztalban. Ha nem csalódom, ez az irat kapcsolatban volt a Walford-üggyel.

Az ügyvéd zavartan köhögött.

– Tényleg birtokomban volt egy felelősségteljes okmány, de csak pár nap múlva bonthattam volna fel.

Craig halkan felnevetett.

– Most nem érdeklődöm tovább az irat után, minthogy úgyis eltűnt. Térjünk vissza a tárgyhoz! Smith úr zajt hall a másik szobából, ijedten felfigyel. Aztán eszébe jut, hogy az íróasztal fiókjában egy fontos okirat van. Mit csináljon? Mindenekelőtt értesíteni akarja a rendőrséget, azonban legnagyobb rémületére sem a telefon, sem a csengő nem működik. Az éjjeliszekrényen álló kis órát véletlenül meglöki, az óra összetörik. Smith úr egyre kényelmetlenebbül érzi magát… Szándékosan nem akarok ijedtségről beszélni, mert az ügyvéd úr nagyon érzékeny hangulatban van!

Az ügyvéd tényleg sértődött arcot vágott. Craig rövid szünetet tartott, azután újra beszélni kezdett.

– Mr. Smith felszakítja az ablakot, hátha jár valaki az utcán. A helyzet vigasztalan, sehol egy ember. Kétemeletnyi mélység… A szél irtózatos erővel zúg… Nézzük most meg, mi történhetett ezalatt a másik szobában? – Craig gyorsan lerajzolta a lakást. Mindnyájan a rajz fölé hajoltak, Craig pedig tovább magyarázott.

– Milton az előszobaajtón keresztül behatolt a dolgozószobába. A zárat tolvajkulccsal nyitotta ki. Egyenesen az íróasztalhoz ment, tehát tudta, hogy a fiókban egy értékes okmány van. A legkülönösebb az egész ügyben, hogy nem Milton volt az egyedüli, aki erről az iratról tudott. Alig fogott hozzá az íróasztal átkutatásához, mikor megjelent a másik ember is… Hogy ki volt az másik? Erre a legjobb akarattal sem tudnék felelni. Elégedjünk most meg azzal, hogy ez a másik ember is az iratokért jött, s közvetlenül Milton után érkezett. Tehát ismétlem, Milton az íróasztalt feszegeti, mikor a másik ember belopódzik az előszobába. Csaknem nesztelenül jön, de Milton mégis meghallja, villámgyorsan eloltja a kis tolvajlámpáját, és behúzódik a függöny mögé. Az ismeretlen mozdulatlanul áll az ajtóban, semmi zajt nem hall. Hallgatózik, azután előveszi zseblámpáját és az íróasztalhoz megy. Milton a függöny mögött feszülten figyel. Az ismeretlen arcát nem láthatja, mert az autós szemüveget visel. Milton kényes helyzetben van. Ha most közbelép, akkor azt irat mindkettőjük számára elveszett, hiszen az ismeretlen feltétlenül védené magát, esetleg kénytelen lenne fegyvert használni, tehát elkerülhetetlen lenne a lárma, s felriadna az egész ház. Elhatározta, hogy vár addig, míg az ismeretlen megtalálja az iratot. Ha abban a percben lepi meg ellenfelét, mikor az már rátalált az iratra, akkor nem lesz nehéz a meglepett ember kezéből kiragadni a zsákmányt. Véleményem szerint ebből a nemes versenyből, mely a két tolvaj között lefolyt, feltétlenül Milton került volna ki győztesként, ha… ha még valaki nem lép közbe. Ez a „valaki” ön volt, ügyvéd úr! Ön revolverrel a kezében belép a hálószoba ajtaján keresztül. Figyeljük az alaprajzot… Ön, Smith úr, majdnem egyvonalban van az autószemüveges férfival, aki az íróasztal fölé görnyedve áll. Az ismeretlen megtalálja az iratot, mire Milton cselekedni készül, de ön megelőzi. Célba veszi az ismeretlent és lő… Hozzá kell fűznöm azonban, hogy nem találkoztam még emberrel, aki ennyire rosszul bánik a fegyverrel, mint ön, ügyvéd úr! Mit gondol, hová fúródott a golyó?

– Milton szívébe! – mondta az ügyvéd határozottan. Craig elnevette magát.

– Figyelje meg a szoba alaprajzát… Ön az ajtóban áll, a hálószoba nyitott ajtajában, míg az autószemüveges férfi az íróasztalnál van. Az ön lövése tehát az ismeretlent találta volna, miután Milton a függöny mögött állt. Tehát megértette? Akire ön lőtt, az nem Milton volt… Sajnos, a golyó a mennyezetbe fúródott. Igazán nem hibáztatom Webbset, hogy nem találta meg azt a golyót, mely az ön revolveréből származott.

Wellington Smith elvörösödött.

– Érdekes – folytatta Craig jókedvűen –, az ügyvéd úr még ma reggel felháborodott, mikor azzal gyanúsítottuk, hogy megölt egy embert. Most meg azért dühös, mert kisült, hogy elhibázott valakit. De térjünk vissza az eseményekhez! Az ügyvéd úr célt tévesztett lövése után az ismeretlen leüti a lámpát, úgyhogy teljes a sötétség. Milton, akit csak az ön közbelépése gátolt meg abban, hogy az ismeretlentől elragadja az okmányt, nem akarja elszalasztani ellenfelét, ezért vaktában tüzel!

– Rám? – kérdezte Wellington Smith megremegő hangon. Craiget láthatólag rendkívül mulattatta az ügyvéd kérdése.

– Ön csak statiszta volt az egész jelenetnél. Milton az ismeretlen férfira lőtt, helyesebben arra a helyre, ahol az ismeretlen állt, mielőtt a lámpát leütötte. Vaktában lőtt, és akármilyen kitűnő céllövő is különben, mégis hibázott. Az ismeretlen azonnal tisztában volt azzal, hogy két ellenféllel kell számolnia… A fellobbanó lövés elárulta Milton rejtekhelyét, tehát rögtön viszonozta a tüzelést. A golyó megsebesítette Miltont, aki valószínűleg néhány lépést előretántorgott, azután végigesett a szőnyegen. Az ismeretlen elérte az előszoba ajtaját, kiugrott a szobából és becsapta az ajtót maga után. Mire az inas megjelent, már lerohant a lépcsőn. Smith úr azt hitte, hogy Milton halott. Az inast odaállította az ajtóhoz, hogy senki se juthasson be, míg a rendőrség megérkezik…

– Milton azonban magához tért… Egyedül volt a szobában. Sebe erősen vérzett. A hálószoba nyitott ablakán kitekintett és meglátta a villámhárítót. Nem habozott soká, lemászott. A rendőrség persze már nem találhatott a lakásban senkit. Elismerés illeti meg Milton akaraterejét, megsebezve lemászni, nem gyerekjáték! Miltonnak elég oka volt rá, hogy ne találkozzon a rendőrséggel! Nem lehetett titok előtte, hogy körözést adtak ki ellene. Nézetem szerint kissé elhamarkodott intézkedés volt köröztetni, de…

– Szerintem jogos volt! – mondta Miller bosszankodva.

Craig elnézően mosolygott.

– Véleményem szerint is jó volna, ha Milton jelenleg a Scotland Yard egyik cellájában ülne. Mégis, sok minden másként történt volna, ha Miller felügyelő úr nem szerzi be annak idején az elfogatási parancsot!

Miller elvörösödött. Kínos szünet állt be. Az ügyvéd mentette meg a kényes helyzetet azzal, hogy karon fogta a főfelügyelőt és elhúzta a többiektől.

– Életben van Milton? Mi a véleménye?

– Feltétlenül – mondta Craig határozottan. – Lehet, hogy sebesülése komoly természetű, de kétségtelen, hogy lemászott a villámhárítón! Most azonban itt volna az ideje, hogy az ügyvéd úr is felvilágosítást nyújtson az ellopott okirat felől!

Wellington Smith zavartan köhögött.

– Ilyen körülmények között kénytelen vagyok. Johnny meggyilkolása után Walford úr egy levelet bízott rám. Szavaiból arra következtettem, hogy új végrendeletet írt.

– Ezt biztosra vettem – mondta Craig elgondolkozva.

A Skorpió arca

Amikor a végrendelet felolvasása után Elly egyedül maradt, nagyon fáradtnak és elhagyatottnak érezte magát. Craig is elment, és a lány most ébredt először tudatára annak, hogy milyen biztonságérzetet jelent a detektív határozott egyénisége. Amikor a déli órában levelet hoztak, melyben Craig megkérte, hogy haladéktalanul jelenjen meg a Scotland Yardon, nagyon megörült. A Walford palota atmoszférája egyre nyomasztóbban nehezedett rá. A levél átadóját természetesen detektívnek tartotta, és így nyugodtan követte a bicegő férfit. Az utcán nagy, fekete kocsi állt, s a lány gyanútlanul szállt be kísérőjével. Alig indult el a kocsi, a férfi hirtelen kendőt szorított a lány arcához, aki nem tudott védekezni; a kloroform teljesen elkábította.

Amikor Elly magához tért, teljesen egyedül volt. Egyszerre eszébe jutott minden: az autó, a bicegő férfi, a váratlan támadás. Hol volt? Mennyi idő telt el elrablása óta? Nem tudott felelni ezekre a kérdésekre. Kezét homlokára szorította, és gondolkozni próbált. Ki szöktethette el?… Nem merte önmagának sem nyíltan bevallani, de lelke mélyén pillanatig sem kételkedett. Az árnyék, amely napok óta egyre jobban ráborult életére, most valóban hatalmába kerítette! Gondolataiból hirtelen fölrezzent. Kinyílt az ajtó, és egy ismeretlen férfi lépett be. Tálcán ételeket hozott, s a középen álló asztalra helyezte, majd gyorsan eltávozott.

Késő délután lehetett már, mikor a zár újra megcsikordult. Az előbbi férfi jelent meg, és intett a lánynak, hogy kövesse. Elly eleinte habozott, de azután szótlanul megindult a férfi után. Tágas helyiségbe jutottak, amikor az ajtóra erősített, nehéz függönyt félrevonták. A lány szeme káprázott, mert egy asztali lámpa reflektorszem fénye irányult a bejárat felé. Hunyorított, és megpróbált a fénybe, illetve a fény mögé tekinteni. Sikertelenül. A szoba háttere, az íróasztal mögött, teljesen sötétben maradt. Más világítás nem volt a szobában. Az ablakokat – ha ugyan voltak – függönyök takarták. A sötétből éles hang szólalt meg:

– Üljön le!

Elly leroskadt az ott álló karosszékbe és várt. Úgy érezte, most megtudhatja elrablásának titkát. A fény mögött – mikor szeme valamennyire megszokta ezt a különös világítást – sötét alak körvonalai rajzolódtak ki. Elly megremegett, mert ez a kontúr a maga testetlenségében nagyon emlékeztette arra a sötét árnyékra, amilyennek a Skorpiót elképzelte. A hang folytatta:

– Kíváncsi, hogy ki szöktette el?

Elly hallgatott.

– Megmondhatom, a Skorpió vagyok! Az a titokzatos hatalom, amelyet évek óta hiába üldöz a Scotland Yard. Nem is fognak el soha. Magának azonban nem kell félnie! Remélem, mire kiengedem innen, nagyon jó barátok leszünk!

Elly a legborzasztóbb fenyegetésektől sem rémült volna úgy meg, mint ezektől a látszólag barátságos szavaktól. Úgy érezte, a szívverése is eláll rémületében.

– Eresszen szabadon! – könyörgött. – Mennyi pénzt akar? Gazdag vagyok, egy vagyont örököltem!

– Magától nem csak pénzt akarok! De erről majd később beszélhetünk. – Elly megértette, hogy eltávozhat.

Az ajtó előtt megállt egy pillanatra és visszanézett. Az erős fényű lámpa már elaludt, és a szobában teljes sötétség uralkodott. Elly a szobájában ráért gondolkozni a hallottakon. Az éles hang olyan különösen csengett, mintha valamilyen akadályon kellett volna keresztülhatolnia, ezért a lány először arra gondolt, hogy az az ember, aki magát Skorpiónak nevezte, ellenző vagy spanyolfal mögött állt. Rövid gondolkodás után azonban rájött a valóságra, hogy a sötétben álló férfi bizonyára álarcot viselt. Tehát kétszeresen elővigyázatos volt. Mégis megpróbált a hang alapján képet alkotni magának a Skorpió arcáról!

Az idő lassan telt a fogságban. Az őr behozta a vacsorát. Elly az ajtó közelében állt. Hirtelen ötlettel lehúzta gyűrűjét, és ügyesen az ajtó felé gurította. Megkérte az őrt, hogy felvehesse. Az őr beleegyezőleg bólintott. Elly letérdelt az ajtó mellé… A férfi nem tévesztette szem elől, de különben nem zavarta. Kizártnak tartotta, hogy foglya megszökhessen. Elly rövidesen megtalálta a gyűrűt, és felkelt. Az őr nem vette észre, hogy míg a leány baljával a padlón tapogatózott, jobb kezével felhúzta az ajtó csukott szárnyán a reteszt.

Az őr távozása után Elly várt, míg minden teljesen elcsendesedett. Már elmúlhatott éjfél, amikor felöltötte kabátját és sapkáját, eloltotta a lámpát és az ajtóhoz lépett.

Az ajtó mindkét szárnya lassan engedett, de amikor kinyílt, nagyot kattant. Elly azt hitte, hogy az egész háznak fel kell ébrednie. Egy kicsit várt, és csak amikor meggyőződött, hogy teljes csend van, indult tovább. A leány szíve hevesen dobogott, amikor a szomszédos szobához ért, s ismét maga elé képzelte a vészes fekete árnyékot… Vajon nem lappang-e most a szoba sötétjében? Megborzongott e gondolatra. Lassan, végtelen óvatossággal széthúzta a függönyt és benézett a szobába. Alig bírta elfojtani felkiáltását. Az erős, reflektorszerű lámpa most nem égett, de a terjedelmes íróasztalt egy egészen kicsi zseblámpa fénye világította meg. A kis lámpa sugarai az asztalon fekvő iratokra irányultak, melyeket a lámpa tulajdonosa nagy gonddal vizsgálgatott. Az illető magas férfi volt, mélyen az asztal fölé hajolt. Fekete körgallért viselt és arcvonását nem lehetett felismerni. Elly pillanatig sem gondolkozott, hogy ki lehet ez a férfi. Éppen olyan sötéten és titokzatosan állt a félhomályban, mint ahogy gondolataiban elképzelte. De vajon milyen lehet a Skorpió arca? Megismerheti-e családja ellenségét végre igazi mivoltában?

Görcsösen fogta a függönyt. Halántéka lüktetett az izgalomtól, míg teste jéghideg volt. Meredten nézte az alakot a homályban. A férfi az egyik írást eltette, és a többit visszarakta a fiókba. Mikor kiegyenesedett, arca láthatóvá vált… Elly élete végéig sem tudta megmagyarázni, hogy mi fojtotta belé a rémület sikolyát; a halálsápadt arc, a száj mellett véres sebbel – Joe Milton arca volt!… A férfi felkapta zseblámpáját, és a nagy faliszekrényhez lépett, kitárta ajtaját és eltűnt a szekrényben. Rövid csattanás hallatszott, majd sötétség borult a szobára. Elly görcsösen fogta a függönyt és mereven bámult a sötétbe. Ereje elhagyta, ájultan hanyatlott a szőnyegre.

Veszélyes csomag

Rex Walford nem panaszkodhatott rossz üzletmenet miatt. Bár még mindig ugyanazt a szerény kis helyiséget bérelte a Wall Streeten, ahol pályafutását megkezdte, az iroda belső berendezése nagyot változott a kezdet óta. Jelentős forgalom bonyolódott le a kis irodában, és sokan csodálták a szerencsés kezű spekulánst. Az utóbbi időben a céget a gyarmatáru-behozatali szakma legjelentékenyebbjei közé sorolták. Rex szokatlanul gondterhelt arccal lépett be irodájába. Alig fogadta az alkalmazottak köszönését, egyenesen a főnöki szobába sietett. Titkára, Maxwell, elképedve bámult főnöke után, ritkán látta még Rex Walfordot ilyen rossz hangulatban. Hirtelen megszólalt: – Már legfőbb ideje, hogy Elly Green eltűnésének rejtélye végre tisztázódjon. Walford úr az utóbbi időben abszolúte nem törődik már üzleti dolgaival! – Elhallgatott, mert a küszöbön a postás jól ismert alakja jelent meg.

– Egy csomagot hoztam Walford úrnak.

– Rögtön aláíratom a blankettát – mondta Maxwell.

Diszkréten kopogott a főnöki szoba ajtaján, azután belépett. Rex Walford figyelmesen nézegette a sárga blankettát…

– Furcsa – morogta –, Hartwig… feladó Hartwig… Soha nem hallottam ezt a nevet.

Tanácstalanul forgatta a szelvényt, azután mégis aláírta. Maxwell csodálkozva nézett főnökére. Rex Walford nagyon idegesnek látszott, óvatosan vizsgálgatni kezdte a csomagot, azután felugrott, és járkálni kezdett. Maxwell kiment. Újra hozzáfogott munkájához, és néhány perc múlva elfelejtette a csomagot és Rex Walford különös viselkedését. Éles csengetés hallatszott… Maxwell felugrott és besietett a főnöki szobába. A csomag félig felbontva hevert az íróasztalon. Rex Walford az ablaknál állt.

– Figyeljen csak! Nem hall valami ketyegést?!

Maxwell feszülten hallgatózott. Tényleg egészen halk óraketyegés volt hallható. Közelebb lépett a csomaghoz.

– Talán valami óra van benne?

– Ne nyúljon hozzá! – szólt rá Rex felindultan és felkapta a telefonkagylót.

– Halló… Kérem a Scotland Yardot! Craig főfelügyelő úrral szeretnék beszélni… Halló! Itt Rex Walford beszél!… Nagyon szeretném, ha a főfelügyelő úr eljönne… Nagyon különös csomagot kaptam. Valami gépezet lehet benne… Igen, ketyegést lehet hallani… Vízbe tegyem?… Értem… Tehát rögtön jön? Nagyon köszönöm!

Rex Walford letette a kagylót, arca újra teljesen nyugodt volt. Gyors léptekkel a vízvezetékhez ment, megeresztette a csapot. Vigyázva felvette a csomagot, és a csaphoz vitte. Lassan becsúsztatta a porcelán tartályba, mely már félig megtelt vízzel. Maxwell mozdulatlanul állt, nem értette az egész dolgot. Rex járkálni kezdett a szobában, azután megállt a titkár előtt.

– Ha egy úr jön a Scotland Yardról, vezesse be azonnal!

Rex cigarettára gyújtott, és elgondolkodott. Craiget egyáltalán nem lepte meg, mikor telefonált neki a csomagról, sőt mintha pontosan tudta volna, hogy mi van benne. Rex agyában egy pillanatra képtelen gyanú villant át. Lehetséges, hogy Craig tud valamit a csomag elküldéséről? Legyintett.

– Ostobaság – dörmögte.

Erélyesen kopogtak. Craig belépett.

– Hol a pokolgép? – kérdezte minden bevezetés nélkül. Walford farkasszemet nézett a főfelügyelővel.

– Egy szóval sem mondtam, hogy pokolgép van a csomagban. Mindössze gyanúsnak találtam a ketyegést.

Craig a vízcsaphoz ment és a tartályból kihúzta a csomagot. A vizes papír eltávolítása után kis szürke ládika tűnt elő. Óvatosan felnyitotta.

– Jól sejtettem. Óraművel ellátott pokolgép.

Walford érdeklődve nézte a furcsa kis gépezetet.

– Mi a véleménye?

Craig halkan felnevetett.

– Ha megtaláljuk a feladót, akkor nem kell tovább a Skorpió után kutatni!

Váratlan levél

– Emberek meghalhatnak, egész Anglia elpusztulhat, de a bürokrácia örök és megmásíthatatlan ezen a földön! Azt hiszem, ha a jövő valamelyik háborújában London elpusztulna, a véletlenül megmaradt hivatalokban nyugodtan gyártanák tovább az aktákat a forgalmi balesetek számának csökkentéséről!

Természetesen Craig volt az, aki így morfondírozott magában. Az az irat pedig, amit kezei között szorongatott, nem járult hozzá kedélye emeléséhez. Elkeseredését az akták ellen azonban más okozta. Az iratot Chadwick közjegyző küldte Ellynek. Meghívás volt George Walford végrendeletének felbontásához, ez az aktus azonban már elvesztette jelentőségét. A rendőrség és az összes érdekeltek tisztában voltak tartalmával. Ebben Walford vagyonát a fiára hagyta, akit időközben meggyilkoltak. Craig azt ajánlotta, hogy a felolvasást halasszák el addig, míg a hamis és az ügyvédtől ellopott végrendeletek ügyét tisztázzák. Chadwick azonban hajthatatlannak bizonyult. Azok közé a közjegyzők közé tartozott, akik előtt minden formaság szent és sérthetetlen volt. A végrendelet felolvasását záros időn belül meg akarta tartani. Ezen elhatározását sem Johnny halála, sem a többi esemény nem változtatta meg. Craig kénytelen-kelletlen felcihelődött. A végrendelet nem érdekelte, de Sir Harley ragaszkodott, hogy ő és Webbs jelen legyen a felbontásnál.

Körülbelül ebben az időben London egyik távoli részén egy magas férfi levelet adott át egy boynak. Az egyszerű fehér boríték, bár nem volt rajta semmi különös, mégis az események egész lavináját indította meg.

Chadwick közjegyző irodája régimódi bőrfoteljeivel, terjedelmes íróasztalával és hatalmas aktatömegeivel méltóságteljesen és egyben megnyugtatóan hatott. Craig önkéntelenül összehasonlította az iroda békés csöndjét a Scotland Yard mozgalmas, zajos életével. A meghívottak nagyobbára már megérkeztek, és a végrendelet felbontására vártak. Nem voltak sokan: Smith mint az elhunyt ügyvédje és Robert Bredford. Utóbbi nem is kapott meghívót, csak kíváncsiságból jött el. Walford hozzátartozóit egyedül Rex képviselte. Ellyről még mindig nem érkezett semmi hír, és Joe sorsa is teljesen ismeretlen volt. A távoli rokonok közül senki sem jött el. Rex megjegyezte ugyan, hogy egyikük már érdeklődött nála a Walford örökség iránt.

– Elly és Joe eltűntek – mondta Rex –, George bácsit és Johnnyt meggyilkolták. Ha a Skoipió múltkori kísérlete nem is sikerült, engem mégis félig-meddig a halottak közé számítanak. – Leverten nézett maga elé. – Ha nem félnének az emberek, hogy a Skorpió figyelmét magukra vonják, már több aspiráns jelentkezett volna az örökségre.

Craig fanyarul elmosolyodott a fiatalember szavaira. Teljes csönd volt, mikor Chadwick ünnepélyes lassúsággal felnyitotta a borítékot. A közjegyző hétköznapi jelenség volt, olyan ember, akit ma látunk és holnap elfelejtünk. Csendes, színtelen hangon olvasta fel George Walford utolsó akaratát, s a végrendelet olyan volt, amilyennek várták. Végrehajtásával Smith, az elhunyt ügyvédje lett megbízva. A vagyon örököseként Johnny szerepelt. A jótékony intézményekre hagyott összegek aránylag nem voltak túl nagyok, és kisebb összeget kaptak a régi alkalmazottak és cselédek is. Sokkal jobban figyeltek a jelenlevők, amikor a rokonokra került a sor. Elly, Rex és Joe egyformán évi ezer font járadékot örököltek. A közjegyző éppen befejezte a felolvasást, és valószínűleg néhány megjegyzést akart még hozzáfűzni, amikor váratlanul félbeszakították. Az egyik írnok lépett be a külső irodából.

– Nem megmondtam, hogy a Walford végrendelet felolvasásakor ne zavarjanak? – csattant fel Chadwick.

– Éppen a Walford-ügyben hoztak egy levelet.

– Honnan tudja, hogy a levél az ügyre vonatkozik?

A fiatal írnok átnyújtotta a levelet. A fehér boríték Chadwick közjegyzőnek volt címezve. Alatta ez állt: „Walford végrendelete ügyében. – Sürgős!”

Craig, aki a közjegyző válla fölé hajolva olvasta a felírást, megkérdezte: – Ki hozta ezt a levelet?

– Egy boy. Már elment.

– Uraim – szólalt meg újra a közjegyző –, kötelességemnek tartom a levél elolvasását. Ha tényleg erre az ügyre vonatkozik, tartalmát haladéktalanul ismertetni fogom önökkel.

Felbontotta a levelet. Arca kész tanulmány volt, míg olvasott, végül tanácstalanul fordult Craighez.

– Én igazán nem tudom… az ügy nagyon különös…! Talán legjobb lenne, ha a főfelügyelő úr megmondaná véleményét.

Craig átvette a két iratot. Az egyik levél mindössze néhány sor volt:

„Kedves leányom!

Szegény Johnny halála arra kényszerít, hogy újra végrendelkezzem. Minden vagyonomat Terád hagyom. Remélem, a váratlan örökség nem fog zavart okozni életedben. Légy boldog.

G. Walford.”

A kísérő okmány rövid volt. Pár mondatban, de a jogi formák teljes betartásával Ellyt tette meg a vagyon általános örökösévé. Kivéve ötvenezer fontot, ezt az összeget Walford arra az emberre hagyta, aki a Skorpiót leleplezi és a törvény kezére juttatja. Craig felolvasta a két irat tartalmát. Szavait rövid ideig tartó csend követte, majd valóságos hangzavar tört ki. Mindenki kérdezett, magyarázott, találgatott, még a különben annyira flegmatikus orvos is elveszítette szokott nyugalmát. Kérdéseikkel különösen Craiget ostromolták.

– Legalább azt tudnám, hogy melyik végrendelet a valódi! – fakadt ki az ügyvéd.

– Olyan sokat ismer, ügyvéd úr? – kérdezte Craig.

– Négyet. Az első az, amit az öregúr halála után találtunk. Erről a Scotland Yard szakértői azt állítják, hogy hamis.

– Helyes!

– A másodikat az előbb olvastuk föl. Ezt magam szövegeztem és így tudom, hogy valódi, de Johnny halálával, ha nem is érvénytelenné, de főrészben tárgytalanná vált. A harmadik az lehetett, amit Walford úr lezárt borítékban rám bízott.

– Honnan tudja, hogy az is végrendelet volt?

– Nem tudom, de azt hiszem! – hangzott a gyors válasz.

– Nos, és ez a most felbukkant negyedik végrendelet nem lehet azonos azzal, amit öntől elloptak?

Rex a fejét rázta.

– Nem valószínű, hogy valaki nagy nehézségek árán csak azért raboljon el valamit, hogy azután visszaküldje.

– Ez tényleg valószínűtlen – mondta az ügyvéd. – Azonban valódi ez az új végrendelet, Craig úr?

– Ezt majd a szakértői vizsgálat fogja eldönteni.

– De ön már most is tudja – szólt az ügyvéd.

– Talán sejtem. Gondolataimat azonban ez esetre inkább megtartom magamnak. A Skorpiónak átkozottal jó füle van.

Pillantás az álarc mögé

Maxwell, Rex Walford titkára nagyon szorgalmas ember volt. Már régen elmúlt az üzletzárás ideje, és még mindig dolgozott. A nagy üzlethelyiségben csak egy kis lámpa égett, és Maxwell fáradhatatlanul rótta a számjegyeket.

– Megfoghatatlan – dörmögte –, még mindig egy font és 24 shilling differencia mutatkozik.

Újra átnézte a végtelennek látszó számsort, és boldogan fedezte fel a hiányzó tételt. Ebben a pillanatban halk neszt hallott. Elővigyázatosságból eloltotta a lámpát, és feszülten figyelt. A nagy helyiségben csaknem sötét volt, alig lehetett megkülönböztetni az egyes tárgyakat a kívülről beszűrődő utcai lámpák fényénél. Semmi sem mozdult. A nesz megismétlődött, és mintha sötét árnyék suhant volna a kijárat felé. Maxwell felugrott és utánarohant, keze belekapott az árnyba…

– Eresszen el, ostoba – sziszegte egy hang.

Maxwell nem tágított, s bulldogként ragadta meg az ismeretlent. Pár pillanat telt el, amikor künn egy autó haladt el… A tovasuhanó fénysugár rávetődött az idegen sápadt arcára, vad tüzet lobbantva az izzó szempárban. Maxwell megtorpant. Az éjszakai látogató… Joe Milton volt!

Maxwell gondolatai rendezetlenül kergették egymást. A pokolgép, melyet Rex Walfordnak küldtek, a Joe Milton elleni körözőlevél, a jutalom!…

– Engedjen el – lihegte Milton. – Mindent megmagyarázok!

Maxwell torkon ragadta ellenfelét és lenyomta a padlóra. Joe tehetetlenül hevert. Szólni akart, de csak artikulálatlan hörgés hagyta el a torkát. Görcsösen felhúzta térdét és a kétségbeesés erejével fellökte ellenfelét, aztán iszonyatos ökölcsapást mért rá. Maxwell összeesett. Percek teltek el, mire a titkár magához tért. Nagy nehezen feltápászkodott, és a kapcsoló után nyúlt, s a helyiséget elárasztotta a világosság. Milton nem volt sehol. A nyitott ajtón besüvöltött a jeges szél, mellette a földön néhány irat hevert. Maxwell felszedte a papírokat, de izgalmában még a nyitott ajtóról is megfeledkezett… Tíz perc telt el, míg Maxwell befejezte az iratok tanulmányozását, mikor is sápadtan felemelkedett helyéről. A Skorpió legendája szertefoszlott… Ebben a percben Maxwell volt az egyetlen ember egész Londonban, aki a Skorpió személyazonosságát bizonyítani tudta. Maxwell nemcsak ismerte a titokzatos Mestert, hanem egyúttal bizonyítékai voltak a bűnösségére is. Szinte reszketett, mikor a telefonkagyló után nyúlt.

– Halló… Kérem a Scotland Yardot! Craig főfelügyelő úrral szeretnék beszélni… Halló, itt Maxwell… Igen, az irodából beszélek… Olyan bizonyítékok vannak birtokomban, melyekből kétségtelenül megállapítható a Skorpió személye. Természetesen igényt tartok a kitűzött jutalomra… A nevét nem akarom telefonon bemondani… Én…

Nem folytathatta tovább. Sötét árnyék vetődött az asztalon fekvő iratra, és Maxwellnek már nem volt ideje hátrafordulni…

Craig arca kipirult… Szeme lázasan csillogott.

– Mondja meg a nevét!… Halló… ígérem, hogy megkapja a pénzt!… Halló! Nem felel!… Hiába minden!…

Az összeköttetés megszakadt. Craig felugrott.

– Maxwell fontos iratokat talált! Félek, hogy valami baj van.

Craig lesietett a lépcsőn és Miller követte. Néhány perc múlva már a rendőrségi autóban ültek.

– Mi történt tulajdonképpen? -- kérdezte Miller.

– Maxwell olyan iratokat talált, melyekből világosan kitűnik, hogy ki a Skorpió.

– Kicsoda? – kérdezte Miller rekedten. Craig összeharapta ajkát és vállat vont.

– Sajnos, Maxwell nem beszélt többet… Az összeköttetés váratlanul megszakadt.

– Csodálatos – dörmögte Miller.

– Az volna csodálatos, ha Maxwell még élne! – mormogta Craig.

Mikor a rendőrségi autó megérkezett az üzlethez, az ajtót zárva találták. Craig sípjába fújt, és kis idő múlva fél tucat rendőr állt az üzlet előtt. A masszív ajtó még a rendőrök együttes rohamának is ellenállt egy ideig.

Maxwell a szoba közepén feküdt széttárt karokkal, nagy vértócsa közepén. A rendőri vizsgálat majdnem egy órát vett igénybe, miközben Craig gondolatait nagyon foglalkoztatta az a körülmény, hogy az ajtó belülről volt bezárva. Gondolataiból Miller riasztotta fel.

– Mi a véleménye a főfelügyelő úrnak? Az egész üzlethelyiséget átkutattuk, de más kijárást nem találtunk, ez az egyetlen ajtó, és az is belülről volt elreteszelve.

– Ugyanezen gondolkoztam én is. Érdekes eset, mondhatom! Telefonálás közben lőtték le a szerencsétlent, és meggyőződésem szerint ugyanazzal a fegyverrel, amellyel Walfordot és fiát meggyilkolták. A tettes természetesen magával vitte a fegyvert. A halott zsebében találtam ugyan egy Browningot, de egyetlen golyó sem hiányzik belőle.

Craig körüljárta a helyiséget, aztán megállt a betört ajtónál. Hirtelen Millerhez fordult:

– Érdekes! Ezúttal a véletlen is fontos szerepet játszik! A megokolás csak az lehet, hogy Maxwell nem halt meg azonnal. A gyilkos távozása után az ajtóhoz vonszolta magát, és bezárta. Attól félt, hogy támadója még visszajöhet.

Miller izgatottan hallgatta Craig fejtegetését.

– Ön úgy beszél, főfelügyelő úr, mintha szemtanúja lett volna a gyilkosságnak!

– Sajnos, nem – mondta Craig és utasította a rendőröket, hogy Maxwell tetemét szállítsák be a bonctani intézetbe. A főfelügyelő sokat várt a lőcsatoma és a testben lévő golyó mikroszkopikus vizsgálatától, talán nem is alaptalanul.

Parker és Milton

Az éjszaka sötétje borult a városra. A főútvonalak vakító fényreklámaitól a külvárosok homályáig ezer változat képezi az éjszaka szivárványát. Ahol csak hellyel-közzel világít egy-egy lámpa, halk, sötét árnyak suhannak el. Néha különös dolgok történnek az éjszaka védőszárnyai alatt.

Parker tágas és előkelő lakásában minden túlzottan nagy volt. Az óriási könyvállvány egészen elfoglalta a szoba egyik falát, a hatalmas karosszékek szinte groteszkül hatottak. Rosszmájúak szerint Parker azért került minden szűk és keskeny tárgyat, mert az a koporsóra emlékeztette. Ma különösen rossz napja volt Parkernek. Állandóan a nagy faliórát nézegette, vagy kiment az előszobába és a kémlelőlyukon a sötét lépcsőházat vizsgálta. Nyilván nagyon várt valakire. Éjfél felé már egyre idegesebb lett. Szivarra gyújtott, azután tovább járkált. Hirtelen két rövid csengetés hallatszott. Parker izgatottan az előszoba ajtajához rohant, kinézett a kémlelőnyíláson, azután feltárta az ajtót. A küszöbön Milton állt.

– Megkapta a levelemet? – kérdezte rekedten. Parker bólintott.

– Igen, nálam maradhat, ameddig csak kedve tartja.

Milton megszorította a házigazda kezét.

– Kerülő utakon jöttem. Azt hittem, önnél biztonságban leszek, de a ház előtt gyanús alakot láttam.

A csengő megszólalt. Parker az ajtóhoz sietett és újból kitekintett a kémlelőlyukon. A ház előtti teret két ívlámpa világította meg. Parker rémülten sietett vissza.

– A ház előtt egyenruhás emberek állnak – mondta izgatottan. Milton kitekintett, azután néhány szót súgott Parker fülébe. A temetkezési vállalkozó megragadta Milton karját.

– Biztos ebben? – kérdezte rekedten. Milton válasz helyett előretolta a kapun lévő vasreteszeket. A kapun zörögni kezdtek.

– A törvény nevében nyissák ki!

Milton ismét társa füléhez hajolt.

– Van még a házban valaki, aki tud fegyverrel bánni?

– Csak a süket házvezetőnőm van itt. Fenn alszik a manzárdszobában. A többi alkalmazottam a londoni lakásában van.

– Igazán szerencse, hogy süket szegényke – mondta Milton érthetetlen vidámsággal –, itt mindjárt a halál fog muzsikálni!

A kapun vadul dörömböltek.

– Nyissák ki! – hallatszott egy érdes hang. Milton a kémlelőnyílásba dugta revolverét és elsütötte; fájdalmas ordítást hallottak. Az ajtóra hatalmas ütések zúdultak.

– Gyerünk a szobába – lihegte Parker –, vasrúd van náluk!

– Adja ki az összes fegyvereit – szólt Milton, mikor felérkeztek. Parker egyszerre visszanyerte nyugodtságát, s olyan szeretettel vette ki a szekrényből vadászfegyvereit, mintha pólyás gyerekek lennének. Milton felkapott egy puskát, kitárta az ablakot, gondosan célzott és lőtt… Lentről sem késtek a felelettel, egész sortűz kopogott a redőnyökön. Milton lehasalt, és másik puskát vett kezébe. Parker bámulatos fürgeséggel az előszobában termett, kilépett a lépcsőházba, felkattintotta a villanykapcsolót. A lépcsőházban kigyúlt a villany. Parker visszaugrott az előszobába, s az ajtót csak kicsit hagyta nyitva. Reccsenés hallatszott. A házkaput súlyos csapások érték, a faburkolat meghasadt, de a vasreteszek még mindig tartották az ajtót. A résnél rendőrsapkás fej mutatkozott. Parker gondosan célzott. A lövés eldördült…

– Ez a fickó sem tesz fel többet semmit a fejére – dörmögte Parker elégedetten, miközben a szobából Milton fegyverének ropogása hallatszott.

Künn egyszerre minden csendes lett. Parker berohant a szobába.

– Úgy látszik, eltakarodnak – mondta Parker elégedetten. – A halottakat is elviszik… Nem látni senkit a ház előtt!

Erős motorberregés hallatszott. Egy nagy teherautó bizonytalan körvonalai látszottak, aztán a motorzúgás lassan elhalt.

– Túl vagyunk a veszélyen – mondta Parker.

– Nem hinném! – válaszolta Milton, és arcán keserű mosoly jelent meg.

A sötétből éles, átható hang hallatszott. Alig egy pillanat múlva hasonló füttyszó volt a felelet. Sötét alakok jelentek meg és körülfogták a házat, majd rövid tanácskozás után néhányan elindultak a kapu felé. Parker az ablaknál állt, és nem vette le szemét a közeledőkről.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy elrejtőzzék, Webbs felügyelő már a kapunál áll.

Milton bólintott, és a könyvállványhoz lépett. Megnyomott egy faragványt. A masszív szekrény egyik része kifordult helyéből, s Milton habozás nélkül belépett az előtte tátongó sötét üregbe. A könyvállvány csaknem nesztelenül csúszott vissza helyére. Ekkor megszólalt a csengő. Parker nyugodtan lesétált a lépcsőn, a vasreteszeket visszatolta és kitárta a kaput.

– Fáradjon beljebb, felügyelő úr! – mondta udvariasan. – Kevéssel ezelőtt néhány rendőrnek álcázott bandita akart behatolni a házamba, de alapos leckét kaptak!

– Miféle banditákról beszél? – kérdezte a detektív.

– A Skorpió embereiről – válaszolta Parker, és halkan nevetett.

Már reggelre járt az idő, mikor Parker kiengedte Miltont rejtekhelyéről. A temetkezési vállalkozónak határozottan jó kedve volt.

– Webbs barátunk minden tekintetben felsült!

Milton nevetett.

– Pedig tagadhatatlan, hogy Webbs ügyes fickó!

Parker bólintott.

– Már egy hét óta a sarkamban van. A múltkor hirtelen visszafordultam és tüzet kértem tőle. Már nem volt ideje eltűnni!

Milton meglepett mozdulatot tett.

– Azt hittem, hogy Webbs engem hajszol!

Parker legyintett.

– Dehogy, azt hiszi, hogy én vagyok a titokzatos „Mester!”

Milton harsány nevetésben tört ki.

– Úgy látszik, mégis csalódtam Webbs barátunk képességeiben. Azonban még nem is tudja, mi történt este. Képzelje, elvesztettem az iratokat, mikor Maxwellel dulakodtam!

Milton még sokáig beszélt, s közben Parker felemelkedett.

– Nagyon köszönöm a segítséget, de most már ideje, hogy más búvóhely után nézzek. Felkeresem Bredford doktort. A hatórás vonattal Londonba utazom!

A fekete szemüveges ember

Milton lassú léptekkel ment végig az utcán. A szálas rendőr, aki a sarkon állt, nem is sejtette, hogy csak a kezét kellene rátenni a mellette elhaladó fekete szemüveges úrra, s ötszáz font jutalom ütné a markát. Milton pillantása a pályaudvar nagy órájára esett. Pontosan nyolc óra volt. Egy rikkancs szaladt el mellette reggeli újságokkal. Milton utánakiáltott, és két újságot vett. Idegesen futotta át a lapokat és megdöbbenéssel tapasztalta, hogy a Skorpió-ügy egyre nagyobb port ver fel! Egy szemfüles riporter hatalmas cikket írt Maxwell meggyilkolásáról A Wall Street rejtélye cím alatt… Egy másik cikkíró hasábokat közölt az utolsó Walfordról, aki csak a szerencsés véletlennek köszönhette megmenekülését. A cikkíró ugyanis beszámolt egy titokzatos postaküldeményről, melyről kiderült, hogy tartalma egészen új rendszerű pokolgép. Milton gondosan zsebre tette a lapokat, és intett egy taxinak. Egyszer sem nézett hátra, különben feltétlenül észrevette volna, hogy egy másik autó állandóan követi.

– Nálam nem maradhat! Hiszen a rendőrség körözi! – mondta Bredford izgatottan.

– Mindössze néhány napról van szó, doktor úr! Parkernél nem maradhattam tovább – kérlelte Milton.

Az orvos egy darabig szótlanul járkált, majd ismét megszólalt: – Ismerek egy magánszanatóriumot, ott talán nem fogják keresni. Mindenesetre rögtön indulnunk kell! A biztonság okáért telefonálok csukott taxiért.

– Ne fáradjon, doktor úr!

Az orvos meglepetten tekintett hátra; az ajtóban egy ismeretlen fekete ruhás férfi állt.

– Kicsoda ön? – kérdezte Bredford meglepve.

– Joe Miltonért jöttünk, a Scotland Yardról – válaszolta az ismeretlen. – Két társam az előszobában vár. Figyelmeztetem önöket, hogy minden ellenállás hiábavaló.

Joe Milton elsápadt és az ablakig hátrált.

– Menjenek az ablaktól! – szólt a fekete ruhás férfi, aki zsebre dugott kézzel állt a szoba közepén. Milton gépiesen engedelmeskedett, tisztában volt azzal, hogy a zsebre dugott kéz éppen olyan veszedelmes lehet, mint a homlokának szorított pisztolycső. Az orvos visszanyerte nyugalmát.

– Hogyan jutott be a lakásba? Ki eresztette be önöket?

Mielőtt választ kapott volna, Milton megszólalt:

– Ragaszkodom ahhoz, hogy Arthur Craig detektív-főfelügyelőt telefonon felhívhassam!

– Majd a Scotland Yardon beszélhet vele. Egy-kettő, indulás!

Még két férfi lépett a szobába, megálltak az ajtónál. Milton kezét nyújtotta az orvosnak.

– Isten vele doktor úr!

Mikor Milton és kísérői eltávoztak, az orvos felkapta a telefonkagylót.

A hát előtt csukott autó állt. Milton tétovázva tekintett körül.

– Ne okoskodjék, parancsunk van arra, hogy a legcsekélyebb ellenszegülés esetén fegyvert használhatunk!

– Ezt a levelet – szólt Milton, miközben hanyagul zsebébe nyúlt – adják át… – Nem fejezte be a mondatot, kezében revolver villant meg. Két lövés dördült, egy ember összeesett. Milton kezében revolverrel hátrált. Visszaugrott a házba, és az ajtót becsapta maga után. Emberek sereglettek össze a lövés zajára. Többen segítettek beemelni az autóba a sebesült embert.

– Vigyék be a városi kórházba! – kiáltotta egy köpcös orvos a sofőrnek, mikor az autó megindult.

– Mi történt itt tulajdonképpen? – kérdezte egy ijedt arcú idősebb hölgy.

– Valami nőért párbajoztak – felelte egy részeg hordár.

– Ostobaság – szólt az orvos –, egy szökött fegyencet akartak elfogni.

Hatalmas gépkocsi állt meg a ház előtt. Miller detektívfelügyelő ült benne, meg jó néhány rendőr. Néhány percbe telt, míg a rendőröknek sikerült visszaszorítani a tömeget. Miller felsietett a lépcsőn, s hosszas csengetés után Bredford maga nyitott ajtót.

– Hol van Milton?

– Már egyszer kijelentettem, hogy ide ne tegye be a lábát! Én Craig főfelügyelő úrnak telefonáltam!

Miller láthatóan zavarba jött.

– Én vettem fel a kagylót, mert a főfelügyelő úr nem volt ott.

– Ön tudhatta, hogy egész idő alatt a másik szobában voltam! – szólt Craig, aki észrevétlenül lépett be. Miller szótlanul távozott. Erősen bevágta maga után az ajtót. Craig felügyelő és Bredford már több mint egy órája beszélgettek, mikor Miller felügyelő, aki Craig megérkezése után elment, újra megjelent. A felügyelő arckifejezése olyan különös volt, hogy mindketten meglepetve néztek rá. Miller megállt az orvos előtt.

– Szabályszerű házkutatási engedélyem van. Joe Miltonnak a házban kell lennie! Azt hiszem, nem érdektelen megemlítenem, hogy egy arany kézelőgomb van nálam, mely Milton tulajdonát képezi. A Wall streeti üzletben találták Maxwell titkár meggyilkolása után.

Bredford gyűlölettel nézett a detektívfelügyelőre.

– Felőlem ugyan átkutathatja a padlást és a pincét is. Ha úgy tetszik, a falakat is megkopogtathatja, de sajnálattal kell kijelentenem, hogy nálam nem fog rejtelmes fülkékre és földalatti kijáratokra bukkanni.

Craig, aki eddig szótlan volt, félrevonta Millert.

– Milton nincs a házban, erről már magam is meggyőződtem.

Miller sajnálkozó mozdulatot tett.

– Nekem mégis kötelességem mindent átkutatni.

Az orvos úgy érezte, hogy a két férfi ellenségesen áll szemben egymással. Miller a kijárat felé indult.

– Behívom az embereket és…

– Várjon még, felügyelő úr! – Craig fölvette a telefonkagylót. – Halló, kérem, a Scotland Yardot… Sir Harley vonalát kérem kapcsolni. Halló… a kegyelmes úr van a telefonnál?… Itt Craig főfelügyelő…

Craig jó ideig telefonált, s Miller csak sejtette beszédjéből, hogy Sir Harley mit mond, de ez is elég volt ahhoz, hogy önuralmát elveszítse.

– Azonnal átadom a kagylót Miller felügyelő úrnak – mondta Craig és máris intett kollégájának. Miller sietve vette át a telefont és önkéntelenül mélyen meghajolt, mikor Sir Harley hangját meghallotta… Miután letette a telefonkagylót, meglátszott rajta, hogy alaposan le van forrázva. Tárcájából papírlapot vett ki.

– Sir Harley rendelkezése értelmében ezt a házkutatási engedélyt önnek kell átadnom, főfelügyelő úr!

Craig bólintott és hanyagul zsebre gyűrte a papírt.

– A rendőröket elküldheti, egyedül folytatom a nyomozást!

Miller torkát a keserűség fojtogatta, mikor lement a lépcsőn. Craig főfelügyelőt ebben a percben a Skorpió sem gyűlölhette jobban, mint kollégája. Miller elküldte embereit, de ő maga nem távozott el a környékről. Craig viselkedését már régen különösnek találta, de a mai eset legmerészebb feltevéseit is túlszárnyalta… Miltonnak a házban kell rejtőznie, Craig mégis megakadályozta a házkutatást… Miért? Miller elhatározta, hogy várni fog. Hihetetlen dolgok voltak készülőben, és a felügyelő elhatározta, hogy fényt derít erre a titokzatos esetre. Behúzódott egy közeli kapu alá.

Delet harangoztak. Miller türelme már fogytán volt, mikor egy csukott autó állt meg Bredford háza előtt, de nem szállt ki belőle senki. A házból három ember lépett az utcára. Miller kettőt nagyon jól ismert közülük. Craig és az orvos a kapuban maradtak, míg a harmadik ember lesietett a lépcsőn. Miller feszülten figyelte az ismeretlent, aki sötét kalapját szemébe húzta, és fekete szemüveget viselt. Miller kiugrott a kapu alól és az autónál termett. Az ismeretlen, aki éppen be akart szállni a kocsiba, hirtelen visszafordult. Miller meggörbített ujjai az előtte álló ember arcába vágódtak. A fekete pápaszem összetörve hevert a földön, de a következő pillanatban Millert erőteljes ütés érte, és egyensúlyát vesztvén, térdre esett. Kirántotta revolverét, de egy acélos szorítású kéz elkapta csuklóját… Az autó elindult.

– Eresszen el – lihegte Miller. Craig szorítása szinte elviselhetetlen volt.

– Ne csináljon ostobaságokat – mondta a főfelügyelő nyájasan. – Jöjjön fel a doktor úrhoz, majd megbeszéljük a dolgokat!

Miller elképedt pillantást vetett a doktorra, aki bólintott.

– Legyen szerencsém, felügyelő úr, remélem, ezentúl szívesen látott vendégem lesz!

Miller bizalmatlanul nézett az orvosra, nem értette ezt a hirtelen változást, de végre is felengedett, és megindult velük…

Árulás

A külvárosi ház alacsony szobájában hatan voltak együtt. A Scotland Yard akármelyik tisztviselője boldog lett volna, ha a hat ember közül csak egyre is rátehette volna a kezét, mert ez a hat ember alkotta a Skorpió bandáját. Itt volt először is Benson, akiről annak idején hasábokat írtak a lapok. Emlékezetes tette volt, mikor 1921-ben agyonlőtt egy öreg pénzkihordó postást. A dartmoori fegyház őrei legendákat beszéltek furfangos és vakmerő szökéséről. A kis termetű, sánta és jelentéktelennek látszó Benson előkelő szerepet játszott ebben a társaságban. Ő volt a „Mester” jobbkeze.

Társai áhítattal hallgatták, amint egyik rendkívüli kalandját mesélte. A Sovány Bill elragadtatásában az asztalra ütött csontos öklével. Benson ugyanis egy páncélszekrény megfúrását részletezte, Bill pedig első szaktekintély volt a modern trezorok felnyitásában.

Benson kitűnő elbeszélőnek bizonyult. Szinte újra átélte az eseményeket, és több bevált színészi fogást alkalmazott, hogy társai teljes elismerését kivívja. Élénk helyeslés kísérte drámai mozdulatait, mikor szemléltetően magyarázta viaskodását az állig felfegyverkezett fogházőrökkel. Legnagyobb sikerét mégis akkor aratta, mikor lábát az asztalra rakta és megmutatta a bokájába fúródott golyó nyomát. Bill elragadtatása nem ismert határt. Benson elégedetten nézett körül, de hirtelen elkomorult, mikor észrevette, hogy Bennett, a banda legifjabb tagja nem vesz részt az általános lelkesedésben. Benson odalépett a fiatalemberhez és kezét a vállára tette.

– Nézze meg a lányt, és vigyen neki valami ennivalót!

Bennett morgott valamit, azután kilépett a folyosóra. Az asztalnál újra zajos beszélgetés indult meg, és a kártyák is előkerültek. Benson társai mellé akart telepedni, de pillantása egy gyűrött papírcetlire esett, mely a földön hevert. Valószínűleg Bennett vesztette el. Felemelte az újságdarabkát, amely a Times egyik számából volt kitépve, és a következő kommünikét tartalmazta: „George Walford végrendeletileg 50000 font jutalmat tűzött ki annak, aki a Skorpió nyomára vezeti a rendőrséget. A Scotland Yard ezenkívül teljes büntetlenséget biztosít…”

A hirdetés többi része hiányzott. Benson agyában villámgyorsan kergették egymást a gondolatok… Bennett megingott volna? Rövid habozás után kilépett a folyosóra, és figyelmesen hallgatózott. A folyosó másik végéről gyors léptek közeledtek, s egy kis lámpa fénykörében Bennett alakja vált láthatóvá. Benson a falhoz lapult. Bennett megállt, a faburkolat és a fal közé becsúsztatott valamit, azután gyors léptekkel távozott. Benson megvárta, míg a léptek zaja elhalkul, aztán meggyújtotta zseblámpáját. Rövid keresgélés után megtalálta azt, amit keresett: a faburkolat melletti résből egy levelet húzott ki, amely a Scotland Yardnak volt címezve. Benson szakértelemmel bontotta fel a borítékot. Sejtelmei nem csaltak, a levélíró hajlandónak mutatkozott elárulni Elly Green rejtekhelyét, és egyúttal a Skorpió elfogatásához segíteni a rendőrséget, ha teljes amnesztiát kap. A levél írója választ vár a Times pénteki számában „Igazság” jeligére. Benson elgondolkozva forgatta a levelet. Bennett árulását azonnal a „Mester” tudomására kell hozni, csak Bennettnek nem szabad megtudni, hogy tervét felfedezték… Benson arcán kegyetlen mosoly jelent meg, Bennett a banda legfiatalabb tagja volt, és gyilkosságban soha nem vett részt, így természetesen amnesztiát kapna. Benson tisztában volt azzal, hogy az áruló csak kedvező alkalomra vár, ezért elhatározta, hogy szándékosan alkalmat fog adni a levél feladására.

Néhány perc múlva Benson újra társaival ült. Kis idő múlva Bennett is megjelent és leült a sarokban. Benson kis cédulát vett elő és néhány sort írt, aztán Bennetthez lépett.

– Adja fel ezt a táviratot! Telefonálok, hogy a portás kiengedje.

A fiatalember szeme felragyogott, s aligha látta Benson arckifejezését, különben megborzongott volna. Attól a perctől kezdve, hogy Benson elolvasta a levelet, Bennett már a halottak közé számított.

Negyedóra múlva Bennett visszaérkezett. Leült a kályha mellé és semmitmondó arckifejezéssel bámult maga elé. Az asztalnál még mindig kártyáztak. Sovány Bill éppen szitkozódni kezdett, mert a vele szemben ülő játékos szemérmetlenül csalt. Csaknem verekedésre került sor, mikor a bal oldali ajtó felett egy kis vörös lámpa gyulladt ki. Benson felemelte kezét.

– Csönd! A „Mester” megjött!

A kiabálás azonnal megszűnt. Benson belépett a másik szobába.

Benson tagadhatatlanul bátor volt, de valahányszor a kis lámpa jelezte, hogy a „Mester” várja, sohasem tudott valami szorongó, fojtogató érzést leküzdeni. Nem először állt szemben a Skorpióval, de homloka verejtékes lett, mikor a „Mester” pillantását magán érezte. A hatalmas íróasztalra erős fényű reflektor volt felszerelve. Benson már számtalanszor tapasztalta, mennyire elvakítja szemét, ha az íróasztal mögé akar pillantani. A sötétben éles hang szólalt meg: – Történt valami különös?

Benson mereven állt, mint gránátos a császár előtt.

– Áruló van közöttünk!

– Bennett?

Benson reszketve intett, és elmondta a levél felfedezését. Hosszú szünet állt be, s Benson pulzusa szinte fájón lüktetett. A csönd már-már elviselhetetlen volt. Bensonnak pillanatnyilag az volt az érzése, hogy egyedül van a szobában. Bátortalan lépést tett előre.

– Álljon meg! – szólt újból a hang.

Benson akaratlanul megmerevedett. Az íróasztal felől papírzizegést hallott, s gyakorlott füle megállapította, hogy a Mester bankjegyeket számol. A következő pillanatban vékony bankjegyköteg hevert Benson lábainál.

– Fogadja elismerésem jeléül!

Benson mohón kapott a pénz után.

– Félóra múlva a teherautó álljon meg a ház előtt, és Bennett…

A Mester hangja annyira lehalkult, hogy Bensonnak alaposan figyelnie kellett, nehogy valami elkerülje a figyelmét.

– Tehát megértette?! Bennett elintézéséhez nem kívánok tanúkat!

Benson bólintott. Röviddel ezután anélkül, hogy valaki észrevette volna, egy sötét árnyék suhant ki a házból; Rex Walford volt… Óvatosan nézett körül, azután gyors léptekkel elindult. Egy taxi közeledett, Rex leintette.

– Hajtson a Scotland Yardhoz!

Rex Walford kényelmesen hátradőlt az ülésen, leporolta a ruhájára tapadt meszet, és karórájára pillantott. Egy óra múlva Elly szabad lesz – mormogta elégedetten. Akaratlanul maga elé képzelte Craig csodálkozó arcát, és hangosan felnevetett. Az autó meglepő gyorsasággal haladt. Rex vidáman szemlélte a gyorsan tovatűnő fényreklámokat.

Megrohanás

A Scotland Yardnak van egy szobája, melytől tapasztalt rendőrtisztviselők még jobban fáznak, mint Sir Harley irodájától. Ez a hely hosszúkás, nagy szoba, amolyan tanácsterem a második emeleten, amely nem is hatott ijesztően. A nagy tanácskozóasztal szokásos zöld posztóval bevonva, s nem hiányoznak a fekete bőrkarosszékek sem. A falon két metszet lóg. Az egyik Nelsont ábrázolja, a másik valami csatajelenetet. Azok a történetek azonban, amiket a tisztviselők csak suttogva mertek továbbadni, már sokkal kevésbé sablonosak. Rendszerint ebben a szobában tanácskozott Sir Harley a rendőrség magasrangú tisztviselőivel. Néha alattas tisztviselőt is meghívtak ilyen gyűlésekre, de ez ritkán jelentett jót az illetőre nézve. Sok reményteljes pálya ért itt dicstelen véget.

Nem kell csodálkozni, hogy Webbs vegyes érzéssel lépte át az ominózus szoba küszöbét. Lent azt hallotta, hogy Craig állása megrendült. Állítólag a belügyminiszter nagyon elégedetlen volt a Skorpió-ügy fejleményeivel. Webbs nem merte Craiget megkérdezni, de óvatosan figyelte, miközben a lépcsőn felmentek. Craig arca nyugodt volt, csak szájszögletében bujkált gúnyos mosoly. A detektív kérdezősködés nélkül is megértette, mi izgatja társát, és vállat vont.

– ”Azok” sem harapnak – mondta kurtán.

Craignak megint igaza volt. „Azok” tényleg nem voltak olyan harapós hangulatban, mint Webbs azt képzeletében már előre kiszínezte. Magatartásuk inkább feszült érdeklődést fejezett ki, mint elégedetlenséget. Először Sir Harley beszélt, szokása szerint nagyon röviden és kimérten. Azután felszólította Craiget, hogy ismertesse a Skorpió-ügyet. Webbs még sohasem bámulta felettesét úgy, mint ez alkalommal. Craig valósággal zsonglőrködött a szavakkal! Különben egyetlen tény sem volt új azok közül, melyeket felsorolt. A kényesebb kérdéseket, mint a Skorpió kilétének problémáját, csak futólag érintette. Hogy ezt azért tette-e, mert ő maga sem volt még bizonyos némely dologban, vagy azért, mert még nem tartotta időszerűnek adatait előhúzni, ezt nem lehetett világosan megállapítani. Hallgatói mindenesetre az utóbbit tartották valószínűbbnek. Egy magas, elegáns, szürkülő szakállú úr, aki – mint Webbs később megtudta – a belügyminisztériumot képviselte, egyre Sir Harleyt figyelte. Miután pedig ez nem adott kifejezést érzelmeinek, ő is megelégedett avval, hogy helyeslően bólogasson. Nem mindenki volt azonban ilyen barátságos. Egy idősebb, beesett arcú rendőrtanácsos nagyon csóválta fejét.

– Ez igen szomorú – mondta –, három gyilkosságot és két gyilkossági kísérletet követett el az utóbbi időben a Skorpió bandája. A Scotland Yardról egy fontos irat eltűnt és több tisztviselő sérült meg súlyosan. A tettesek pedig nem csak szabadlábon vannak, de még a gyilkosságok elkövetési módja sincs teljesen tisztázva. Ez nagyon sajnálatra méltó dolog – ismételte.

Craig azonnal válaszolt:

– Nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy itt nem a szokásos primitíven dolgozó bűnösökkel állunk szemben, hanem egy elsőrendűen vezetett szervezettel. George Walford meggyilkolása titkát különben, amire azt hiszem, rendőrtanácsos úr az előbb célzott, ma reggel megfejtettem! A Skorpió elfogatásához még időre van szükségem, bár személye már nem ismeretlen előttem.

– És ki a Skorpió? – kérdezte a belügyminiszter képviselője kíváncsian. Craig elmosolyodott.

– Erre könnyebb volna felelnem, mint feltevéseimet bizonyítanom – válaszolta rejtélyesen.

Sir Harley rövid végszava után az ülés véget ért. Craig nemsokára belépett Sir Harley irodájába. A főnök elmerült iratainak tanulmányozásában, de amint a detektív bejött, felpillantott.

– Nem változtatta meg nézetét? – kérdezte.

– Nem, Sir, mielőbb cselekedni kell!

– Ma délben, miután visszajött doktor Bredfordtól, beszéltünk Joe Miltonról. Nem gondolja?…

– Nem hiszem, hogy pillanatnyilag tartani kellene ettől.

Craig zsebéből kis csomagot vett elő.

– Ezt szeretném itt hagyni. Nagyon fontos bizonyíték!

Sir Harley felbontotta a csomagot és értetlenül nézett négy, félig elégett, fonálszerű darabra.

– Mi ez?

– A Skorpió rejtélyének és egyben George Walford meggyilkolásának kulcsa. – Craig kissé elmosolyodott.

– Most azonban érdekes újságot is hoztam.

Durva papírra írt levelet vett elő. Sir Harley kétszer is átolvasta, mielőtt megszólalt.

– Nagyon érdekes. Eszerint a Skorpió bandájának egyik tagja hajlandó elárulni társait, ha megkapja az ötvenezer fontot és teljes büntetlenséget biztosítunk neki. Ezt megtehetjük. Majd intézkedni fogok, hogy a Times pénteki számában válaszoljunk.

– Attól tartok – mondta Craig –, hogy késő lenne. A levél küldője azt írja, hogy Elly Green tartózkodási helyét ismeri. Nagyon jó lenne tudni, honnan jött ez a levél. Ez pedig talán nem is olyan nehéz dolog, mint az első pillanatban látszik.

Most megszólalt a telefon.

– Önt keresik – mondta Sir Harley, és átadta a kagylót. Craig feszült figyelemmel hallgatta a közlést.

– Szóval látta, mikor bedobta a levelet?… Biztos, hogy a Scotland Yardnak volt címezve?… Jó… Félóra múlva körülvesszük a házat… Maradjon a közelben és csatlakozzék embereinkhez.

– Szóval mégis igaza volt – állapította meg Sir Harley, miközben a detektív letette a kagylót.

– Nem kételkedem ebben – felelte Craig.

Az altiszt Rex Walfordot jelentette be. Rex izgatottan rontott be az ajtón.

– Sikerült megtalálnom a Skorpió búvóhelyét! – mondta örömtől sugárzó arccal. Craig meglepetve nézett rá.

– Ön is megtalálta?

Rex csalódott arcot vágott.

– Önök már tudják?

– Ez egyáltalán nem csökkenti az ön érdemét, Walford úr – mondta Sir Harley. Rex gondolkozott egy kicsit.

– Biztosra veszem, hogy Elly is abban a házban van! Ha pedig idejében körülfogják a házat, a Skorpiót is ott találhatják!

– Honnan tudja ezt? – kérdezte Craig, miközben szeme felvillant.

Rex ezután gyorsan elbeszélte, hogyan jutott a Skorpió nyomára.

– Már napok óta figyeltem két gyanús alakot. A nyomukba szegődtem és eljutottam a kérdéses házig. Sikerült egy mellékajtón behatolnom a házba, és kihallgattam egy beszélgetést a Skorpió és emberei között. A párnázott ajtón keresztül csak foszlányokat hallottam; valami árulásról beszéltek.

Craig gyors pillantást váltott Sir Harleyval.

– Féltem, hogy felfedeznek és hamarosan kereket oldottam – fejezte be szavait Rex.

– Ugyanazon a mellékajtón jött ki? – kérdezte Craig-

– Igen.

– Hogyan nyitotta ki a zárat?

Rex egy furcsa alakú szerszámot vett ki zsebéből.

– A legújabb gyártmányú álkulcs. New Yorkból hoztam.

Sir Harley mozdulatlan arcán mosoly jelent meg.

– Úgy látszik, az amatőr-detektívnek is megvannak a maga eszközei.

– Mikor indulunk? – kérdezte Rex. – Szeretném, ha szegény Elly minél előbb kiszabadulna.

– Walford úr jó munkát végzett – szólt Sir Harley elismerően –, jelentése csak hasznunkra válhatik.

Craig szótlanul meghajolt.

– Majd szólok Webbs felügyelőnek – felelte. – Ő fogja vezetni embereinket. Én, sajnos, nem jöhetek. Brown felügyelő megbetegedett, őt kell helyettesítenem. A bankjegyhamisítások ügyében sürgős intézkedés szükséges.

– Főfelügyelő úr tudja legjobban, hogy jelenléte hol a legszükségesebb – mondta Sir Harley kimérten. Rex várt, amíg az előkészületeket befejezték. Craig félrevonta Webbset, valószínűleg megadta neki a szükséges utasításokat. Rex megállapította magában, hogy Webbs nagyon ideges. A váratlan felelősség, ami Craig távolmaradásával reá hárult, egészen megzavarta a fiatal felügyelőt. Izgatottan osztogatta parancsait embereinek és meglehetős zavart okozott. Szerencsére Stone őrmester egy másik idősebb kollégája társaságában megjelent, és hamar rendet teremtett.

Craig pár percig mosolyogva figyelte Webbs ténykedését, azután búcsút intett és távozott.

Nemsokára Webbs és Rex is elindultak.

Sir Harley nagyon a szívén viselte a vállalkozás sorsát. Közvetlenül az indulás előtt váratlanul megjelent. Ez akkora dolog volt, hogy Stone őrmester meglepetésében majdnem elfelejtett tisztelegni. Sir Harley Webbshez fordult.

– Az eredményről azonnal értesítsenek!

Webbs csak lent az autónál szólalt meg.

– Nagyon örülök, Walford úr, hogy ön is velem tart. Átkozottul kényes vállalkozás ez a mai!

A szél megerősödött, s a járókelők szemébe fújta a havas, darás esőt. Egy-kettőre kiürültek az utcák.

Egy sötét gallérba burkolózott férfi mindezzel nem törődött. Csuklyáját szemére húzva lassan haladt előre.

– Craig azt mondta, egy félóra múlva körülfogja a házat – mormogta maga elé –, remélem, addig nem történik semmi kellemetlenség!

Gyanús zajt hallott. Néhány ugrással a hirdetőoszlop mögött termett. Éppen ideje volt.

A szemközti ház kapuja kinyílt és egy kutató szempár nézett körül. Az utcák ürességével meg volt elégedve, mert rövid, éles füttyöt hallatott. Motorzúgás volt a válasz. A mellékutcából nagy teherautó jött elő. Craig bizonyára felismerte volna azt az autót, melynek hátsó lépcsőjéről a George Walford meggyilkolását követő reggelen lelökték. Igaz, hogy a kocsit azóta már átfestették.

Az autó megállt a ház előtt. A vihar közben egyre erősebb lett, a villámlás és mennydörgés nem akart megszűnni. Ebben az évszakban igen ritka jelenség volt a zivatar.

A körgallérost azonban nem érdekelte ez a meteorológiai fenomén. Szeme izgatottan, szinte hipnotizáltan csüngött a teherautón.

Az autóba most többen gyorsan beugrottak. Ismét zúgni kezdett a motor és mielőtt a körgalléros bármire is elhatározta volna magát, a kocsi eltűnt. Néhány pillanatig utána nézett s aztán ideges mozdulatot tett kezével.

– Nem értem! Craig még mindig nincs itt – dörmögte fogai között.

Izgatottan kémlelt maga körül. Craignek és embereinek nyomuk sem látszott. Az utca egyébként is néptelen volt. Az egyik ablaknál mintha árnyékot látna megjelenni.

Hirtelen határozott. Egy utolsó pillantással meggyőződött, hogy senki sem figyeli, azután a házhoz lépett. Rövid lendületet vett, és egy ugrással elérte kezével a kapu feletti díszítést. Lábát a kis kerek ablak vasrácsának feszítette s máris feljutott az emeleti balkoma. Ügyes, gyors mozdulatain meglátszott a gyakorlott tornász. Erős reccsenés hallatszott, és már el is tűnt a balkonajtóban.

Alig tíz perccel később megélénkült az utca. Először csak Webbs jelent meg Rex társaságában. Lassan sétálva mentek végig az úttesten. A többiek egyelőre nem mutatkoztak; az autók jó darabbal odébb álltak meg és a rendőrök nagyon óvatosan vonultak fel. A lassan ritkuló esőben csak homályosan lehetett látni a mellékutcákon felvonuló csoportokat. A köpenyek alól ki-kivillantak az egyenruhák.

Rex felmutatott a két megvilágított ablakra.

– Még ott vannak!

Webbs bólintott, majd kutatóan nézett körül.

– Kit keres? – kérdezte Rex.

– Kollégámnak itt kellene lennie! Ő figyelte a házat. Még háromnegyed órával ezelőtt innen telefonált. Érthetetlen, hogy hová lett!

Ha Webbs szeme át tudott volna hatolni a ház falain, megrémült volna, így azonban rövid ideig habozott… Egyszerre majdnem belebotlott egy kövér alakba.

– Támadhatunk, felügyelő úr? – kérdezte Johnson őrmester.

Webbs rá akart förmedni, de azután csak legyintett kezével. Valóban hiábavaló fáradtság lett volna a túlbuzgó Johnsont rendreutasítani.

Elővette sípját és kétszer belefújt. A rendőrsíp hangjára minden oldalról katonás rendben rohantak elő emberei, s a házat azonnal körülfogták.

Az erős ajtó egy ideig ellenállt a rendőrök fejszéinek, de azután nagy reccsenéssel beszakadt. Az egész ház visszhangzott a parancsszavaktól és a rendőrbakancsok dübörgésétől.

Viharos éjszaka

Elly szempillái fáradtan csukódtak le, de így is maga előtt látta Milton halálsápadt arcát. Fázósan összekuporodott. Tehát ez volt a Skorpió valódi arca?…

A fogság kezdett már elviselhetetlen lenni, úgy érezte, hogy megőrül, ha még sokáig kell itt maradnia. Szobáját, mely börtöne volt, csak egy kis lámpa világította be. A gyér fénynél különös árnyékok táncoltak a falon. Halálos egyhangúsággal múltak az órák.

A lány gondolatai minden rendszer nélkül kergették egymást. Mit tartogat még számára a sors? George bácsit megölték, Johnny is halott. Joe ölte volna meg őket? Miért? A megkínzott lány kezébe temette arcát. Mikor üt a szabadulás órája? Craigre gondolt… Hát még ő sem tudja megszabadítani? Ő, akiben rendületlenül bízott! Azután Rex jutott eszébe, és keserű mosoly jelent meg a lány arcán. Gyarmatáru-kereskedő mint amatőr-detektív… Elly reménytelennek látta a helyzetét és alig tudta könnyeit visszafojtani…

A szobának egyetlen ablaka a világítóudvarra nyílt. Mióta Bennett levette a fatáblát, Elly számtalanszor nézett ki a vasrácsok közül. Valami hálafélét érzett. Bennett végtelenül figyelmes volt. Mikor szökése közben elájult, és azután újra szobájában találta magát, pillanatra sem kételkedett, hogy Bennett hozta vissza. Elly megsajnálta ezt a sápadt arcú fiatalembert. Talán nem is betörő?

Halk, egyhangú kopogás kezdődött, az eső megeredt. A távolban mennydörgött. Elly felkelt és az ablakhoz lépett; a hideg levegő lehűtötte égő arcát. Máskor legalább a csillagos ég egy darabját látta a szűk világítóudvar fölött, de most ezt is eltakarták a rohanó viharfelhők.

Nagy motorzúgással teherautó állt meg a ház előtt. Benson elhajította a cigarettát, mely különben is már körmét égette. Néhány pillanatig feszülten figyelt. Most két rövid sípjel hangzott el, mire Benson felugrott.

– Készen vagytok, fiúk?

A többiekkel együtt Bennett is szedelőzködni kezdett. Benson a fiatalember vállára tette kezét.

– Magának itt kell maradnia! A lányt nem hagyhatjuk őrizet nélkül!

Bennett bosszús mozdulatot tett.

– Miért éppen én maradjak itt?

Benson erőltetetten nevetett.

– A Mester így találta jónak! Különben én is itt maradok!

A banda többi tagja elhagyta a szobát. Néhány perc múlva a nagy teherautó megindult…

A házban mindössze hárman maradtak: Elly Green, aki eltompultan ült a bezárt szobában, Benson, aki egykedvűen szívta rossz cigarettáit és Bennett, aki szokott helyére húzódott a kandalló mellé.

Benson nagyot nyújtózott és ásítani kezdett.

– Nem jön játszani, Bennett? Egy kis kártyázás nem fog ártani magának sem!

Bennett kelletlenül fölkelt és az ajtóhoz lépett.

– Megnézem, mit csinál a lány, azután játszhatunk egy-két órát.

Benson mellé lépett, és karon fogta.

– Szükségtelen fáradnia, kevés idővel ezelőtt utánanéztem.

A két férfi leült egymással szemben. Benson piszkos kártyát húzott elő és bámulatosan gyorsan keverni kezdett.

– Emeljen!

Bennett gépies mozdulattal leemelt egy pár lapot. Gondolatai egészen máshol jártak. Arra gondolt, hogy elárulta társait, de most már nem bánta tettét. A Skorpiótól meg kell szabadítani az emberiséget. Vajon a Timesban kap-e választ?

Benson az asztalra ütött.

– Ma nagyon figyelmetlenül játszik! Még két adunak kell a kezében lennie!

Bennett felrezzent. Pillantása társának kegyetlen tekintetével találkozott. Benson szemében különös fény villant meg, egészen előrehajolt, brutális álla még jobban előre ugrott.

– Minden attól függ, hogy ki tudja előbb kijátszani a jobb kártyát.

Bennett gépiesen összerezzent, kiejtette kezéből a kártyákat és az ablakhoz lépett. Esőcseppek csillogtak az üvegen. A fák koronái sötét kísértetiességgel imbolyogtak az egyre erősödő szélben. Távoli mennydörgés moraja hallatszott.

Benson is az ablakhoz lépett.

– Fene vihar készül!

Bennett szótlanul bólintott.

A szél szinte emberi hangon üvöltött. Meg-megreccsentek az öreg ház gerendái. Az ólmos felhők egészen alacsonyra ereszkedtek, de a vihar ereje ismét a magasba ragadta valamennyit. Remegett a ház a szél vad rohamában. Igazi ítéletidő volt.

Bensont egykedvűen hagyta a természet ijesztő színjátéka. Zsebébe nyúlt, megtapogatta revolverét, és vaskos ujjai eltolták a biztosító reteszt.

Bennett hirtelen hátrafordult.

– Az édesanyám jut eszembe! Szegény öreg, borzasztóan fél a villámlástól!

Benson durván felnevetett.

– Ne érzelegjen! Nekem is vannak emlékeim az ilyen viharral kapcsolatban. Pontosan tizenöt éve ugyanilyen hangulatos idő volt, mikor a nagybátyámat agyonütöttem. Nem volt érdemes, mindössze tizenkét font megtakarított pénze volt.

Bennett megborzongva fordult el, torkát az undor fojtogatta.

Benson újra egykedvűen bámult ki az ablakon, és a tomboló szél ellenére meghallotta a füttyszót. Egy lecsapódó villám megvilágította a környéket. A ház előtt egyenruhás emberek állottak. Benson visszaugrott az ablaktól. Kívül dörömböltek a kapun. Bennett is figyelmes lett, és néhány tétova lépést tett az ajtó felé. Benson mozdulatlanul állt, kezében revolver csillant meg. Nyugodtan célzott. Bennett ösztönszerűen megfordult, és rémült szemmel bámult társára. Mellén tompa ütést érzett, és minden elsötétült előtte. Kitárt karokkal zuhant végig a padlón.

Benson zsebébe süllyesztette a fegyvert és az ajtóhoz rohant. Feszülten figyelt. Kintről erős reccsenés hallatszott. Benson tisztában volt azzal, hogy az előszoba ajtaját betörték. Visszafordult, hogy a nehéz asztalt az ajtó elé húzza.

– Fel a kezekkel!

A szoba közepén egy férfi állt, kezében revolverrel. Benson nem tudta megérteni, hogy milyen boszorkánysággal került az ismeretlen a szobába. Izmai egy pillanatra megbénultak…

– Kezeket fel! – mondta az ismeretlen újból, fenyegető hangon.

Benson rekedt ordítással előreugrott. Lövés dördült, de nem talált. A bandita irtózatos ütést mért az ismeretlen halántékára, aki hangtalanul összerogyott. Benson zihálva hajolt a leütött ember fölé. Az ismeretlen mozdulatlanul feküdt. A folyosóról rohanó lábak dobogása hallatszott, s Benson az ajtó elé húzta a nagy asztalt. Éppen időben. Súlyos ütések zuhogtak az ajtóra.

Benson a szomszéd szoba ajtajához rohant és felszakította a párnázott ajtószárnyakat. Először volt egyedül ebben a helyiségben, mert ide csak akkor léphetett be, ha a Mester hívatta. A hatalmas íróasztalon most is ott állt a reflektor, de nem volt bekapcsolva. Úgy meredt rá a homályos üveg, mint egy óriási, halott szem. Megborzongott… Itt minden a titokzatos Mesterre emlékeztetett. Ekkor a másik szobából ismét erős reccsenés hallatszott; a rendőrség betörte az ajtót.

Benson a faliszekrényhez ugrott, és megnyomott egy gombot, mire a szekrény hátlapja elfordult, és egy alacsony üreg sötétlett a helyén. Arcát dohos levegő csapta meg. Egy pillanatig habozott, aztán eltűnt a sötét nyílásban. A szekrény háta nesztelenül visszafordult előbbi helyére.

A fehér kísértet

A Skorpió háza nem várt meglepetéssel szolgált: üres volt. Teljesen üres azonban nem lehetett, mert abban a pillanatban, mikor a rendőrök csapásai alatt bedőlt a kapu, a villany mindenütt kialudt. Sőt nemcsak kialudt, de nem is lehetett többé meggyújtani. Webbs hiába csavarta a kapcsolót, az előcsarnok sötét maradt.

Stone őrmester végigrohant a folyosón. Ha valaki azt kérdezte volna, hova siet olyan nagyon, aligha tudott volna kielégítő választ adni a kérdésre. Ilyen kérdező azonban nem akadt, legalábbis az első percek izgalmában nem.

A csendes és sötét ház meglehetős zavart okozott a rendőrök körében. Arra számítottak mindnyájan, hogy késhegyig menő harcban kell a házat elfoglalni.

Még a két vezető, Webbs és Rex is tanácstalanul tétovázott egy ideig. Habozásuk azonban nem tartott sokáig, rövid, erélyes parancsok hangzottak fel. A rendőrök csoportokba verődve kezdték meg a ház átkutatását. Ez sem ment azért olyan simán, mint várni lehetett volna, mert az egyes csoportok vezetői különbözőképpen fogták fel feladatukat.

Stone őrmester volt a legenergikusabb. Csoportja katonás rendben haladt előre. Johnson nem engedte meg, hogy emberei meggyújtsák zseblámpájukat, s teljesen csendben kutatták át a földszint jobb oldalát, majd rövidesen egészen eltűntek a sötétben.

Rex és Webbs vagy nyolc rendőrrel felfelé haladt a lépcsőn az első emeletre. Webbs ment elöl és magasra emelt lámpájával megvilágított minden szögletet. Közben egy-egy pillantást vetett Rexre is, aki közvetlen mögötte haladt. Éppen felértek a második emeletre, mikor gyanús zajt hallottak a sötétből.

– Mintha valamit fellöktek volna – állapította meg Rex.

Webbs nem felelt rögtön, hanem előrehajolva figyelt. Ismét csendes lett minden.

– Oltsátok el a lámpákat – szólt most hátra.

Saját lámpájának fényét is lefelé irányította, és lassan haladt előre. Rex állandóan mellette maradt. A folyosó hajlásánál ismét valami neszre lettek figyelmesek.

Webbs előre világított és a fény éppen Rex előrenyújtott kezére esett, melyben fenyegetően villogott a revolver csöve.

Éles csattanás hallatszott, és egy golyó kettőjük között fütyült el. Rex revolvere rögtön válaszolt, s mind a ketten visszaugrottak a hajlás mögé.

– Még itt vannak – lihegte inkább, mint mondta Rex –, remélem, eltaláltam egyiküket!

Webbs elgondolkozott.

– Nagyon furcsa, hogy miközben betörtük az ajtót, sokkal nagyobb eséllyel lőhettek volna közénk! Stone pedig megállt! -jegyezte meg utólag, kis szünet után.

Valóban, az őrmester csapatának hangos lépteit mintha elvágták volna.

– Biztosan meghallották a lövéseket. De mi van Johnsonnal? Mióta eltűntek, nem hallottam semmi neszt abból az irányból. Csak nem történt valami bajuk?

Idegesen előrántotta a sípját és kétszer belefújt. A rendőrsíp éles hangja felverte a visszhangos folyosót. Egy percen belül kemény léptekkel megérkezett Stone őrmester csoportja. Csatlakoztak Webbshez, és most ők is izgatottan figyelték a sötétséget, ahonnan egyszerre rendőrsíp szólt.

– Ez Johnson – örvendezett Webbs. – Nagyszerű! Úgy látszik, ide terelik a banda tagjait!

Fény villant a sötétben, és sötét alakok közeledtek lassan.

– Állj, vagy lövök! – csattant fel Stone hangja.

– Én vagyok! – hallatszott Johnson hangja, feltűnően halkan és szerényen.

Tényleg az őrmester közeledett embereivel. A fiatal felügyelő megkövülve bámult rájuk.

– De hova tűntek a Skorpió emberei?

– A Skorpió… emberei… Milyen emberek? – kérdezte Johnson egyre bizonytalanabbul.

– Hát akik ránk lőttek! – Webbs egyre ingerültebb lett.

– Az én voltam – válaszolta Johnson, minden bátorságát összeszedve. – Azt hittem, meglephetem a bandát, mikor hátul feljöttem az emeletre, majd megláttam a felém irányított revolvert és lőttem. Az önök lövése majdnem eltalált – tette hozzá panaszosan.

További magyarázata felharsanó kacagásba fulladt. A jelenlévők nem tudták visszafojtani nevetésüket a helyzet komikumán. Csak Webbs nem nevetett; olyan pillantást vetett beosztottjára, mintha át akarná szúrni szemével.

– Ökör – mondta aztán kategorikusan.

– Az átkozott sötétség az oka mindennek! – szólalt most meg Stone őrmester. – Azonnal megkeresem a főkapcsolót!

– Jó, de vigyen két embert magával – mondta Webbs.

Pár perc múlva az őrmester rá is akadt a keresett kapcsolóra és az egész ház kivilágosodott.

Benson mögött becsukódott a szekrénnyel álcázott ajtó. Szabadabban lélegzett, amint a rejtekfolyosóban találta magát.

Miközben a rendőrök csapásai alatt bedőlt a kapu, elforgatta a kapcsolót. Bizonyára beletelik legalább negyed órába, amíg végigjárják a sötét házat és megtalálják a kapcsolót. Azután pedig fontosabb dolguk lesz, mint a titkos ajtó után kutatni. Gonoszul elmosolyodott erre a gondolatra; mindenesetre ő biztonságban érezheti magát.

Megnyomta zseblámpájának gombját és kíváncsian nézett körül. Már régóta tudott a titkos folyosó létezéséről, de csak most juthatott ide először. Gyorsan haladt előre. Kis idő múlva az alagút végéhez ért. A folyosó a szomszéd kis földszintes házba vezetett, melyről Benson sohasem gondolta volna, hogy bármi köze is lehet a Mesterhez, aki mindenről pontos és részletes utasítást adott.

A ház üres volt, az óvatosság azonban sohasem árt – gondolta Benson, aki ezen elvének köszönhette, hogy a hóhér kötelét kétszer is elkerülte. Igaz, hogy csak egy hajszálon múlt.

Eloltotta lámpáját és elővette revolverét. A föld alatt ugyan koromsötétség uralkodott, de a folyosó végéig csak pár méter egyenes út volt hátra. Keze már éppen az ajtó reteszét kereste, mikor egy halk reccsenésre hirtelen felfigyelt.

Benson azonnal megállt, mintha kővé meredt volna. Négy-öt perc telt el így. Semmi sem mozdult, már azt hitte, hogy csak felzaklatott idegei csalták meg. Az utóbbi időben kezdte elveszíteni nyugalmát, és Bennett meggyilkolása felett sem tudott szokott egykedvűségével napirendre térni. A fiatalember könyörgő és ijedt arca még mindig a szeme előtt lebegett.

Pár pillanatig habozott, azután félretolta a reteszt. Újra figyelt, de a szomszéd helyiség sötét és néma maradt.

Belépett. A következő pillanatban neszt hallott ismét. Revolverét felrántotta a hang irányában, de mielőtt lőhetett volna, váratlan és megdöbbentő jelenség dermesztette meg.

Valami rejtett fényforrásból éles sugár tört elő. A fény kísértetiesen fehér alakot világított meg, mely a fal mellett állt és üres szemeivel mereven bámult rá. Benson kétszer lőtt gyors egymásutánban. Előbb a fényforrás irányába, aztán a fehér alakra, s közben a fény kialudt.

Benson hangos csattanás után furcsa, szinte sivító hangot hallott. Pár percig várt, azután előreugrott a fehér alak felé, de helyette a falba ütközött.

Amint a házban világos lett, a rendetlenség egy csapásra megszűnt és a kutatás gyorsan haladt előre. Webbs az egyik első emeleti balkon ajtaját vizsgálgatta.

– Érdekes, kívülről törték fel – mondta. – Nos, Walford úr, itt alkalma nyílik a műszereit használni.

Mosolyogva pillantott a nagyítóra, melynek vége kikandikált Rex zsebéből.

Egy rendőr érkezése szakította meg a beszélgetést. A sietéstől kifulladva jelentette:

– Megtaláltuk Miller felügyelő urat!

Rex és Webbs egyszerre kapták fel meglepetve a fejüket.

– Miller – kiáltotta az utóbbi. – Hogy az ördögbe… Mi van vele?

– Nem tudom, uram. A földön fekszik, de az őrmester úr úgy gondolja, hogy csak eszméletlen.

Webbs megragadta Walford karját és gyorsan magával húzta. Útközben Rex nem állhatta meg, hogy meg ne kérdezze:

– Hogyan került ide Miller?

– Craig küldte, hogy a házat figyelje!

Mikor a szoba ajtaja elé értek, Webbs megállt egy pillanatra és lassan folytatta:

– Miller valami gyanúsat vehetett észre, és feltornászta magát a balkonra.

Miller még mindig mozdulatlanul feküdt, mikor beléptek. Fekete ruhás férfi hajolt föléje.

– Mi történt, doktor úr? – kérdezte Webbs.

– Csak most küldött értem Stone őrmester – felelte a rendőrorvos, miközben folytatta a vizsgálatot. – Alapos ütést kaphatott a fejére!

Miller nemsokára magához tért.

– Leütöttek -- morogta. – Nem tudtam megakadályozni a gyilkosságot.

Webbs szeme követte pillantásának irányát. Egy hosszan elnyúlt testet látott feküdni a szoba másik sarkában.

– Agyonlőtték! – mondta Webbs.

Rex az ajtó felé indult.

– Átkutatom a házat! Még nem adtam fel a reményt, hogy Ellyt megtaláljam!

Időközben a rendőrorvos sem maradt tétlen. Bennett mozdulatlan testéhez lépett és vizsgálni kezdte.

– Nem halt meg! Gyorsan telefonáljon mentőkocsiért! kiáltotta oda az egyik rendőrnek.

Két perc sem telt el és Bennett sebe szakszerűen be volt kötözve. Webbs érdeklődve nézte a sebesültet. Bennett viaszfehéren feküdt és az életnek nyoma sem látszott rajta.

– Tényleg él? – kérdezte kételkedve.

– Él – felelte az orvos. –- De hogy életben bírom-e tartani, azt nem ígérem biztosan. Szerencsére a szív sértetlen maradt. A golyó félrecsúszott az egyik bordáján.

– Itt a mentőkocsi – jelentette a rendőr.

– No, ez gyorsan ment!

– A rabkórházba vitessem, felügyelő úr?

Egy új hang válaszolt az ajtó felől.

– Nem, nagyon fontos, hogy életben maradjon. Gondos ápolásra van szüksége. Vigyék Morrison doktor szanatóriumába!

Mindnyájan meglepetve fordultak az ajtó felé.

Az alagút

Nem sokkal azelőtt, hogy a rendőrök megérkeztek a Skorpió házához, két férfi lépett be a szomszédos ház kapuján. Nagyon otthonosan viselkedtek. Az alacsonyabbik udvariasan előreengedte társát, aztán meggyújtotta a villanyt. A másik, kiben Webbs bizonyára nagy csodálkozással ismerte volna fel Craiget, gyors mozdulattal ismét lekapcsolta a lámpát.

– Óvatosnak kell lennünk! Mégsem olyan biztos, hogy a ház üres!

Társa felelet helyett meggyújtotta zseblámpáját és levezette Craiget a lépcsőn.

Lent a pincében, a titkos folyosó végén lévő helyiségben Craig kíváncsian nézett körül. Kényelmesen berendezett dolgozószobát látott: hatalmas bőrkarosszékek, széles amerikai íróasztal, és a háttérben faragott szekrény. A szekrény mellett faragott keretes nagy tükör állott.

– A folyosó bejárata – szólt Craighez társa, és rámutatott az állótükörre.

– Mikor először itt voltam – folytatta –, roppant nehezen találtam meg a rugót, mely erről az oldalról nyitja az ajtót. Ha nem vezettek volna sárnyomok a tükörhöz, abbahagytam volna a keresést. A másik oldalon egyszerű retesz van, amit félre kell húzni, itt azonban nagyon ravaszul rejtették el a gombot.

Megfogta a keret egyik cirádáját és félrehúzta. A tükör kerettel együtt zajtalanul fordult el helyéről, és alacsony ajtó tűnt elő. Craig elővette revolverét és elhelyezkedett a tükör mellett.

Ekkor észrevette, hogy társa egészen különös dolgot művel. Kezei között furcsa, fehér alak kezdett kibontakozni. Közelebb lépve látta, hogy az nem más, mint egy felfújható gumibaba.

– Ma vettem – hangzott Craig csodálkozó pillantására a válasz. – Véletlenül láttam meg egy üzletben és azt gondoltam, hogy talán hasznát vehetem.

Mikor az alakot egészen felfújta, még Craig is meglepődött, mert a fehér gumibaba üres szemgödreivel kísérteties benyomást keltett.

Craig most visszament helyére és társa is elhelyezkedett az egyik karosszék mögött. A lámpát eloltották, s a szobában teljes csend uralkodott.

A detektív egyszerre felfigyelt, mert a folyosóról rövidesen nesz hallatszott. Aztán kis ideig csend volt, majd valaki próbálgatni kezdte a titkos ajtó reteszét.

Hirtelen teljes csend támadt. Az ajtó mögötti ember nem mozdult többé. Percek teltek el, s a csend már kezdett elviselhetetlenné válni, mikor végre a titkos ajtó kinyílt.

Craig inkább érezte, mint látta a sötétben, hogy a tükör lassan elfordul, és belép Benson.

Fénysugár villant a karosszék mögül, majd a jövevény visszahökkent a gumibabától. Két lövés dördült, a fény kialudt, a gumibaba a golyótól találva sípolva zsugorodott össze. Benson lámpájából fénysugár vetődött a falra.

A következő pillanatban Craig egy ugrással az idegen mögött termett és revolverét halántékára szorította. Ugyanakkor társa meggyújtotta zseblámpáját és kijött a karosszék mögül.

– A törvény nevében letartóztatom!

Benson úgy nézett körül, mintha hurokra került volna. Szemében vészes láng lobbant fel, de csak egy pillanatra, mert a revolver hideg csöve és Craig pillantásának nyugodt, szuggesztív ereje észhez térítették. Revolvere nagyot koppanva hullott a földre, mikor Craig társa kiütötte a kezéből.

A következő pillanatban Craig már a kezére rakta a bilincset. Ettől kezdve teljesen apatikusan megadta magát sorsának és nem kísérelt meg többé semmi ellenállást. Tisztában volt azzal, hogy a menekülés lehetetlen.

A sarkon veszteglő autóban ülő rendőrök sem lepték meg Bensont, szótlanul foglalt helyet köztük, mialatt Craig félrehívta az őrmestert.

– Külön zárkába tegyék! Elfogását a legszigorúbban titokban kell tartani! Majd én fogom kihallgatni!

– Sir Harleynak se jelentsem? – kérdezte a fiatal őrmester.

– Nem – mondta Craig kissé habozva. – Majd magam teszem meg ebben az ügyben a jelentést.

Az autó elrobogott, és Craig is elvált társától, aki eddig ki sem lépett a kapu alól.

Egy jelenet foglalkoztatta gondolatait, miközben a Skorpió másik házához közeledett, amelyet most rendőrök tartottak megszállva. Mielőtt kiléptek volna a házból, egy világos szobán mentek át. Benson itt feltekintett és megpillantotta Craig társát, akit eddig nem is méltatott figyelemre! „Ön az?”, szakadt fel rémülten torkából, aztán letörve, szinte tántorogva ment tovább.

Craig nem tudta elfeledni Benson arcát a felismerés pillanatában. Erről az arcról világosan le lehetett olvasni a halálos rémület dermedt kifejezését.

Elly felfigyelt… Valami szokatlan dolog történhetett. Ajtócsapkodás, csattanás, revolverlövések, futó emberek lábdobogása hangzott végig a házon.

Kis idő múlva kemény öklök döngették az ajtót.

– Hová vezet ez az ajtó? – kérdezte kint valaki.

– Nem tudjuk. Be van zárva.

A hang Ellynek furcsán ismerősen csengett, mintha valahonnan a régi emlékek sötétjéből tört volna elő.

– Azonnal kinyitni! – rendelkezett az előbbi hang.

– Rex! – Elly hangosan akarta sikoltani a nevet, de úgy érezte, hogy torka egészen száraz és nem bír egy szót sem kiejteni.

Az ajtó erős reccsenéssel kitárult. Elly felegyenesedett. Inkább érezte, mint látta a felbukkanó embereket, mert vörös karikák táncoltak a szeme előtt. A rendőregyenruhák csillogása is végtelennek tetsző távolságból ért el hozzá, és a vörös karikák megsokasodtak, elárasztották az egész szobát…

Amikor ismét magához tért, az ágyon feküdt. Rex aggódó arccal hajolt föléje.

Elly úgy nézett körbe, mint aki nehéz álomból ébred, és nem tudja a valóságot az álomtól megkülönböztetni. Az ajtóban egy rendőr állt. Ez nyugtatólag hatott Elly idegeire. Felpillantott Rexre, és megkönnyebbülten sóhajtott.

– Jó, hogy itt vagy mellettem… Nem bírtam volna tovább a borzalmas fogságot.

Rex mosolygott és megsimogatta a lány kezét.

– Minden rendben van, Elly. Már kétségbeestem, hogy itt sem találunk meg. A házban egy holttestre akadtunk.

– Kinek a holttestére?

– Nem ismered – sietett Rex a lányt megnyugtatni.

– A Skorpió egyik embere lehetett.

– De hol van Craig főfelügyelő?

– Pénzhamisítók után kutat. Úgy látszik, a te megszabadításodat nem tartotta fontosnak!

Elly megütközve nézett Rexre.

– Remélem, ezt nem gondolod komolyan!

– Köszönöm a jó véleményt, Elly kisasszony – hangzott az ajtó felől. Az őrt álló rendőr tisztelegve nyitott utat Craignek. A főfelügyelő szokatlanul jó hangulatban volt.

– Igazán nagyon örülök, hogy megint láthatom – mondta melegen, miközben megszorította a lány kezét. – Mindent megkíséreltünk, hogy megtaláljuk!

Elly elmosolyodott.

– Percig sem kételkedtem ebben! De menjünk innen! Alig várom, hogy újra otthon legyek!

Rex erélyesen rázta a fejét.

– Nem lehet, Elly! Otthon nem lennél biztonságban! Nem ismerjük a Skorpió terveit és sokkal nyugodtabban dolgozhatunk, ha a Scotland Yard őrizete alatt maradsz.

– A Scotland Yardon? – A lány meglepetve nézett Craigre.

A főfelügyelő komolyan bólintott.

– Közeledünk a végső fejleményekhez. A rendőrségen nem történhet baja.

Elly habozott egy kicsit.

– Ha mind a ketten így gondolják, akkor engednem kell!

Miközben lementek a lépcsőn, Rex a főfelügyelőhöz fordult.

– Főfelügyelő úr az előbb a Skorpió-ügy végső fejleményeiről beszélt. Talán új bizonyítékokra akadt az alatt a rövid idő alatt, mióta megérkezett? Különben hogy tudta ilyen villámgyorsan felderíteni a pénzhamisítás ügyét?

– Igen, elég gyorsan felderítettem – válaszolta Craig barátságos mosollyal. – Új bizonyíték is akadt. Úgy hiszem, Bennett vallomásának nagy szerepe lesz a Skorpió személyének megállapításánál.

– Bennett vallomása?… Ki az a Bennett? kérdezte Rex csodálkozva.

– Ott feküdt a szobában Miller mellett.

– De hiszen halott volt… Magam láttam a golyó nyomát.

– Lelőtték, de a sebe nem halálos. Ha magához tér, vallomást fog tenni.

Rex elgondolkozva bólintott.

– Lehetséges…

Webbs megjelent a kapuban.

– Bennettet beszállították Morrison szanatóriumába! – jelentette. – Most beszéltem telefonon az orvossal. Mindent megtesznek, hogy életben tartsák.

– Küldjön oda tíz embert – rendelkezett Craig. – A szanatóriumot éjjel-nappal őriztetnünk kell!

Szemtől szemben

Bennett visszanyerte eszméletét, tekintete végigsiklott a szoba falain. Megpróbált felemelkedni, de visszahanyatlott a párnára. Úgy érezte, mintha hosszú álomból ébredne. Egyszerre mindenre visszaemlékezett… A halál küszöbéről tért vissza. Újra behunyta szemét, valami határtalan nyugalom töltötte el. Lágy, dallamos hang szólalt meg mellette.

– Jobban van?

Bennett szeme lassan kinyílt. Fehér ruhás női alak állt az ágyánál. Válaszolni akart, de eltartott néhány percig, míg hang jött ki torkán.

– Hol vagyok? Ki hozott ide?

– Dr. Morrison szanatóriumában, és Craig főfelügyelő hozatta ide. Legyen nyugodt, itt biztonságban van.

Bennett fájdalmasan elmosolyodott.

– Biztonságban? Ha felépülök, a fegyházba visznek. Az ajtó kinyílt, Craig lépett be.

Alkonyodott. Craig elgondolkozva állt az ablaknál. Bennett vallomása mindenesetre érdekes volt, bár a Skorpió személyére vonatkozólag lényeges adatot nem tartalmazott.

– Tehát a Skorpió arcát nem láthatta senki?

– Legfeljebb Benson – felelte a sebesült rövid gondolkozás után.

– Benson a kezünkben van, de eddig még nem vallott. Mindenesetre vigasztaló az a tudat, hogy a Skorpió ugyancsak kényelmetlenül érzi majd magát, ha megtudja, hogy Bensont elfogtuk. Az ön megmenekülésének sem örül túlságosan. Természetesen a veszély még nem szűnt meg.

Bennett arca elszürkült, nehezen kapkodott levegő után. Hihetetlen szerencsével menekült meg a haláltól, de érezte, hogy a titokzatos Mester nem egykönnyen engedi el áldozatát. A halál talán még ide is követi, a szanatórium falai közé?

Ijedt tekintete végigfutott a falakon és a fehér bútorokon. Minden tagja reszketett, nem tudott megszabadulni kínzó gondolataitól. Fájdalmasan felnyögött.

Craig megbánta, hogy egyáltalán szólt neki. Odalépett az ágya mellé.

– Nem akartam megijeszteni, és sajnálom, hogy ennyire felizgattam. A szanatóriumot rendőrök őrzik, és én magam is a közelben leszek.

Nyílt az ajtó és az ápolónő lépett be. Craig a fiatal lányhoz fordult.

– Egy percre sem szabad egyedül hagyni a beteget!

Estefelé Bennett állapota rosszabbra fordult. Sebláz gyötörte. Úgy érezte, mintha tagjai ólomból lennének. Vakító fénykarikák táncoltak szeme előtt. Anny, az ápolónő aggódva hajolt a beteg fölé. A fiatalember melle erősen zihált.

– Hogy van a beteg?

Az ápolónő gyorsan hátrafordult, s a nyitott ajtóban egy ismeretlen férfi állt. Gallérja fel volt tűrve. Intelligens ember benyomását keltette. Őszes haja és bajusza valószínűtlenül fehéren hatott, és csontkeretes pápaszeme megcsillant a lámpafényben.

Anny bátortalan lépést tett az ismeretlen felé.

– Kihez van szerencsém?

Az idegen betette az ajtót.

– Morrison doktor úr küldött, meg kell vizsgálnom a sebesültet.

Az ápolónő le nem vette szemét az előtte álló férfiról.

– Beszélt az ügyeletes orvossal?

– Természetesen, különben néhány perc múlva ő is feljön.

Anny gépiesen bólintott, de nem tudott szabadulni valami kellemetlen, szorongató érzéstől.

Az idegen az ágyhoz lépett. Bennett hangosan felnyögött. Különös lázálmai voltak, szeme előtt fantasztikus árnyékok vibráltak. Egyszerre kitágult pupillájú szempár bontakozott ki a zavaros összevisszaságból, kegyetlen, jéghideg tekintetű szemek… Bennett testét hideg veríték lepte el. Zavaros emlékek rajzottak forró homloka alatt. A Mester! Halálfélelmében ordítani akart, de csak artikulálatlan hangok hagyták el torkát. Ekkor az ismeretlen az ápolónőhöz fordult.

– Kénytelen vagyok injekciót adni a betegnek.

Kis fekete táskájából injekciós tűt vett elő, és felgyűrte Bennett karján a hálóinget. Egy pillanatig halálos csönd volt. Anny megmagyarázhatatlan ösztönének engedve, hirtelen elhatározással előreugrott és kiütötte az ismeretlen orvos kezéből a fecskendőt.

Ugyanakkor kinyílt az ajtó. A küszöbön Craig detektív-főfelügyelő állt, kezében revolverrel. Az ismeretlen hirtelen Craig felé taszította az ápolónőt, s a főfelügyelő megtántorodott. Az idegen egy gyors mozdulattal leütötte a Bennett éjjeliszekrényén álló kis lámpát, és kiugrott a folyosóra. Craig vaktában utána lőtt.

A csöndes szanatórium szinte varázsszóra megélénkült, rendőrsípok fütyültek. Craig végigrohant a folyosón, majd beleütközött két ijedt arcú ápolónőbe. Félrelökte az útjában állókat, s a lépcsőn megpillantotta a rohanó árnyékát.

Az üldözött végigszáguldott a földszinti folyosón, szempillantás alatt felrántotta az ablakot, és kiugrott. Végigszaladt a fák közt, átvetette magát a kőfalon, s a legközelebbi útkereszteződésnél álló fekete autóba vágta magát.

A havas úton veszett tempóban száguldott a fekete gépkocsi. A kilométerjelző 100 körül ingadozott. Az útmenti fák sötét fallá tömörültek. Hátrapillantott az ismeretlen, de semmi fény nem mutatkozott. Mintha maga a sátán fogta volna a volánt, a kocsi szinte nyelte a kilométereket. Hirtelen két rendőr bukkant fel, és az út közepére ugrott, álljt intve, de alig tudtak félreugrani.

A kocsi sebessége változatlan maradt. Mögötte a sötétből egy magányos motorkerékpáros alakja bontakozott ki, ijesztő gyorsasággal közeledve. Az üldözött összeszorított fogakkal hajolt a kormány fölé. Egy útkereszteződésnél újra hátrapillantott, már csak 15-20 méterre volt mögötte. Megismerte Craiget és gúnyosan nevetett.

Egy keresztutcából – amint az üldözött elhagyta – egy teherautó bukkant fel, és megállt az út közepén. Craig későn vette észre a veszedelmet, és belerohant a teherautóba. Bár erősen fékezett, a lökés ereje mégis messzire kivágta. A fekete automobil egérutat nyert és eltűnt a sötétben.

Az úton fénypontok közeledtek, motorkerékpáros rendőrök. A teherautó ablakában egy fej jelent meg és a következő pillanatban gépfegyver csöve meredt az útra.

Craig mozdulatlanul feküdt, a bal válla irtózatosan fájt. Feje zúgott, mégis egy pillanat alatt felfogta a helyzetet: a Skorpió rendelte a teherautót hátvédnek. Óvatosan előhúzta a revolverét. Mikor a két motorkerékpáros rendőr a főfelügyelőhöz ért, a teherautón kattogni kezdett a gépfegyver. Az egyik rendőr elvágódott, a másikat Craig lerántotta maga mellé. Ekkor a rendőr kezében megcsillant egy gömbölyű tárgy, Craig kikapta kezéből, felugrott és teljes erejéből a teherautóba hajította. Ágyúlövéshez hasonló dörrenés hallatszott, és láng csapott ki a teherautóból…

Néhány pillanat múlva a többi rendőr is odaért, s a teherautó romjai közül három hullát húztak ki. A negyedik ember még élt, de eszméletlen volt.

– Legfeljebb néhány percig élhet, szegény ördög.

A rendőr sebesülése nem volt súlyos, bajtársai segítségével sikerült talpra állnia…

Sir Harley elképedve hallgatta végig Craig beszámolóját.

– Eszerint valóságos csata fejlődött ki a rendőrség és a Skorpió emberei között!

Craig megtömte a pipáját, és legyintett.

– Nem éppen csata, csak egy rövid ütközet. A Skorpió emberei elzárták az utat, hogy a Mester egérutat nyerhessen!

Sir Harley megigazította a nyakkendőjét.

– A Skorpió kitűnő generális! Mindenre gondol!

– A titokzatos Mester legendája néhány nap múlva szertefoszlik! A Bennett elleni merénylet már kissé elkapkodott volt. Inkább ijedt és meggondolatlan védekezésnek nevezhetném. A Skorpió abban a hiszemben él, hogy Bennettől mindent megtudtunk, s Bennett most már biztonságban van. Rövid időn belül bizonyítékaim lesznek, melyekkel le fogom leplezni a Skorpiót! A hurok egyre szorul.

Sir Harley hitetlenül mosolygott.

– Alig tudom elhinni, hogy ilyen hamar befejeződnék ez az átkozott ügy! Mindenesetre legyen óvatos! A Skorpió gyorsan szokott cselekedni!

Craig szemében vészes láng lobbant fel.

– Én még gyorsabb leszek!

Sir Harley kezet nyújtott.

– Sok szerencsét kívánok!

Délután egy úr érdeklődött a szanatórium portásánál. Anny, az ápolónő éppen a telefonfülkében volt, aztán mikor bevégezte a telefonálást, és fel akart menni a lépcsőn, meglátta az idegent, akinek a portás élénken magyarázott valamit. Az ápolónő meglepve állott meg, mert a portás éppen Bennett nevét említette.

Az idegen könnyedén megemelte a kalapját. Anny közelebb lépett.

– Ha Bennett úrról óhajt valamit megtudni, úgy legokosabb, ha hozzám fordul felvilágosításért.

Az idegen mosolygott.

– Bennett nem panaszkodhat, hogy csúnya ápolónőt kapott!

A kapun egy rendőr lépett be, s mikor meglátta az idegent, udvariasan tisztelgett. Az ismeretlen biccentett, azután egészen közel lépett Annyhoz.

– Mondja meg Bennettnek, hogy jobbulást kívánok neki, s hogy már többször érdeklődtem állapota felől.

Anny tágra nyílt szemmel bámult az ismeretlenre.

– Akkor legalább mutatkozzék be, hogy megmondhassam Bennettnek, ki kereste! Még mindig nem tudom a nevét.

Az ismeretlen elnevette magát.

– Igaza van, erről elfelejtkeztem.

Ekkor hirtelen kinyílt a kapu, és Craig lépett be. Az ismeretlen valami bocsánatkérés-félét morgott és Craighez lépett. Néhány szót váltott a főfelügyelővel, azután az ápolónő felé is megemelte kalapját és eltávozott.

Craig a lányhoz lépett.

– Mi baja van?

Anny elfehéredve, mozdulatlanul állt.

– Ismeri azt az urat, aki az előbb eltávozott?

– Igen – mondta gondterhesen Craig.

A lány szembefordult a főfelügyelővel.

– Ez az ember akarta meggyilkolni Benettet!

– Istenemre, magának élesebb szeme van, mint sok detektívnek! Ez az ember azonos a hírhedt Skorpióval!

Anny hangja rekedt volt az izgalomtól.

– A főfelügyelő úr is tudja?

– Természetesen – bólintott Craig.

A lány levegő után kapkodott.

– Hát akkor mért nem fogják el? Mért engedik, hogy szabadon járkálhasson?

Craig elgondolkozva nézte a felhevült lányt.

– Érdekes dolog a női intuíció. Maga hamarabb rájött az igazságra, mint a sok hivatásos detektív. Sajnos most még tehetetlen vagyok. Ha elfognám, a bíróság valószínűleg felmentené, mert nincs elég bizonyíték a kezemben.

– Fanyarul mosolygott. – De azt hiszem, máris túl sokat beszéltem. Maga intelligens nő, és meg fogja érteni, hogy még hallgatni kell. Senkinek se beszéljen erről! – tette hozzá nyomatékkal. – Most azonban én szeretnék valamit kérdezni… Kizárólag a szeméről ismerte fel a Skorpiót?

– Nem. A mosolyát is megismertem. Sohasem fogom elfelejteni azt a kegyetlen mosolyt, mikor az injekciós tűt elővette. A haja akkor szürke volt, az arca ráncos, de ez a csúf mosoly akkor is felvillant arcán…

A lány megborzadt a visszaemlékezéstől, megragadta a felügyelő kezét és könyörögve kérdezte: – Nem lehetne mégis valamit csinálni, hogy őt megmentsük?

Craig bátorítóan mosolygott.

– Bennettet nem fenyegeti veszély. Remélem, ma este sikerül a Skorpiót kelepcébe csalni! Figyeljen! Este nyolc órakor egy autó megáll a szanatórium előtt, hogy elvigye Bennettet. A valóságban egy emberem fogja helyettesíteni őt, aki alakra hasonlít hozzá, a felgyűrt gallér és behúzott kalap majd megteszi a többit. Én magam motorbiciklin követem majd az autót. Remélhetőleg a Skorpió enged a csábításnak, és ő is követni fog bennünket.

A lány szeme felragyogott.

– És Bennett?

– Természetesen továbbra is a szanatóriumban marad, amíg felépül. Akinek ilyen őrzőangyala van, annak nem történhet baja! Sir Harley közölte velem, hogy teljes amnesztiát kap… Azt hiszem, ennek a hírnek nemcsak Bennett fog örülni, hanem még valaki!

Anny elpirult.

A szanatórium portása lépett melléjük, kezében egy csomaggal.

– Bennett úrnak küldték.

Anny átvette, elbúcsúzott a felügyelőtől, és elindult Bennett kórterme felé.

Bennett láthatóan örült, hogy Anny visszaérkezett; gépiesen a csomag után nyúlt és kibontotta. Arcán mosoly futott végig.

– Bonbonok… Ugyan ki küldhette?

A fiatal lány hirtelen elsápadt, felkapta a csomagot és a sarokba hajította. Egész teste remegett.

Fél órával később Craig gondosan átvizsgálta a csomagot, azután az ápolónőhöz fordult: – Nagyon helyes, hogy rögtön értesített. Beküldöm a cukorkákat a vegyészeti osztályra, de egészen bizonyos, hogy másodszor mentette meg Bennett életét.

Minden pontosan Craig terve szerint történt. Nyolc órakor egy hatalmas betegszállító autó állt meg a szanatórium főbejáratánál. Két ápoló kíséretében egy férfi jött le a lépcsőn. Gallérja feltűrve, egész megjelenése Bennettre emlékeztetett. Láthatólag megviselte a járás, mert ránehezedett a két ápolóra. Beszálltak a betegszállító autóba.

A terv szerint Londontól kétórányira, egy kis faluban az autó megáll, a betegnek maszkírozott detektív kiszáll, és felmegy a községi kórházba. Természetesen az autó rögtön visszafordul, a detektív átöltözik, és néhány óra múlva ő is visszatér Londonba. Craig számított minden eshetőségre, ezért az ápolóknak öltözött társai állig fel voltak fegyverkezve…

A nagy autó elindult, s Craig motorkerékpárján kis idő múlva követte.

Az acélhuzal

Craig keze rátapadt a kormányra. Kicsit lemaradhatott, mert a betegszállító autót nem látta. Az úttestet szegélyző fák katonás sorrendben vonultak el, olyanok voltak, mint a hallgatag őrszemek, a távoli erdő előreküldött katonái.

A detektív-főfelügyelő gyorsított, a motor ércesen kattogott. Hallgatag falvakon át kígyózott az út a sötétségben.

A következő faluban a betegszállító autó megállt a községi kórház előtt. Craig az út széléhez vitte motorkerékpárját. Szokatlanul izgatott volt. Vajon eljön-e a Skorpió?

Közeledő autóberregésre figyelt fel, aztán néhány pillanat múlva egy fekete autó suhant el Craig mellett, és a betegszállító autótól néhány méterre megállt. Lövés dördült, az egyik detektív a megbeszélés ellenére elsütötte revolverét. Erre újabb dördülés következett, de az előbbinél jóval erősebb. A fekete autó vezetője bombát hajított a betegszállító autóra, de célt tévesztett, és csak a hűtőjét rongálta meg. A fekete túrakocsi villámgyorsan megfordult és teljes sebességgel robogott visszafelé. Craig találomra elsütötte fegyverét… Az autó újra elsuhant mellette és eltűnt az egyre sűrűsödő ködben.

Craig motorbiciklijére ült, de az indító nem működött. A főfelügyelő homlokán kidagadtak az erek. A betegszállító autó utasai kiugráltak és Craig felé szaladtak.

Végre a motorkerékpár elindult. Craig kiáltást hallott maga mögött, de nem fordult vissza. Tágra nyílt szemmel kémlelte a sötétséget. A szél fokozott erővel süvített végig az országúton, de a köd nem szállt föl, testetlen tömegként kavargott a rétek felett. A fekete autót nem látta sehol. Egy kis mellékutat pillantott meg, mely néhány méter után összeszűkült. Az üldözött autó nem térhetett le erre az ösvényre. Craig lassított, és kutató pillantást vetett a bozótba, néhány méterre már áthatolhatatlan cserjést látott. Újra teljes sebességre kapcsolt és tovább száguldott az országúton.

A fekete autó pedig mégis ott vesztegelt a bokrok közt… Az országutat a legközelebbi faluig mély árok szegélyezte, s ez a kis út volt az egyetlen letérés, húsz kilométeren belül az egyetlen lehetőség. Az autó vezetőjének figyelmét nem kerülte el ez a pár méternyi használható út sem, és a véletlen ismét a Skorpiónak kedvezett. Craig lövése a fekete autó egyik hátsó gumiját érte, így az nem menekülhetett. Lekanyarodott a kis mellékútra, megakadt a sűrű bokrok közt. A Skorpió nem habozott, kiugrott a kocsiból és nekivágott a gyalogösvénynek. Tulajdonképpen Craig golyójának köszönhette, hogy másképp folytatta menekülését, mint azt sokan gondolták volna.

Craig már messze járt motorján. Bal kezével megnyomott egy gombot, és éles, átható hang hallatszott; a motorkerékpár szirénája működni kezdett. Messziről mintha éles sípjel felelt volna, de nem ért rá gondolkozni. Az irtózatos rohanásban a fák gallyai összeolvadtak, áthatolhatatlan fátyolt képezve, mely tömörebb volt, mint a ködfellegek.

Az út kanyarodott. Craig újra bekapcsolta a szirénát, éles hang válaszolt közvetlenül előtte. A gép féloldalra dőlt a kanyarban, s már nem volt ideje fékezni. Hirtelen előrebukott, szinte ösztönszerű mozdulattal a kormányra feküdt. Feje felett merev, fekete vonal suhant el – két szemközt lévő fára drótkötél volt kifeszítve. Ha Craig idejekorán nem lapul végig a gépen, az acélkötél lemetszette volna a fejét…

Az út két szélén rendőrök jelentek meg és közvetlenül az acélhuzal mellett állt Stone őrmester. A sors szeszélye folytán Craig főfelügyelő csaknem áldozatul esett a drótkötélnek, melyet a rendőrök azért szereltek fel, hogy a Skorpió autóját elfoghassák.

A Scotland Yard udvarába egy nagy fekete túraautó gördült be a riadóautó kíséretében. A fekete autót vezetője, egy rendőrségi sofőr, egyenesen az egyik garázsba vitte, amelyet lezártak és eléje rendőröket állítottak.

Johnson őrmester sietve közeledett, hóna alatt iratcsomaggal. Az egyik rendőr feszesen tisztelgett, mikor az őrmester fontoskodó arcát megpillantotta. Tagadhatatlan, hogy Johnson a közemberek szemében hatalomnak számított.

– Miféle autó ez?

A rendőr egészen halkan válaszolt valamit. Johnson elképedt arcot vágott.

– Hihetetlen! Ez a fekete autó tényleg a Skorpió tulajdona lenne?

Több rendőr gyűlt az őrmester köré, és élénk beszélgetés indult meg. Johnson megfigyelhette, hogy a legénység körében valóságos legenda keletkezett a Skorpió alakja körül.

Néhány perc múlva felsietett az emeletre. Iratok voltak nála, melyeket Craignek kellett átadnia.

Diszkréten kopogott a főfelügyelő ajtaján, de a választ be sem várva gyorsan belépett. Amit a szobában látott, az Johnson életének egyik legnagyobb meglepetései közé tartozott. A szoba zsúfolva volt rendőrökkel, Craig íróasztalánál ült és vele szemben egy férfi állt. Johnson csaknem elkiáltotta magát meglepetésében, mikor megpillantotta az álló férfi arcát. Szédelegve lépett ki a főfelügyelő szobájából…

A két csavargó

London néhány részének kivilágítása ugyancsak szegényes. A Charing Cross és Kensington még fényárban úsznak, de minél jobban közeledünk a külvárosok felé, annál sötétebbek és elhagyatottabbak az utcák. Itt vannak olyan részek, amelyek biztos menedéket nyújtanak a társadalom ellenségeinek.

A ferde sikátorokban alig egy-két lámpa fénye küzd a sötétséggel és a köddel. Este 10-re járhat az idő. Imbolygó, lárvaszerűen kifestett nők állnak egy-egy lámpa fénykörében. Némelyik házból zene szűrődik ki; a londoni alvilág szórakozik.

Az egyik düledező, ütött-kopott lebuj fölött hatalmas bádoggolyót zörget a szél. Bár annyira el van kopva, hogy csak hellyel-közzel látszik a kék festék nyoma. A fülledt levegőjű helyiségből vad káromkodás hallatszik ki az utcára.

A Kék golyóhoz címzett italmérésből három ember lépett ki. Kettő közülük nem volt valami bizalomgerjesztő, míg a harmadik férfi elegánsan volt öltözve. Arcát beárnyékolta kalapja, csak monoklija villant meg néha. A három férfi suttogva beszélgetett.

– Tehát megértettük egymást?

Az egyik férfi felnevetett.

– Nem nagy eset az egész!

Az elegánsan öltözött férfi bólintott, aztán néhány pillanat múlva elnyelte alakját a sötétség.

Rex Walford befejezte vacsoráját, és cigarettára gyújtott. Az asztalon egy levél hevert, amit Rex már többször átolvasott, de nem tudott belőle kiokosodni. A levél így szólt: ,,Okvetlenül várom legkésőbb 9 órára a Kék golyóba. Nagyon fontos közölnivalóm van.”

A levélen nem volt aláírás. Elgondolkozott… Csak egy embernek lehetett érdeke, hogy ilyen félreeső helyen adjon találkozót. De hiszen ez képtelenség! Pillantása az órára esett. Pontosan nyolc óra volt. Aztán hirtelen felderült az arca, felugrott és járkálni kezdett. Semmi kétsége nem volt már a levél íróját illetően! Éppen a telefonkagyló után nyúlt, mikor kopogtak, s az öreg házvezetőnő nyitott a szobába.

– Egy úr várja kint!

– Vezesse be!

Néhány pillanat múlva Miller lépett be. Rex melegen üdvözölte a detektív-felügyelőt, aki egy kényelmes karosszékben helyezkedett el. Az egzotikus szobrok és fegyverek láthatóan érdekelték a felügyelőt, de figyelmét leginkább a Siva-szobor ragadta meg. Egy rejtett fényforrás kitűnően világította meg a szobor fejét. Távoli, különös varázs élt ebben a szobában. Rex elmosolyodott.

– Ha nem csalódom, magát is érdeklik ezek a különös holmik!

Miller leplezetlen csodálattal nézte a pompás perzsaszőnyeget és a bőrkötésű könyveket.

– Ritkán látni ilyen szép és érdekes dolgokat! Ez a Siva-szobor olyan, mintha évszázadokon át egy kis hindu templomban állt volna. Pompás darab. Ajándékba kapta?

Rex elnevette magát.

– Sajnálom, de ki kell ábrándítanom. Ezek a tárgyak többnyire igen sok pénzembe kerültek. Igaz, hogy a fegyverek közül némelyiknek érdekes története van. Azokat a fejdíszeket például akkor szereztem, mikor egy francia misszionáriust kimentettem a feldühödött négerek kezei közül, valahol a Viktória-Nyansa környékén. Az a rovátkás lándzsa egy bosutó törzsfőtől származik, s alig egy centiméterre süvített el a fülem mellett. Parancsol cigarettát?

Miller rágyújtott és elégedetten tapasztalta, hogy Rex cigarettái is keletről származnak.

– Higgye el, Walford úr, szinte megfoghatatlan, mennyire nem értenek egyes emberek a Scotland Yardon a kriminológiához! Ilyen embert, mint maga, állandóan foglalkoztatni kellene a Scotland Yardon… Azt hiszem, jobban ért a dolgokhoz, mint sok detektív nálunk!

Rex megrándította vállát.

– Eleinte a klubban is nevettek rajtam, de mióta Elly Greent kiszabadítottam, valamennyire megváltozott a véleményük!

Miller nagyokat szippantott a cigarettájából és kényelmesen hátradőlt a széken.

– Különös dolgok folynak mostanában a Scotland Yardon… Valami nincsen rendben.

– Hogyhogy?

– Nagyon titkolóznak, mióta Bensont elfogták.

Rex bólintott.

– Hallottam a dologról… Johnson fecsegett valamit. Állítólag Craig egy föld alatti alagútra bukkant. Azt hiszem, Bensont is ott fogták el.

Miller titokzatos arcot vágott.

– Én nem tudok sokat az egész esetről. A Scotland Yardon azt beszélték, hogy Benson igen fontos tanú lehet a Skorpió ellen. Mindnyájan vártuk a fejleményeket, és az eredmény abszolúte semmi! A fickó úgy hallgat, mint a sír. Véleményem szerint különben sem ismerhette a Skorpió arcát. Bennett vallomása szerint a titokzatos Mester még a banda tagjai között sem jelent meg álarc nélkül. De hogy visszatérjek a tárgyhoz, tegnap óta azt suttogják, hogy Benson rövidesen megtörik. Megkérdeztem Craiget, hogy mi az igazság ebben az egész ügyben, de kitérő választ adott!

Rex elgondolkozott.

– Egyre furcsább dolgok történnek. Bennett is nyomtalanul eltűnt. Azt hiszem, úgy hívják azt a fiatalembert, akit sebesülten találtunk a Skorpió házában. De egy dolgot nem értek most sem: hogy került maga egyáltalán abba a szobába. Azt meg tudom magyarázni, hogy miért feküdt ájultan. Ha nem csalódom, alaposan fejbe ütötte valaki, Bennett vagy valaki más, akinek sikerült elmenekülnie.

Miller kellemetlen grimaszt vágott.

– Nem csalódik. Alaposan fejbe vágtak. Az az átkozott Benson volt. Bemásztam az ablakon, hogy a rendőrök dolgát megkönnyítsem. Be kell vallanom, a véletlen a segítségemre volt, hogy egyáltalán felfedezhettem a Skorpió házát!

A telefon csilingelni kezdett. Rex felkapta a kagylót.

– Halló! Te vagy, Elly? Jól érzed magad? Ennek igazán örülök… Hogy holnap menjek oda? Hány órára? Rendben van. A viszontlátásra!

Rex letette a kagylót. Miller jelentőségteljesen kacsintott.

– Green kisasszonnyal beszélt? Nagyon szép lány. De most már mégis illik megemlítenem, hogy tulajdonképpen miért jöttem ide. Fontos nyomra bukkantam. Szeretném, ha segítségemre lenne. Lehetséges, hogy talán már két nap múlva telefonálok önnek, és akkor megkezdődhet a hajsza a titokzatos Mester után!

Rex elképedve nézett a detektívfelügyelőre.

– Kire gyanakszik?

– Gyanakodni? Még korainak tartom, hogy nyilatkozzam. Ebben az ügyben annyi ember gyanús, hogy nem is tudom felsorolni őket. Elmondhatok egy igen mulatságos dolgot… A Scotland Yardon, a szobám előtt a folyosón Johnson őrmester beszélgetett egy írnokkal. Az ajtóm kissé nyitva volt, minden szót hallottam, és majd megpukkadtam a nevetéstől. Johnson szerint a Skorpió nagyon könnyen lehet a Scotland Yard egyik főtisztviselője, mondjuk Craig, én vagy Webbs. De lehet maga Sir Harley is.

Rex felkacagott.

– Bocsásson meg, kedves Miller, de elképzeltem Sir Harleyt mint Skorpiót!

Miller is mosolygott.

– Csak fantázia kell hozzá, és mindent el lehet képzelni. Johnson ebben a tekintetben egyedülálló. Szerinte Skorpió-jelöltek mindnyájan, akik ebben az ügyben szerepelnek! Ön, Walford úr, Bredford doktor, Wellington ügyvéd, Parker és természetesen a kitűnő Crowards… Persze ön még nem is hallotta, hogy Crowardsot tegnap elfogták! Semmi köze ehhez az ügyhöz, csak menekült, mert valami kis lopási ügybe keveredett.

Rexet mulattatta Miller fejtegetése.

– De egy személyt mégiscsak kifelejtett a számításból a derék Johnson őrmester: saját magát! Mindenkire gyanakszik és nem veszi észre, hogy a végén saját maga is gyanúba keveredik!

– Egészen kitűnő! Ragyogó ötlet! Ezt rögtön elmesélem a Scotland Yardon! A kövér Johnson azonos a Skorpióval! – Milleír alig tudta abbahagyni a nevetést, de pillantása az órára esett. – Teringettét, már fél kilenc! Okvetlenül mennem kell. Ha telefonálok önért, számíthatok a segítségére?

– Feltétlenül – mondta Rex, aki az ajtóig kísérte a felügyelőt.

Miller még egy pillantást vetett a szobára.

– Hát bizony Walford úr boldog ember, hogy ebben a pompás lakásban élhet! Ilyen könyvtárat sem látni mindenütt.

Rex mosolygott.

– Mindenesere van egy könyvem, amelyik számomra megfizethetetlen értéket képvisel.

Miller csodálkozó tekintetet vetett Rexre.

– Talán valami régi fóliáns?

– Dehogy. Egy kis egyszerű könyvecske, de megmentette az életemet. Egy revolvergolyó lapul a belsejében, Miller bólintott.

– Ezt kitalálhattam volna! Viszontlátásra, Walford úr!

A detektívfelügyelő távozása után Rex Walford is elhagyta a házat, s gyors léptekkel a legközelebbi taxiállomás felé tartott. Kalapját mélyen a szemébe húzta.

Az utca végén taxi állt meg. A lámpák csak homályosan világítottak át a sűrű ködön. Rex meghagyta a sofőrnek, hogy várjon, azután elindult a szűk sikátorban. Már jó darabot ment, de az utcán egy lélek se mutatkozott. Gyanúja felébredt, léptei mindinkább bizonytalanabbá váltak, aztán egy pillanatra megállt. A következő percben két csavargó vetette rá magát Rexre… A támadás hirtelen jött, de Rex nem vesztette el lélekjelenlétét, botjával irtózatos ütést mért egyik támadójára, aki szédülten esett a kövezetre. A másik azonban megragadta a botot. Pár percnyi heves küzdelem után a sétabot kettétört. A földön fekvő ember feltápászkodott, s mire Rex előrántotta revolverét, támadói eltűntek a sötétben.

Rex nem tartotta érdemesnek, hogy a Kék golyóba benézzen, most már tudta, hogy senkit sem fog ott találni. Visszasietett a taxihoz.

– A Trewers kávéházhoz!

Útközben teljesen elfoglalták gondolatai. Nyilvánvaló, hogy a levél kelepce volt. Az egész támadást gondosan előkészítették.

Az autó a Trewers kávéházhoz ért. Rex egyenesen a telefonfülkébe sietett és felhívta a Scotland Yardot.

Mikor kilépett a telefonfülkéből és leült a törzsasztalához, már sokkal tisztábban látta a helyzetet. A kitűzött cél előtt esze ágában sem volt meghátrálni. Tisztában volt azzal, hogy gyorsan kell cselekedni. Érezte, hogy számításába egy hibának se szabad becsúsznia. Minden energiáját összeszedte… Elly jutott eszébe… A végső küzdelem küszöbén állt.

A Kék golyó előtt egy elegánsan öltözött férfi állt a sötétben, s a lámpa fénye két, rosszul öltözött, borotválatlan férfi arcára esett.

– Sikerült?

Az elegáns, monoklis férfi kilépett a lámpa fénykörébe. Webbs detektív volt az…

Áruló szemek

A Scotland Yard hatalmas épülete úgy zsibongott, mint valami méhkas; az újságírók tömegei valósággal ellepték. Mindegyiknek volt protektora vagy barátja a hivatalnokok és rendőrök sorában. Ezt az összeköttetést alaposan kihasználták.

Az újságírók feltálaltak mindent a Skorpió régebbi ügyeiről olvasóiknak. Húsz nagyobb zsarolást és legalább egy tucat betörést írtak le pontosan és részletesen.

Az érdeklődés egyre fokozódott. Mindenki érezte, hogy valami különös feszültség van a levegőben. Új szenzációk vetették előre árnyékukat. Nemcsak az újságírók kíváncsiskodtak, hanem a Yard többi tisztviselői is, feszült érdeklődéssel kísérték Craig harcát a Skorpióval. Mindenki tudta, hogy szálai nála futnak össze. Valójában a Scotland Yard különböző részeiben lefolytatott titokzatos tárgyalások hátterében ő állott.

Craig külseje mit sem változott, a nyomozás fáradalmai nem hagytak nyomot az arcán.

Az előtte álló Benson láthatóan kényelmetlenül érezte magát. A kihallgatás már vagy két órája folyt. Benson kezdetben mindent tagadott, semmiről sem akart tudni, azonban ellenállása lassan gyöngült. Craig végre elérkezettnek látta az időt, hogy döntő támadásba menjen át.

– Elég terhelő bizonyíték áll rendelkezésemre, hogy akasztófára juttassam! Régebbi dolgairól most nem akarok beszélni! Az egyetlen enyhítő körülmény a beismerő vallomása lehetne!

– Azt hiszi, hogy a Scotland Yard megvédhetne engem a Skorpió bosszújától, ha elárulom? – kérdezte Benson.

– A Skorpió bosszúja nem lehet olyan borzalmas, mint az a reggel, amely elkerülhetetlenül bekövetkezik! Leviszik, bekötik a szemét… és ráállítják a csapóajtóra. Számolni fogja a másodperceket, amíg a vég bekövetkezik!

Craig nyugodtan, szinte halkan beszélt, de hangjában annyi szuggesztív erő volt, hogy a fogoly elsápadt. Craig folytatta a támadást.

– A Skorpió nem számíthat hűségre! Ő is csávában hagyta magát.

– Intézkedett, hogy elmenekülhessek – mormogta Benson –, azért árulta el nekem az alagút titkát!

Craig elmosolyodott.

– De az alagút végén már vártuk! – mondta nyomatékkal.

Benson hirtelen felkapta a fejét, és a detektív szemébe nézett.

– Vallani akarok! – mondta azután rekedt hangon.

Benson beszélni kezdett, Craig pedig minden szót feljegyzett.

– Egyelőre végeztünk! – mondta a főfelügyelő.

Intett a rendőröknek, akik megindultak a fogollyal. Benson hirtelen összerezzent, mintha villamos ütés érte volna.

A folyosóra nyíló üvegablakon valaki benézett. A lefüggönyözött kis nyíláson át Benson az arcát nem láthatta, csak a két szemét, azokat a szemeket azonban nem lehetett félreismerni. Kegyetlenül hideg pillantásuk megfagyasztotta a vért ereiben. Aztán egy pillanat alatt eltűntek a szemek!

Benson néhány ember lassan eltávolodó lépteit hallotta. Akart még valamit szólni, de azután csak rezignáltan intett, és megindult a két rendőr között a kijárat felé.

Kint még látott három távozó alakot a folyosó végén, egy rendőr tisztelgett valamelyiküknek. Amikor a rendőrökhöz értek, Benson nem bírta megállni, hogy meg ne kérdezze:

– Ki volt az, akinek az előbb tisztelgett?

– Sir Harley – felelte a rendőr.

Benson megtántorodott. Ez már tényleg sok volt. Szinte hihetetlen! A Skorpió és Sir Harley együtt mentek? A helyzet groteszk tragikumának Benson nem bírt ellenállni. Éles, hisztérikus kacagása felverte a folyosót, miközben a rendőrök betuszkolták egy kis cellába és rázárták az ajtót. Stone őrmester az ajtó előtt maradt őrködni.

Sir Harley irodája olyan helyen volt, ahová csak igen körülményesen lehetett bejutni. Nem szerette, ha zavarták. A főbb tisztviselőknek is csak ritkán, igen fontos esetekben volt szabad ott jelentést tenni. Nagy eseménynek számított, ha egyszerre több személy nyert bebocsájtást a szentélybe.

Az a körülmény pedig, hogy a ma megjelentek közül többen tartoztak a Scotland Yardhoz, önmagába véve is felkeltette a kíváncsiságot, amelyet fokozott még az hír, hogy mindnyájuknak több-kevesebb közük van a Skorpió ügyhöz.

A legkorábban Wellington Smith érkezett. Az ügyvéd időközben teljesen kiheverte az izgalmakat, és ismét visszanyerte régi, méltóságteljes modorát. Jelenleg Elly körül forgolódott, és arca lassan visszanyerte színét.

Az ajtón most Craig lépett be, Bredford társaságában. Az orvos sietve üdvözölte a leányt.

– Hol van Rex? – kérdezte Elly.

– Biztosan valahol ott mászkál az irattár környékén – válaszolta Craig. – Tegnap órák hosszat bújta a Skorpió-ügy iratait. Ma reggel is ott láttam. Az összes levélben és cédulán az aláírást helyettesítő vörös skorpiót vizsgálgatta nagyítójával! Nem tudom elképzelni, mit akar belőlük megtudni. Biztosan mindjárt megjelenik valamilyen világrengető új felfedezéssel!

– És Miller felügyelő? – kédezte Sir Harley.

– Ugyanott. Walford őt is megfertőzte ezzel a vizsgálatmániával. Tegnap egész délután el sem mozdult mellőle.

Elly is csendesen elmosolyodott Rex említésénél, azután Sir Harleyhoz fordult.

– Valamit meg akar tőlem tudni? Talán a fogságomra vonatkozólag? Most jut eszembe, hogy még el sem mondtam összefüggően elrablásom történetét.

– Nem szeretnék kellemetlen emlékeket felidézni, Elly kisasszony, de talán tett valami olyan megfigyelést, amiből a Skorpió személyére következtethetünk!

Elly elsápadt, de nem a Skorpió említése volt rá ijesztő hatással, mint azt a többiek hitték. Víziószerűen és mégis élesen – mintha filmvetítőgép lencséjéből vetítették volna – egy kép jelent meg előtte. A függöny nyílásán át ismét látta a sötét alakot, azután fény vetődött arcára… Joe Milton arca! A kedves pajtás, akivel mindig olyan szívesen volt együtt. Hihető-e ez? Lehetséges ez? A fogság üres óráinak töprengése fájóan véste be Joe nevét lelke mélyébe. Szédülten dőlt hátra, majd a kíváncsi pillantások kereszttüzében ismét beszélni kezdett.

– A Skorpió nevét nem mondhatom meg… Sohasem!

Az utolsó szót szinte kiáltva ismételte.

– Hát ismeri? – kérdezte Sir Harley.

Kínos csönd támadt a szobában, de a mély csend dacára is érezni lehetett az izgalom túlfűtöttségét. A máskor nyugodt orvos is olyan görcsösen szorította a széke karfáját, mintha le akarna belőle tömi egy darabot.

– Beszéljen! – szólalt meg végül Craig. – A Skorpió meggyilkolta Walford urat, aki magát úgy szerette. Megölte Johnnyt is. De sok-sok más bűn is szárad a lelkén. Ezt a szörnyeteget, akárki legyen is, meg kell neveznie!

Elly gépiesen bólintott, úgy látszott, hogy a főfelügyelő meleg, meggyőző hangja az akarat utolsó maradványait is kioltotta lelkében.

– Igen… értem… Láttam véletlenül a Skorpió arcát, Joe Miltonét.

A szobában ismét csend lett. Sir Harley nem szólt, de szemrehányóan tekintett Craigre, akinek arckifejezése változatlan maradt, szemét merően a mennyezetre szegezte…

Az ajtó nagy robajjal felnyílt és Miller rontott a szobába. Megkapaszkodott az íróasztalban, és a nagy sietéstől kifulladva levegő után kapkodott.

– Bensont meggyilkolták! – kiáltotta.

– És az őrség? – kérdezte Craig.

– Nem volt ott senki! A szoba félig nyitva volt, és ha nem tudom, hogy kihallgatás után oda szokták vinni Bensont, talán be sem néztem volna. Rémes látvány volt!

Benson halála

Stone őrmester nyugodtan, kényelmesen állt az ajtó előtt. Az utóbbi napokban Benson minden kihallgatáskor az ő őrizetére volt bízva, ez a feladat nem volt nehéz.

Eredetileg három rendőrt állítottak a fogoly őrizetére, de ezt a rendelkezést már nem vették szigorúan az utolsó időben. Most például csak egy rendőr volt jelen. Sőt, Stone őrmester még ezt az egyet is elküldte valamilyen megbízással, aztán megnyugodva dőlt az egyik ajtófélfának.

Azt beszélték a Scotland Yardon, hogy az őrmester meglehetősen arrogáns természetű, és ha csak lehet, kerüli az alkalmat, hogy közrendőrökkel beszélgetésbe keveredjen. Ahogy ott állt, egy rendőr lépett mellé, és tisztelegve átnyújtott neki egy hosszúkás borítékot, azután gyors léptekkel távozott. Az őrmester annyira meglepődött, hogy mielőtt kérdést intézhetett volna, a rendőr eltűnt a folyosó végén. Stone hirtelen elsápadt, a szeme hitetlenül meredt a levélre. Óvatosan körülnézett és elindult felfelé a lépcsőn.

Benson úgy maradt magára a kihallgatás után, mintha fejbe vágták volna. A Skorpiót jól ismerte, elégszer beszélt vele, és képzeletét izgatta, hogy milyen arc rejtőzhet az álarc mögött. Sohasem érezte azonban a Mester alakját olyan hatalmasnak és titokzatosnak, mint jelen pillanatban.

Craig egy mondása jutott eszébe: „A Scotland Yardon biztonságban van.” Biztonságban? Keserűen felnevetett. Van-e hely a földön, ahol biztonságban érezhetné magát? Ő, aki elárulta a Skorpiót!?

Tudta jól, hogy a Skorpió sohasem irgalmaz árulóinak. Hirtelen felrezzent. A kilincs lenyomódott és lassan, csendesen kinyílt az ajtó. Káprázó szeme csak ködfátyolon át látta a küszöbön megjelenő alakot. Ismerősnek tetszett… vagy tévedett volna? Agya fáradt volt, gondolatai ólomlábakon jártak.

Az alak egyre közeledett, az arca megnőtt… A kemény, szögletes arcból két hideg, kegyetlen szem tekintett reá. Az a szempár, amelyet nemrég a kis ablakon át látott.

Benson dermedten nézett szembe a közeledő alakkal; halálfélelmében szája rémült kiáltásra nyílt. Ebben a pillanatban megvillant valami… A kiáltás bugyborékoló hangba fulladt, Benson teste hátrabukott, és végigzuhant a padlón.

A gyilkos megfordult, és lassan távozott. Csendes lett minden…

Craig gondterhelten meredt maga elé. A holttestet a szoba sarkában talált ponyvával letakarták, s a főfelügyelő most a gyilkos szerszámot vizsgálgatta. Furcsa, kétélű, tőrszerű kés volt, és a pengére rászáradt vérfoltok még fokozták félelmes hatását.

– Majdnem olyan, mint egy orvosi műszer – állapította meg Craig.

– Talán akadna ujjlenyomat a nyelén? – kérdezte egy fiatal rendőr.

A főfelügyelő bosszúsan legyintett.

– Már megnéztem. A gyilkos természetesen kesztyűben dolgozott. A Skorpió gondolt erre!

– Skorpió? – kérdezték egyszerre hárman is.

– Persze hogy ő volt a tettes! Nemhiába félt Benson a bosszújától. Pedig ezt a bűntettet könnyen meg lehetett volna akadályozni!

Millerhez fordult, aki Stone őrmester társaságában éppen ebben a pillanatban érkezett.

– Felügyelő úr az előbb, igaz kissé hézagosan, elmondta nekünk a holttest megtalálásának körülményeit.

Miller bólintott.

– Honnan is jött, amikor észrevette, hogy a szoba ajtaja nyitva van?

– A Recordból. Szükségem volt az egyik iratra és ezért kellett átmennem oda…

– Jó – szakította félbe Craig. – Szóval átment a Recordba. És miért jött vissza?

– Mert ön hívatott, főfelügyelő úr!

– Én?… – kérdezte Craig meglepetve.

Miller Stone-ra nézett, aki mozdulatlanul állt mellette.

– Az őrmester jött hozzám azzal az üzenettel, hogy jöjjek az irodájába, de az iroda üres volt. Vártam egy kicsit.

– Meddig várt?

– Körülbelül tíz percig.

– És azután?

– Azután az egyik altiszttől megtudtam, hogy a főfelügyelő úr Sir Harleynál van. Ezt különösnek találtam, mert…

– Ne térjen el a témától szakította félbe ismét Craig.

– Tehát elindult?

– Igen és útközben láttam, hogy a szoba ajtaja nyitva áll. Őszintén szólva, csupán kíváncsiságból néztem be. Azt hittem, hogy a foglyot már elszállították. Sok kellemetlen látványban volt részem – folytatta –, de Benson véres holttestét sohasem fogom elfelejteni. Talán azért hatott olyan borzalmasan, mert teljesen váratlanul ért… Gyilkosság a Scotland Yardon!

– Tényleg – hagyta helyben Craig. – A Skorpió nem dolgozik sablonos módszerekkel! Ezt a gyilkosságot is mesterien hajtotta végre. Ettől eltekintve én semmiféle üzenetet nem küldtem önnek, sem Stone őrmesterrel, sem bárki mással!

Hangja élesebben csengett, amikor az őrmesterhez fordult, aki megzavarodva állt ott, és szemmel láthatóan elsápadt az utolsó szavaknál.

– Egy ismeretlen rendőr jött a főfelügyelő úr üzenetével – mondta végre akadozva. – Legalábbis ezt mondta. Azt hittem, hogy ő veszi át Benson őrizetét.

Megállt, és szinte segélykérőén nézett körül.

– Mi volt az üzenet? – kédezte Craig.

– Miller felügyelő urat sürgősen hívatja a főfelügyelő úr.

– Nem tűnt furcsának ez a parancs?

Stone hallgatott.

– Milyen volt a rendőr külseje? – kérdezte hosszabb szünet után Craig.

– Magas, karcsú ember volt – felelte habozva Stone. – Nem ismertem.

– Semmi feltűnőt sem látott rajta?

– Nem! Azaz mégis! A sapkája elöl el volt szakadva.

Az egyik fiatal detektív meglepetten felkiáltott:

– Az elszakadt sapka! Persze, hiszen nekem is feltűnt. Magas rendőr volt, fehér borítékkal a kezében. Láttam a Skorpiót! – fejezte be izgatottan.

Többen elnevették magukat. Craig azonban gyorsan odafordult.

– Biztos, hogy fehér borítékot vitt?

– Igen. Nagyon feltűnő volt az elszakadt sapka. Két perc múlva pedig láttam visszajönni – tette hozzá.

– És a fehér boríték?

– Már nem volt nála. Legalábbis a kezében nem volt.

Craig most Stone őrmesterhez fordult. Átható pillantásától az őrmester hatalmas alakja szinte összezsugorodott.

– Hol a levél?

– Milyen… levél? – akadozott Stone.

– Amit a Skorpió küldött!

Stone keze önkéntelenül kabátja bal zsebe felé indult, de a mozdulat félbemaradt.

– Nem tudom!

Craig pillantása elhallgattatta.

– Ez a levele is kétszáz fontot jövedelmezett volna önnek! Ha jól emlékszem, tíz nappal ezelőtt annyit fizetett be a folyószámlájára!

– Nekem nincs is folyószámlám – válaszolt Stone izgalomtól remegő hangon.

– Dehogynem! Black néven a Middland bank fiókjánál.

Az őrmester kétségbeesett védekezése dadogásba fúlt.

– Valami… kis megtakarított pénzem is volt.

– Háromezer font megtakarítás másfél év alatt! Nem gondolja, hogy ez nem „kis megtakarított pénz”? Elég költekezően élt, s könnyen meg tudtam állapítani, hogy többet adott ki, mint a fizetése volt. Már néhány hete figyelemmel kísérem!

Intett, és két rendőr közrefogta az őrmestert, aki nem is próbált védekezni, mikor Craig belenyúlt a zsebébe a levélért, melyet vigyázatlan mozdulatával elárult.

A főfelügyelő kivette a levelet, és átfutotta. Elégedetten mosolygott.

Másfél órával később már Sir Harleynak magyarázta el Craig Benson meggyilkolását.

– Stone a Skorpió kéme volt. Tőle kapott mindig oly pontos értesítéseket intézkedéseinkről.

– Azt gondolja, hogy ő tette el láb alól Bensont? – kérdezte Sir Harley.

– Dehogy! Stone sohasem vett aktívan részt a Skorpió bűncselekményeiben. Ő csak híreket szállított. Kötelessége volt mindenről értesüléseket szerezni, és ez nem is eshetett nehezére. Leírta megfigyeléseit, és elküldte egy megadott címre, a jutalmat pedig postautalványon kapta meg. A Skorpió egyéb rendelkezései szintén levél útján érkeztek.

– Honnan tudja ezt oly biztosan?

– Stone teljesen megtört. Töredelmes vallomást tett. Meg vagyok róla győződve, hogy a tiszta igazat vallotta!

– Megtudott tőle valami fontosat?

– Semmit. Nem tartozott a Skorpió bizalmasai közé, eszköz volt csupán.

– Mi állt a levélben?

– A Skorpió utasította, hogy ha vannak még rendőrök Benson őrizetére kirendelve, úgy küldje el azokat. Ő maga pedig menjen Millerhez, és küldje az én irodámba. Ezáltal a fogoly őrizetlen maradt, és Millert is foglalkoztatta egy ideig.

– Hiszen Miller a Recordban volt!

– Átjöhetett volna bármikor, ahogy tegnapelőtt is megtette. Érdekelte Benson személye.

– Csodálom, hogy a levelet nem tépte szét.

– Ez szamárság volt tőle. Annyira megdöbbent, mikor neki is cselekvően kellett fellépnie, hogy elvesztette józan ítélőképességét. A Skorpió parancsát pedig nem merte megszegni. Félt nagyon a Mestertől.

– Eszerint a tépett sapkájú rendőr a gyilkos?

– Nem! A rendőr csak a levelet adta át Stone-nak. Látták elmenni. Valószínűleg a Skorpió bandájának egy tagja lehetett. Az igazi tettes azonban az volt, aki az egész tervet kieszelte és a levelet elküldte. Itt a Scotland Yard épületében leste ki az alkalmas percet.

Sir Harley energikusan megigazította nyakkendőjét.

– Tehát mit gondol?

– Azt, hogy olyan valaki a tettes, akinek szabad bejárása van a Scotland Yardra! – válaszolta Craig.

– Még jó, hogy nem mondja azt, hogy ő is a Scotland Yardhoz tartozik – fakadt ki Sir Harley.

Csend lett. Ez egyszer még Sir Harley sem rejthette el a felindulását; halvány arcán piros foltok gyúltak ki.

Az íróasztalon álló Igazság-szobor kezében mintha megrendült volna a mérleg serpenyője.

Furcsa betörés

A kis tolvajlámpás csak gyéren világította meg a szobában lévő sötét alakokat.

– Semmi eredmény!

Leplezetlen bosszúság csengett ki a beszélő hangjából. Az ajtónak támaszkodó magas férfi rögtön válaszolt:

– Van időnk. Folytassák tovább! Széjjel kell szedni az ágy rézrudait és a függönytartó rudakat is, de óvatosan! Egy karcolásnak sem szabad látszania.

Percek teltek el.

– Megvan! – hallatszott egy ujjongó hang. Az üres függönytartórúdból egy hosszúkás tárgy került elő. Egyszerű, szürke papirosba volt csomagolva.

Az ajtónak támaszkodó magas férfi egyszerre megélénkült. Előrelépett és mohón kapott a csomag után. Lassan bontotta ki a papírt… Szeme felvillant. A csomagban egy sétapálca rúdja volt.

– Végre!

– Gyorsan cselekedni kell.

A szürke papírba óvatosan begöngyölte a hasonló rudat, melyet magával hozott, és visszatette rejtekhelyére. A gombot rácsavarta a rézrúdra, és letörölte, hogy nyom ne maradjon.

Egy reflektor éles fénye suhant végig a szobán. Kívülről autóberregés hallatszott. A sötét alakok falhoz lapultak, aztán az autó továbbrobogott. A magas férfi az ablaknál termett, majd nyugodtan lépett vissza.

– Egy taxi volt… A sofőr házszámot keresett reflektorával. Ostobaság volt, hogy a redőnyt nem engedték le.

Az egyik alak zavartan krákogott.

– Nem működik. Előbb próbáltuk. Minden szobában leengedtük, de itt nem lehetett.

– Nincs most időnk vitatkozni. Tegyék gyorsan vissza a függönyrudat. Ügyeljenek, hogy ne maradjon semmi nyom.

– Kész?

– Igen! Mehetünk?

Sötét árnyékok suhantak a kijárat felé. A tolvajlámpa vékony fénycsíkja eltűnt…

Az utcán megállt a kis csoport. A magas férfi halk hangon néhány utasítást adott társainak, akik azután nesztelenül tűntek el a sötétben. A vezető egyedül maradt. Lassú léptekkel átment az utca másik oldalára és behúzódott egy kapu alá. Rövid idő múlva folytatta útját, de csodálatosképpen egész más ember benyomását keltette. Meggyorsította lépteit, azután belépett a Victoria klub ajtaján.

Rex Walford csak késő este érkezett haza. Kinyitotta a ház kapuját, felment a lépcsőn. A puha, vörös szőnyeg felfogta lépései zaját. Mikor a lakás ajtajához ért, egy pillanatra megállt, kis kulcsot vett elő és beillesztette a zárba. Az ajtó szinte nesztelenül nyílt ki. Megcsavarta a kapcsolót, két erős villanykörte világította meg a szobát. Rex levetette kabátját, s újra a kapcsoló után nyúlt, mikor önkéntelenül megállt… Az előszoba közepén egy fekete szövetdarab hevert. Odasietett és felemelte. A posztóba két nyílás volt belevágva.

Rex egy pillanatig sem kételkedett, hogy valaki a lakásában járt, és a posztódarabokat álarcnak használta.

Gondosan átkutatta a lakást, de semmi sem hiányzott, minden a legnagyobb rendben volt. A szobában semmi jel nem mutatta, hogy valaki a távolléte alatt oda behatolt. De az a kis fekete álarc mégis bizonyíték, hogy nincs minden rendben. A hálószobát vizsgálta a legtüzetesebben, ám nem talált nyomot. Le akarta engedni a redőnyt, de az nem működött. Egy pillanatra meghökkent, aztán eszébe jutott, hogy már tegnap sem tudta leengedni. Pár percnyi habozás után kiment az előszobába, és szerszámokkal tért vissza. Úgy vélte, egy amatőr detektívnek mindenhez értenie kell.

Negyedóráai munka után a redőny újra használható volt. Rex felkapaszkodott az ablak melletti szekrényre, ahonnan könnyűszerrel elérte a függönytartó rézrudat, gyorsan lecsavarta a rézrúd végéről a golyóban végződő díszt. Egy szürke papírba csomagolt tárgyat húzott ki a rúdból. Megnyugodva tette vissza, ruganyosan leugrott a szőnyegre, és izgatottan járkált.

Az álarc nem hagyta nyugodni. Csak egyetlen ember jöhetett számításba. Mit keresett itt? Úgy látszik, nem viselte az álarcot, mert különben nem vesztette volna el. Bizonyára a zsebében volt, és onnan esett ki. Egy betörő, aki az álarcot a zsebében viseli? Érthetetlen!…

Hirtelen ötlete támadt. Átsietett a dolgozószobába és a Siva-szoborhoz lépett. A szobor hátában egy parányi kis rejtett fiók volt elhelyezve, ahonnan egy fából készült kis tárgyat vett elő és figyelmesen nézegette. Arcán elszánt, kemény kifejezés jelent meg. Visszatette a kis tárgyat és újra folytatta körútját a szobában. Gondolatai most főleg Ellynél jártak. Mióta a lány kiszabadult a fogságból, gyakran felkereste, de sohasem találta egyedül. Az íróasztalon állt Elly arcképe, s Rex pillantása akaratlanul is odatévedt. Egészen érthetetlennek találta, hogy a leány újra visszaköltözött a Walford palotába, ahol már két tragédia játszódott le.

Megszólalt a telefon, Rex felkapta a kagylót.

– Halló?! Te vagy az, Elly? Nem értem tisztán! Félsz egyedül maradni… Sokszor mondtam már neked, hogy ne menj vissza a Walford palotába… Igen… hogy én menjek oda?… Igen… tehát abban maradunk, hogy holnap átköltözöm a kis kék szobába… Én ugyan azt hiszem, hogy a veszedelmek már elmúltak!… Tehát holnap ötkor…

Letette a kagylót és elgondolkozott. Elly bizonyára nagyon fél, ha ilyen későn felhívja… Már arra gondolt, hogy rögtön átmegy hozzá, de eszébe jutott, hogy az csak felesleges feltűnést keltene.

Fáradtnak érezte magát, végigdőlt a díványon és már félálomban volt, mikor a telefon újra csengett. Felvette a kagylót, azonnal felismerte Craig főfelügyelő hangját, aki szokott száraz modorában közölte, hogy holnap délután hat órakor mindnyájan összegyűlnek a Walford palotában.

Rex mosolyogva tette le a kagylót. Úgy látszik, a főfelügyelő megint holtpontra jutott a nyomozásban és szükségesnek látja, hogy a Walford-ügy összes szereplőjét újabb tanácskozásra hívja össze… Pár perc múlva Rex már mélyen aludt.

Az álarc lehull

Új élet kezdődött a Walford palotában. A becsukott redőnyöket felhúzták. Aki a folyosókon végigment, szinte azt vélhette, hogy az utóbbi hetek eseményei rossz álmok voltak csupán.

A ház lassan megtelt vendégekkel. A vendégsereg meglehetősen vegyesnek tűnt az első pillanatban. Figyelmesebb vizsgálat után azonban mindenki rájött volna, hogy a megjelentek között alig volt ismeretlen arc. Mind szerepeltek az utóbbi idők eseményeiben, melyeknek forgataga a legkülönbözőbb embereket kereste össze, s a társadalmi és egyéb különbségek mintha eltűntek volna.

Az emberek szinte úgy érezték magukat, mint egy közös, nagy drámának szereplői, akik majd a színfalak mögött lerakják különböző jelmezeiket.

Az elsők között volt Craig, aki Rex társaságában érkezett. Egész úton élénken, szinte izgatottan beszélgettek. Rexet különösen érdekelhette a felmerült téma, mert ügyet sem vetett a körülötte történő dolgokra. Pedig a ház környéke érdekes látványt nyújtott volna, ha körülnéz. Első pillantásra csak a szokásos kis őrség tűnt fel, figyelmes szemlélő azonban észrevette volna a sok álldogáló és járkáló alakot, s a kertben is feltűnt egy-egy sétáló. A Walford palotát minden oldalról körülvették a polgári ruhába öltözött rendőrök és detektívek…

Smith ügyvéd, Bredford doktor és Parker, a temetkezési vállalkozó majdnem egyszerre érkeztek. Az utóbbi kettő jelentőségteljes pillantással üdvözölte egymást.

A nyomozásban szereplők közül ott voltak Webbs, Miller, Johnson őrmester, aki kíváncsi volt és izgatott, mint rendesen. Sir Harley később jelent meg. Arca komoly volt és hideg, mint mindig.

Egy újságíró mindenáron be akart jutni a palotába, de az ajtóban álló rendőrök könyörtelenül visszazavarták. Craig utasítást adott, hogy csak az ő írásos engedélyével ellátottakat bocsássák be. Ez az intézkedés még titokzatosabbá tette a különben is szokatlan tárgyalást.

Természetesen minden érkezőt meginterjúvoltak az újságírók. A válasz azonban egyforma volt; senki sem sejtette az idézés célját.

Ott volt még Bennett is, aki Anny társaságában érkezett. Arca még kissé sápadt volt és meglátszott rajta a kiállt szenvedések nyoma. A fiatal ápolónő aggódva nézett körül, de azért bátorítóan szorította meg Bennett kezét.

Még a kis közjegyző érdemel külön említést a megjelentek közül. Chadwick szürkén és meghúzódva ült egy sarokban, és csendesen várta a történendőket. Mellette idősebb ember állt, aki régimódi, fekete ruhájában különösen hatott; alig lehetett ráismerni Jamesre, az öreg inasra.

Volt még természetesen több kevésbé fontos és néhány ismeretlen ember is, úgyhogy a hallt teljesen betöltötték. Később az egész társaság a nagy ebédlőbe vonult át.

Az első pillanattól kezdve bizonyos feszültség volt érezhető, ami percről percre fokozódott. Mikor Sir Harley megjelent, a hangulat túlfűtött volt az izgalomtól. Nehéz lett volna e jelenség végső okait elemezni. Biztos csak az volt, hogy bár a Scotland Yard hallgatott, mindenki meg volt róla győződve, hogy annak a drámának, amely itt kezdődött a Walford palotában, az utolsó felvonása közeledik.

Craig főfelügyelő érdeklődve figyelt. Kis csoportok keletkeztek, és az izgalom többé-kevésbé leplezett megjegyzések és gyanúsítások formájában robbant ki. A beszélgetés töredékei zavaros káosszá folytak össze, csak időnként lehetett egy-egy hangfoszlányt megérteni.

– Egészen biztosan tudom, hogy ki a Skorpió! – mondta Wellington Smith. Az ügyvéd hangja elhalkult. – Az elveszett Skorpió-cédula, a Scotland Yard… egész kétségtelen… saját szememmel láttam – hangzottak történetének foszlányai.

Azután az orvos füléhez hajolt, aki meglepetésében felkapta fejét, és mindketten meredten néztek a terem egyik sarka felé. Webbs felügyelő állott ott és nyugodtan nézegetett egy furcsa, régi metszetet a falon…

Rex a főfelügyelőhöz lépett.

– Alig tudom elképzelni, hogy ez a buta és ártalmatlannak látszó ember legyen a Skorpió – suttogta fojtott hangon. – Igaz, hogy amikor rám lőttek a motorcsónakból, eltűnt őrhelyéről és sehol sem találtuk. Ha pedig meggondolom… – szavait nem fejezte be, hanem így folytatta:

– A főfelügyelő úr keze között valószínűleg jobb bizonyítékok vannak.

Craig bólintott.

Most Elly szólt közbe, aki a közelben ült és hallotta a megjegyzést.

– Minek a tettest keresni? – kérdezte szomorú mosollyal. – Sajnos, én láttam!

Craig vigasztalóan szorította meg a lány kezét.

– …Orvosi műszerrel gyilkolták meg Bensont – magyarázta egy fiatal őrmester. – Nem akarok senkit sem gyanúsítani, de az egész ügyben csak egy orvos szerepelt.

Gyors oldalpillantást vetett Bredfordra. Az orvos mit sem sejtve, éppen szivarra gyújtott.

– Ostobaság – szólalt meg Johnson. – Én tudom, ki a tettes! Nem kellene ilyen sokáig keresni! A kis temetkezési vállalkozó mindig ott volt, ahol valami történt! Webbs felügyelő úr megállapította, hogy kiváló céllövő volt, hát pedig az utóbbi gyilkosságok legtöbbjét csakis elsőrendű céllövő követhette el. Régen a hűvösön kellene ülnie!

– Nem tetszik nekem ez a Walford Rex – mondta Parker a közjegyzőhöz fordulva. – Folyton Craiggel sugdolózik. Amint hallom, ő is a Scotland Yardon volt, amikor Bensont meggyilkolták.

Chadwick közjegyző felpillantott.

– Nem nagyon értek az egész ügyhöz, de figyelemmel kísértem az újságokban – mondta –, s azt hiszem, nagyon sokan lehettek ugyanakkor a Scotland Yardon, akik bizonyos mértékig belekeveredtek az ügybe. Sir Harley is ott volt – tette hozzá némi fontoskodással, azzal újságot vett ki a zsebéből. Mindketten fölé hajoltak és betűről betűre olvasták a lap élére írt nagybetűs közleményt. Reggeli lap volt, amelyik az üggyel kapcsolatban súlyos bírálattal illette a Scotland Yardot…

A fiatal ápolónő ez ideig csak Bennettel törődött, most azonban rémülten összerezzent.

– Főfelügyelő úr – mondta az odalépő Craignek –, hisz itt van a Skorpió! Az az ember, akit a szeméről felismertem!

Görcsösen fogta Bennett kezét, és szemében rémület tükröződött.

– Melyik az? – kérdezte izgatottan Bennett.

Craig megnyugtatóan fogta meg a lány remegő kezét.

– A ház körül van véve. Most már elég bizonyíték van a kezemben. A Skorpió nem fog ártani többé senkinek! Hallgasson egyelőre!

– Az ember nem is hinné – mondta Webbs nevetve –, hogy Smith barátunk milyen társaságokba jár. A komoly ügyvéd üres óráiban nagyon szereti a kis hölgyeket. Ha ezt régebben tudom, megkettőzött figyelemmel kísértem volna…

Chadwick egyik írnoka a sarokban beszélgetett azzal a fiatal őrmesterrel, aki az előbb fejtette ki nézetét Benson meggyilkolásáról.

– Nem tehetek róla – mondta –, de nem csak Stone őrmester gyanús, hanem Miller felügyelő is, aki megtalálta a holttestet. Nagyon furcsán adta elő az egész történetet. Igazán nem akarok senkit sem gyanúsítani, de olvastam az újságokban a gyilkosság leírását. Ismétlem, a történet igen különös!

A fiatal őrmester hallgatott. Nem tartotta ugyan valószínűnek az írnok teóriáját, de nem szerette túlságosan Miller felügyelőt, aki a napokban alaposan lehordta…

Így hullámzott a beszélgetés addig, amíg Craig végre a szoba közepére lépve beszélni kezdett. Azonnal halálos csönd támadt. Mindenki feszülten figyelt szavaira.

– Hölgyeim és uraim – kezdte Craig. – Bizonyára csodálkoztak azon, hogy ma idehívtuk önöket. Önök mindnyájan közvetve vagy közvetlenül szerepet játszottak az utóbbi hetek eseményeiben. Azt hiszem, nem tévedek, ha felteszem, hogy az újságból is figyelemmel kísérték a Skorpió gaztetteit!

Több oldalról felkiáltás hallatszott.

– Az utóbbi bűncselekmények középpontjába egyre inkább a Walford család került. George és Johnny Walford gyilkosság áldozata lett. Rex Walford ellen többször kíséreltek meg gyilkos merényletet, és Elly kisasszonyt csak hosszú fogság után sikerült kiszabadítani a Skorpió kezei közül. Joe Milton pedig eltűnt. Közben a Skorpió küzdelme a Scotland Yarddal egyre komolyabb lett, és ha látszólag győztesen került is ki eddig a küzdelemből, már érezte a vesztét. Emberei közül sokan elpusztultak. A Skorpió tudta, hogy a hurok szorul a nyaka körül, és egyre elszántabb bűnökre ragadtatta magát. Így magyarázhatók az utóbbi napok gyors ütemű eseményei, melyek Benson meggyilkolásával érték el tetőpontjukat.

– Igen, Benson meggyilkolásával a Scotland Yardon! – Wellington Smith ügyvéd volt az, aki felegyenesedve, éles hangon, szinte hisztérikusan vágott közbe. – Ha olyan jól ismerik a Skorpió tevékenységét, mért nem tartóztatták le azonnal? Miért engedték, hogy az a gyilkosság megtörténjék? Úgy látszik, nem Stone őrmester az egyetlen, aki számításba jöhet – fejezte be majdnem rikácsoló hangon.

– Bevallom, Benson meggyilkolása egészen váratlanul ért bennünket – válaszolta Craig. Arca az ügyvéd heves kifakadása alatt nyugodt maradt. – A Skorpió villámgyorsan cselekedett. Nekünk nem volt még elég bizonyíték a kezünkben, hogy letartóztathassuk! Akkor még nem volt! – tette hozzá nyomatékosan.

– Szóval, most már megvannak a bizonyítékok? – kérdezték egyszerre többen is.

– Igen – válaszolt lakonikusan Craig.

Pár pillanatig valóságos hangzavar uralkodott, de mindenkit túlharsogott az ügyvéd hangja.

– Hát akkor hol a Skorpió? – kérdezte. A lárma elcsitult. Mindenki Craigre nézett.

– Ebben a pillanatban is itt van önök között! – felelte változatlan arccal a főfelügyelő.

Halálos csend támadt erre a kijelentésre. Pár pillanatig mintha szobrokká váltak volna. Csak a szemek éltek. Fürkészve, gyanakodva vizsgálgatták egymást. Hisz a Skorpió itt van a szobában! Itt közöttük! Senki sem mert moccanni!

Végre is Johnson őrmester törte meg a már fenyegetően ható csöndet. A kövér őrmester nagyon izgatott volt.

– Tartóztassuk le, főfelügyelő úr! – Szinte lihegett az izgalomtól.

Ekkor váratlanul Rex jelent meg a szoba közepén, kezében revolver csillogott.

– Skorpió! Vége a komédiának! – harsant fel a hangja. – Harry Johnson, a törvény nevében letartóztatom!

A nehéz browning mereven irányult az őrmesterre. Johnson duzzadt arca elhalványodott, alakja megroppant, úgy állt ott, mintha villám sújtotta volna!

A többiek ösztönösen hátráltak, csak Johnson, Rex és Craig maradtak a szoba közepén. A főfelügyelő arca most sem mutatott meglepetést.

– A tagadás teljesen hiábavaló – folytatta Rex. – Már tegnap óta Craig főfelügyelő úrnál vannak a bizonyítékok!

A teremben ismét csend lett, Johnson levegő után kapkodott.

– Én?… Hiszen ez őrültség! Én?…

Az ijedelmet a meglepetés csendje követte, és ez bizonytalan várakozásba ment át. A rendőrtisztviselők látszottak a legzavartabbaknak. Webbs és Miller Craigre néztek, de a főfelügyelő arcáról nem tudtak semmit sem leolvasni. Teljesen határozatlanul álltak, kivéve a fiatal őrmestert. Sugárzó arccal lépett Johnson felé.

– Kutassák át a zsebeit – szólalt meg ismét Rex.

A fiatal őrmester sietett a parancsot teljesíteni. Az egyik zseb üres volt, a másikból egy levél került elő. Pillanatnyi habozás után Craignek nyújtotta át, aki elolvasta és elmosolyodott.

– Ez elsősorban önt érdekli, Walford úr – mondta és átadta Rexnek a levelet.

„Utoljára figyelmeztetem, hogy fizessen 50000 fontot! Ha ez 24 órán belül nem történik meg, a Walford-család tagjai közül egy sem marad életben. A választ a Times apróhirdetései között S 50 jeligére várom! A Skorpió.”

– A gazember! – fakadt ki Rex.

– Ne bántsa! – mondta Craig. – Elegen vagyunk. Nyugodtan elteheti revolverét.

Rex nem szívesen tett eleget a felszólításnak, azonban belátta, hogy a főfelügyelőnek igaza van. Craig intésére Miller is odalépett Johnson másik oldalára. Így tehát ismét zsebre tette a fegyvert.

– Azért a legnagyobb elővigyázatosságot ajánlom – mondta Craighez fordulva. – Kint várhatják a cinkosai!

– A ház teljesen körül van véve embereimmel, ezenkívül nem hiszem, hogy a Skorpió ez alkalommal cinkostársai segítségét igénybe vehetné!

– Miért nem?

– Mert azok nem is ismerik rendes, mindennapi alakjában.

Johnson, aki eddig mozdulatlanul állt a helyén, végre megszólalt:

– Főfelügyelő úr, esküszöm, hogy nem én vagyok a Skorpió – mondta panaszos, majdnem síró hangon.

– És a levél? – vágott közbe gúnyosan az ügyvéd.

– Nem tudom, hogy került hozzám. Valaki bedugta a zsebembe!

Az ügyvéd nevetett.

– Nem gondolja, hogy ez a magyarázat nevetséges?

– Miért? Szegénynek tényleg a zsebébe csempészték a levelet – mondta Craig nyugodtan.

Wellington Smith szeme tágra nyílt.

– Kicsoda?

– Az igazi Skorpió! Ha mozdulni mer, átlyukasztom a koponyáját!

Rex Walford villámgyorsan megfordult, de már elkésett: Craig revolvere egyenesen a homlokára irányult.

Craig arca kőkemény kifejezést öltött, s a fegyver csöve meg sem rezdült.

Utolsó sakkhúzás

A szobában percekig csend volt, csak Wellington ziháló lélegzése hallatszott néha. Az ügyvéd még nem értette meg a váratlan fordulatot. Eszelősen bámult a többiekre.

– Hisz ez képtelenség… Itt valami szörnyű tévedés történt… Walford úr nem lehet a Skorpió!

Az ügyvéd még tovább is beszélt volna, de Sir Harley fagyos tekintete elnémította. Wellington körülnézett; a szobában lévő emberek arca elszánt és fenyegető volt. Webbs és Miller az ajtóhoz léptek. Parker sötét arccal állt a kályha mellett a megriadt közjegyző közelében; Bredford orvos és Johnson őrmester arckifejezése sem volt barátságosnak minősíthető. Bennett elsápadt, de határozott vonásain meglátszott, hogy küzdelem esetén számíthatnak rá. Elly félájultan támaszkodott a falhoz.

Az ügyvéd nem tudta elgondolni, hogy Rex Walford, akit éveken át becsült, azonos legyen a rettegett Skorpióval! Néhány ingadozó lépést tett Webbs felé.

– Maradjon a helyén! – csendült fel Craig hangja.

Rex, aki idáig egyetlen szót sem szólt, váratlanul beszélni kezdett. Nyugodt, halk hangja semmiféle indulatot nem tükrözött.

– Itt rettenetes félreértés történhetett, Craig főfelügyelő, úgy látszik, engem szemelt ki bűnbaknak, és most igyekszik elhamarkodott tettét erőszakolt és hamis bizonyítékkal alátámasztani. Mindenesetre különösnek találom, hogy valaki egy képtelen elmélethez keressen bizonyítékokat, ahelyett, hogy azokból állapítaná meg a tényállást. Ebben az aktatáskában van egy pár irat, melyek valószínűleg lényegesen megváltoztatják a főfelügyelő úr nézeteit.

Rex szünetet tartott, és az aktatáska zárjához nyúlt.

– Ha egy mozdulatot tesz, keresztüllövöm! – Craig hangja úgy csengett, mint a megpendített acél.

Sir Harley bizonytalan pillantást vetett Craigre. A Scotland Yard főnöke egy másodpercre maga is kételkedni kezdett Rex Walford bűnösségében.

– Vége a komédiának! – mondta Craig. – Nálam van az a légfegyver, amellyel három gyilkosságot követtek el. Hiába rejtette el a függönytartóba, embereim mégis megtalálták. Gondoljon az összetört botra! Biztosíthatom azonban, hogy akkor sem menekülhetett volna, ha idejekorán észreveszi, hogy gyanúsítják! Ha még valami észrevétele van, majd elmondhatja a Scotland Yardon!

Rövid kopogás hallatszott, és Joe Milton lépett be. Elly halkan felsikoltott. Ő még mindig abban a meggyőződésben élt, hogy Joe azonos a Skorpióval!

Rex szája szegleténél két éles vonal jelentkezett. Ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy gyűlölt ellenfelére vesse magát, de Craig pillantása még idejekorán észre térítette.

Milton a főfelügyelőhöz lépett és néhány szót súgott a fülébe. Craig bólintott és Webbshez fordult.

– Bilincseljék meg!

Webbs előrelépett, és így egy pillanatra eltakarta a fiatalembert, aki kihasználta az alkalmas időpontot, hirtelen hátrataszította a detektívet, és táskájából villámgyorsan egy körte alakú tárgyat rántott ki, melyet a földhöz vágott. Éles csattanás hallatszott, s a szoba pillanatok alatt megtelt maró, fekete füsttel.

– Az ajtóhoz! – ordította Craig.

Artikulálatlan hangok és szitkok süvítettek keresztül a szobán. Egy szék feldőlt, az ablak felől üvegcsörömpölés hangzott. Johnson túlordította a lármát:

– Ide hozzám!… Segítség!… Elkaptam a Skorpiót!…

Webbs a hang irányába vetette magát. Miller, aki az ajtó mellett állt, hirtelen heves taszítást érzett, majd arcát erős léghuzat csapta meg. A téli levegő keresztüláramlott a betört ablakon és a félig nyitott ajtón, s a füst lassan oszladozni kezdett, hosszú csíkokban tódult ki a szabadba. Craig alig tudott könnyesre mart szemével tájékozódni, miközben Miller még mindig szoborszerűen védte az ajtót.

Johnson térdepelve nehezedett az alatta kapálózó férfire. Miller hirtelen felkiáltott, mert a földön fekvő alak Sir Harley volt, Rex Walford azonban eltűnt, és Joe Milton is. Sir Harley, akit Johnson őrmester vastag ujjai majdnem megfojtottak, kékre váltan kapkodott levegő után. Johnson ijedten eresztette el áldozatát.

Sir Harleytól nem lehetett elvitatni, hogy rendkívüli esetekben is meg tudta őrizni komolyságát. Érzelmeit egyetlen szóval juttatta kifejezésre. – Hülye! – sziszegte az őrmester felé, miközben Webbs segítségével feltápászkodott.

Johnson már századszor is elátkozta magát végzetes tévedéséért, de jobbnak látta, ha néma marad.

Éles sípjel süvített végig a folyosókon. Craig előrántotta revolverét.

– Nem menekülhetett el a házból! Az összes szobát át kell kutatni!

A főfelügyelő kirohant a folyosóra, és többen utána tódultak. Elly, aki félájultan hevert a díványon, és Wellington Smith, aki még mindig szünet nélkül köhögött. Az ügyvéd kölnivizes üveget tartott a lány orrához. Sir Harley leroskadt egy karosszékbe és megigazította gyűrött nyakkendőjét. Pillantását nem vette le Johnsonról, akinek minden igyekezete arra irányult, hogy közömbös maradjon.

– Idióta – dörmögte Sir Harley maga elé.

Johnson összerázkódott, mintha arcul ütötték volna. Egy percig sem kételkedett, hogy Sir Harley róla beszél.

– Fel a kezekkel!

Johnson villámgyorsan hátrafordult. A kandallóból egy revolver csöve meredt a társaságra, s Rex Walford kormos arca tűnt elő.

Sir Harley zsebéhez kapott, de a fenyegető revolvercső már ijesztően rászegeződött.

– Induljon!

Rex Walford hangja halálosan fenyegető volt. Sir Harley gépiesen megindult. Walford közvetlenül a háta mögött maradt, de szemét nem vette le a többiekről sem. Johnson emberfeletti bátorságot érzett, és hirtelen revolvertáskájához kapott, de ekkor lövés dörrent. Egy golyó vágódott a falba, közvetlenül az őrmester mellett, mire Johnson rezignáltan feltartotta kezeit. Walford Sir Harleyt egy goromba taszítással a folyosóra segítette, és bezárta az ajtót. A szobából Johnson ordítása hallatszott, és döngetni kezdte a bezárt ajtót.

Sir Harley legnagyobb elkeseredésére egy lélek sem mutatkozott a szűk melléklépcsőn. A ház kiskapuja előtt azonban két termetes rendőr állt. A revolvercső még erősebben nyomódott Sir Harley hátához.

– Küldje őket a főkapuhoz! – sziszegte Walford.

Az ember sok mindent megtesz, ha hátán egy revolvercsövet érez, de Sir Harley más véleményen volt. Villámgyorsan hátrafordult és kiütötte a revolvert Rex kezéből. A lépcsőn Craig alakja tűnt fel és közvetlenül mögötte Joe Milton feje bukkant elő.

– Ide hozzám! – kiáltotta Sir Harley.

A két rendőr is berohant a szűk lépcsőházba, s Rex egyenesen a karjaikba rohant. Hihetetlen erőfeszítéssel kitépte magát a rendőrök kezei közül és egyetlen lendülettel a szabadban termett. Craig utánalőtt, de a golyó alig centiméternyire elsüvített Walford füle mellett. Egy sárga túraautó állt a kerítésnél. Az üldözött a volánnál termett, a motor berregni kezdett. Revolvergolyók fúródtak a karosszériába, egy lövés eltörte a szélvédő üveget, de a kocsi elindult.

Mocsárban

A láp egyhangú sivársága sok mérföldre övezte a sárga házat. Süppedő zsombék és ingovány mindenfelé, piszkos pocsolyák között egy-egy gubbasztó fűzfa. A mocsár még küzdött a jégtakaró ellen… A kifürkészhetetlen mélység rejtette forrásokból agyagos melegvíz-áramlatok törtek elő, s a láp gőzölgött és bugyborékolt. Még a földdel borított részek is mozogni látszottak, mintha egy gigantikus föld alatti ököl akarná magát feldolgozni a mélységből.

A láp sekélyebb részén feltöltött autóút vezetett keresztül, és éles kanyarral fordult el a sárga ház mellett. Más helyeken keskeny ösvények húzódtak keresztül a mocsáron, de éppen ezek rejtették magukban a halált, mert a vándor azon vehette magát észre, hogy az ösvény eltűnik, a süppedő föld és zsombék kérlelhetetlenül megnyílik, ha vigyázatlan láb támpontot keres rajtuk. Feneketlen, örvényszerű áramlások húzzák a mélybe a kétségbeesetten kapálózót.

Esteledett. A környékbeli lakosok ebben az időben még a feltöltött úton sem szerettek közlekedni. Lidércfények imbolyogtak a messziségben és talányos árnyak rajzottak a levegőben. A parasztok szerint ilyenkor elkárhozott lelkek repülnek a láp felett; valóban, a közelgő éjszaka titokszerűségében a láp úgy hatott, mint egy letűnt korszak kísérteties maradványa. Néhány denevér húzott el fölötte félelmes suhogással.

Jeges szél tépdeste bőszülten a köd szürke palástját, és megzörgette a sárga ház ablakait, melyek sötéten meredtek a lápra, mint az üres szemgödrök. A köd alaktalan tömege néha kárpitként kettévált, és ilyenkor látni lehetett a rozsdavörös felhők vonulását a horizonton. Ijedten pislogtak a fakó csillagok az egyre növekvő homályban.

Pillanatokra elcsendesült a szél, mintha csak erőt akarna gyűjteni, aztán a párás levegő csakhamar örvénylő mozgásba jött, s olyan hangot adott, mintha egy óriási tüdő mélyet lélegzett volna. Lejjebb ereszkedett a szél, és fokozott erővel zúgott végig a zsombékok között.

A sárga ház korhadt tetőgerendái megereszkedtek, az ablaküvegek szinte elhomályosodtak a láp fojtogató leheletében.

Nyitott karosszériájú, fekete kocsi kanyarodott az emeletes sárga házhoz. A sötét ház fala mellől egy férfi lépett oda, kezében lámpával, és a volánnál ülő férfi arcába világított.

– Minden rendben van? – kérdezte Joe Milton.

– Igen. Még senki sem mutatkozott!

Milton megkönnyebbülten lélegzett fel, és kiszállt a kocsiból.

– Szerencsére még idejében érkeztem.

Rendőrök jelentek meg, és Milton köré csoportosultak, aki különös alakú kulcsot húzott elő és a zárba illesztette. A hatalmas kapu feltárult. Milton és társai benyomultak a lépcsőházba.

A rendőrök néhány perc leforgása alatt átkutatták a házat.

– Gyerünk a fészerhez – mondta Milton és autóját a rendőrök segítségével a sötét udvarba tolta.

Kis ajtón keresztül több méter magas, palánkkal körülzárt, hatalmas kiterjedésű udvarba értek. Az udvar végében tekintélyes nagyságú fészer körvonalai látszottak. Az egyik ablakból vékony fénysugár szűrődött ki.

A rendőrök halkan elhelyezkedtek ajtaja előtt. Milton energikus mozdulattal kitárta a kaput. A félhomályban ezüstösen csillámlott egy modern repülőgép karcsú teste.

Két gyanútlan, montőrruhás alakkal a berohanó rendőrök egy szempillantás alatt elbántak.

Milton elégedetten nézte a két foglyot.

– Sejtettem. A Skorpió utolsó reménysége volt ez a gép. Végső esetben ezen a repülőgépen elhagyhatta volna Angliát!

A rendőrök legnagyobb csodálkozására Joe Milton felkapott egy vasdarabot, és nekiesett a légcsavarnak. A padlót elborították a törmelékek.

– Egyelőre elég lesz – állapította meg Milton elégedetten, azután egy rendőrhöz fordult, aki elképedve bámult az összetört légcsavarra.

– A lehetetlent is számításba kell venni, ha az ember a Skorpióval áll szemben! Négy ember maradjon itt a foglyokkal.

Egy rendőr újabb autó közeledését jelentette. Milton kisietett a kapuhoz.

Az autóból Miller és Webbs szálltak ki.

– Mi újság? – kérdezte Milton élénken.

– Az autót hamarosan megtaláltuk, de Rex Walford eltűnt. Craig főfelügyelő különben minden percben itt lehet.

Milton arcán nem látszott meglepetés.

– Sejtettem, hogy így fog történni minden. Ha azonnal sikerült volna autót keríteni, akkor természetesen már a kezünk közt lenne, baj azonban most sincs. Nincs a földön olyan hatalom, mely a Skorpió végzetét feltartóztathatná. Egyenesen a karjainkba fog szaladni.

Milton elhallgatott, és Webbsre nézett, aki kételkedve rázta a fejét.

– Nem fog jönni!

Milton kezét Webbs vállára téve folytatta.

– Rex Walford nem az az ember, ki lemondana az életéről. Amilyen könnyen dobálózott mások életével, olyan féltő gonddal igyekszik menteni a saját bőrét. Rex a valódi skorpióra emlékeztet, mely nem vet véget életének, mint azt a néphit tartja, hanem az utolsó pillanatig szabadulni akar, még akkor is, ha izzó vaskorongok közé zárjuk. Ez Walford! Kíméletlen, bosszúálló és a végtelenségig ravasz. Ha Craiggel nem fogunk össze idejekorán, akkor talán még most sem sikerült volna leleplezni őt. Biztosra veszem Walford jövetelét. Természetesen sejtelme sincs, hogy ezt az utolsó búvóhelyét is sikerült kikutatni.

Webbs elgondolkozott, és a fejét csóválta.

– Nem értem egészen az ügyet. Mikor eldobta a füstbombát, és mindnyájan vakon igyekeztünk tájékozódni, akkor ő egyszerűen bemászott a kandallóba. Ön, Milton úr, szerencsésen az ajtóhoz talált és abban a hiszemben, hogy a Skorpió már kijutott a folyosóra, kirohant. Természetesen mindnyájan abban a hiszemben voltunk, hogy az üldözött valahol a tekervényes folyosókon bujkál. A zavart csak növelte, hogy az iszákos Johnson Sir Harleyra vetette magát. Mikor mindnyájan kirohantunk, hogy átkutassuk a házat, Rex Walford előugrott rejtekéből és revolverrel kényszerítette Sir Harleyt, hogy lemenjen vele a lépcsőn. Ekkor rohant le ön Craig főfelügyelővel. Rex Walford mégis kijutott az utcára, és Parker sárga túrakocsiján elrobogott. Ha Parker történetesen lezárja a gépet, akkor természetesen minden másképp alakul. Mi azonnal telefonáltunk, hogy a sárga autót tartóztassák fel!

Webbs egészen tűzbe jött, és úgy magyarázott tovább.

– Nézetem szerint Walford azonnal elhagyta az autót, mihelyt egy kis egérutat nyert, mert tisztában volt azzal, hogy egész London rendőrsége a sárga autót keresi. Miután kiszállt az autóból, csak két lehetőség maradt számára: vagy elrejtőzik, vagy azonnal idejön a sárga házhoz, és repülőgépen igyekszik tovább menekülni!

Joe Milton elmosolyodott.

– A felügyelő úr következtetései nagyon ésszerűek és végeredményben engem igazolnak! Rex Walfordnak ide kell jönnie! Rövid ideig ugyan meghúzódhat valahol, mondjuk a Soho egyik lebujában, de minden pillanatban ki van téve az elfogásnak. Hová mehetett?

Lakását és irodáját őrzik. Üldözött vad lett belőle, mióta a rendőrség tisztában van azzal, hogy ő rejtőzött a Skorpió álarca alatt. Hatalma abban rejlett, hogy senki sem ismerte, hiszen segítőtársai előtt is csak álarcban mutatkozott. Rex Walford most semmivel sincs jobb helyzetben, mint az átlag gonosztevő, és szilárd meggyőződésem, hogy még ma éjjel a kezünkbe kerül.

Webbs rágyújtott egy cigarettára. Arcán meglátszott, hogy még mindig nincs egészen meggyőzve.

– Hol lehet most? – kérdezte hirtelen.

Milton akaratlanul elnevette magát.

– Erre a legjobb akarattal sem tudok válaszolni. Lehetséges, hogy beült egy zsúfolt kávéházba. Annyi bizonyos, hogy némileg elváltoztatta arcát. De nem tagadom, aggaszt a dolog, mert még korántsem nyertük meg a csatát.

– Miért nem jött ide azonnal? – kérdezte Webbs.

Milton vállat vont.

– Ez aggaszt. Valamit még el akar intézni, mielőtt végleg elhagyná Angliát.

– Milyen elintéznivalója lehet neki azonkívül, hogy a bőrét mentse?

– Ezt magam is szeretném tudni – mondta Milton elgondolkozva.

Már hajnalodott, mikor Craig motorkerékpárja a sárga házhoz ért.

– Semmi újság? – kérdezte Milton.

– Semmi – válaszolta a főfelügyelő rosszkedvűen.

A helyzet tényleg nem látszott vigasztalónak, de Milton rendületlen hite mégis valamennyire megnyugtatta őket.

A rendőrök az oldalfolyosókon helyezkedtek el és türelmetlenül várták a fejleményeket. Webbs és Miller a fészerben várakoztak. Craig és Milton a sárga ház emeleti ablakához üljek és szemmel tartották az utat.

A napsugár még nem tudott megbirkózni az éjszakával és a köddel. Távoli falvakból halk harangszót hozott magával a szél. Kínos lassúsággal teltek a percek. A néma sárga ház úgy ásított az országútra, mint egy óriási, halálos kelepce.

Milton szeme fáradhatatlanul kémlelte a messzire kanyargó úttestet, azután hirtelen Craighez fordult.

– Remélem, maradtak Ellynél őrök…

– Hogyne! De csak nem képzeli… – A főfelügyelő hangja elakadt. Fáradt arcán két piros folt gyulladt ki.

Milton meglepetten nézett a főfelügyelőre, aki már idegesen az ajtó felé indult.

– Sajnálom, hogy szóltam. Lehet, hogy egészen képtelen gondolat… Csak véletlenül jutott eszembe.

Craiget olyan bizonytalan érzés fogta el, mint még soha. Szörnyen bántotta, hogy csak két detektívet hagyott a Walford palotában.

– Okvetlenül mennem kell, talán a postahivataltól kapok összeköttetést.

– Maradjon! Ha feltevésében van valami igazság, akkor már hiába telefonálna. Rex Walford ide fog jönni! Talán órák, de lehet, hogy csak percek kérdése az egész. Megtörténhet, hogy a Skorpió nem jön egyedül…

Hajsza

Elly végtelenül fáradnak érezte magát, az izgalmak nagyon megviselték idegeit. Már elmúlt éjfél és még mindig nem tudta magát elszánni arra, hogy lefeküdjön. Képtelen gondolatok jutottak eszébe… Agya lázasan kínlódott, hogy megértse a múlt eseményeit.

Rex a Skorpió! Miért? Mi oka volt Rexnek, hogy gyilkoljon? Ha ő volt a titokzatos Mester, akkor miért csinálta végig a megszabadításom komédiáját? Mi szerepe van Miltonnak az egész ügyben?

Craig azt mondta, hogy holnap tiszta, világos képet fog adni mindenről. Istenem, holnap… Még egy álmatlan éjszaka!

Valami megoldást keresett, valami lehetőséget. Elképzelni is borzasztó, hogy az örökké vidám Rex álarcot viselt. A nevető maszk mögött egy másik, idegen arc élt… Hideg és kegyetlen! A gyilkos könyörtelen arca!

Elly sóhajtva nyúlt könyve után, de néhány perc múlva már bosszúsan félretolta, és vetkőzni kezdett. A kis lámpa és a visszatükröződő fények élénken világították meg karcsú alakját.

– Hol a fenében van ez a hülye?! – dörmögte a szálas detektív, aki elnyújtózkodva szívta rossz illatú pipáját a Walford palota halljában. Társa, akivel együtt Craig iderendelte a palotába azzal a szigorú megbízással, hogy egy percre se távozzanak, már több mint negyedórája kiment a folyosóra, és még nem jött vissza.

A detektív felkelt és nehézkes lépteivel kiment, hogy társa után nézzen. Egy árnyék vetődött a falra. A detektív meg akart fordulni, de ugyanabban a pillanatban irtózatos ütést érzett tarkóján.

Az óriási férfi hangtalanul esett össze.

– Csak semmi ostobaság, a csengő zsinórját átvágtam! A detektívek kinn feküsznek a folyosón.

Elly riadtan szorította magához a bő pongyolát.

Az ajtóban Rex Walford állt. Arca sötétebb volt, mint máskor! Fejét fekete paróka fedte, de Elly mégis azonnal megismerte. Felsikoltott és öklével a férfi arcába vágott. A következő pillanatban erős kéz ragadta meg csuklóját, és kendő borult az arcára.

Rex levitte az ájult lányt a garázshoz. A házban senki sem mozdult. Letörte a lakatot a garázs ajtajáról, és a lányt az autó ülésére fektette. Gyorsan a volánhoz ült, s a ragyogó autó kigördült az utcára. A palota ablakában egy pillanatra fény gyúlt.

– Itt van!

Joe Milton előhúzta revolverét, és kitágult szemmel nézte a közeledő automobilt. Craig teste is előrelendült, keze görcsösen megmarkolta az ablakpárkányt.

Megállt az autó, és Rex az úttestre lépett. Craig szinte hipnotizáltan meredt a kocsi félhomályos belsejébe. Úgy tűnt fel neki, mintha egy mozdulatlan fehér alakot látna.

Rex a kapuhoz ért, és kulcsával kinyitotta. Ebben a pillanatban észrevette az egyik rendőrt, hirtelen megfordult és az autó felé rohant.

Egy lövés dördült.

– Utána! – ordította magánkívül Milton. Felrántotta az ajtót és lerohant a lépcsőn.

Craiget valami halálos nyugalom szállta meg. Célba vette ellenfelét. Ideje már nem volt, hogy az ablakot kitárja, csörömpölt az ablaküveg, mikor a lövés eldördült. Walford megtántorodott, mintha egy láthatatlan ököl lesújtott volna rá, és előrebukott. De rögtön felugrott, és emberfeletti erővel, tántorogva tette meg a két-három lépést a kocsiig, beült, kapcsolt, és mire Craig odaért, a kocsi már eltűnt a kanyarban. Craig mindenre számított. Két autó egész idő alatt ott állt a bokrok között. Alig hogy eltűnt a menekülő kocsi, Craig Miltonnal az első autóba ugrott és a kormányhoz ült… Elindultak, már a másik autó is berregett mögöttük; Webbs és Miller zihálva érkeztek meg és felkapaszkodtak az induló kocsira.

Craig előremeredve kémlelte az országutat. Egyszer motorbiciklin száguldott ezen az úton, egy ködös estén. Mindenütt mocsár környékezte az úttestet, gyilkos, süppedő zsombék. Egy kanyarhoz értek. Craig tisztán emlékezett, ezen a helyen volt kifeszítve az acélhuzal. Amikor kiértek az egyenesbe, Craig azonnal észrevette az úttesten mozgó fekete pontot.

Rex szemében gonosz láng táncolt. A jobb vállából egyenletesen szivárgott a vér, s egyre égetőbb fájdalmat érzett. Görcsösen fogta a kormányt. Még néhány kilométer és kijut a mocsár területéről. Tudta, hogy ott, ahol most még elmosódó csík gyanánt látszanak a cserjék, az út már réteken keresztül kanyarodik tovább, ott már elágazó utak kígyóznak a tenger felé. Talán elérheti a tengerpartot, és találhat egy bárkát.

A szirénabúgás nem maradt el mögötte!

Rex homlokán izzadságcsöppek gyöngyöztek és összevegyültek a barna festékkel, amely arcát fedte. Azok az átkozott szirénák! Bizonyára telefonált valaki a legközelebbi faluba, hogy tartóztassák fel. Nem fog keresztülmenni egy falun sem! El kell hogy érje a tengert! Összeszorította fogát, és vadul, teljesen lenyomta a gázpedált. A motor félelmetesen dübörgött…

Ítélet

Craig mesterien értett az autóvezetéshez. A sebesség varázsa most párosult a vadászat izgalmával, és Craig vérbeli vadász volt.

Milton csodálattal nézte a főfelügyelő éles profilját, összeszorított száját és haragos szemét. Craig tekintete valósággal belefúródott a szürkületbe.

Milton egy pillantást vetett a sebességmérőre: 120 km/h-t mutatott.

Craig gázt adott, a sebesség egyre fokozódott. A motor bömbölt, a szél süvített, de Craig ezzel nem törődött, utol kell érnie a menekülőt!

Eszeveszett tempóban haladtak, amikor éles kanyar tűnt fel. Milton ijedten nézett Craigre. A sebesség nem csökkent. Craig egy pillanatra lekapta lábát a gázpedálról, beletaposott a fékbe, egy rántás a kormányon, és a kocsi oldalt farolva csúszott bele a kanyarba. Craig újra gázt adott, s pillanatok alatt megint 120 fölé kúszott a sebességmérő.

A távolság egyre fogyott. Miltonnak úgy tűnt, mintha a kocsi már repülne, de Craig még fokozta az iramot.

Már csak pár száz méterre volt a menekülő, mikor Milton felkiáltott. A Skorpió kocsija megcsúszott, mintha láthatatlan kéz rántott volna rajta, átlendült a másik oldalra. A Skorpió fékezett, a kocsi oldalt fordult, és porfelhő takarta el a képet.

Craig teljes erejével a fékre lépett. Éles csikorgással megállt a kocsi a töltés szélén. A Skorpió kocsija az útmenti mocsárban feküdt. Milton hatalmas ugrással a kocsi mellett termett, de már csak a szürkületben eltűnő árnyékot látta.

– Arra menekül! – kiáltotta vissza futás közben, s Milton is eltűnt a ködben. Craig most nem törődött a menekülővel; a lányhoz lépett, aki aléltan feküdt a kocsi ülésén.

– Hála istennek! – mondta megindultan, mikor a lány kinyitotta a szemét és felült.

Elly arca felragyogott, mikor a főfelügyelőt megismerte.

– Ki akartam ugrani a kocsiból – mondta a lány szaggatottan –, de Rex észrevette és egyik kezével visszarántott. Úgy látszik, közben megcsúszott a kocsija.

Egész testében reszketett.

– Már elment – nyugtatta meg Craig.

– Nem! Ne menjen utána! – kiáltotta Elly a detektív egy önkéntelen mozdulatára.

– Mennem kell. Joe Milton egyedül van vele szemben! – mondta Craig keményen.

Az időközben odaért másik kocsi utasait odaintette a lányhoz, azután futva elindult a mocsár szűk ösvényén.

Halvány, finom pára terjengett a levegőben. Hajnalodott. A látkép, mit a mocsár nyújt, vigasztalan. Zsombékos részek váltakoztak barna, süppedékes darabokkal, csak néhol csillámlott víztükör. Helyenként fakó zöldes szőnyeg vonta be a láp felszínét, áttelelt füvek és mohák összegubancolódott tömege.

A kitaposott, ösvényszerű csapáson egy ember haladt. Ruhája sáros, helyenként szakadt. Ereje egyre fogyott, már csak kétségbeesett életösztöne vitte előre.

Hátrapillantott, üldözőjét még nem látta, de hallotta közeledését a cuppogó sárban.

Csüggedten megállt. A menekülés ösztöne még egy utolsó, kétségbeesett kísérletre sarkallta. Az ösvény egyik kanyarulatánál szárazabb, apró halmokon pár satnya bokor tűnt fel. Egy ugrással mögöttük termett és lehasalt. Hamarosan odaért üldözője is, de Joe Milton megállás nélkül, gyorsan elhaladt a bokrok mellett.

Amint alakja eltűnt, Rex Walford elhagyta rejtekhelyét. Körülnézett. Merre menjen? Az ösvényen biztosan mások is jönnek még! De mintha balra lábnyomokat látna. Hátha ez is ösvény! Nincs választása, megindul. Lihegve halad előre, a sár egyre mélyebb. Sebe irtózatosan fáj, Craig lövése a vállába fúródott.

Egy pillanatig megpihen. Előtte a reménytelen küzdelem, mögötte az akasztófa árnyéka. Mit tegyen? Tovább! Összeszedi utolsó erejét, de pár lépés után a lába hirtelen mélyen besüpped. Hiába igyekszik kihúzni, már nincs elég ereje hozzá. Kezével kapaszkodni próbál; úgy vergődik, mint a csapdába esett vad, de hasztalan, az undorító, tapadó sár húzza, szívja befelé!

– Inkább az akasztófa! – tör ki belőle a rémült kiáltás.

Semmi válasz. Joe Milton már messze járhat.

Egyre mélyebbre és mélyebbre süllyed, feje hátrahanyatlik és tudja, hogy a láp fakó, barnászöld felszíne hamarosan elnyeli.

Craig és Joe Milton az ösvény kanyarulatánál találkoztak. Joe hamar rájött, hogy Rex más irányba menekül.

Egyszerre velőtrázó sikoltás hangzott. Craig végre megpillantotta az üldözött nyomait.

Nagyon lassan, óvatosan haladtak, lépésenként vizsgálgatták a terepet. Aztán egyszer csak Milton megfogta Craig karját. Előttük egy sapka úszott, Rex Walford autóssapkája. Onnan már nyomokat sem lehetett látni, a láp mindent elnyelt. Megkövülten nézték a bugyborékoló, majd lassan kisimuló mocsárt.

Megbeszélés

A Scotland Yard legrégibb emberei sem látták még Sir Harleyt ilyen jókedvűnek. Mindenkihez volt egy-egy jó szava, és a rendőrtisztviselők boldogan újságolták egymásnak, hogy különféle előléptetések vannak kilátásban. Sir Harley pillantása végigsiklott a szobában egybegyűlteken. Craig látszólag közömbös volt, Webbs is egykedvűnek látszott, míg Miller elgondolkodva simogatta lángvörös haját.

– Leghelyesebb talán – szólalt meg Sir Harley –, ha Craig barátunk az első gyilkosságtól kezdve elmondja az eseményeket. Azt hiszem, mindnyájan kíváncsiak vagyunk bizonyos dolgok magyarázatára. Nem szégyellem bevallani, hogy vannak olyan körülmények, amelyek most is érthetetlenek előttem. Rex Walford rejtély számomra. Mi okból követte el a borzalmas gyilkosságok egész sorozatát? Lehetséges-e, hogy Walford őrült volt?

– Nem – mondta Craig határozottan. – Teljesen épelméjű volt. Eleinte szórakozásból – álöltözetben – látogatott el a lebujokba, ahol a legelvetemültebb gonosztevőkkel érintkezett. Idővel azokkal együtt egy szervezetet létesített. Értett hozzá, hogy tapasztalatait a maga előnyére hasznosítsa. Ekkor tömeges zsarolást, betörést hajtottak végre együttesen, s ezek nagyon jól jövedelmeztek. Sohasem szerepelt iratainkban annyi felderíthetetlen gonosztett, mint éppen ebben az időben. Nagyon sok pénzt szerzett így, de a banda szervezése, és házának, valamint autóinak fenntartása is sok pénzbe került. Hiszen három autója volt különböző nevek alatt, kis titkos garázsokban elhelyezve.

Craig kis szünetet tartott.

– Nehéz bepillantani az emberi lélek mélységeibe. Én megpróbáltam és mondhatom, megborzongtam. Rex Walford élete valóságos hajsza volt. Nemcsak pénzt harácsolt, hanem hatalomra is áhítozott. Született autokrata volt. Szisztematikusan arra törekedett, hogy a Skorpió neve mind félelmesebb és rettegettebb legyen.

– Végül egészen nagy vállalkozásba fogott: a hatalmas Walford-vagyont akarta megkaparintani. Pokoli óvatossággal főzte ki tervét. Először megpróbálkozott a zsaroló levéllel. Nem ismerte eléggé George Walford makacs természetét. Az öregúr nem hagyta magát megzsarolni, de a Skorpió nem adta fel a harcot, elhatározta, hogy meggyilkolja Johnnyt. Kitűnően ismerte a helyi viszonyokat és arról is tudomása volt, hogy a dolgozószoba ablakát sohasem csukják be. Utasította Bensont, hogy meghatározott időben robogjon el motorkerékpárján a nyitott ablak előtt. Benson precízen teljesítette feladatát, a jelzett időben megjelent motorkerékpárján és két lövést adott le. Talán mondanom sem kell, hogy vaktöltényt használt. A két lövés csak arra szolgált, hogy elterelje a figyelmet arról, ami a szobában történik. Mindnyájan az ablakhoz rohantunk, Rex pedig nyugodtan felemelte sétapálcájában lévő légfegyverét, és lelőtte Johnnyt. Pontosan tudta, hogy mikor dördül el Benson második lövése és nagyon jól tudta, hogy a dörrenés elnyomja a légfegyver halk kattanását. Ettől függetlenül a motorkerékpár erős berregése is elnyelte azt a kis neszt, amelyet a légfegyver okozott.

A Skorpió sok mindenre gondolt, de mégis hibát követett el… Eleinte ugyan én is azt hittem, hogy Johnnyt az utcáról lőtték le, de nem kerülte el a figyelmemet az a körülmény, hogy a golyó a szerencsétlen fiatalember hátába fúródott. Johnny is bizonyára az ablakhoz rohant, mikor az első lövés eldördült. Hogyan találhatta el akkor a golyó hátulról? Vagy az első lövés találta, és akkor még háttal állt, az ablak felé? De akkor mi történt a második golyóval? Átkutattam a szobát, sőt a ház falát is, de a második golyó nyomát sehol sem találtam. Így jutottam arra a gondolatra, hogy a gyilkos köztünk volt.

– Mikor kezdett először gyanakodni Rexre?

– Valami határozatlan gyanúm támadt már az öregúr meggyilkolásánál. Igaz, hogy Rex velünk volt az ajtónál, mikor a lövés dördült. Mi az egyetlen ajtó előtt álltunk. Az ablakhoz feljutni lehetetlen volt, a titkos ajtóban pedig sohasem hittem. Minden idegszálammal éreztem, hogy a látszat ez esetben csal. Azonban csak akkor vált teljesen biztossá a gyanúm, mikor Joe Miltonnal jóval később összetalálkoztam Bredford doktornál. A Skorpió mindenáron Miltonra akarta terelni a gyanút. Ellopta lakásából az ammóniákpisztolyt és fel is használta. Javára fordította a Bredford doktor és Milton közti beszélgetést is. Ördögi ügyességgel igyekezett a Scotland Yard gyanúját Milton iránt felkelteni, s ez részben sikerült is neki.

Craig kis szünetet tartott, azután élénken folytatta:

– Az előbb már említettem a Skorpió különös légfegyverét, amely többször is fontos szerepet játszott a Walford-ügyben. Igen furcsa szerszám, a bűnügyi múzeum érdekessége lesz. Hatalmas átütőerejű légfegyver, és golyói közönséges revolvergolyók. Ezáltal mindenki csak rendes lőfegyverre gondolhatott, és így folyton fel-felbukkant a nyomozó detektívek fantáziájában a titokzatos és emberfelettien ügyes céllövő alakja. Másrészt a seb – légfegyverről lévén szó – nem volt lőporfüstös, akármilyen közelről lőtték is. Így váltak Milton és Parker is gyanússá, miután mindketten elsőrendű céllövők.

A Skorpió ravaszságát jellemzi, hogy a golyók alsó részét lőporral megégette, és így a mikroszkopikus vizsgálat sem árulta el, hogy légfegyverből adták le őket. Ez kezdetben félre is vezetett. Volt azonkívül Rexnek még egy ugyanolyan kinézésű botja, vastag indiai fából. Jóval később két csavargónak öltözött detektív megtámadta Rexet, a botja ekkor eltörött. Ez alkalommal azonban az igazi volt nála. A légfegyvert lakásában rejtegette.

Visszatérek Milton szerepére, aki a második gyilkosság után bement Walford úr szobájába, megnézni, hogy rendben van-e minden. Sötétség és nyugalom fogadta bent, megnyugodva távozott. Csak később jött rá az egyetlen lehetséges magyarázatra.

Ha akkor George Walford már nem élt, csak az az ember lehetett a gyilkos, aki előtte járt a szobában. Ettől a perctől kezdve gyanakodott Rexre. Szólni nem mert, hisz már az első gyilkosságnál majdnem nyíltan őt gyanúsítottuk. Elhatározta, hogy végére jár a dolognak.

Később is újra átkutattam a szobát. A kandallóban megtaláltam a robbanótöltényt és egy kanócmaradványt. Rex éjjel fél tizenkettőkor ment be a szobába, és légfegyverrel lelőtte az öregurat, azután meggyújtotta a kanócot.

Rex remek alibit biztosított magának, mert hiszen a dörrenés pillanatában velünk volt. A kanóc hossza pontosan ki volt számítva. A Skorpió ravaszságát bizonyítja még a folyosón való elbotlása is. Emlékszik. Miller?

– Igen. De miért?…

– Sántított, és botjára támaszkodva ment tovább, így feltűnés nélkül felhozhatta botját.

– Persze, de azért különös, hogy a légfegyver csattanását egyáltalán nem hallottam – jegyezte meg Miller.

– Hallotta is. Nem emlékszik. Pedig maga beszélte el nekem, hogy egy ajtó becsapódott, mialatt Rex bent volt. Ez volt a légfegyver csattanása és egyben az első nyom is. Én nem hallottam semmit a folyosó másik végén, pedig az ajtócsapkodást nekem is kellett volna hallani. Ezek után Rex időszerűnek tartotta, hogy az esetleges gyanút elaltassa. Megírta tehát saját magának a fenyegető levelet, és felkérte a rendőrséget a védelmére.

– De hiszen tényleg rálőttek!

– Igen, a bevált recept szerint: vaktölténnyel. Természetesen a zsebében lévő könyvet és kabátját előre preparálta, hogy a valóság illúzióját keltse. Ez sikerült is. A könyvbe fúródott golyó meggyőzően hatott. Csupán az tűnt fel nekem, hogy felső kabátját megérkezésekor rögtön kigombolta. Pedig elég hideg volt. Azért nyitotta ki felöltőjét, mert az nem volt átlőve! Ekkor újra felbukkant a csodálatos céllövő, de Rex „csodával határos” módon menekült meg. Hozzátartozott a Skorpió tervéhez az is, hogy a lövést Bredford ellopott motorcsónakjáról adatta le. Ennek kulcsa pedig Miltonnál volt kölcsön… Miller kollégánk erre túlbuzgóságában letartóztatta Miltont.

Miller itt mélyen elpirult és idegesen köhögni kezdett.

– A Skorpió gondoskodott, hogy megfelelő kompromittáló iratok kéznél legyenek. Milton későn jött rá a „vízművek emberének” szerepére, és csak az utolsó percben fedezte fel íróasztalában az odacsempészett hamis iratokat. Bezárkózott, elégette, de Miller a kandallóból kihalászta azokat.

Az események mind jobban összekuszálódtak. A Skorpió tudott Milton gyanújáról és jobbnak látta végleg elnémítani. A motorkerékpáros bandita akkor jelent meg, amikor a letartóztatott Miltont kivezették a rendőrök a házból. Rálőtt Miltonra, de célt tévesztett, és helyette az egyik rendőrt sebesítette meg. Ez a merénylet kettős célt szolgált volna: egyrészt Milton halálát, másrészt megerősítette volna a rendőrség gyanúját, hogy Miltont a Skorpió társai lőtték le. Milton felhasználta az alkalmat, beugrott a rendőrségi autóba és elmenekült. Szabad akart maradni, hogy ártatlanságát bebizonyíthassa. Természetesen mindenki egész biztosra vette, hogy Milton a Skorpió.

Mindnyájan feszülten hallgatták az elbeszélést.

– De hogy került Parker ebbe az ügybe? – kérdezte Sir Harley.

– A Skorpió számított arra, hogy a temetkezési vállalkozó megjelenése fokozza a fejetlenséget és rémületet. Arra igazán nem gondolt, hogy Parker komoly szerepet játszhatna az események folyamán.

Most azonban áttérek a végrendeletek ügyére. Hárommal volt dolgunk. Az első szerint még Johnny volt az örökös. A másodikról csak Milton és Rex sejtettek valamit. Ők sem tudták biztosan, milyen iratról van szó, csak látták, mikor Walford az ügyvédnek átadta. Walford ebben Ellyre hagyta vagyonát. Rex sejtette ezt, és ezért elkészítette a hamis végrendeletet, azután Bensonnal megszöktette Ellyt. Ezáltal gyanúba keverte a lányt.

Most elérkeztünk a Smith ügyvéd lakásában történtekhez. Ide hatolt be Milton, mert gyanította, hogy a Skorpiónak fontos lehet az irat. Most már tudjuk, hogy a titokzatos második behatoló Rex Walford volt. Végül Rex meg is szerezte az iratokat és Milton sebesülten maradt a szobában. Mialatt Smith telefonált, magához tért. Az ajtón nem távozhatott, mert ott állt a szolga, tehát a villámhárítón ereszkedett le. Sötét éjszaka volt, senki sem látta. Sebe kegyetlenül fájhatott, de elfelejtett mindent, amint megpillantotta Rexet kis sportkocsijában. Milton szerencséjére üres taxi fordult be a sarkon, s a taxin követte Rexet, aki egyenesen a kis házhoz hajtott, amelyben a titkos folyosó bejárata volt.

Itt várt, míg Rex újra előkerül. Miltont érdekelni kezdte az elhagyott kis ház. Mit kereshet itt Rex? Ő is megtalálta a sáros lábnyomokat, melyek egyenesen a tükörhöz vezettek. Sokáig tartott, míg sikerült a titkos ajtó rugóját megtalálnia. A folyosón át akadálytalanul bejutott a Skorpió főhadiszállására, s szerencséje itt sem hagyta el: a Mester szobája üres volt. Felnyitotta az íróasztal fiókjait és megtalálta a végrendeletet. Ekkor látta meg őt a függöny mögül Green kisasszony, aki most már jogosan gondolhatta, hogy Milton a hírhedt Skorpió… A végrendelet eltűnt. Ki lehet a tolvaj? Ellynél nem találta. A rendőrség, amint hamarosan meggyőződött, szintén nem tud még semmiről. Mindenesetre még egy merényletet játszott meg önmaga ellen. Így került sorra a pokolgép, amit Rex csomagban kapott.

Ekkor Milton elküldte Chadwick közjegyzőhöz a visszalopott végrendeletet. Később Milton betört Rex irodájába, hogy bizonyítékokat szerezzen ellene. Sejtette, hogy Rex Walford az irodájában őrzi a fontosabb iratait. Szerencsétlenségére itt Maxwell avatkozott a dologba. A titkár ugyanis figyelmes lett a zajra, és abban a hiszemben, hogy a pénztárt akarják kirabolni, lesben állt. Milton már a kijáratnál volt, mikor Maxwell megtámadta. A harcból Milton került ki győztesen, mert leütötte támadóját, de az összeszedett fontos iratokat elveszítette. Maxwell magához tért és megtalálta a papírokat. Nagyon meg volt lepve, amikor az iratokból kitűnt, hogy a Skorpió azonos az ő gazdájával. A titkár azonnal telefonált nekem, de akkor már Rex Walford is megérkezett irodájába. Talán véletlenségből nézett oda, de valószínű, hogy időközben rájött, milyen könnyelműség ilyen kompromittáló iratokat hagyni az íróasztalban. Hallotta a telefonbeszélgetést, és azonnal felismerte a helyzetet. Rögtön cselekedett: megölte Maxwellt és megsemmisítette az iratokat, mert tisztában volt azzal, hogy Milton mindenáron meg akarja azokat szerezni.

Milton Parkernél keresett menedéket, de ott sem volt biztonságban. A Skorpió emberei rendőröknek álcázva megkísérelték, hogy behatoljanak a házba, de ekkor érkezett Webbs a helyszínre. Milton visszautazott Londonba és felkereste régi barátját, Bredford doktort, aki eddig sem hitt Milton bűnösségében, és örömmel fogadta. Én is éppen a doktornál voltam és együtt elhatároztuk, hogy Miltont biztos helyen elrejtjük, mikor Miller is megjelent. Hosszas megbeszélés következett. Millert felvilágosítottam. Miltont pedig sikerült meggyőznöm arról, hogy a Skorpió ellen egyedül küzdenie kilátástalan. Amint látta, hogy hiszek az ártatlanságában, megjött a bizalma. Elmondott mindent, ami vele történt, úgy, ahogy eddig vázoltam. Csak azt kötötte ki, hogy részt vehessen a Skorpió leleplezésében. Elfogadtam szövetségesemnek és megkezdődött a Skorpió bekerítése. Nehogy Rex gyanút fogjon, a Scotland Yardon sem szóltam senkinek.

– Még nekem is csak burkolt célzásokkal kellett megelégednem – mosolygott Sir Harley.

– Szükséges volt a titkolódzás, mert Rex mindennap megfordult itt, és kitűnő ösztönével megérezte volna a hangulat változását. Szerencse, hogy Millert beavattuk, aki már-már rám kezdett gyanakodni és nem mozdult el Bredford háza elől. Elmondtam neki a legszükségesebbet és rögtön elküldtem a Skorpió háza megfigyelésére. A címet természetesen Milton adta meg nekünk.

Közben Rex döntő lépésre határozta el magát. Meg volt győződve róla, hogy Milton kivételével senki sem gyanakszik rá. Azt hitte, hogy Miltont a körözőlevél bujkálásra kényszeríti, és előbb vagy utóbb elteheti láb alól. Elhatározta tehát, hogy kinyomozza és leleplezi főhadiszállását, és kiszabadítja Ellyt. Így kettős célt akart elérni. Ha Milton mégis rendőrkézre kerülne, esetleges vallomását senki sem hinné el. Ki gyanakodhatnék a Skorpió leleplezőjére? Azonkívül az igazi végrendelet nyilvánosságra jutása után Rex az első megoldást egyszerűbbnek tartotta, és remélte, hogy a megmentő hálás szerepében könnyű dolga lesz. Bennett árulása tehát kapóra jött neki.

Terve azonban nem sikerült teljesen. Miller behatolása még nem okozott nagyobb zavart, bár Rexet módfelett meglephette, amikor ott találta az ájult detektívet. Még kellemetlenebbül érintette, hogy Bennett nem halt meg. Attól tartott, hogy a fiatalember sejti, ki rejtőzik a Skorpió álarca mögött. Kísérletei, hogy Bennettet a szanatóriumban meggyilkolja, sorra meghiúsultak. Bennett ápolónője a szerelmesek erős ösztönével felismerte Rexben a gyilkos álorvost, mikor ez rendes alakjában látogatott el a szanatóriumba. Szerencsére sikerült még idejében hallgatásra bírnom. A Skorpió ördögi ravaszságát jellemzi, hogy még ekkor sem állott elég bizonyíték rendelkezésemre, hogy bűnössége kétségtelen legyen. Várnom kellett.

Rex számításai máshol is csődöt vallottak. A megrohanás idején Miltonnal együtt lesben álltunk a titkos folyosó bejáratánál. Nem tudtam biztosat, de éltem a gyanúperrel, hogy emberei – legalább részben – ott fognak távozni. Így sikerült Benson elfogása. Benson halálra rémült, mikor társamban felismerte Joe Miltont, aki ellen több gyilkossági kísérlete sikertelenül végződött; Érezte, hogy ez a vég, de azért sokáig tartott, míg meg tudtam törni és vallott. Vallomása Johnny meggyilkolására vonatkozólag igen fontos volt. Erről azonban már beszéltem. Rex nem tudta, mi történt Bensonnal. Mikor rájött, elkövette a megdöbbentő gyilkosságot a Scotland Yardon. Azonnal elhatározta, hogy a foglyot elteszi láb alól. Attól tartott, hogy Benson sok mindent elárul a rendőrségnek. Nem sajnálom Bensont, mégis kínosan érintett a kétségbeesett terv sikere. Stone szerepéről annak idején már beszéltem. Rexnek sikerült leráznia magáról Millert, aki azt színlelte, hogy érdeklik Rex „vizsgálatai”. Gyanakodtam, hogy valami oka van sűrű látogatásainak a Scotland Yardon.

Stone őrmestert lelepleztük, és a banda nagy része is elpusztult. Webbs közben megtalálta a függönytartó rúdjában a légfegyvert, s ezzel a legfontosabb bizonyíték a kezünkbe került. Webbs kicserélte azt egy hasonló vastagságú botra, de Rex nem vette észre a cserét. Végül mikor a háló egészen összeszorult, elhitettem a Skorpióval, hogy Johnsont gyanúsítom. Rex beugrott, és hogy e gyanúban megerősítsen, az ismert levelet becsempészte Johnson zsebébe… Később a nagy zavarban Rex elmenekült, de időközben a sárga házat is kinyomoztuk, ahol repülőgépét rejtegette.

Az utolsó szavaknál Craig egy fadarabot húzott elő.

– A Skorpió pecsétje. Rex Walford lakásában találtam. Siva szobrában volt elrejtve. Kezdetleges faragvány, mégis sok ember halálát jelentette.

Craig elhallgatott. Mindnyájan elgondolkoztak. Végül Sir Harley felkelt és kezet szorított Craiggel.

– Főfelügyelő úr, kitűnően végezte el feladatát.

– Nem teljes a sikerem, mert nem én, hanem a mocsár végzett vele – mondta elfogódottan Craig.

– Mi történt az ötvenezer fontos jutalommal? – kérdezte rövid szünet után Miller.

– Azt Joe Milton kapja a Skorpió leleplezéséért.

– És a főfelügyelő úr? – kérdezte Miller.

– Craig főfelügyelő úrnak valószínűleg Elly Green kisasszony fog köszönetet mondani – jegyezte meg Webbs tréfásan. Craig felelet helyett zavartan mormogott valamit, kezet szorított kollégáival és elsietett. A többiek mosolyogva néztek utána.

A SKORPIÓ BANDÁJA

A holttest

Mister O’Sally javíthatatlan lump volt. A Big Ben már régen elütötte az éjfélt, mikor hősünk kilépett az egyik közismert lokál kapuján. Néhány szűk utcán keresztül kijutott a Viktória Embankmentre, és bizonytalan lépteit a „Cleopatra tűje” felé irányította. A legendás emlékmű sötét felkiáltójelként derengett át a sűrű ködön.

A Themze partján egyetlen lelket sem lehetett látni. A folyó sötét tükrén szabálytalan jégdarabok úsztak a tenger felé. A jégtáblák lassú vonulása leginkább egy halottas menetre emlékeztetett: elöl egy óriási, koporsó alakú jégtömb úszott, utána megszámlálhatatlan jégcsillám, kisebbek-nagyobbak vegyesen.

Mister O’Sallynek azonban aligha támadtak ilyen borongós gondolatai. Elégedetten fütyörészett, majd hangosan felnevetett. Élénken elképzelte a főpincér kétségbeesett arcát, aki azóta már bizonyára észrevette a mustárral bekent falat. Mister O’Sally ugyanis sohasem mulasztotta el az alkalmat, hogy éjszakai látogatásait valamilyen formában meg ne örökítse. Néha tojásokat vagdosott a padlóhoz, máskor poharakat tört össze. A mustárkenés először szerepelt a műsorán.

– Legalább eszükbe jutok néha – dünnyögte, és hevesen magához ölelt egy lámpaoszlopot, mely sehogy sem akart kitérni az útjából. Felbámult a lámpára, és illedelmesen megemelte a kalapját.

– Bocsánat, véletlenül történt!

Továbbtántorgott, és zsebéből előkotort egy cigarettát.

– Most már csak tűz kellene. – Körülnézett… Senki… Csak a „Cleopatra tűje” magasodott előtte titokzatosan, évezredes mozdulatlanságban.

A fiatalember józan pillanataiban rendkívül kedvelte a sötét obeliszket, mely Egyiptom napsütötte homokjáról került a Themze ködös partjára. A londoni szerelmespárok – különösen a romantikus hajlamúak – gyakran találkoztak a „Cleopatra tűjé”-nél.

Mister O’Sally is a legendás egyiptomi királyné emlékművénél váltotta az első csókot egy szőke hajú, kék szemű masamóddal. Talán az emlékezés pillanatnyi fellobbanása késztette arra, hogy átlépjen az alacsony vaskorláton, és égő homlokát a hideg kőhöz szorítsa. Kissé kijózanodott, különben aligha vette volna észre a mozdulatlan alakot, amely közvetlen a víz partján hevert.

Mister O’Sally lehajolt. A sötétből egy valószínűtlenül sápadt, szakállas arc meredt rá.

– Meghűlsz, pajtás!… Attól tartok, hogy te is alaposan becsíptél.

Nem kapott választ. Hirtelen elhatározással megragadta a mozdulatlan testet, és ráncigálni kezdte.

– Kelj fel, ha mondom!… Látod, én sem állok biztosan a lábamon, de azért nem jutna eszembe, hogy télvíz idején kifeküdjek a folyó partjára. Szegény nagyapám is így halt meg. Nem mondom, szép halál volt. Megivott két liter whiskyt, azután szép csendesen leheveredett az útra. Reggelre csonttá fagyott… Térj észhez, öregfiú!… Én…

Nem folytatta tovább. Elveszítette egyensúlyát, és teljes hosszában a szakállas férfira bukott.

– Bocsáss meg, öreg cimbora!… Nyilván megcsúsztam… Azt is mondhatnám, hogy részeg vagyok.

Megpróbált feltápászkodni. Egyik keze véletlenül a sápadt arcú férfi ruhájához ért. Rémülten egyenesedett fel, ujjain szabálytalan foltok sötétlettek.

– Vér! – tört ki belőle a felismerés rémülete.

Rohanni kezdett. Nyitott kabátja denevérszárnyként lobogott utána.

– Vér! – üvöltötte torkaszakadtából.

A magas házak kétszeres erővel verték vissza a hangot, melyet éles sípjel követett. A ködből egy rendőr bukkant elő, és a menekülő után vetette magát.

– Álljon meg!

Mister O’Sally nem hallotta a kiáltást. Futott, ahogy a lábai bírták. Mögötte újból felhangzott az éles sípjel, melyre csakhamar válasz is érkezett a Viktória Embankment végéről, ahol a Scotland Yard komor épülete sötétlett.

A fiatalember rogyadozó térdekkel ért az utca végére, és lihegve támaszkodott az egyik lámpaoszlophoz. Egy pillanat alatt legalább féltucat rendőr vette körül.

Mister O’Sally remegő kézzel mutatott a „Cleopatra tűje” felé.

– Egy halott fekszik ott!… A ruhája csupa vér!…

– Az ön keze is, barátom! – recsegte egy kellemetlen hang.

A lámpa bágyadt fénykörében egy harcsabajuszú rendőr arca rajzolódott ki.

O’Sally megremegett. Csak most eszmélt rá, milyen veszedelemben forog.

– Ne nyúljanak hozzám! Nem követtem el semmit!

Hiába tiltakozott. Erős kezek ragadták meg, és szempillantás alatt hátracsavarták a karját.

– A többit majd elmondhatja a Scotland Yardon! – recsegte az előbbi hang. – Fogjátok erősen, fiúk! Veszedelmes fickónak látszik!

– Én? – hördült fel a fogoly ijedten. – Egyetlen bűnöm, hogy a mustárt a falra kentem… Megígérem, hogy nem teszem többé. Barátaimmal a Háromcsőrű Kacsában mulattunk… Kissé többet ittam a kelleténél, és kisétáltam a folyópartra, hogy kiszellőztessem a fejemet. Véletlenül bukkantam a halottra. Azt sem tudom, hogy kicsoda…

– Elég a fecsegésből! – mordult rá a harcsabajuszú rendőr. – Indulás, fiacskám!

A kétségbeesés emberfeletti erőt kölcsönzött a fiatalembernek. Csaknem kitépte magát a rendőrök kezéből, mikor egy gumibot koppant a fején. Hangtalanul összecsuklott.

Kutató fénycsóva kúszott végig az aszfalton, és a halott sápadt arcán pihent meg.

– Szent isten!… Webbs felügyelő! – kiáltotta az egyik rendőr ijedten.

Dr. Yale, a rendőrorvos komoran bólintott.

– Ki hitte volna, hogy ilyen sorsra jut? Ha elgondolom, hogy szegény kollégámat közvetlenül a Yard szomszédságában gyilkolták meg!

Lehajolt és gondosan megvizsgálta a holttestet.

– Nyolc szúrt sebet találtam – mondta megindultan. – A gyilkos őrjöngő dühvel végzett áldozatával… Nem is tudom elképzelni, hogyan történhetett ez a szörnyű eset. Tudtommal Webbs felügyelőnek nem voltak ellenségei… – Elakadt. Az egyik rendőr lámpája a halott kezére világított. A begörbült ujjak között egy kis karton villant meg a fényben. Dr. Yale elsápadt: a kartonon egy furcsa kis állat jól ismert körvonalai vöröslöttek.

– A Skorpió jele! – kiáltotta az egyik rendőr ijedten, és megremegett kezében a lámpa.

Percekig semmit sem szóltak. Valamennyien úgy érezték, mintha a halál suhant volna el felettük. A legtöbben még élénken emlékeztek arra a fenyegető fantomra, akit Craig felügyelő vezetésével fél London rendőrsége hajszolt. A páratlan gonosztevőt a dartmoori mocsárban látták utoljára, és mindenki biztosra vette halálát.

Végre is dr. Yale törte meg a csendet:

– A holttestet egyelőre a Scotland Yardra visszük.

Bowle felügyelő

Mister O’Sally ijedten pislogott az erős lámpafényben. A hatalmas íróasztalnál egy zömök férfi ült: okos, barna szemét állhatatosan a fogolyra szegezte.

– Üljön le, mister…

– O’Sally a becsületes nevem.

Az íróasztalnál ülő férfi mosolygott.

– Tehát ír származású?

– Igen – rebegte a fiatalember, és leroskadt az egyik székre. – Nem is álmodtam volna, hogy ma éjszaka a rendőrségre kerülök. Pompásan mulattam a barátaimmal. Négyen voltunk, és öt liter whiskyt ittunk meg.

– Vízzel vagy tisztán?

– Tisztán – mondta a fogoly önérzetesen. – Ha jól sejtem, Bowle felügyelőhöz van szerencsém.

A mosolygós képű férfi bólintott.

– Jól sejti… Örömmel látom, hogy már teljesen kialudta mámorát.

– Egyetlen pillanatra sem hunytam le a szemem – tiltakozott O’Sally. – Rémes hely ez a Scotland Yard.

– Talán kényelmetlennek találta a lakosztályát? Biztosíthatom, higiénikusabb és modernebbül berendezett cellákat sehol sem találhat… A fehérre meszelt falak ugyan első pillantásra kissé ridegen hatnak, de azt senki sem kívánhatja tőlünk, hogy freskókkal díszítsük a börtönöket. De térjünk a tárgyra! Tehát a cimboráival mulatott? Ha szabad érdeklődnöm, melyik lokált tüntették ki jelenlétükkel?

– A Háromcsőrű Kacsában találkoztunk – válaszolta O’Sally, akit a felügyelő barátságos viselkedése némileg megnyugtatott. – Mint már említettem, négyen voltunk: Tom Harding építész, Erik Stephenson mérnök, Allan Wood archeológus és csekélységem. Szokásos heti összejövetelünket tartottuk. Megbeszélésünkhöz híven mindig más helyiséget szemeltünk ki. Ezúttal…

– A Háromcsőrű Kacsára esett a választásuk! – vágott közbe Bowle felügyelő joviális mosollyal. – Bölcs cselekedet volt. Egész Londonban ott mérik a legjobb italokat. Ha nem tolakodás a kérdésem, mettől-meddig tartózkodtak az említett helyen?

– Kilenc órától fél egyig – válaszolta a fiatalember készségesen. – Húsz tanút is hozhatok, akik igazolhatják állításomat.

– Erre még ráérünk – legyintett Bowle. – Ki távozott el először a lokálból?

– Én!… Az ital hamar levert a lábamról. Éreztem, hogy menthetetlenül becsípek, ha továbbra is ott maradok. Miután két poharat összetörtem, és a mustárt a falra kentem, szerényen a kalapom után nyúltam és megléptem. Balvégzetem sugallatát követve kisétáltam a Themze partjára. A „Cleopatra tűjé”-nél azután megpillantottam a holttestet. Szörnyű volt!… Ha elgondolom, hogy rajta feküdtem néhány percig…

– Mindenesetre hiba volt – állapította meg Bowle felügyelő csendesen. – Ön alaposan összevérezte ruháját és a kezét, így érthető…

– Tiltakozom minden gyanúsítás ellen! – tört ki O’Sally. – Ártatlan vagyok! Azt sem tudom, hogy kicsoda az az ember, akit holtan találtam.

– De ezt a kis rajzot csak ismeri? – Bowle felügyelő kezében egy kis kartonlap villant meg, amelyen egy skorpió körvonalai vöröslöttek.

Az ír értelmetlenül bámult a rajzra.

– Mi legyen ez?… Valami póknak nézem…

– Ember! Hát maga még sohasem hallott a Skorpióról?… Három hónappal ezelőtt nem volt olyan újság Londonban, amelyben ne szerepelt volna a Skorpió neve.

O’Sally szemében különös fény villant meg, de makacsul hallgatott, és nem válaszolt több kérdésre.

Bowle a zsebébe süllyesztette a kartont, és csengetett. Kis idő múlva feltárult az ajtó, és egy termetes rendőr jelent meg a küszöbön.

– Parancsol, felügyelő úr? – kérdezte tiszteletteljesen.

O’Sally felpattant a helyéről.

– Hányszor ismételjem, hogy ártatlan vagyok?

– Erről még beszélünk – jegyezte meg Bowle. – A rendőrorvos véleménye szerint a gyilkosság fél egykor történhetett…

O’Sally elsápadt.

– Fél egykor?… De hiszen én…

– Menjünk, barátom… – dörmögte a rendőr, és megfogta a fiatalember karját.

A tágas szobában négyen ültek. Sir Harley, a Scotland Yard főnöke, Hughes, Bowle és Miller felügyelők.

A zöld posztóval leterített asztalon ott hevert az a karton, amely példátlan izgalomban tartotta az egész Scotland Yardot. Az asztalnál ülő férfiak egészen úgy hatottak, mint az emlékezetes bécsi konferencia résztvevői, mikor meghallották Napóleon visszaérkezésének hírét.

Sir Harley harmadszor igazította meg ezüstszürke nyakkendőjét, ezzel is dokumentálta feldúlt lelkiállapotát. Hughes felügyelő erélyes, napbarnított arca egy árnyalattal halványabbnak látszott a megszokottnál. Miller szeplős arca idegesen rángatózott, lángvörös haja kuszán lógott homlokába. Egyedül Bowle őrizte meg hidegvérét. Okos barna szeme derűsen csillogott, elégedetten simogatta angolosan nyírt bajuszát.

Sir Harley törte meg a csendet:

– Szavahihető tanúk állítják, hogy Rex Walford, más néven a Skorpió, a dartmoori mocsárban lelte halálát. Azt kell hinnem, hogy a „Cleopatra tűjé”-nél elkövetett gyilkossággal kapcsolatban misztifikáció történt… Nem ritka eset, hogy a bűnösök olyan nevet vesznek fel, amely bizonyos tekintetben nimbuszt jelent… A Skorpió egyike volt a huszadik század legveszedelmesebb gonosztevőinek.

– Talán mégis életben van – bökte ki Miller akaratlanul. – Mindenesetre sajnálatos, hogy Craig főfelügyelő Alexandriába utazott. Annak idején ő vezette a nyomozást a Skorpió ügyében és… – Hirtelen elhallgatott, mert észrevette Sir Harley lesújtó pillantását.

– Craig főfelügyelő három hónapos szabadságot kapott! – mondta a főnök emelt hangon. – Semmi okunk sincs arra, hogy megérdemelt pihenésében megzavarjuk… Webbs kartársunk meggyilkolása ügyében Hughes és Bowle felügyelő urakat bízom meg a nyomozással.

Esteledett. A Viktória Embankment lámpái reménytelen küzdelmet folytattak az egyre sűrűsödő köddel.

Hughes és Bowle a Yard egyik emeleti irodájában ültek, és halkan beszélgettek.

– Fantomot kergetünk – dünnyögte Hughes rosszkedvűen. – Reménytelen eset.

Bowle a fejét csóválta.

– Ezt nem merném ilyen határozottan leszögezni. A reményt sohasem szabad elveszteni. A mi mesterségünk eléggé megtanított bennünket arra, hogy nincsen olyan rejtély vagy probléma, amelynek ne volna megoldása.

Az utolsó szavaknál az íróasztal fiókjába nyúlt, és egy tekintélyes üveget húzott ki.

– A barátaim esküdöznek, hogy nincs hamisítatlan whisky… Nos, ma alaposan megcáfolom ezt a babonát! Remélem, nem ellenzi, kedves kollégám, hogy egy kis kóstolót tartsunk. Határozottan állítom, hogy az én whiskym páratlan, a skóciai várkastélyokban sem isznak különbet.

Hughes elmosolyodott:

– Ezt a kérdést azonnal eldönthetjük!

Bowle szempillantás alatt két poharat varázsolt az íróasztalra, és áhítatos arccal nyúlt az üveg után.

– Évekkel ezelőtt azt mondták az orvosok, hogy kezdődő gyomorfekélyem van… Diétát ajánlottak, de én a whisky-kúra mellett döntöttem. Az eredmény engem igazolt. Egészségére, kedves kollégám!

A poharak összecsendültek, de ugyanakkor megszólalt a telefon. Bowle bosszúsan vette fel a kagylót.

– Halló… Itt a Scotland Yard… Bowle felügyelő… Halló… Ki beszél?…

Hughes csodálkozva bámult társára, aki ijesztően elsápadt.

– Mi baja van, kollégám?

Bowle bajusza furcsán felborzolódott, kezében megremegett a telefonkagyló:

– Nem érünk rá ostoba tréfákra… Figyelmeztetem, hogy a rendőrség… – Nem fejezhette be a mondatot: halk kattanás jelezte, hogy a titokzatos telefonáló befejezte a beszélgetést.

Hughes felemelkedett a helyéről:

– Mi történt?

Bowle hamarosan összeszedte magát, sebtiben lehajtotta a második pohárka italt, aztán vállat vont.

– Egy ismeretlen, monoton hang közölte velem, hogy a Talbot Square 13-as számú házban meggyilkoltak egy Mrs. Penn nevű hölgyet… Arra a kérdésemre, hogy ki beszél, tisztán és érthetően megkaptam a választ…

– Nos? – kérdezte Hughes türelmetlenül.

– A Skorpió – válaszolta Bowle csaknem ünnepélyesen.

– Lehet, hogy csak éretlen tréfáról van szó.

– Mégis azonnal kimegyünk a megadott címre! – vágott közbe a fiatal felügyelő, és az automata pisztoly után nyúlt, mely az aktákon hevert.

– Én sem mehetek fegyvertelenül – mondta Bowle, és gyors mozdulattal a zsebébe süllyesztette az üveget.

A Talbot Square 13.

A rendőrségi autóban hárman ültek: Hughes, Bowle, továbbá Yale doktor, akit a detektívek az utolsó pillanatban csíptek el a Yard előtt.

A kocsi végigrobogott a Piccadillyn és a Hyde Park Corneren keresztül befordult a Park Lane felé.

Yale, a rendőrorvos nem először vett részt a detektívek munkájában, és nem egy gyilkosságnál szerepelt mint a Yard kiküldötte. Ám ezúttal megmagyarázhatatlan, furcsa érzés kerítette hatalmába, mely annál inkább növekedett, mennél jobban közeledtek céljukhoz.

Mikor az autó az Edgar Roadról befordult a Cambridge Terrace-ra, az orvos annyira elsápadt, hogy Hughes ijedten ragadta meg a karját:

– Mi baja van, doktor úr?

– Magam sem tudom! – válaszolta Yale. – Múló idegesség az egész… Már jobban érzem magam.

Az autó a Talbot Square 13-as számú ház előtt állt meg.

Különös, baljóslatú ház volt. Valószínűtlenül sárga falaival, üveges szemgödrökre emlékeztető ablakaival és fantasztikus kéményeivel egyike volt azoknak az ósdi épületeknek, melyek már valóban megértek a lebontásra.

Magas kőkerítés vette körül a házat. A lombjavesztett fák szeszélyesen összefonódó ágai szürke pókhálóként vették körül a titokteljes, komor épületet.

Hughes erősen megrántotta a kertkapura szerelt régimódi csengő fogantyúját.

A házban semmi sem mozdult.

Bowle rosszkedvűen pillantott fel az óriási kapura, melynek vasból kovácsolt rúdjai lándzsaszerűen kihegyesedtek a magasban.

– Még csak ez hiányzott! Kénytelenek leszünk bemászni a kertbe.

– Talán mégsem kerül erre sor – mormogta Hughes, és egy kulcscsomót vett elő a zsebéből.

Néhány pillanat múlva a sötét vasajtó kellemetlen csikorgással feltárult. A detektívek végigsiettek a sárguló levelekkel borított úton, és a ház kapujához értek. Mint előre sejtették, azt a kaput is zárva találták. Hughes ezúttal sokáig bajlódott a zárral, de végül mégis célt ért. A kapu kinyílt, és a három ember benyomult a rosszul világított hallba.

Yale doktor nem tudta leküzdeni borzongását. A sötét függönyök letompították az utcai lámpák beszűrődő fényét. A hall egészen úgy hatott, mint egy óriási halottas szoba. Színehagyott, süppedő szőnyegek borították a padlót és az emeletre vezető lépcsőt.

Hughes vigyázva fogta meg a megfeketedett karfát, mikor megindult a lépcsőn. Társai követték.

A régi lépcső recsegett, ropogott a három ember súlya alatt. Az egyik lépcső úgy nyöszörgött, mint egy kisgyerek, a másik úgy szólt, mint a hegedű megpattanó húrja, és a harmadik úgy csikorgott, mint valami rozsdás zár.

Végre felértek. Homályos folyosón találták magukat, melyből több magas ajtó nyílott.

– Valóságos útvesztő – dörmögte Bowle. – Nem hinném, hogy hamar megtaláljuk a holttestet… Ha ugyan a titokzatos telefonáló egyáltalán igazat mondott!

– Aligha hazudott – mondta Yale komoran. – Soha életemben nem láttam még olyan épületet, mely alkalmasabb volna bűntettek elkövetésére. Én csodálkoznék legjobban, ha ez csak egy rossz tréfának bizonyulna.

– Mindenesetre kezdjük el a kutatást – indítványozta Hughes.

A detektívek sorra nyitogatták az ajtókat. A harmadik szobában szörnyű látvány tárult a szemük elé. Közvetlenül az ajtónál egy idős asszony hevert a padlón.

– Már legalább félórája halott – mondta Yale, aki tüzetesen megvizsgálta a kihűlt testet. – Két lövés érte, mindkettő a mellkasába fúródott. A perzselési nyomok arra utalnak, hogy a gyilkos közvetlenül az áldozat mellett állt, mikor a fegyvert elsütötte.

Bowle egy kis kartont fejtett ki a halott begörbült ujjai közül.

– A Skorpió jele – mondta izgatottan.

Társai is a kezdetleges rajz fölé hajoltak. A fehér alapon egy sematikusan ábrázolt skorpió vonalai vöröslöttek.

– A rettegett gyilkos tehát csakugyan él! – mormogta Hughes. – A dartmoori mocsár sem végzett vele, mint azt a Scotland Yardon hitték.

Yale körülnézett a tágas helyiségben. Az ablakról lecsüngő bársonyfüggöny és a sötét bútorok komor hangulatát a falakat díszítő aranyrámás képek sem tudták enyhíteni.

Az ablak mellett, egy kis asztalon telefonkészülék állt.

– Nem lehetetlen, hogy a gyilkos innen telefonált – mondta Bowle ösztönös megérzéssel.

Hughes bólintott.

– Kitelik tőle. A Skorpió egyike a leggátlástalanabb gonosztevőknek. Páratlan vakmerőségéről csodákat beszéltek a rendőrségen.

Alig hangzottak el a felügyelő utolsó szavai, mikor a telefon berregni kezdett. Bowle felkapta a kagylót.

– Itt a Skorpió beszél -- csendült meg egy dallamos, lágy hang a készülékben. – Csak arra akarom felhívni becses figyelmüket, hogy mindössze tíz perccel ezelőtt hagytam el a házat. Köszönettel tartozom önöknek, hogy kinyitották a kapukat, különben még most is törném a fejemet, hogy miképpen jussak ki az épületből. Amikor elrejtőztem Mrs. Penn szobájában, nem számoltam azzal, hogy az öregasszony bezárja a kapukat. A kulcsokat nem találtam meg, így kénytelen voltam az önök segítségét igénybe venni.

Halk kattanás jelezte, hogy a Skorpió befejezte a beszélgetést. Bowle megrökönyödve ejtette ki kezéből a kagylót.

– Hihetetlen vakmerőség! – mondta felindultan.

Hughes sem tudta megőrizni nyugalmát, mikor Bowle beszámolt a Skorpió üzenetéről. Azonnal felhívta a Yardot, és utasította a rendőröket, hogy szállják meg a szomszédos utcákat, és minden gyanús egyént igazoltassanak.

A felügyelő maga sem várt túl sokat ettől az intézkedéstől, de nem akart semmit sem elmulasztani a siker érdekében.

– Van a rendőrségen fénykép a Skorpióról? – kérdezte Yale.

– A Skorpió sohasem került abba a helyzetbe, hogy a rendőrségen lefényképezzék – válaszolta Hughes –, de biztosra veszem, hogy a régi akták között akad egy-két amatőr fénykép… Ezeket a képeket sokszorosíttatni fogom az összes őrszoba részére. A Skorpió ugyan mesterien ért a maszkírozáshoz, de azért egyetlen óvintézkedést sem hagyhatunk ki.

A Skorpió bandája

Hajnalodott, mire a detektívek befejezték a szoba átkutatását. Minden egyes tárgyat gondosan megvizsgáltak az esetleges ujjlenyomatok miatt. Az eredmény, mint azt Bowle előre sejtette, teljesen negatív volt.

Miután a rendőrségi fényképész néhány felvételt készített Mrs. Pennről, Hughes elrendelte a holttest elszállítását.

Pontosan hajnali fél öt volt, mikor a hullaszállító autó megérkezett a ház elé. Hughes és Bowle nem várták be a fekete ruhás embereket, akik egy hordágyat emeltek ki az autóból, hanem átkutatták az emeleti traktus többi helyiségét is. Az egyik szobában egy feltört páncélszekrényre bukkantak.

– Kiváló szakmunka! – mondta Bowle. – Hasonló teljesítményt csak a kifosztott Trevers Bankban láttam annak idején.

A páncélszekrény belseje elárulta, hogy a merénylő minden rekeszt átvizsgált. Bowle gondosan kiteregette az asztalra a gyűrött és szétszórt iratokat. Fáradozását siker koronázta: egy levelet talált, mely némi fényt derített a rejtélyes gyilkosság előzményeire. A levél mindössze ennyiből állt: Holnap éjjel, pontosan 12 órakor, küldje el az 5000 fontot egy megbízható emberrel a „Cleopatra tűjé”-hez.

A Skorpió

– A gonosztevő régi módszere – jegyezte meg Hughes. – A gyilkos már bizonyára több zsarolólevelet küldött a ház úrnőjének. Ha jól sejtem, szegény Webbs ebben az ügyben járt el az obeliszknél.

Bowle bólintott.

– Logikus következtetés… Webbs alighanem Mrs. Penn megbízásából ment el a Skorpió által megjelölt helyre… Csak azt nem értem, hogy miért nem értesítette a Scotland Yardot.

– Talán egyedül akarta elfogni a gonosztevőt – válaszolta Hughes. – Szegény fiú az életével fizette meg merészségét, és Mrs. Pennt sem tudta megmenteni. A Skorpió most sem tagadta meg régi módszereit: legyilkolt két embert, csak azért, hogy megfélemlítse a többi kiszemelt áldozatot. Fogadni mernék, hogy legalább fél tucat zsarolólevelet küldött el különböző címekre.

– Még tragikusabbá teszi az esetet az a körülmény, hogy Webbset éppen a Scotland Yard szomszédságában gyilkolták meg – mondta Yale.

– Nagyon jól emlékszem még arra az időre, mikor a Skorpió úgyszólván a rendőrség asszisztálása mellett végzett áldozataival! – jegyezte meg Hughes.

– Ez azt jelentené, hogy tehetetlenek vagyunk ezzel a gonosztevővel szemben? – fakadt ki a rendőrorvos.

– Korántsem – válaszolta a fiatal felügyelő –, de nem titkolhatom el, hogy kemény munka vár ránk. Ha a Skorpió életben van, akkor bizonyára új bandát toborzott magának…

És bármennyire is furcsán hangzik, éppen ez az, ami kissé megnyugtat. Egy embert nehéz megtalálni London kőrengetegében. Különösen nehéz, ha számításba vesszük azt, hogy a Skorpió tetszése szerint változtatja külsejét. Egyszer púpos és vörös hajú, másszor öreg vagy fiatal, aszerint, hogy mit akar elérni. Beférkőzik a felső tízezrek palotáiba, de nem kerüli el a Sohó piszkos csapszékeit sem. Gyors és kegyetlen, ráadásul a legnehezebb helyzetekben is azonnal feltalálja magát. A rendőri krónika nem ismer hozzá hasonló figurát.

– Az ön szavai után ítélve a Skorpió igazi regényhős – jegyezte meg Yale.

Hughes furcsán mosolygott.

– Ez az elnevezés nem túlságosan szerencsés. A Skorpió személyét ugyan fantasztikus mesék övezik, de alakja mégis kegyetlen valóság… Élénken emlékszem Craig főfelügyelő utolsó szavaira, mikor elutazása előtt elbúcsúztam tőle a pályaudvaron: „A Skorpió volt London legnagyobb veszedelme. Emberi számítás szerint elpusztult a dartmooori mocsárban, és mégis valami különös nyugtalanságot érzek, ha eszembe jutnak a Walford-házzal kapcsolatos események… Sokszor esküdni mernék, hogy a hírhedt gonosztevő még mindig él.” Szó szerint mondta, és sajnálattal kell megállapítanom, hogy Craig kollégám megérzése igaznak bizonyult. A Skorpió él, és újra megkezdte harcát a Scotland Yard és London polgársága ellen.

Yale doktor végighúzta kezét a homlokán.

– Az imént a Walford nevet említette, felügyelő úr! Most már emlékszem az ügy egyes részleteire. Ha jól tudom, a nagybátyja, az öreg Walford volt a Skorpió első áldozata.

Hughes bólintott.

– Igen! Azután a fia következett. A Skorpió a legendás Walford vagyont akarta megkaparintani. Tervét Craig főfelügyelő és Webbs kollégánk hiúsította meg. Craig Alexandriába utazott fiatal feleségével, de Webbs áldozatul esett a Skorpió bosszújának. A sors különös iróniája, hogy a régi ellenfelek újra összetalálkoztak a „Cleopatra tűjé”-nél. Ezúttal a Skorpió került ki győztesen az összecsapásból.

– Én addig nem ismerek nyugalmat, míg a Skorpió horogra nem akad – mondta Bowle ünnepélyesen.

Hughes szótlanul megszorította kollégája kezét.

Ugyanabban az időben, mikor Mrs. Penn házában a detektívek nyomoztak, a város másik végén, egy elhagyott épületben, furcsa társaság verődött össze. Tizenketten voltak együtt a tágas szobában, de nem akadt köztük egyetlen jó arcú ember sem.

A közeli toronyóra elütötte a hatot, mikor a szoba ajtaja feltárult, és egy álarcos férfi lépte át a küszöböt.

– A vezér! – suttogta az egyik toprongyos ember a társának.

A lárma egyszerre elcsendesedett. Minden szem az álarcosra irányult, aki szilárd léptekkel ment fel a szoba közepén lévő emelvényre.

– Barátaim! – hangzott az álarc alól tompán az ismeretlen lágy hangja. – Megígértem, hogy minden zsákmányt megosztok veletek. Ma éjszaka jelentékeny összeg jutott a birtokomba. Adott szavamat megtartom, száz fontot kaptok fejenként.

– Éljen a vezér! – kiáltották többen, de az álarcos parancsoló mozdulatára egyszerre elnémultak.

Lenyűgöző varázs áradt az emelvényen álló férfiból. Szeme vészt jóslóan parázslott az álarc selyme alól, alakja szinte megnőtt, amikor újra beszélni kezdett:

– Ma éjszaka két embert küldtem a másvilágra: Webbs felügyelőt és Mrs. Pennt, aki megtagadta az ötezer font kifizetését… De ez csak a kezdet, barátaim! Sorra kerülnek a londoni milliomosok. Vagy fizetnek, vagy meghalnak! A legközelebbi ügyfelemnek John Compsont szemeltem ki. Kereken százezer fontot követelek az életéért. A játék most komolyra fordul. Minden emberre szükségem lesz.

Halk moraj hullámzott végig a szobán. A sötét tekintetű, marcona alakok közelebb húzódtak az álarcoshoz.

– Gondosan felépített terv szerint fogunk dolgozni – folytatta az emelvényen álló férfi. – Nem tagadhatom, hogy veszélyes vállalkozásba fogtunk. Compson egyike London leggazdagabb embereinek, és bizonyára az egész Yardot mozgósítani fogja ellenünk. Ha van közöttetek olyan, aki fél, az jelentkezzen inkább most… Senki sem jelentkezik? Örülök, hogy jól választottam meg társaságunk tagjait. Három nap múlva vagy százezer fontot keresünk, vagy Compson meghal!

A teremben síri csend támadt, csak az álarcos ideges ujjai koppantak az emelvény korlátján.

– Figyeljetek, barátaim… Tervem a következő. Stephens ma este átadja Compsonnak a levelemet…

Az álarcos még sokáig beszélt, és emberei feszült figyelemmel hallgatták szavait.

O’Sally kiszabadul

Sir Harley, a Scotland Yard főnöke ingerülten csapott az íróasztalra, mikor Hughes és Bowle befejezték beszámolójukat az éjszaka eseményeiről.

– Egyetlen éjszaka két embert terített le a vakmerő gyilkos. Félek, hogy a Skorpió-veszedelem újra fantasztikus méreteket ölt. Volt idő, mikor London gazdag polgárai nem mertek kísérő nélkül az utcára menni. Nem tudom és nem akarom elhinni, hogy a rettegett gonosztevő megmenekült a dartmoori mocsárból…

– Pedig nincs okunk, hogy ebben kételkedjünk – mondta Hughes komoran. – A régi ellenfél él, és új harcot indított a társadalom ellen… És ne felejtsük el, hogy a támadó mindig előnyben van. A Skorpió személyét ugyan ismerjük, az arcképét megtaláltam a Walford-ügy aktái között, de jelenlegi tartózkodási helyét nem tudjuk. Talán a Sohó egyik apacstanyáján húzódott meg, és onnan irányítja zsaroló hadjáratát a gazdagok ellen, de az sem lehetetlen, hogy megváltoztatott külsővel a város egyik villanegyedében ütötte fel főhadiszállását… Ha a Skorpióról van szó, akkor semmit sem tartok lehetetlennek!

– Nem túlságosan biztató, amit most elmondott – mormogta Sir Harley.

– Őszintén beszéltem, Sir, mert nincs értelme, hogy leplezzük egymás előtt az igazságot. A Skorpió mérhetetlen veszedelmet jelent. A neve fogalom, és biztosra veszem, hogy váratlan és kísérteties felbukkanása pánikot idézhet elő.

– Nem szabad, hogy a nyilvánosság értesüljön az eseményekről! – csattant fel a rendőrfőnök.

– Sajnos, ezt már aligha gátolhatjuk meg – mondta Bowle. – Ma kinyomoztam, hogy az a fiatalember, akit a rendőrök tegnap este elfogtak, nem más, mint O’Sally, a Megaphon munkatársa.

Még Hughes is megijedt, mikor Sir Harleyra pillantott. A főnök arca elsápadt, majd ijesztően kivörösödött.

– A Megaphon munkatársa? Pontosan ez hiányzott nekünk. A legismertebb revolverlap Londonban…

– Az egész biztos – jegyezte meg Bowle egykedvűen –, hogy holnap öles cikkek fognak megjelenni a „Cleopatra tűjé”-nél elkövetett gyilkosságról. Szinte látom lelki szemeimmel a cikk címét: „Rejtélyes gyilkosság a Themze partján”, a folytatása pedig úgy hangzik: „A Megaphon munkatársát pedig letartóztatták, és csak akkor engedték szabadon, mikor kiderült, hogy a gyilkosságot a Skorpió követte el…”

– Elég! – vágott közbe Sir Harley bőszülten, és megsemmisítő tekintettel mérte végig a felügyelőt. – A cikknek nem szabad napvilágot látnia!

– Nem akadályozhatjuk meg – kapcsolódott a vitába Hughes. – A lapot nem tilthatjuk be…

– O’Sallyt továbbra is fogságban tarthatjuk – recsegte a főnök, és idegesen megigazította a nyakkendőjét. – Találjanak ki valamilyen jogcímet az urak, de az említett fiatalember a további intézkedésig nem hagyhatja el a Yard épületét.

– Akkor sem, ha ígéretet kapunk tőle, hogy nem fog írni az esetről? – kérdezte Hughes.

– Az első eset volna, hogy egy újságíró elmulasztana egy szenzációs riportot – mormogta Sir Harley bosszúsan –, de kíséreljék meg az urak a lehetetlent is.

O’Sally zsebre dugott kézzel állt a cella ablakánál, és érdeklődve figyelte a kövér keresztespókot, amelyik pontosan a vasrácsot szemelte ki hálójának kifeszítésére. A fiatalember annyira elmerült természetrajzi tanulmányaiban, hogy nem is hallotta a zárban megforduló kulcs csikorgását. Az ajtó feltárult, és Hughes felügyelő lépett be, akit Bowle követett. O’Sally hirtelen megfordult, szája mosolyra húzódott.

– Óh, talán azért jönnek, hogy a vesztőhelyre cipeljenek? – kérdezte a Globe színház legszebb hőskorára emlékeztető pátosszal.

– Majdnem eltalálta, kedves barátom – válaszolt Bowle nyájasan. – Mindenesetre igen fontos és kényes ügyben jöttünk.

– A riporter szeme felcsillant, és elégedetten dörzsölte a kezét.

– Imádom a kényes ügyeket… Ha kiszabadulok innen…

– Sajnos, erre aligha lesz módja – vágott közbe Hughes. – Nem akarok jósolni, de azt hiszem, hogy ezúttal nem fogja megúszni az ügyet. Utánanéztem a viselt dolgainak, és megállapítottam, hogy már négyszer kapott kisebb-nagyobb büntetést részegség miatt.

– Tehát már nem vádolnak gyilkossággal? – kérdezte O’Sally, aki csalhatatlan ösztönével azonnal felismerte a helyzetet.

Bowle kerek arcán őszinte csodálkozás tükröződött.

– A másik ember is talán csak részeg volt? – kérdezte O’Sally kárörvendő nevetéssel. – Velem alaposan megjárták az urak. Sohasem lehetek annyira részeg, hogy elmulasszak egy érdekes riportot. Már kifőztem az egészet, csak le kell diktálnom. Vagy talán azt hiszi, kedves felügyelő úr, hogy elfelejtettem azt a kis kartondarabot, amelyen a Skorpió jele díszelgett? A Skorpió él!… Tudják, uraim, mit jelent ez? Szenzációs riportokat, sok halottat, vért, pusztulást és szörnyű baklövéseket a rendőrség részéről… Direkt nevetséges volt, mikor a felügyelő úr tegnap magyarázni kezdte nekem a Skorpió-ügyet… Hiszen fél évig nem volt más témám. Hasábokat írtam a Walford-ház pusztulásáról, a Skorpió és Craig párharcáról.

– Nyomatékosan kérem az újságíró urat, hogy a tegnapi esetről egyetlen betűt se írjon – mondta Hughes komolyan.

– O’Sally harsányan fölkacagott.

– Ön tréfál, felügyelő úr?! Bármit kívánhat tőlem, csak ezt nem! Vezércikket fogok írni a Skorpióról, akár tetszik önöknek, akár nem. Ha továbbra is a börtönben akarnak tartani, ám tegyék, minden jogcím és törvény ellenére… De előbb-utóbb kiszabadulok, és akkor…

– Ne élezzük ki a helyzetet – vágott közbe Hughes. – Ön azonnal elhagyhatja a Yardot, de becsületszavát kell adnia, hogy a Skorpió-ügyről egyetlen betűt sem fog írni… Nos, áll az alku?

O’Sally úgy bámult a detektívfelügyelőre, mint egy túlvilági jelenségre.

– Folytatni akarja a tréfát?

– Halálosan komolyan beszélek – mondta Hughes. – A Skorpió feltűnése pánikot idézne elő, és erre nekünk semmi szükségünk sincs.

Az újságíró a vállát vonogatta.

– A Halley-üstökös is lázba hozta az embereket, és később mégis megnyugodtak a kedélyek. Megígérhetném, hogy nem írok a Skorpióról, de biztosan tudom, hogy nem tudnám betartani.

– Spártai jellem – mormogta Bowle.

Az újságíró kidüllesztette mellét.

– Több annál. Nem látja a fejem felett a tüzes glóriát? A régi keresztény mártírok indultak így az arénába. Részeges vagyok, az igaz, és egy kicsit hóbortos is, de élek-halok a hivatásomért… Már gondolkoztam is a riportom címén, és úgy hiszem, megtaláltam az egyedüli helyeset: „Éjféli gyilkosság a Themze partján, avagy a megcsonkított holttest rejtélye”. Nos, hogy tetszik a cím?

– Elragadó – mormogta Hughes bosszúsan. – Rendben van, mister O’Sally, ön megírhatja a cikkét, de többé az életben ne számítson a Scotland Yard jóindulatára! Gondom lesz arra, hogy a Megaphon utoljára értesüljön minden rendőrségi szenzációról.

O’Sally vigyorgott.

– Nem tesz semmit. Lehet, hogy a Megaphon utolsónak értesül majd a bűnesetről, ám annál inkább fogja harsogni az igazságot… De, ha nem csalódom, előbb azt mondták az urak, hogy becsületszó ellenében azonnal szabadon engednek. Sajnos, nem teljesíthetem kívánságukat, de a szabadságomhoz mégis ragaszkodom… Kérem, feleljenek őszintén! Továbbra is fogságban akarnak tartani minden jogszokás és törvény ellenére?

– Menjen a pokolba! – mondta Bowle kelletlenül. – De nem ajánlom önnek, hogy újból találkozzunk.

A Megaphon másnap reggeli száma csakugyan szenzációs volt. Már a vastag betűkkel szedett cím is megdöbbentette az embereket, és felcsigázta a fantáziájukat. A cikk egyébként szó szerint így hangzott:

Éjféli gyilkosság a Themze partján!

Alig néhány hónapja annak, hogy a Skorpió egész Londont rémületbe ejtette. Üstökösként tűnt fel a gonosztevők között, és a lapok a bűn Machiavellijekét emlegették. A hírhedt bűnöző nem véletlenségből vette nevét a sivatag veszedelmes férgétől, mely állandóan kész a támadásra, és fenyegető fullánkjai elől senki sem lehet biztonságban.

A Machiavelli elnevezést pedig ravasz és agyafúrt tetteivel érdemelte ki. Mindig módot talált arra, hogy keresztülhúzza a Yard számítását. Száz és száz alakban jelent meg, és akkor támadott, amikor a legkevésbé várták.

A Megaphon hűségesen beszámolt annak idején a Skorpió és Craig felügyelő párviadaláról, mely látszólag a bandita megsemmisülésével végződött. Elsőnek számoltunk be arról, hogy a Skorpió állítólag a dartmoori mocsárban lelte halálát, de most elsőnek közöljük a szenzációs hírt:

a Skorpió újra felbukkant Londonban, és egyetlen éjszaka két embert küldött a másvilágra.

Első áldozata Webbs detektívfelügyelő, akinek holttestét lapunk munkatársa találta meg a „Cleopatra tüjé”-nél. A második áldozat Mrs. Penn, akit lakásán gyilkolt meg a gonosztevő.

A nyomozás eddigi eredményeiről különkiadásban fogunk beszámolni, de a közönség megnyugtatására máris közölhetjük, hogy a kitűnő Hughes és Bowle felügyelők irányítják a vizsgálatot.

O’Sally fizetését a cikk megjelenése után kétszeresére emelték, miután a Megaphon reggeli száma 175 ezer példányban kelt el, amire még nem volt példa a lap történetében.

Mister Compson

Túlzás lenne azt állítani, hogy Bowle barátságos arcot vágott, mikor a belépő rendőr az asztalára tette O’Sally névjegyét.

– Határtalan szemtelenség, hogy idemerészkedik!

– Azt mondja, hogy életbevágóan fontos ügyben akar beszélni a felügyelő úrral.

– Bocsássa be! – mondta Bowle ingerülten.

Az újságíró ragyogó arccal lépett a szobába.

– Mit szól a cikkemhez? Remek, ugye?… – A Regent Streeten valóságos csoportosulás támadt a rikkancsunk körül. Szinte kitépték kezéből a lapokat.

– Remélem, az árával adósok maradtak – dörmögte Bowle.

A riporter legyintett.

– A rotációs gépek nem győzik az iramot. Ha így haladunk tovább, akkor hamarosan megkétszereződik a Megaphon példányszáma… Egyébként nem követek el indiszkréciót, ha megsúgom, hogy felemelték a fizetésemet. Pontosan a dupláját kapom a réginek és…

– Mit óhajt tőlem? – vágott közbe Bowle nyersen.

– Segíteni akarok a Scotland Yardnak – válaszolt O’Sally méltóságteljesen. – Cikkeimnek köszönhetem, hogy ma délután mister Compson, az ismert milliomos felkeresett a szerkesztőségben. Egy levelet kapott a Skorpiótól. Eleinte rossz tréfának vélte a dolgot, csak a cikkem megjelenése után esett gondolkozóba. Compson úr egyébként pontosan hat órakor tiszteletét fogja tenni önnél. Addig is elhoztam a levelet.

A felügyelő gyanakodva nyúlt a gyűrött, szürke boríték után. A levél tartalma mindössze néhány sor volt:

Ha kedves az élete, akkor százezer fonttal megválthatja. Utasításaimat a pénz elküldésére vonatkozólag újabb levélben fogom közölni. Ha a rendőrséghez fordul, úgy megpecsételi a halálos ítéletét.

A Skorpió

– Nos, mit szól a levélhez? -- kérdezte O’Sally. – Egyszerűen remek!… Százezer font!… A Skorpió bizonyára nincs tisztában a pénz értékével. Compson dúsgazdag, de a kívánt összeget ő sem tudná egyhamar előteremteni.

– Erre nincs is szükség – mondta Bowle keményen, és a telefonkagyló után nyúlt. – Hughes felügyelő úr szobáját kérem!… Halló, itt Bowle. Szeretném, ha sürgősen meglátogatna, kedves kollégám! Érdekes hírt kaptunk.

Néhány perc múlva sietős léptek koppantak a folyosón. Az ajtó feltárult, és a küszöbön Hughes magas alakja jelent meg.

– Örülök, hogy újra láthatom, mester! – mondta O’Sally kenetteljes hangon.

– Nem vagyok sem színész, sem író – replikázott Hughes. – Kíméljen meg a hasonló megszólításoktól, igen tisztelt főszerkesztő úr!

– O’Sally szélesen vigyorgott.

– Köszönöm az előlegezett kitüntetést. Magam is remélem, hogy hamarosan a Megaphon főszerkesztője leszek… Biztosra veszem, hogy ön is örülne ennek, vagy talán tévedek?

Hughes adós maradt a felelettel, inkább gyorsan átfutotta a levelet. Halkan füttyentett.

– Hm… A levél valóban a Skorpió stílusára vall… Ma átnéztem a Walford-ügy aktáit, és több olyan levelet találtam, amelyen a Skorpió jele éktelenkedett. A vakmerő gonosztevő fényképét egyébként sokszorosíttattam és szétosztottam a detektívek között.

– Láthatnám a képet? – kérdezte O’Sally.

Hughes kivett a zsebéből egy fényképet, és átnyújtotta az újságírónak.

– Rámáztassa be! Igen stílusos dísz lenne egy revolverlap közismert szerkesztőségében.

– Revolverlap?! – hördült fel O’Sally. – Ezt a meghatározást igazán nem vártam. Ha azt mondta volna, hogy leánykereskedelmi szaklap, úgy csak helyeselni tudnék.

– Tehát maradjunk az utóbbi mellett – mondta Bowle joviálisan.

Az újságíró figyelmesen megnézte a fényképet, mely egy feltűnően szép, nyílt tekintetű fiatalembert ábrázolt.

– A bűn Machiavellije… Aligha találhattam volna frappánsabb elnevezést.

– Mindenesetre találó – jegyezte meg Bowle. –- Annál is inkább, mert Machiavelli az egykorú metszeteken alacsony, ráncos képű, ravasz tekintetű emberke, míg Rex Walford, vagy másképpen a Skorpió, magas, sima arcú és…

– Istenemre, elég! – vágott közbe O’Sally. – Ön képes volna az összes érdemeimet elvitatni… Sokkal modernebb vagyok annál, semhogy külsőségekből induljak ki. A belső hasonlóság a fontos, amint azt az úgynevezett lélekfestők arcképein láthatjuk… De térjünk a tárgyra. Compson úr kizárólag az én cikkemnek köszönheti, hogy megmenekült a biztos haláltól. Remélem, hogy a Scotland Yard védelme elég biztosítékot jelent!

Bowle néhány szóval ismertette Hughes előtt a helyzetet. A fiatal felügyelő tekintete a faliórát kereste.

– Öt perc múlva hat! Remélem, mister Compson pontos lesz.

– Egyike a legpontosabb embereknek – mondta a riporter határozottan. – Élénken emlékszem, hogy tavaly feljelentette a vasúttársaságot, mert a „Repülő skót” három percet késett.

Dacára O’Sally megnyugtató kijelentésének, a látogató egyelőre nem mutatkozott. Az óra már régen elütötte a hatot, de senki sem jelentkezett.

– Hívjuk fel telefonon – indítványozta az újságíró. – Talán valami baj érte.

Hughes már a telefonkagyló után nyúlt, mikor kopogtattak. Minden szem az ajtóra irányult. Alacsony, pápaszemes emberke lépett a szobába. Ódivatú, földig érő kabátot viselt. Kopasz feje sárgán csillogott, mint a biliárdgolyó.

– Bowle felügyelő úrhoz van szerencsém? – kérdezte sípoló hangon.

– Igen – válaszolta Bowle. – Engedje meg, hogy bemutassam Hughes kollégámat. Mister O’Sallyt már ismeri uraságod!

– Igen – sipította a milliomos, és leroskadt az egyik karosszékbe. – Bevallom, nem szívesen jöttem ide. Ha az ember a rendőrséghez fordul, akkor egyúttal bevallja azt is, hogy fél. Nem egyszer próbáltak már megzsarolni, de mindig eredménytelenül. Ha nem olvastam volna O’Sally úr cikkét, talán nem is jut eszembe a rendőrség védelmét kérni.

– Mindenesetre okosan tette, hogy eljött, uram – mondta Hughes. – Ha tényleg a Skorpió írta a levelet, akkor nem lehet eléggé elővigyázatos. Mikor kapta a levelet?

– Ma reggel – válaszolta Compson. –- Elolvastam, aztán a papírkosárba dobtam.

Hughes bólintott.

– Gondoltam! És mikor ment el uraságod a Megaphon szerkesztőségbe?

– Ebéd után közvetlenül – hangzott a gyors válasz.

Hughes szemrehányóan pillantott az újságíróra.

– Előbb is feljöhetett volna hozzánk, de önnek bizonyára fontosabb volt, hogy előbb egy cikket írjon az esetről. Vagy tévedek?

O’Sally elvörösödött.

– Csak néhány sort írtam az ügyről… Elvégre ehhez igazán jogom van. A Megaphon esti kiadása különben szenzációs lesz. Kár, hogy a Skorpió fényképét már nem juttathatom el a redakcióba. Csak az vigasztal, hogy a holnapi számban kipótolhatom a mulasztást… Nem kaphatnék az urakról is egy fényképet? Csinos csoportkép lenne. Középen a Skorpió, kétoldalt Hughes és Bowle felügyelő urak, míg ön, Mister Compson…

– Elég a fecsegésből – intette le Bowle a további szóáradatot. – Maradjunk szigorúan a tárgynál! Legokosabbnak tartanám, ha mister Compson egyelőre a Scotland Yardon maradna. Berendeznénk önnek egy kényelmes cellát…

– Erről szó sem lehet – vágott közbe a kis ember élénken. – Ennyire még nem jutottam. Nem tagadom, hogy félek, de talán éppen ezért nagyobb biztonságban érzem magam az otthonomban. A házam valóságos erődítmény. Senki sem hatolhat be az épületbe akaratom ellenére. A kertet kőfal övezi, ennek tetején van a magasfeszültségű árammal telített dróthuzal. Négy betanított dobermann kutyát tartok, és szolgáim egytől-egyig kipróbált fickók. Kétszer kíséreltek meg betörést nálam. Az egyik betörőt a kutyáim tépték szét, a másik szénné égett a villanydróton.

– Én mégis azt tanácsolom, hogy maradjon itt uraságod – mondta Bowle komolyan. – Az áram ellen gumikesztyűt lehet használni, a kutyákat pedig könnyű megmérgezni. Ráadásul a szolgái nem vehetik fel a versenyt a Yard embereivel. Garantálom, hogy ebben az épületben egy haja szála sem fog meggörbülni.

A vitatkozásnak az ügyeletes őrmester belépése vetett véget.

– Egy levelet hoztam – jelentette.

Bowle feltépte a borítékot, arca elhalványodott.

– Kitől kapta a levelet?

– Egy ősz hajú úriember adta át a kapunál – válaszolta az őrmester. – Azt mondta, hogy Compson úr titkára.

A milliomos arcát ellepte a veríték. Reszkető kézzel nyúlt a levél után. A sorok eleinte összefolytak szemei előtt.

– „Értesítse Compson urat, hogy holnap este pontosan tizenegy órakor meghal!” – olvasta elakadó lélegzettel.

A levél kiesett a kezéből, és Compson sápadtan roskadt vissza a székre.

– Nem kellett volna a rendőrséghez fordulnom! – suttogta révedező tekintettel.

Bowle igyekezett megnyugtatni a rémült embert.

– Bízzék bennünk, mister Compson. Mi megoltalmazzuk!

– Nem sajnálom a pénzt, ha az életemről van szó! – sipította a milliomos. – Elég ember van a rendőrségen. Vezényeljék ki az összes detektívet. Holnap reggel bezárkózom a dolgozószobámba, és holnaputánig senki sem lépheti át a házam küszöbét… Azaz önök velem maradhatnak, sőt nagyon megnyugtatnának jelenlétükkel.

– Szóval, Mr. Compson, ön ragaszkodik ahhoz, hogy a saját házában várja be a kritikus időpontot?

A milliomos bólintott.

– Igen… A házat az én terveim után építették. Ember legyen a talpán az a betörő, aki bejut oda.

Bowle a vállát vonogatta.

– Erőszakkal nem tarthatom itt önt. Természetesen így is mindent megteszünk, ami emberileg lehetséges…

– Vezényeljék ki az egész rendőrséget! – vágott közbe Compson. – Az emberek fejenként egy fontot kapnak, ha épségben megérem a holnaputánt!

– Azonnal intézkedem – mondta Hughes. – A biztonság okáért már a mai éjszakára is őröket állíttatok a ház köré, és egyúttal gondoskodni fogok, hogy a rendőrségi autó vigye haza önt!… Tehát a holnapi viszontlátásra!

Az ostromlott vár

Mister Compson soktornyú villáját a Hyde Park Corner egyik nevezetességének tekintették. Piros teteje és a késői angol gótikát képviselő tornyai túlmagasodtak a fák kopár koronáin.

A Big Ben már rég elütötte a nyolcat, mikor Hughes, Bowle és O’Sally megjelentek a villa kapujánál. A detektívek nem szívesen vitték magukkal az újságírót, de miután kénytelenek voltak elismerni, hogy neki köszönhették Compson látogatását, beletörődtek a megváltoztathatatlanba.

O’Sally régen érezte személyét annyira fontosnak, mint mikor a Piccadillyről befordultak a Hyde Park Corner fái közé. A Scotland Yard egyáltalán nem titkolta, hogy őrizteti a házat. A téren szinte hemzsegtek a rendőrök és detektívek. A riporter még sohasem látott ilyen készültséget. A házba csak háromszoros igazoltatás után lehetett bejutni. A kertkapunál négy tagbaszakadt rendőr posztolt egy őrmester vezetésével. A ház ajtajában ugyancsak négyen őrködtek, és a tágas hallban fél tucat rendőr fogadta a belépőket. Hughes elnevette magát, mikor a túlbuzgó rendőrök megcibálták az újságíró haját, aki természetesen méltatlankodva tiltakozott a váratlan inzultus ellen.

– Mit jelentsen ez a komédia? – kérdezte dühösen.

– A rendőrök csak a parancs értelmében járnak el – válaszolta Bowle. – Tekintettel arra, hogy a Skorpió valóságos művésze a maszkírozásnak, még személyes ismerőseinkben sem bízhatunk meg. Miután derék rendőreink meggyőződtek arról, hogy ön nem a Skorpió, nyugodtan felmehetünk az emeletre.

Az emeleti folyosón is detektívek tanyáztak.

– Egy ostromlott várban sem lehet nagyobb készültség – mondta az újságíró. – Azt hiszem, ezúttal a Skorpió nem tudja beváltani fenyegetését.

A folyosó végén egy masszív tölgyfaajtó vezetett a milliomos dolgozószobájába. Hughes háromszor kopogtatott. Kis idő múlva kulcs csikordult meg a zárban, és bent egy nehéz reteszt toltak el. Az ajtó feltárult. Hughes és kísérői beléptek a tágas helyiségbe. Bowle utolsónak maradt, gondosan bezárta az ajtót, és csak azután fordult a milliomos felé, aki görnyedten ült a nagy mahagóni íróasztalnál. Az ablakon beszűrődő sápadt napsugár megvilágította fehér, beesett arcát. Esztendőket öregedett, pedig mindössze csak egy nap telt el azóta, hogy Bowle utoljára látta.

– Isten hozta önöket, uraim – mondta a milliomos, és sárga, ráncos kezét üdvözlésre nyújtotta. – Örülök, hogy O’Sally urat is elhozták. Legalább lesz valaki, aki megírja a nekrológomat… De engedjék meg, hogy bemutassam Perkins urat, a titkáromat.

Bowle kutató pillantással mérte végig a karcsú, hirtelenszőke fiatalembert.

– Ön nyitotta ki nekünk az ajtót? – kérdezte.

A titkár bólintott.

– Igen.

– Mióta van alkalmazásban Compson úrnál?

Perkins elvörösödött.

– Három éve! A bizonyítványaim…

– Bizonyára gyönyörűek… – vágott közbe Hughes. – De mégis arra kell kérnem önt, hogy hagyja el a szobát!

– Mit jelentsen mindez? – kérdezte Compson izgatottan. – Tökéletesen megbízom Perkins úrban!

– Én is – mosolygott Hughes. – Becsületes képű fiú, és mégis ragaszkodom a távozáshoz. Ma este négyünkön kívül senki sem maradhat a helyiségben. Ha a tulajdon bátyám kérne bebocsátást, őt sem engedném be… Annál is inkább ragaszkodnom kell elhatározásomhoz, mert ismerem a Skorpió viselt dolgait.

– De mi köze van mindehhez Perkinsnek? – kérdezte a riporter.

– Semmi – válaszolta Hughes. – De én először látom a titkár urat, s így nem vállalhatok érte felelősséget. Kérem, ne sértésnek fogja fel a szavaimat, kizárólag elvi okokból ragaszkodom az ön távozásához.

A fiatalember kimérten meghajolt.

– A világért sem óhajtok a rendőrséggel vitatkozni. Inkább megyek.

– Perkins! – szólt Compson a távozó után.

A titkár visszafordult:

– Mit parancsol, uram?

– Semmit – válaszolta Compson zavartan, mert tekintete Hughes szemrehányó pillantásával találkozott. – Holnap reggel a szokott időben várom.

Perkins újra meghajolt.

– Pontos leszek, uram!

A titkár távozása után Hughes bereteszelte az ajtót, és cigarettára gyújtott.

– Most nyugodtan beszélgethetünk… Mindenekelőtt azt szeretném leszögezni, hogy O’Sally úr megint megbocsáthatatlan baklövést követett el.

– Én? Ez talán valami félreértés… – tiltakozott a riporter.

– Egyáltalán nem – folytatta Hughes könyörtelenül. – A Megaphon mai száma szemenszedett hazugságokat tartalmaz. Ön azt írja többek között, hogy a Skorpió felhívást intézett a Scotland Yardhoz, amelyben bejelenti, hogy a rendőrség minden előkészületei dacára meg fog jelenni ma este 11 órakor Compson úr házában.

O’Sally bűnbánó arcot vágott.

– Elismerem, hogy kissé túloztam, de elvégre az olvasóközönség fantáziájának is kell valamit nyújtani… Ön is láthatta, kedves felügyelő úr, hogy milyen tömeg verődött össze a Piccadillyn. Az emberek feszült kíváncsisággal várják az eseményeket… Azon sem csodálkoznék, ha a belügyminiszter telefonon érdeklődne Compson úr egészségi állapota felől.

– Mire várnak az emberek? – kérdezte vékony, panaszos hangján. Talán azt hiszik, hogy a Skorpió beváltja a fenyegetését?!

– Ilyesmi senkinek sem juthat eszébe – tiltakozott az újságíró ijedten. – Mindenki tisztában van azzal, hogy ön épen és egészségesen fogja megérni a reggelt. Az emberek előre örülnek a Skorpió kudarcának.

Compson kissé megnyugodott.

– Senki sem juthat be az épületbe!… Remélem, önök is ezen a véleményen vannak, uraim.

Bowle bólintott.

– Természetesen. Emberi számítás szerint senki sem lépheti át a küszöböt. Az ajtót csak akkor fogjuk újra kinyitni, ha a kritikus időpont elmúlik.

– Hány ember őrzi a házat? – kérdezte Compson.

– Legalább kétszáz – válaszolta a felügyelő. – A rendőrök parancsot kaptak, hogy fél kilométeres körzetben tartóztassanak le minden gyanús alakot.

Bowle az órára pillantott.

– Még bőven van időnk. Ha nincs kifogása ellene, uram, akkor tüzetesen átkutatjuk a szobát.

A milliomos élénk érdeklődéssel figyelte a detektívek munkáját. Hughes és Bowle jóformán négyzetcentiméterenként vizsgálták át a tágas helyiséget. Felemelték a szőnyeget, megkopogtatták a falakat, sőt a könyvszekrényeket is beható kutatás tárgyává tették.

– Aligha találnak nálam titkos ajtókat – mondta Compson futó mosollyal. – Mint már említettem, a ház az én terveim szerint épült.

Hughes azonban nem akart félmunkát végezni. A képeket is leszedte a falakról, és a szekrények hátlapját is megkopogtatta. Aztán az ablakhoz ment, és kibámult a kertre. A szürke, kopár fák didergő árnyakként hajladoztak a szélben. A dérrel lepett pázsiton fekete ruhás emberek ácsorogtak, az egyik két hatalmas farkaskutyát vezetett pórázon. Hughes személyesen ismerte a Yard minden detektívjét, de most embereinek közelsége sem tudta teljesen megnyugtatni. Furcsa borzongást érzett. Talán a kert hangulata befolyásolta kedélyét, vagy a növekvő sötétség? Maga sem tudta volna megmondani. A kert magas kőkerítése a falusi temetők fehér és kísérteties falaira emlékeztetett. Közvetlenül a falnál egy lombjavesztett platánfa nyújtotta ágkarjait az ég felé. Hughes tekintete a fa kérgén pihent meg, ahol egy sötét madár mozgott.

A detektív figyelmét már régebben felkeltette az a makacs, gépies kopácsolás, amely a bezárt ablakon keresztül is hallatszott.

Mintha csak koporsót szegeznének, gondolta az első pillanatban, de önkéntelenül elmosolyodott, mikor felfedezte a fatörzsön a harkályt.

Lassan lehúzta az ablakhoz erősített vasredőnyt és visszafordult.

A milliomos az íróasztalnál ült. Kidülledt, vizenyős szemével és lehetetlenül ráncos arcával inkább valami óriás rovarhoz hasonlított, mint emberhez. Sárga, begörbült ujjai görcsösen szorongatták a tollat. Időnként egy-egy szót írt le.

A felügyelő csak futó pillantást vetett a papírra, mégis azonnal megértette a helyzetet: Compson a végrendeletét szövegezte. A milliomos megérezte a detektív fürkésző pillantását, mert hirtelen felkapta a fejét.

– Nem akarok mulasztást elkövetni – mondta vibráló hangon. – Tudom, hogy a rendőrség mindent megtett a biztonságomért, de…

Hirtelen elhallgatott, és rémülten meredt az ajtóra. Három koppanás hallatszott. Bowle az ajtóhoz sietett.

– Ki az?

– Egy sürgönyt hoztak – hangzott az egyik detektív hangja.

– Nyissák ki az ajtót! – kiáltotta Compson eszelős rémülettel.

Bowle tanácstalanul pillantott Hughes-ra, aki vállat vont.

– Jobb, ha az ajtó zárva marad. A blankettát becsúsztathatják az ajtó alatt is.

Bowle tolmácsolta Hughes utasítását, és néhány pillanat múlva egy papírlap fehérlett a küszöbön.

Hughes sietve feltépte a leragasztott táviratot.

– „Pontosan tizenegykor” – olvasta a lakonikus szöveget.

Kínos csend nehezedett a szobára. O’Sally is megremegett. Úgy érezte, hogy a torka hirtelen kiszáradt. Kutatóan nézett körül, hátha megpillant valahol egy likőrös készletet, de fájdalmasan csalódott. Az egyetlen üveg, amely alkoholt tartalmazott, a könyvespolcon állt, de abban is egy pettyes kígyó kunkorodott. O’Sally ebben a sorsdöntő pillanatban komolyan megirigyelte a spiritusz áldozatát.

– Nem tud valahol a közelben egy vendéglőt? – kérdezte halkan Bowle felügyelőtől.

A kérdezett arcán futó mosoly jelent meg.

– Többet is… De azt viszont nem tudom, hogy hogyan juthat el oda. Miért makacskodott, hogy mindenáron velünk jön? A ház kapui további rendelkezésig zárva maradnak. Senki sem jöhet be, és senki sem távozhat.

Az újságíró sóhajtott.

– Valamikor arról ábrándoztam, hogy kilencvenéves koromban fogok meghalni alkoholmérgezésben… Rettenetes, hogy ilyen fiatalon pusztulok el a szomjúságtól.

– Hallgasson – suttogta Bowle. – Figyelje inkább Compsont. Mintha megzavarodott volna!

A milliomos valóban ijesztő látványt nyújtott. Kifejezéstelenül bámult maga elé. Mozdulatlanul ült, csak sárga ujjai remegtek szüntelenül az íróasztal fekete lapján. Kis idő múlva újra írni kezdett. Hughes kérdezett valamit tőle, de szavaira csak az acéltoll gyors sercegése válaszolt.

Amíg Compson a detektívek társaságában végrendeletét írta, a Selfridge áruház közelében, az egyik régimódi bérház manzard szobájában két férfi ült.

A falakon körös-körül csillogó drótok tekeregtek, és a gyalulatlan asztalon egy furcsa szerkezet sötétlett, melyet csak időnként világított meg egy-egy felvillanó villanykörte fénye.

– Sikerülni fog! – mondta a magasabb férfi, aki fekete szemüveget viselt.

Zömök, szakállas társa szótlanul bólintott, és gumikesztyűs kezével egy henger alakú porcelánedényt emelt fel. Figyelmesen megvizsgálta, aztán halkan vihogott.

– Mi bajod van? – kérdezte a szemüveges bosszúsan.

– Az idő múlik – hangzott a válasz. – Magam elé képzelem Compsont. Pokoli kínokat állhat ki az öreg, pedig az egész Scotland Yardot mozgósították védelmére. A Piccadillyn hemzsegnek az emberek… Ma délben mindenki a Megaphont olvasta. „A Skorpió felvette a küzdelmet az egész londoni rendőrséggel.” Tagadhatatlanul érdekes cím. Valami O’Sally nevű fickó írta. Az bizonyos, hogy ügyes tolla van. Egyébként úgy ír rólad, mint valami felsőbbrendű lényről. A bűn Machiavellijeként emleget… Én sem hittem volna akkoriban, hogy a huszadik század legzseniálisabb bűnözőjét mentem ki a mocsárból… Ma is élénken emlékszem arra a jelenetre, mikor a dartmoori fegyház vérebeivel a nyomomban, nekivágtam az ingoványnak. Véletlen szerencse, hogy megláttalak. Már csak a fejed volt kínt a zsombékból… Sok időt vesztettem, amíg kihúztalak, de nem bántam meg…

– Hallgass! – sziszegte a Skorpió. – Nem szeretem az elégikus történeteket. Inkább figyeld a voltmérő mutatóját.

A hatalmas feszültségmérő mutatója szinte ugrásszerűen haladt a skálán felfelé. A szakállas hirtelen megszólalt:

– Pontosan elég.

A Skorpió fagyosan mosolygott. Keskeny ajka mögül elővillantak erős, fehér fogai.

– Holnapra hívd össze az embereket. Megtárgyaljuk Compson halálát, és egyúttal eldöntjük, hogy ki kapja a következő levelet.

– Pimaszság az öregtől, hogy nem fizette ki a százezer fontot – dörmögte a szakállas.

– Majd kifizeti más helyette – mondta a Skorpió. – Compson halála intő példa lesz azoknak, akik a rendőrséghez akarnak fordulni segítségért… Már hallottam, hogy Graham, az ismert amerikai milliomos Londonba érkezett. A lányát is magával hozta.

– Vesztére! – röhögött az alacsonyabbik férfi.

A Skorpió bólintott.

– Én is azt hiszem. Grahamtől kétszázezer fontot fogok követelni, és tudom, hogy ezúttal megkapom a pénzt. A szép Mira Graham életével kezeskedik az említett összegért.

A Skorpió elhallgatott. Kivette szivartárcáját, és egy illatos Havannára gyújtott. A padlásszobában mindinkább meg-sűrűsödött a homály, csak a szivar vége parázslott vörösen, mint egy hunyorgó, fenyegető szem.

Az óra tizenegyet üt

Compson hermetikusan elzárt dolgozószobája egy búvárnaszád parancsnoki fülkéjére emlékeztetett. A vasredőnnyel lezárt ablakon és a párnázott ajtón keresztül nem hatolhatott be semmi nesz.

A négy férfi várakozásteljes csendben ült. A mutatók feltartóztathatatlanul kúsztak előre a falióra gótikus számlapján.

– Húsz perc múlva tizenegy – suttogta az újságíró, és szemrehányó tekintettel nézte a pettyes kígyót alkoholfürdőjében.

Hughes hirtelen felpattant, és járkálni kezdett. Cipői kellemetlenül koppantak a padlón. Bowle is elvesztette megszokott nyugalmát. Máskor hetyke bajsza lekonyult, kerek arca elárulta fáradtságát.

Az idegtépő várakozás mégis Compsont viselte meg leginkább. Sárga arca szemlátomást öregedett. A ráncok egyre mélyebben szántottak bőrében, kidülledő szeme ijedten követte a percmutatót.

– Szeretném, ha az urak is aláírnák a végrendeletemet!

– Felesleges volt végrendelkeznie – mondta Bowle kevés meggyőződéssel, és felvette a tollat.

– Jobb, ha minden eshetőségre számítunk – suttogta Compson, és az íróasztalra könyökölt. – Tízezer fontot hagytam arra az emberre, aki leteríti a Skorpiót. Ez az összeg természetesen akkor is az illető rendelkezésére áll, ha életben maradok.

– A haja szála sem fog meggörbülni – mondta a riporter bizakodó hangon. – A Yard két legjobb detektívje őrzi ezt a szobát. Azután itt vagyok én is. Nem akarok szerénytelen lenni, de olvasóimnak tartozom azzal, hogy megvédjem önt minden támadástól. Nem egyszer puszta kézzel szembeszálltam a Whitechapell-negyed apacsaival. Rettenetesen elvertek, az igaz, de mégis életben maradtam. A fejemen egy akkora forradás van, mint egy óriáskifli. Ha nem hiszik…

– Hallgasson – szólt rá Bowle. – Ön pályát tévesztett. Legokosabb volna, ha kiutazna Tibetbe. Fogadni mernék, hogy bármelyik lámakolostorban szerződtetnék imamalom helyett. Ott aztán reggeltől estig kerepelhetne!

Bowle azonban hamarosan megbánta, hogy leintette az újságírót. A szobában elviselhetetlen csend támadt, melyet az óra fenyegető ketyegése sem enyhített.

A lámpa bágyadt fényköre csak az íróasztalt világította meg. A szoba ablakai elmosódtak a homályban. A milliomos fonnyadt arca mindinkább azokra a szörnyű zsugorított fejekre hasonlított, melyeket az Amazonas indiánjai árulnak az utazóknak. De a legszörnyűbb talán mégis az volt, hogy ez a múmiafej élt, rángatózott, és kidülledt szemével kifejezéstelenül pislogott.

Már csak öt perc hiányzott a kritikus időponthoz, mikor O’Sally jeges borzongást érzett tagjaiban. Úgy vélte, mintha a szoba sarkában ugrásra készen lapulna valami sötét, testetlen árnyék. Vagy talán az ajtó előtt várakozik, hogy a megfelelő pillanatban benyithasson?… Nevetséges. A folyosó tömve van detektívekkel. A kapunál kipróbált őrök állnak. Elvégre a Skorpió sem szellem, hanem húsból és vérből élő ember… Hirtelen felriadt gondolataiból. Mintha a padló nyikorgott volna. A nehéz függöny redői lomhán megmozdultak… O’Sally szerette volna odakiáltani társainak: „Őrültek! A gyilkos már a szobában van!” De az utolsó pillanatban mégis meggondolta magát. Hiszen nagyon jól tudta, hogy a függöny mögött nincs senki, és a padló recsegése sem jelent semmit. Gyermekkorában mindig félt az öreg bútorok és a régi lépcsők panaszos nyikorgásától, később mégis megszokta… De miért ég olyan furcsán a lámpa?

Felugrott és a kapcsolóhoz lépett. Megcsavarta. A szoba mennyezetére erősített remekművű csillár kigyúlt, és fénye egyszerre elűzte a szobában borzongó árnyakat.

– Ez már előbb is eszembe juthatott volna – mondotta a riporter, és a ház urához fordult:

– Még néhány perc, és nevetve fogunk visszaemlékezni az itt eltöltött keserves órákra. Fogadni mernék, hogy holnap az egész város a Skorpió kudarcán fog mulatni. A Megaphon holnapi száma ismét szenzációs lesz. Riportom címét már kigondoltam: „A Skorpió felsülése, avagy a póruljárt gonosztevő”. Természetesen ez még nem biztos. Lehetséges, hogy egy más mellett fogok dönteni.

– Még két perc – rikácsolta Compson, és hangja elcsuklott, mint az ijedt gyereksírás.

– Bátorság! – mondta Bowle. – Nem történhet semmi.

Minden szem az órára tapadt. A fekete, lándzsaszerű mutató a tizenegyeshez ért. Ebben a pillanatban megszólalt a telefon. Az éles, követelő hang felverte a szoba csendjét. Bowle felvette a kagylót.

– Bizonyára az első gratuláció – mondta O’Sally megkönnyebbült nevetéssel.

– A belügyminiszter úr kíván beszélni önnel! – fordult Bowle a milliomoshoz, és átnyújtotta neki a kagylót.

– A belügyminiszter? Ezt álmodni sem mertem volna! – Compson mohón kiragadta a felügyelő kezéből a hallgatót, és a füléhez emelte. – Halló… Itt Compson…

Sohasem fejezte be a megkezdett mondatot… A készülékből félméteres lángnyelv csapott ki, iszonyú dördülés kíséretében.

Dr. Yale szédelegve állt meg a küszöbön. A dolgozószoba szörnyű pusztulás képét mutatta. Az íróasztalon egy vézna, fej nélküli test hevert. A robbanás ereje az íróasztalt is erősen megrongálta. Az orvos önkéntelenül elfordult. A leszakított fejű holttest lidércálomnak is ijesztő volt.

Bowle ájultan hevert a szőnyegen. Az íróasztal egyik lepattanó darabja tarkón találta. Hughes kétségbeesetten élesztgette kollégáját, míg O’Sally a szoba sarkában kuporgott a lezuhant könyvek között. A sors iróniája folytán az alkoholos üveg a fején tört szét, és a pettyes kígyó a nyakában lógott. A fiatalember aligha vett tudomást ijesztő nyakkendőjéről, mert a robbanás ereje őt is elkábította. Aránylag Hughes járt a legjobban, de az ő arca is vérzett. A rendőrorvos táskájából hamarosan előkerült az ammóniás üveg. Az átható szag magához térítette Bowle felügyelőt, aki Hughes segítségével feltápászkodott, de rögtön leroskadt az egyik székre, mikor meglátta Compson hulláját.

– Borzalmas – nyögte, és eltakarta a szemét.

Kis idő múlva az újságíró is visszanyerte eszméletét. Lerázta magáról a kígyót, és néhány bizonytalan lépést tett a szoba közepe felé. Szerencséjére Yale nem engedte őt az íróasztal közelébe, hanem kituszkolta az ajtón.

A dolgozószoba megtelt detektívekkel. Hughes ismét a régi eréllyel rendelkezett. Csakhamar előkerült a fényképész is. A csillogó lencse az íróasztalra irányult. Magnéziumfény lobbant: a gép megörökítette azt a szánalmas roncsot, melyet kevés idővel ezelőtt Compsonnak neveztek.

O’Sally találkozása a Skorpióval

– Még most sem tudom teljesen megérteni, hogy miképpen történt a merénylet – mondta Sir Harley.

Bowle okos, barna szeme felcsillant.

– Kevés hasonló gonddal kitervelt és zseniálisan végrehajtott bűntényt ismerek. A Skorpió már napokkal ezelőtt készülhetett erre a gyilkosságra. A telefonkagylóba egy dinamitpatront rejtett el, mely megfelelő feszültségű áram hatására azonnal robbant.

– De hogyan jutott be Compson házába? – kérdezte Sir Harley.

Bowle vállat vont.

– Ezt még nem derítettem ki teljesen, de valószínűnek tartom, hogy a telefongyár tisztviselőjének adta ki magát. Az inasok állítása szerint két nappal ezelőtt egy magas férfi járt a házban, és miután felmutatta igazolványát, sorra vizsgálta a telefonokat. A milliomos szobájában különösen sokáig időzött.

– És miért robbant a patron pontosan akkor, mikor Compson vette át a kagylót? – vetette közbe Sir Harley a kérdést.

– A Skorpió megvárta, míg meghallja Compson hangját, és csak akkor kapcsolta be a magasfeszültségű áramot.

– Valóban ördögi bűntény – mormogta Sir Harley. – És mennyire haladt a nyomozás? Még mindig nem sikerült a Skorpió nyomára akadni?

A felügyelő dühösen nevetett.

– A nyomát megtaláltuk! Tegnap jelentés futott be, hogy a Selfridge áruház közelében az egyik bérházban két feltaláló lakott. Még az éjszaka folyamán átkutattam a kérdéses lakást. Természetesen a jómadarak már régen kirepültek, de azt megállapítottam, hogy a dinamitpatron felrobbantása abból a helyiségből történt. Az asztalon egy készüléket találtam, amely jelenleg a Yard laboratóriumában van… Azt hiszem, ezzel mindent elmondtam, amit a Compson-ügyről tudok.

– Nem egészen!… Mi történt volna abban az esetben, ha Compson elfogadja a Scotland Yard ajánlatát, és beköltözik az egyik cellába?

– Ezen nem gondolkoztam – vallotta be Bowle. – A Skorpió bizonyosra vette, hogy a milliomos a villájában fogja bevárni a támadást. Annál is inkább, mert az épület olyan, mint egy megerősített vár. Sajnos, a merénylő megtalálta a módját, hogy tervét megvalósítsa… Nem szeretek jósolni, de biztosra veszem, hogy a Skorpió nem fog megelégedni eddigi áldozataival. Sorra következnek London iparmágnásai, és nem lehetetlen, hogy egyik-másik már meg is kapta a zsaroló levelet.

Sir Harley bólintott.

– A kiszemelt áldozatok pedig hozzánk fordulnak majd segítségért.

– Nem valószínű! – vágott közbe Bowle. – A legtöbben tanultak Compson esetéből, és fizetni fognak. Bármennyire is fájlalom, kénytelen vagyok beismerni, hogy eddig a Skorpió nyerte meg a csatát.

A Megaphon szerkesztősége teljesen kihalt. Csak O’Sally szobájában égett még a lámpa. A fiatal riporter az íróasztal fölé görnyedve javította terjedelmes cikkének kefelenyomatát. Időnként töltött magának egy pohárka sherryt, és mohón felhajtotta a jégbe hűtött italt.

Az óra már elütötte az éjfelet, mikor O’Sally gyenge léghuzatot érzett. Önkéntelenül az ajtó felé fordult.

– Rettenetes ez az örökös huzat – mormogta, és egy ásítást elnyomva az ajtóhoz igyekezett. A küszöbön megállt egy pillanatra, és átbámult a szomszédos helyiségbe. A sötétség megriasztotta. Tapogatózva nyúlt a villanykapcsoló után. A lámpa kigyúlt, és a fiatalember megkönnyebbülten látta, hogy a tágas szerkesztőségi szoba teljesen üres.

– Ha így folytatom a képzelődést, hamarosan a tébolydába kerülök – dünnyögte, és visszatért íróasztalához. De alig írt két-három sort, mikor megcsörrent az ablaküveg. O’Sally fel sem pillantott, csak halkan idézni kezdte Poe gyászos verssorát:

– „A szél lesz az, más semmi sem”.

Hirtelen elhallgatott. Sötét árny vetődött az előtte lévő papírra. Nem mert felnézni, úgy érezte, hogy szíve a torkában dobog. Határozottan tudta, hogy valaki áll mögötte. A toll kiesett a kezéből, homlokát ellepte a veríték. A tintatartó üvegén látta meg először a föléje hajló árnyékot. Hirtelen felugrott, de ugyanabban a pillanatban egy revolvercső fúródott a bordái közé.

– Ne csapjon lármát, ha kedves az élete! – sziszegte egy halk hang.

O’Sally rémülten bámult a csuklyás emberre. Szólni akart, de csak artikulálatlan hangokat tudott kinyögni.

– Üljön le! – parancsolta a csuklyás idegen.

O’Sally remegve engedelmeskedett.

– Mit óhajt tőlem?… Szegény vagyok!… A fizetésemből már másodikán egyetlen pennym sem marad.

Az ismeretlen nevetett.

– Ezúttal nem érdekel a pénz. Egy cikkre van szükségem. Ismeri ön Eric Grahamet?

Az újságíró gépiesen, ijedten bólintott.

– A dollármilliomost? Mindössze egy napja tartózkodik Londonban. Állítólag egyike az Újvilág leggazdagabb embereinek. A Grosvenor House-ban szállt meg.

– A Megaphon értesülései valóban kitűnőek – mondta az éjszakai vendég. – Talán az is tudja, hogy Graham a leányát is magával hozta Amerikába.

O’Sally újra elfulladt az ijedtségtől.

– Én… Az… az…

– Tudja, vagy nem?

– Tudom! – nyögte ki a riporter végül a választ.

– Persze, hogy tudja, hiszen a Megaphon a második oldalon hozta a lány arcképét. Azonban nem mulaszthatom el az alkalmat, hogy fényképészükre vonatkozólag meg ne mondjam a véleményemet. A kép egyszerűen pocsék. Mira Graham sokkal szebb az életben… Nem találja ki, hogy miért mondom mindezt önnek?

O’Sally szótlanul rázta a fejét. Egyszerre hihetetlenül száraznak érezte a torkát, de nem mert a sherry után nyúlni.

– Rövid leszek – mondta az idegen. – Először is engedje meg, hogy bemutatkozzam. A családi nevem, azt hiszem, nem fontos. Londonban a Skorpió néven emlegetnek.

– A Skorp…

– Csendesebben, mert a revolverem könnyen elsülhet! Hangtompítóval van ellátva, és nem okoz nagyobb zajt, mint egy légpuska. Ha okosan viselkedik, nem lesz bántódása. Figyeljen rám! Mira Graham ma este kilenc órakor eltávozott a szállodából, és nem is fog oda egyhamar visszatérni.

– Ön elrabolta a lányt? – kérdezte az újságíró rekedten.

– Mondhatjuk így is – hangzott a nyugodt válasz. – A lány mindaddig nálam marad, amíg nem kapok megfelelő váltságdíjat. Úgy gondolom, kétszázezer font nem sok pénz Mira Graham életéért… Természetesen ön most leginkább arra kíváncsi, hogy miért jöttem ide a szerkesztőségbe. Megmondom: ma este különkiadást akarok a lapból. Mivel meggyőződtem arról, hogy a nyomdában még folyik a munka, úgy hiszem, a kívánságom nem ütközik akadályba.

O’Sally rémülten pislogott a csuklyásra:

– Nem én vagyok a főszerkesztő.

– Nem tesz semmit. Tíz percet adok a cikk megírására. A lényeg az, hogy a lány a hatalmamban van, és csak az említett összeg árán szabadulhat. Egyszerűbb lett volna, ha egy levelet írok Grahamnek, de a különkiadás hatásosabb.

O’Sally megkockáztatott még egy ellenvetést:

– A cikk egész Londont felkavarhatja. A Scotland Yard azonnal akcióba lép és…

– Éppen ezt akarom – vágott közbe a Skorpió türelmetlenül. – Graham huszonnégy óra leforgása alatt megérti, hogy a rendőrség tehetetlen velem szemben. Ön most megírja a cikket!

O’Sally nem mert tovább ellenkezni. Engedelmesen a toll után nyúlt, és rövid gondolkodás után leírta a címet.

A Skorpió a Megaphon szerkesztőségében

– A kezdet biztató – nevetett az éjszakai látogató. – Ha elkészült, telefonáljon le a nyomdába, hogy jöjjön fel valaki a kéziratért.

O’Sallyt most már nem kellett biztatni. Az újszerű kaland felizgatta fantáziáját, tolla sebesen szántotta a papírt…

Az erdei ház

A Grosvenor House pazarul kivilágított éttermében egy ősz hajú férfi szivarozott. A felületes szemlélő is azonnal megállapíthatta róla, hogy amerikai.

Eric Graham az abesszin olajspekulációval közel négymillió dollárt veszített, de így is annyi pénze volt, mint a City leggazdagabb kereskedőinek együttvéve.

Egyszerűen öltözködött, de tartása elárulta a pénzarisztokratát. A pincérek remegve vártak intésére, és a hotel tulajdonosa is állandóan a közelében tartózkodott.

Az óra elütötte az egyet. Graham intett az egyik pincérnek.

– Meddig tartanak Londonban a hangversenyek? A leányomnak már régen itt kellene lennie.

– Valóban, a kisasszony még nem is vacsorázott! – jegyezte meg a pincér. – Azonnal telefonálok a Music Hallba.

Graham bólintott, és elgondolkozva bámult a pincér után.

Alig fél perc múlva a pincér újra feltűnt a láthatáron. Arca egy árnyalattal halványabb volt.

– A hangverseny már rég befejeződött. Pontosan 11 óra 22 perckor.

A milliomos napbarnított arcán egyetlen izom sem rándult, csak szemében villant fel valami különös fény.

– Telefonáljon azonnal a rendőrségre!

Ebben a pillanatban felhangzott az utcáról egy rikkancs átható kiáltása.

– Szenzációs különkiadás! Elrabolták a dollárkirály lányát!

Nem telt bele harminc másodperc, és az újság Graham asztalán feküdt. A pincérek lélegzetüket visszafojtva várakoztak. Bizonyára arra számítottak, hogy a milliomos eltorzult arccal ugrik fel helyéről, de csalódtak. Grahamnek vasidegei voltak. Fiatal korát az alaszkai aranyásók között töltötte, későbbi éveiben pedig elszánt harcba keveredett a friscói banditákkal, akik zsarolni próbálták. Grahamet ugyancsak megedzette az amerikai élet. Semmin sem csodálkozott, és semmitől sem félt. Bütykös, barna ujjai, melyek valamikor az ásót markolták, most sem remegtek. Úgy tartotta az újságot, mint valami szórakoztató olvasmányt.

– Ki ez a sokat emlegetett Skorpió? – kérdezte a hotel igazgatójához fordulva, aki meggörbült ijedtében, és csak suttogva tudott válaszolni.

– A Skorpió… – Az igazgató már az első szónál elakadt, és zavartan krákogni kezdett.

– A Skorpió London réme – vágta ki az egyik pincér, majd folytatta: – Legalább olyan híres, mint Jack, a hasfelmetsző. A lapok napok óta csak róla írnak. Ő gyilkolta meg Compson urat és Webbs felügyelőt.

– Tehát amolyan bandafőnök – morfondírozott Graham.

– Hm… kétszázezer fontot akar tőlem kicsikarni. Egyetlen lyukas centet sem fog kapni… Telefonált már valaki a rendőrségre?

– A rendőrség már megérkezett – csendült fel egy érces férfihang.

A pincérek utat nyitottak a magas termetű fiatalembernek és társainak, akik sietős léptekkel a milliomos asztala felé tartottak.

A magas férfi megállt a milliomos előtt.

– Mister Grahamhez van szerencsénk? – kérdezte.

Az amerikai felemelkedett helyéről.

– Igen. De hogyan kerülnek ide az urak? Alig néhány perce telefonáltattam a Scotland Yardra.

– A Megaphon szerkesztőségből jövünk – hangzott a válasz. – Egyébként Hughes felügyelő a nevem. Engedje meg, uram, hogy bemutassam társaimat: Bowle kollégám és O’Sally szerkesző úr. Utóbbinak köszönhetjük, hogy már itt vagyunk. A szerkesztő úr telefonon közölte velünk, hogy a Skorpió felkereste őt a Megaphon szerkesztőségében, és néhány szóval elmondta a történteket. Természetesen azonnal önhöz siettünk.

Graham újra szivarra gyújtott, és kutató pillantást vetett a fiatal felügyelő értelmes arcára.

– Ön személyesen ismeri a Skorpiót, felügyelő úr?

– Sajnos eddig még nem találkoztunk – válaszolta Hughes, és sápadt arcán tűzpiros foltok gyúltak ki. – A Skorpió régi ellenfele a Scotland Yardnak. Már úgy látszott, hogy elpusztult a dartmoori mocsárban, de váratlanul újra felbukkant Londonban. Erősebb, mint valaha. Alighanem új bandát toborzott, és rövid néhány nap alatt három embert küldött a másvilágra… Ez a gonosztevő rabolta el az ön lányát.

Graham arca megkeményedett.

– Szeretném, ha őszintén beszélhetnénk. Mit gondol, van remény arra, hogy a rendőrség megtalálja a lányomat?

– Nem sok – vallotta be Hughes szemrebbenés nélkül.

– A kutatás hetekig eltarthat.

– Hány detektív van a Scotland Yardon? – kérdezte a milliomos változatlan nyugalommal. – Ezer?… Kétezer?…

– Dobbal nem lehet verebet fogni – mondta Hughes, aki rögtön fölismerte a milliomos szándékát. – Tíz kipróbált ember többet használhat, mint akár száz vagy ezer. Az újságcikkből, melyet a Skorpió diktált O’Sally barátunknak, kitűnik, hogy a gonosztevő huszonnégy óra elteltével eljuttatja önhöz ultimátumát a pénz átadására vonatkozólag. Tehát egy napunk van a kutatásra. Elismerem, hogy ez az idő kevés, de mindent megteszünk, ami lehetséges.

– Ezt akartam hallani! – mondta Graham, és hatalmas tenyerével megszorította a felügyelő kezét.

Mira Graham heves fejfájásra ébredt. Felült és körülnézett. Alacsony szobában találta magát, melynek nem volt ablaka, csak egy szabálytalan alakú tetőnyílása.

Mira felállt, és a megvasalt ajtó felé igyekezett, mely két roppant gerenda alatt sötétlett. Alig tett azonban néhány lépést, szédülni kezdett. A falhoz támaszkodott, és kezét homlokára szorította. A szemközti falra erősített tükörből halvány női arc bámult rá. Alig ismert saját tükörképére. Szeme alatt sötét árnyék borongott, ajka fájdalmas vonalba merevedett. Megpróbálta rendezni gondolatait. Halántéka fájdalmasan lüktetett. Csak homályos emlékképei voltak az elmúlt esetről. Mennyi idő is telt el azóta?… Felpillantott a tetőnyílásra, amelyen át a borús ég egy darabkáját látta… Délelőtt volt-e vagy délután? Nem tudta eldönteni… Mi történt tegnap este? Arra határozottan emlékezett, hogy végighallgatta a Music Hall koncertjét. Egy fiatal hegedűművész hangversenyezett. De azután?… Kínosan felnyögött… Bármennyire is erőltette agyát, csak homályos képek jelentek meg előtte… Eltelt néhány perc, mire az emlékképek tisztulni kezdtek. A hangverseny után beszállt a taxiba, de a legközelebbi sarkon váratlanul feltartóztatták az autót. Két férfit látott a ködben. Az egyik felkapaszkodott a sofőr mellé, a másik azonnal beszállt hozzá a kocsiba.

– A Scotland Yardra megyünk – mondta az ismeretlen férfi. – Sajnálom, hogy a kisasszonynak kellemetlenséget kell okoznom, de a sofőr szabálytalanul hajtott. Tekintettel arra, hogy ez már a harmadik eset, szükségünk van az ön tanúvallomására.

Mira most újra élénken maga előtt látta az ismeretlen fiatalos, borotvált arcát. Vajon detektív volt-e? Aligha! Hiszen az autó mindinkább eltávolodott a forgalmas utcáktól. Már a város szélén jártak, mikor a sofőr hirtelen lebukott az ülésről. Mira látta, hogy a sofőr mellett ülő férfi kezében megvillan valami. Kés… vagy revolver?… A legjobb akarattal sem tudott visszaemlékezni arra, ami ezután következett. Egy kendő borult az arcára. Émelyítő szagot érzett, minden elhomályosult előtte… Minden? Félébren-félálomban úgy tűnt neki, mintha az autó végnélküli úton döcögött volna.

Újra körülnézett a homályos szobában. Bizonyára börtönnek szánták a szűk helyiséget… De miért hozták ide? Miért tartják fogva?

Gondolataiból nehéz léptek zaja riasztotta fel. Kulcs csikordult a zárban, a súlyos ajtó panaszos nyikorgással feltárult. Egy magas termetű férfi lépett a szobába. Arcát álarc fedte.

A lány ijedten húzódott a falhoz.

– Nyugodjék meg, kisasszony – mondta az ismeretlen halk, dallamos hangon. – A haja szála sem fog meggörbülni, ha okosan viselkedik.

– Miért hozatott ide? – kérdezte Mira. –- Mit akar tőlem?

Az álarcos nevetett.

– Öntől semmit, de a kedves papájától kétszázezer fontot. Már megírtam a levelet, hogy miképpen juttassák el hozzám a pénzt, de szükségem van a kegyed aláírására is.

– Én nem írok alá semmit! – mondta a lány, aki mindinkább visszanyerte a bátorságát.

Az álarcos vállat vont.

– Nem szívesen alkalmazok kényszert, de biztosíthatom, hogy nem válogatom meg az eszközeimet!

– Mi szükség van az én aláírásomra? Apám már bizonyosan tudja, hogy elraboltak, és csak azt tanácsolhatom, hogy engedjenek szabadon, mielőtt a detektívek fekutatnak.

Az ismeretlen legyintett.

– Ettől nem félek. Itt sohasem találják meg… Beszéljünk komolyan, Graham kisasszony, és főleg röviden. Nincs időm hosszas problémákra. Kétszázezer fontban szabtam meg a váltságdíjat, és ezt az összeget ma estig meg kell kapnom!

– És ha nem így lesz? Mi történik akkor?!

– Nem szívesen gondolok erre a lehetőségre – mondta a férfi szenvtelen hangon. – A maga érdekében kívánom, hogy megkapjam a pénzt!

A lány megborzongott. Az ismeretlen szeme fenyegetően villant meg az álarc rései mögül.

– Évekkel ezelőtt egy francia földbirtokos volt bezárva ebbe a házba. Megtagadta a váltságdíjra vonatkozó levél aláírását, de a hüvelykszorító megtette hatását. Talán mondanom sem kell, hogy nem szívesen tettem!

– Vadállat! – tört ki Mirából a kétségbeesés.

Az álarcos nevetett.

– Ne használjon ilyen erős szavakat. Alapjában véve gyöngéd és Szentimentális vagyok. Nem tudom elviselni embertársaim szenvedését… Ugyancsak ezen a helyen lőttem le az egyik foglyomat, mert nem bírtam a nyöszörgését hallgatni… Miért sápadt el? Ismétlem, önt nem fenyegeti semmi veszedelem, ha pontosan követi az utasításaimat. Most szépen aláírja a levelet. Ne okoskodjék! Itt a töltőtollam!

Mira még mindig habozott, de ellenállása határozottan gyengült. Egész testében remegett, és irtózattal bámult az ismeretlenre, aki egy papírlapot tett az asztalra.

– Csak a nevét kérem!… Fogja már meg a tollat, mert elvesztem a türelmemet. Fél percig várok!

Mira Graham nem mert tovább ellenkezni. Apró betűkkel a papír aljára írta a nevét.

Az álarcos pillanatok alatt eltüntette a töltőtollat és a papírt, aztán kimérten meghajolt.

– Nekem most sajnos távoznom kell, de bemutatom Jim barátomat, aki vigyázni fog önre. Őrködni fog, hogy távollétemben ne történjék semmi baja.

Feltárta az ajtót és kiszólt:

– Bejöhetsz, Jim!

Idomtalan óriás lépett a szobába. Nem is volt emberi alakja. Valószínűtlenül hosszú karjai úgy lógtak le kétoldalt, mintha nem is tartoznának a testéhez. Mira csak egy pillantást vetett az ijesztő lényre, azután egy sikoltással hátratántorodott.

– Úgy látom, Jim nem nyerte meg a tetszését – mondta az álarcos. – Pedig derék fickó. Nyolc évet ült a dartmoori fegyházban, és csak a véletlen szerencsének köszönheti, hogy kiszabadult. Az alvilágban a Fojtogató elnevezéssel tüntették ki… Hűséges emberem! A tűzbe menne értem! Igaz, Jim?

Artikulálatlan morgás volt a válasz.

– Jim nem szeret beszélni – folytatta az álarcos zavartalanul. – Ő a tettek embere. Két embert fojtott meg puszta kézzel. A harmadikat én szabadítottam ki a körmei közül, de abban sem volt már sok élet. Másnap este meghalt. Ha jól tudom, valami detektív volt az illető.

Mira eltakarta az arcát. Mire újra felnézett, az álarcos már eltűnt, de Jim az ajtó mellett kuporgott egy rozzant széken. Tekintetét egy pillanatra sem vette le a lányról.

Mira sokáig nem mozdult, de végre mégis összeszedte minden bátorságát, és néhány bizonytalan lépést tett az óriás felé.

– Ezer fontot kap tőlem, ha szabadon enged. És azt is megígérem, hogy…

Nem folytathatta tovább. A szörnyű kar elkapta, és a szoba közepére lódította. Térdre esett. Nagy kínnal feltápászkodott, és a sarokba húzódott… Őrzője kifejezéstelen arccal meredt maga elé, és ütemesen lóbálta hosszú karját.

– Őrült – gondolta a lány iszonyodva, és tágra nyitott szemmel figyelte a félelmetes alakot.

Hughes munkában

Reggel kilenckor Hughes fáradtan érkezett be hivatalába. Egész éjszaka egyetlen pillanatra sem hunyta le szemét. Az Eastend és Southend vidékén kilenc razziát tartott embereivel.

Bowle és O’Sally már a felügyelő szobájában várakozott.

Hughes rosszkedvűen rázta a fejét.

– Semmi eredmény! A lány úgy eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. Graham nem telefonált?

– Háromszor is! – válaszolt Bowle. – Meghagyta, hogy azonnal hívjuk fel, ha valami történne az ügyben.

– A Skorpió búvóhelyét sohasem fogjuk megtalálni! – mondta O’Sally csüggedten.

Az újságíró utolsó szavainál feltárult az ajtó, és az ügyeletes őrmester jelent meg a küszöbön.

– Yale doktor úr hívatja a felügyelő urat!

– Engem? – kérdezte Hughes meglepődve.

– Igen! Azt mondta, hogy életbe vágóan fontos ügyben akar beszélni a felügyelő úrral.

Hughes kisietett a szobából. Társai csendben várakoztak, de lassanként elvesztették türelmüket. Telt-múlt az idő, és Hughes nem tért vissza.

Végre tíz óra tájban sietős léptek koppantak a folyosón. Hughes ragyogó arccal nyitott be a szobába.

– Nyomon vagyunk! Ma hajnalban a rendőrjárat egy súlyosan sebesült férfit talált az enfieldi országúton, egy taxiban. Yale doktor fáradozásai folytán a sebesült visszanyerte eszméletét, és elmondta, hogy utasával a Grosvenor House felé igyekezett, mikor váratlanul két férfi tartóztatta fel az autót. Detektíveknek adták ki magukat, de csakhamar kiderült, hogy közönséges gonosztevők. Revolverrel kényszerítették a sofőrt, hogy az enfieldi országútra hajtson.

– És mi köze mindennek a Graham-ügyhöz? – kérdezte a riporter, aki már nem tudta fékezni türelmetlenségét.

– Mindössze annyi, hogy a taxi utasának személyleírása pontosan egyezik Mira Graham kisasszonyéval… De folytatom a történteket. A sofőr megtagadta az engedelmességet, mire az egyik férfi rálőtt. A szerencsétlen ember félájultan hevert vérző sebével az ülésen. Nem mert megmozdulni, attól félt, hogy még egy golyót kap a bordái közé. Az autó később megállt egy erdei útnál. A holtnak vélt sofőrt az autóban hagyva, a banditák gyalogosan folytatták útjukat.

– Kérdés, hogy milyen messzire mentek – mondta O’Sally izgatottan. – Lehetséges, hogy egészen más vidékre igyekeztek.

– Nem valószínű – jegyezte meg Hughes. – Nem gondolhattak arra, hogy a rendőrség megsejti az összefüggést az országúton veszteglő taxi és Miss Graham elrablása között. Nem számoltak azzal, hogy a sofőr életben maradt.

– Küldött már rendőröket a helyszínre, felügyelő úr? – kérdezte az újságíró.

– Nem! Mi magunk folytatjuk a kutatást – válaszolta Hughes. – Már intézkedtem, hogy a Yard túrakocsija álljon a hármas számú kijárat elé.

Eric Graham vén harcos volt. Ismerte az alaszkai tél borzalmait és a mexikói puszták perzselő napsütését. Háromszor akadt össze revolveres lókötőkkel, és a saját szakállára elfogta Hasting Bent, a hírhedt gengsztervezért.

Az öreg milliomos élete bővelkedett izgalmakban, de hasonló élményben még nem volt része. Amerikában megfenyegették ugyan néhányszor, hogy elrabolják a gyermekét, de Graham megfelelő testőrökről gondoskodott, így a gengszterek sohasem tudták tervüket megvalósítani.

A milliomos méltán gondolhatta, hogy Londonban, a kultúra nyugati metropolisában, nem fenyegeti veszedelem, ám mégis itt érte élete legnagyobb csalódása. A híres Scotland Yard tehetetlennek bizonyult, huszonnégy óra már csaknem eltelt, és a rendőrség még mindig nem produkált semmi eredményt. Graham hátratett kezekkel járkált lakosztályában. Időnként megállt az óra előtt, és komor arccal figyelte a mutatókat.

– Semmi eredmény – mormogta elfojtott dühvel.

Tovább folytatta a körútját a szobában. Annyira elmerült gondolataiban, hogy nem is figyelt az ajtóra. Egy egyenruhás boy állt a küszöbön.

– Levelet hoztam, uram!

Graham felriadt. Egy-két másodpercig mozdulatlanul állt. Annyira várt már valami hírre, de a fiú megjelenése mégis teljesen megzavarta. Keze remegett, mikor a borítékot feltépte. A sorok összefolytak a szeme előtt. Fél percig tartott, míg kibetú'zte a szöveget. A levél tartalma a következő volt:

Ha élve akarja viszontlátni a lányát, akkor délben, pont 12 órakor, jelenjen meg a Hyde park bejáratánál. A pénzt százfontos bankjegyekben, egy csomagban hozza magával. Küldöncöm jelentkezni fog a pénzért. Jelszó: Bábel.

Graham az órára pillantott.

– Fél tizenegy!… Tehát még másfél órám van…

Mira fásultan kuporgott nyomorúságos fekhelyén. Az óriás még mindig a küszöbnél ült. Hátát az ajtónak támasztotta, rettentő karjait keresztbe fonta a mellén.

A tetőnyíláson beáradó világosság négyszögletes fényfoltot vetített a piszkos padlóra. Jim hirtelen felrezzent. Gyors léptek koppantak az ajtó előtt. Azt hitte, hogy a Skorpió tér vissza, és már éppen félre akarta húzni a reteszt, mikor bizalmatlansága felébredt.

– Ki az? – kérdezte mély, dörmögő hangján, és elhúzódott az ajtótól.

A lépések egyszerre megszűntek. A váratlan látogató hirtelen megállhatott, és a kilincs nesztelen lenyomódása jelezte, hogy az illető továbbra is az ajtó előtt maradt.

– Ki az? – kérdezte Jim bőszülten. Rekedt hangja ezúttal a gorilla felingerelt dörmögésére emlékeztetett.

Mira megérezte, hogy az ajtó előtt álló ember a szabadságot hozza neki.

– Segítség!… – kiáltotta hangosan. – Segítség!

– Átkozott boszorkány! – mordult rá Jim. – Megfojtom, ha még egyszer kinyitja a száját!

Az ajtón erősen kopogtattak.

– A törvény nevében nyissák ki!

Jim rekedten nevetett, és előkapta ormótlan Colt revolverét.

– Kotródjanak az ajtó elől, mert lövök. Az első golyót a lánynak szántam.

Mira nagyon jól tudta, hogy az óriás beváltja fenyegetését, ha kenyértörésre kerül a sor. A szobában a rozzant bútorok mögött hiába keresett volna menedéket, védtelenül ki volt szolgáltatva a bandita fegyverének. A Colt fenyegető csöve hol az ajtó felé fordult, hol a lányt kereste.

Kint semmi sem mozdult. Mira a szívéhez szorította a kezét, és feszülten figyelt. Tekintete a padlón kirajzolódó fényfoltra tévedt. A folt egyszerre elsötétült… Mira felpillantott. A tetőnyíláson keresztül egy karcsú alakot pillantott meg, amint előrehajolva a szobába bámult. Felsőteste már egészen bent volt a szobába, de kezével még fenntartotta magát a keskeny párkányon.

Jim is észrevette a veszedelmet. Felemelte pisztolyát, de mielőtt lőhetett volna, Mira hősies elhatározással elkapta az óriás karját. A lövés eldördült, de célt tévesztett, és az egyik tetőgerendáról pattantott le néhány forgácsot. A következő pillanatban a lány már a padlón hevert. Jim egyetlen mozdulattal lerázta magáról, de ugyanekkor az új támadó is a kunyhóban termett. Vakmerő ugrással az óriás nyakába vetette magát.

Jim elterült a padlón. Az esés elkábította, de még mindig volt annyi ereje, hogy rettenetes mancsával elkapja ellenfele torkát. Mira irtózva nézte a két férfi ádáz küzdelmét. Hol az egyikük került alulra, hol a másik. Jim baromi erővel rendelkezett, de ellenfele ügyesebbnek bizonyult. Egy gyors dzsiu-dzsicu fogással megszabadult a fojtogató ujjaktól, és öklével az óriás arcába csapott. Jim bőszült ordítással nyugtázta az ütést, és ellenfele vállába harapott. Egy újabb ütés azonban elvette kedvét a hasonló kísérletektől. Most már arra törekedett, hogy lefogja támadója karját. Az óriáskígyó ölelése sem lehetett szörnyűbb Jim szorításánál. Már-már úgy látszott, hogy a bandita győztesen kerül ki a harcból, mikor Mira megmentette a helyzetet. Az ajtóhoz kúszott, és félretolta a reteszt. A nehéz ajtó egy szempillantás alatt kifordult sarkából, és a küszöbön Bowle felügyelő jelent meg, mindkét kezében a halált hozva magával.

– Kezeket fel! – mondta keményen.

Jim elengedte ellenfelét, aki azonnal talpra szökött, és szintén revolvert rántott.

– Fel a padlóról, fickó!

Az óriás szédelegve engedelmeskedett. Rogyadozó térdekkel bámult a revolveres férfiakra.

– Az arca csupa vér, kedves kollégám – mondta Bowle rendíthetetlen nyugalommal, ahogy a magas férfihez fordult.

– Nyugodtan vegye elő a zsebkendőjét, én addig sakkban tartom ezt a fickót.

Hughes azonban ügyet sem vetett az álláról lecsöpögő vérre, hanem a lányhoz sietett, aki félájultan támaszkodott az ajtófélfához.

– Örülök, hogy megismerhetem önt, miss Graham… és kétszeresen örülök, hogy idejében érkeztünk.

– Hol van a Skorpió? – kérdezte Bowle, aki nem volt barátja a szentimentális jeleneteknek.

– Nem tudom – mormogta Jim fojtott hangon, és gyűlölettől szikrázó szemmel méregette a detektívet.

Bowle mosolygott.

– Ha nem csalódom, mi ismerjük egymást! Nem téged ítéltelek el négy évvel ezelőtt a City élelmiszerüzlet kifosztásáért?

– Nem! – felelte az óriás kurtán.

A felügyelő vállat vont.

– Akkor az ikertestvéred lehetett. A megszólalásig hasonlít hozzád…

– Nem követtem el semmit – bömbölte Jim, és hirtelen a detektívre vetette magát. Nem érte el célját. Bowle jobbjában eldörrent a revolver. Az óriás úgy bukott a padlóra, mint a letaglózott ökör. Még így is feltápászkodott, de a fenyegető revolvercsövek elvették kedvét a támadástól.

– Most ugyan kissé sántítani fogsz! – mondta Bowle kedélyesen. – Indulás, fickó!

Jim az ajtóhoz vánszorgott. Irtózatos fájdalom hasított a térdébe, de összeszorított fogakkal engedelmeskedett a parancsnak. Bowle közvetlen a bandita sarkában maradt, Hughes Mirát támogatva követte őket.

Az erdei háztól mintegy százötven-kétszáz méternyire egy fekete túrakocsi várakozott. A volán mellől egy fiatalember integetett a kis társaság felé.

– O’Sally barátunk – mondta Hughes a lánynak, aki erőtlenül támaszkodott a karjára.

– A Megaphon kiváló riportere és – mondjuk – leendő főszerkesztője. De úgy hiszem…

Hirtelen elhallgatott. A keskeny úton egy motorkerékpár tűnt fel. Ijesztő gyorsasággal közeledett. Alig néhány másodperc múlva már tisztán lehetett látni a kormány fölé hajló autószemüveges férfit.

– A Skorpió! – tört ki Mirából a felismerés rémülete.

Jim is azonnal megismerte vezérét, és nem törődve a fenyegető revolverekkel, torkaszakadtából kiáltozni kezdett:

– A rendőrség!

A titokzatos motorkerékpáros azonnal lassított, de így is alig tíz-húsz méternyire állt meg a rendőrségi autótól. Egyetlen másodperc alatt megértette a helyzetet. Kirántotta revolverét, és vaktában két lövést adott le a kunyhónál levő társaságra. Szerencsére Hughes idejében lerántotta a lányt, Bowle is lehasalt a földre, így senki sem sebesült meg. A Skorpió újból tüzelt, de ezúttal az autóra irányította revolverét. Az egyik golyó átfúrta a szélvédő üveget, és lesodorta O’Sally kalapját, a többi az autó kerekeit érte. Hughes kezében is eldördült a revolver, de a Skorpió már fordult is gépével, és teljes sebességgel repült visszafelé a kanyargós úton. Két-három másodperc múlva a motorkerékpár eltűnt a szürke fatörzsek között, csak a gép egyre halkuló kattogása jelezte a vakmerő bandita útját.

O’Sally átkozódva ugrott ki a kocsiból.

– A két első guminak lőttek! Beletelik egy negyedóra, míg kicseréljük a kerekeket.

– Mindenesetre fogjunk hozzá – mondta Bowle, aki az izgalom legcsekélyebb jele nélkül érkezett a helyszínre.

A Skorpió hadüzenete

Az óra háromnegyed tizenkettőt mutatott. A milliomos felvette a telefonkagylót.

– A Central Bankot kérem… Halló, itt Eric Graham beszél. Készítsenek ki kétszázezer fontot, százfontos bankjegyekben. Magam jövök a pénzért… Öt perc múlva érkezem…

Erőtlenül tette le kezéből a kagylót. Életében először szenvedett komoly vereséget. Nem merte a lánya életét továbbra is kockára tenni, elhatározta, hogy fizetni fog. Nem egykönnyen jutott erre az elhatározásra. Széles mellkasa fújtóként zihált, amint lement a lépcsőn. Keze minduntalan ökölbe szorult. Leszegett fejjel ért a kijárathoz. Csak az utcán egyenesedett ki, gyors léptekkel a kapu előtt várakozó taxihoz lépett.

– Hajtson a Central Bankhoz – mondta a sofőrnek, és beszállt.

A taxi már elindult, mikor a Scotland Yard poros autója az épület elé kanyarodott. A milliomos nem akart hinni a szemének, mikor a kocsiban megpillantotta a lányát.

Mira is észrevette apját, és integetni kezdett.

– Állj! – ordította Graham, és feltépte a taxi ajtaját. Kiugrott a kocsiból, és átrohant az úttesten. A következő pillanatban már karjában tartotta leányát.

Sir Harley elégedetten hallgatta Hughes fejtegetéseit.

– Tehát a lány jelenleg biztonságban van?

A felügyelő bólintott.

– Igen, Sir. Elvittem dr. Morrison szanatóriumába. Természetesen éjjel-nappal detektívek őrködnek az épület előtt.

- És mister Graham? – kérdezte a főnök.

– Itt van a Yardon – hangzott a válasz. – A Skorpió ma délután egy levelet küldött, melyben bejelentette, hogy Graham urat két napon belül megöli. Miután nem kockáztathatunk semmit, Graham urat egyenlőre itt tartottuk. Az egyik cellát megfelelően berendeztettem számára. Eleinte tiltakozott a terv ellen, de később mégis belátta, hogy igazam van. Jelen pillanatban Bowle kollégám van nála.

Sir Harley arca elkomorodott.

– Felháborító, hogy a rendőrség csak így védheti meg a Skorpió kiszemelt áldozatait. Ha így haladunk tovább, akkor eljuthatunk arra a pontra, hogy védekeznünk kell, ahelyett, hogy mi támadnánk… És mi történt azzal a fickóval, aki miss Grahamet őrizte az erdei házban?

– Egyelőre a rabkórházba került – válaszolta Hughes. – Erős sebláza van, de remélem, hogy még ma kihallgathatom.

– Nem várok túl sokat a kihallgatástól – mondta Sir Harley rosszkedvűen.

– Én sem! – vallotta be a felügyelő. – Elszánt fickó. Inkább leharapja a nyelvét, mintsem elárulja a vezérét… Már sokszor gondolkoztam azon, hogy miért van a Skorpiónak olyan hatalma az emberei fölött. Ma délben ezt is megértettem. A Skorpió valóban vezetésre született. Páratlan koponya, és cselekedeteiben a ravaszság hihetetlen vakmerőséggel párosul. Tíz ember közül kilenc azonnal menekülésre fogja a dolgot, ha hasonló körülmények között a rendőrséggel találkozik. A Skorpió azonban előbb szétlőtte az autónk gumijait, és csak azután menekült. Kétségtelenül nagyon sokat kockáztatott, de nagyon jól tudta, hogy csak úgy nyerhet egérutat, ha a kocsinkat előbb megrongálja, és ezzel az üldözést megakasztja. – Az utolsó szavaknál Hughes az órájára pillantott. – Most átmegyek arabkórházba, talán már beszélhetek a sebesülttel.

Graham rosszkedvűen járkált a szűk cellában.

– Semmi értelme ennek a komédiának! Talán azt akarják, hogy életem végéig itt maradjak?

– Mindenesetre nagy súlyt helyezünk arra, hogy életben maradjon – válaszolt Bowle határozottan. – Ha innen kiteszi a lábát, akkor nem felelhetünk semmiért.

A milliomos arca elsötétedett.

– Mégiscsak hallatlan, hogy a rendőrség ennyire tehetetlen. Nálunk Amerikában egy-kettőre fülöncsípik a Skorpióhoz hasonló fickókat.

Bowle elmosolyodott a bajsza alatt.

– Ez talán mégis túlzás! Nem gondolja, mister Graham? Dilligert három évig hajszolták a detektívek, míg végre leterítették. Al Capone adóeltitkolás címén került a börtönbe, de egyetlen gyilkosságot sem sikerült rábizonyítani. A Lindberg-bébi haláláért kivégezték Bruno Hauptmannt, de a jogtudósok még most is kételkednek bűnösségében…

– A Skorpió-ügy egészen más! – vágott közbe az amerikai. – Hiszen a rendőrség ismeri a banditát. Ha jól tudom, éppen önnél láttam a fickó fényképét.

A felügyelő bólintott.

– Nagyon jól ismerjük a Skorpiót. Polgári neve Rex Walford, és valamikor előkelő exportüzlete volt a Cityben. De jelenlegi tartózkodási helyét nem ismerjük. Számtalan eredménytelen razziát tartottunk, és alig múlik el nap anélkül, hogy detektívjeink át ne kutatnák a különböző szállodákat és vendégfogadókat… Ma a Southend környékére kerül sor.

Graham legyintett.

– A razziákat céltalannak tartom… Hálátlanság tőlem, hogy bírálom a Yard tevékenységét, hiszen önök nélkül sohasem kaptam volna vissza a lányomat.

– Ebben biztos lehet, mister Graham – vágott közbe Bowle. – Hiába fizette volna meg a váltságdíjat, újabb zsaroló levelek következtek volna… De erről jut eszembe, önnél van még az a levél, melyet ma délután kapott?

A milliomos elővette a tárcáját, és egy szürkés levélpapírt nyújtott át a felügyelőnek. Bowle figyelmesen átolvasta a géppel írt sorokat.

– A levelet egy régi gyártmányú írógépen írták. A levél alján látható rajz pedig alkalmasint egy pecsétnyomótól származik. A bandita lassanként áttér a nagyüzemre. Kíváncsi volnék, hány hasonló levelet küldött, melyek nem jutottak el a rendőrségre. Biztosra veszem, hogy akadtak olyanok, akik a Skorpiótól való félelmükben azonnal kifizették a váltságdíjat.

– Talán igazuk is volt – mormogta Graham rosszkedvűen. – A lányomat szanatóriumban őrzik, én pedig formálisan fogoly vagyok a Scotland Yardon.

– Ön a vendégünk, mister Graham – jegyezte meg Bowle. – Ha biztosan tudnám, hogy épen és egészségesen eljuthatna az egyik óceánjáró fedélzetére, én volnék az első, aki azt tanácsolná, hogy haladéktalanul hagyja el Angliát.

– Úgy? Tehát a rendőrség hivatalosan beismeri tehetetlenségét a Skorpióval szemben?

– Most nem erről van szó – válaszolta a felügyelő nyugodtan. – Csak azt akarom önnel megértetni, hogy jelen pillanatban ez az egyetlen hely, ahol biztonságban érezheti magát. Lehet, hogy a Skorpió két-három nap múlva már a rendőrség kezére kerül, de az sem lehetetlen, hogy a hajsza még hetekig eltarthat.

Graham sóhajtott.

– Szép kilátások… Esetleg hetekig ne mozdulhassak ki a cellából?

A vitatkozásnak az őr belépése vetett véget.

– Az uzsonna, uram.

Graham dühös pillantást vetett a szürke ruhájú, tagbaszakadt őrre, akinek övén hatalmas kulcscsomó lógott.

– Tehát ön lesz a börtön őröm?

– Szolgálatára, uram – hangzott a nyugodt válasz.

A milliomos leült a kecskelábú asztalhoz, és szemügyre vette a tálcán párolgó kávét és a barna cipót.

– Hm… Nem túlságosan étvágygerjesztő! Nem hozathatnék az egyik vendéglőből kosztot?

– Nem! -- válaszolta Bowle. Abban az esetben nem felelhetnénk az ön biztonságáért. Nem az első eset lenne, hogy valakit megmérgeznek a börtönben…

Graham súlyos ökle az asztalra csapott.

– Ördög és pokol! Mindennek van határa!

– De a Skorpió vakmerőségének nincs – vágott vissza a felügyelő. – Azt hiszi talán, mister Graham, hogy szórakozásból tartjuk önt az épületben? Ha a Skorpió ezúttal beváltaná fenyegetését, akkor a Scotland Yard tekintélyén csorba esnék, mely egyáltalában nem kívánatos… Nagyon kérem, legyen türelemmel!

Graham gépiesen a kávé után nyúlt, de úgy húzta vissza a kezét, mintha parázshoz ért volna. A csésze fülére egy kis szürkés papírtekercs volt rácsavarva.

Bowle is észrevette a papírdarabot, és gyorsan szétnyitotta:

– Utolsó figyelmeztetés! – olvasta elhalványuló arccal. – Ha nem fizeti meg a kétszázezer fontot, akkor ma este meghal!

– A Skorpió üzenete – hördült fel a milliomos.

Felállt és néhány tántorgó lépést tett az ajtó felé, de azután hirtelen elvágódott. Bowle ijedten ugrott hozzá, és az őr segítségével az ágyra emelte a súlyos testet. Graham arca eltorzult, vastag ajka ijesztően rángatózott, a levegő fütyülve tört elő széles mellkasából.

– Szaladjon gyorsan az Orvosért – mondta a felügyelő ijedten az őrnek, aki dermedten nézte az eszméletlen embert.

– Siessen! Yale doktort bizonyára megtalálja az épületben, az ügyeletes szobában.

Az őr távozása után Bowle feltépte a milliomos gallérját, és aggódva hajolt az eszméletlen férfi fölé.

Örökkévalóságnak tűnt, míg végre sietős léptek közeledtek a folyosón. Yale doktor jelent meg a feltáruló ajtóban. Nem várt magyarázatot, azonnal megvizsgálta a milliomost.

– Nincs semmi baj – mondta megnyugtató hangon. Egy kis üveget húzott elő műszertáskájából, és Graham orra alá tartotta. Alig két-három másodperc múlva heves tüsszentés jelezte, hogy mister Graham visszanyerte eszméletét. Felnyitotta szemét és körülnézett. Tekintete Bowle arcán pihent meg.

– Állítson őröket az ajtó elé – mondta rekedten. – Tízet… akár százat is…

– Tehát már nem gondol a távozásra? – kérdezte Bowle akaratlanul is némi iróniával.

A milliomos megragadta a felügyelő kezét.

– Mozgósítsák az egész Scotland Yardot. Zárják be az összes kijáratot. A Skorpió itt bujkál valahol a folyosókon. Tudom, hogy a halál vár rám, ha kimozdulok innen… Azt akarom, hogy ön állandóan mellettem maradjon.

– Megígérem, hogy minden szabad időmet az ön cellájában töltöm – mondta a felügyelő –, de most dolgom van. Yale doktor addig itt marad, amíg én felváltom.

– Ne menjen el – kiáltott a milliomos félőrülten a rémülettől.

– Nemsokára visszajövök – csitította Bowle a felizgatott embert. – Csak néhány utasítást adok a legénységnek, azután haladéktalanul visszatérek… Nagyon kérem, doktor úr, hogy a távollétemben nem mozduljon el mister Graham mellől.

Yale bólintott.

– Ez természetes!

Bowle intett a börtönőrnek, aki követte őt a folyosóra.

– Hogyan kerülhetett a cédula a csésze fülére? – kérdezte ingerülten.

– Sejtelmem sincs, felügyelő úr,- válaszolta az őr. – Én nem tettem rá, az egyszer biztos.

Bowle elvörösödött.

– Ez a lehetőség egyetlen pillanatra sem jutott eszembe… Ha jól tudom, ön húsz éve teljesít szolgálatot a Yardon.

– Huszonöt esztendeje – jegyezte meg az őr büszkén.

– Tehát annál inkább tudnia kell, hogy a Yardon hasonló eset még nem fordult elő… Erőltesse meg az agyát. Nem találkozott senkivel a folyosón, amikor a tálcát hozta?

– Nem felügyelő úr! Azaz… Yale doktor úrral beszélgettem néhány percig.

Bowle bosszúsan legyintett.

– Mással nem találkozott?

– Nem… erre akár meg is esküdhetek.

A felügyelő elgondolkozva simogatta bajuszát.

– Csak egy lehetőség marad! A cédula már akkor a csésze fülén volt, mikor ön a konyhában átvette a tálcát.

– Ez valószínű – bökte ki az őr. – A legokosabb, ha most azonnal vallatóra fogjuk a szakácsot.

– Ezt nyugodtan rám bízhatja – mondta Bowle keserű humorral. – Ne mozduljon a cella ajtaja elől, amíg visszajövök!

Az őr fejcsóválva nézett a felügyelő után, aki sietős léptekkel ment végig a homályos folyosón, és csakhamar eltűnt a földszintre vezető csigalépcső bolthajtásánál.

Újabb gyilkosság

Jim mozdulatlanul feküdt a kórházi ágyon. Sebe fájdalmasan lüktetett, de mégis felkönyökölt, amikor meglátta a szobába belépő férfit. Arca eltorzult a gyűlölettől.

– Mit akar tőlem? – kérdezte elfojtott dühvel.

– Ezt nevezem hálátlanságnak – mondta a fiatal felügyelő futó mosollyal. – Szép, csendes helyre kerültél, Jim… Világos szoba… az ágy is fehér… a bútorok is, csak a te lelked fekete, mint az éjszaka.

– Gúnyolódni jött? – horkant fel az óriás.

– A világért sem – mosolygott Hughes. – Beszélgetni jöttem. A régi barátok is összejönnek időnként. Mi ketten csak nem tudunk elszakadni egymástól. Ha jól emlékszem, nemcsak a City élelmiszerüzlet kifosztásakor találkoztunk, hanem három évvel ezelőtt, annál az emlékezetes ékszerrablásnál is. Vakmerő betörés volt, és csak a véletlenen múlt, hogy nem sikerült. Az embereim ugyancsak kifulladtak, amíg elcsíptek… Emlékszel?

– Ördög! – sziszegte a sebesült. – Egyszer majd megfizetem a tartozásomat.

– Néhány éven belül aligha kerülhet erre sor. Vagy azt hiszed, hogy a Skorpió kiszabadít innen? Tévedsz barátom! A vezéred sokkal gyávább, mintsem gondolnád! Gondosan elkerüli a veszélyes helyeket.

A sebesült szemében különös fény villant meg.

– Csalódik, ha azt hiszi, hogy belőlem egyetlen szót is kihúzhat!

– Pedig ezért jöttem – mondta Hughes őszintén. – Te ismered a Skorpió búvóhelyét. Néhány értelmes szó, és büntetés nélkül megúszod az egész ügyet.

Az óriás ujjai görcsösen kapaszkodtak a takaróba. Hatalmas mellkasa ijesztően dolgozott.

– Nincs az a hatalom, amely engem szóra bírhatna. Ha éppen tudni akarja, felügyelő úr, ismerem a Skorpió búvóhelyét. Úgy ismerem a főhadiszállását, mint a tenyeremet.

– Akkor legokosabb, ha mindent elmondasz – jegyezte meg Hughes könnyedén. – Miért fárasszuk egymást? Nekem rengeteg dolgom van, te pedig pihenni szeretnél… Rágyújtasz egy cigarettára?

– Menjen a pokolba! – ordította Jim olyan hangosan, hogy az ápoló ijedten benyitott.

– Nincs semmi baj -- fordult Hughes az ajtó felé. – Nyugodtan egyedül hagyhat minket.

Az ápoló bizalmatlanul nézegette a beteget, aki sebesülten is félelmetes látványt nyújtott. A felügyelő intésére azonban mégis visszavonult, és becsukta az ajtót.

Hughes cigarettára gyújtott, és elgondolkozva bámult a kékes füst után.

– Sohasem gondoltam volna, Jim, hogy beállsz a Skorpió emberei közé. Régen mindig egyedül dolgoztál, és nekem elhiheted, hogy az volt a helyes. Ha loptál és bezártak, a magad vétkéért viselted el a börtönt. De ha most felakasztanak, akkor a Skorpió bűnéért kell elviselned a halált.

A sebesült gúnyosan mutogatta sárga fogait.

– Nem fogsz megfélemlíteni!

Hughes tűnődve nézegette Jim barna kezét. – Jókora mancsod van… Volt idő, mikor a Fojtogató néven ismertek. Igaz, hogy egyetlen gyilkosságot sem sikerült rád bizonyítani!

– Embert sohasem öltem! – fakadt ki az óriás. Megragadtam már néhány rendőr torkát, azt elismerem…

– Sőt az enyémet is – vágott közbe Hughes. – De hagyjuk ezt a témát. Beszélgessünk a Skorpióról. Mikor kiléptünk a kunyhó ajtaján, és megpillantottad a Skorpiót, bizonyára azt hitted, hogy megmenekülhetsz… A vezér azonban csak a saját biztonságára gondolt. Szétlőtte az autó kerekeit, hogy ne üldözhessük, de rólad sem feledkezett meg. Vagy talán azt hiszed, hogy ránk pazarolta a golyóit?… Nem, barátom!… Téged akart lepuffantani, és csakis a szerencsés véletlennek köszönheted, hogy megmenekültél.

Jim arca ijesztően elsápadt, de makacsul hallgatott. Hughes közelebb hajolt a sebesülthöz.

– Természetesen nem kívánom azt, hogy feltétlenül higgyél a szavaimnak, de ha gondolkozol a dolgon, akkor magad is be fogod ismerni, hogy igazam van. A golyók közvetlen a fejed mellett csapódtak a kunyhó falába… Téged akart eltalálni! Mikor látta, hogy nem veheti többé hasznodat, végezni akart veled. Ez az ő stílusa! Sohasem becsülte meg a cinkosait.

– Hallgasson! – sziszegte a sebesült.

– Én elhallgatok, de a lelkiismeretedet nem tudod elnémítani. Miért védesz egy olyan embert, akit tulajdonképpen gyűlölnöd kellene! A Skorpió csak eszköznek használt, tárgynak tekintett, lélektelen és akarat nélküli bábunak!

Az óriás megremegett.

– Mégsem leszek besúgó – mondta halkan.

– Csúnya szó – jegyezte meg Hughes. – Nem fogod megbánni, ha segítesz a rendőrségnek. Módomban lenne olyan eszközökhöz nyúlni, amelyeket a törvény tilt ugyan, de mégis hasznosnak bizonyulnak. Talán már hallottál olyan szérumokról, amelyek megbénítják az ember akaratát. Egyetlen injekció, és minden kérdésemre pontos választ kaphatnék… De én eltekintek ettől a módszertől. Azt akarom, hogy önként mondj el mindent.

– Arra ugyan várhat – dünnyögte Jim, de gondosan elkerülte a detektív tekintetét.

– Biztos vagyok benne, hogy elérem a célomat – folytatta Hughes zavartalanul. – Régebben sokat emlegettek téged egy fiatal táncosnővel kapcsolatban… Csinos jószág, bronzhajú és fitos orrú. Ha jól emlékszem, Viviannek hívják…

– Átkozott – lihegte az óriás, és hatalmas mancsával megragadta a detektív csuklóját.

– Ne olyan hevesen – mondta a fiatal felügyelő' nyugodtan. – Örülök, hogy ilyen hamar megértettél. A lányt ma délután letartóztatták az embereim. Csak tőled függ, hogy börtönbe kerül-e.

– Vivian semmit sem tud az ügyeimről – lihegte a sebesült.

– Én szívesen elhiszem, de a bíróság aligha fog hitelt adni a szavaidnak. Ha tárgyalásra kerülne a sor, akkor a lány elveszett. Öt éven alul aligha ússza meg… De miről is beszéltünk az előbb? Tudom már! Azt akarom, hogy önként vallj be mindent, amit a Skorpióról tudsz. Amint említetted, ismered a bandita főhadiszállását. Ha megmondod a pontos címet, akkor a lány ma este kiszabadul. Nagyon jól tudod, hogy sohasem szegem meg a szavamat.

Kínos csend nehezedett a szobára. Jim szótlanul rágta ajkát, izmos keze remegett a takarón. Hughes felállt.

– Sajnos, nincs sok időm. Két percig várhatok a válaszodra, de egyetlen másodperccel sem tovább.

A két perc eltelt, de Jim még mindig makacsul hallgatott. Hughes megindult az ajtó felé. Már a kilincsre tette a kezét, mikor a sebesült megszólalt:

– Elárulom azt a helyet, ahol a Skorpióval találkozni szoktunk. Ma este kilenc órára is megbeszéltünk egy összejövetelt…

Hughes sebtiben feljegyezte a címet, melyet Jim megadott, azután búcsút intett a kalapjával.

Hughes öt perc alatt ért vissza a Scotland Yardra. Kétszeres borravalót ígért a sofőrnek, aki természetesen nem kímélte az ócska gépet.

A taxi a Yard főkapuja előtt állt meg. Hughes fürgén kiugrott a kocsiból, és felsietett a széles lépcsőn. Félúton találkozott Yale doktorral, aki az emeletről jött le.

– Helló, doktor! – üdvözölte már messziről a rendőrorvost. – Most jövök a rabkórházból.

– Én is oda készültem, de nem juthattam el – mondta a rendőrorvos, miközben felhajtotta gallérját. – A Whitechapellbe készülök egy sebesülthöz. Alighanem komoly eset. A viszontlátásra, felügyelő úr!

Hughes megszorította az orvos kezét, és sietve felment a lépcsőn. Az emeleti folyosó kanyarulatánál megpillantotta Bowle felügyelőt, O’Sally társaságában.

– Nos, hogy van Graham barátunk? – kérdezte.

– Nem a legjobban – válaszolta Bowle. – Alapos idegsokkot kapott az előbb. Újabb levelet kapott a Skorpiótól!

– Hogy jutott be a levél az épületbe? – kérdezte Hughes megdöbbenve.

Bowle vállat vont.

– Éppen most jövök a konyhából, miután a levél a mister Graham részére küldött uzsonnával került be a cellába. Sajnos, nem tudtam semmit megállapítani. A szakács égre-földre esküdözik, hogy nem tud semmit a levélről.

– Remélem, Grahamnek nem történt komolyabb baja.

– Elájult! Yale doktor most is nála van…

Hughes meghökkenve bámult kollégájára.

– Az előbb találkoztam vele a lépcsőn. Épp a Whitechapellbe igyekezett.

– Nem értem… – rázta meg a fejét tanácstalanul Bowle. Megígérte, hogy nem mozdul el addig a cellából, míg felváltom az őrködésben.

– Bizonyára elhívták – vélekedett az újságíró. – Yalenek rengeteg páciense van. Ha a Sohóban megölnek valakit, akkor őt hívják a helyszínre.

Hughes alig figyelt O’Sally szavaira. – Mindenesetre nézzük meg védencünket – indítványozta, és sietős léptekkel megindult a folyosón. Bowle és a riporter alig tudtak a nyomában maradni.

A cella ajtaja előtt megpillantották az őrt, aki egykedvű arccal bámulta a folyosó kopár falait, és csak akkor rezzent fel, mikor Hughes és társai már közvetlenül mellette voltak.

– Az doktor úr azt üzente, hogy nem várhatja meg a felügyelő urat – jelentette katonásan.

Bowle szórakozottan bólintott, és kinyitotta az ajtót. De nem lépte át a küszöböt. Hirtelen megállt, és görcsösen az ajtófélfába kapaszkodott.

O’Sally csak a felügyelő háta mögül nézhetett be a cellába, de úgy érezte, hogy az elébe táruló látványtól eláll a szívverése.

Graham mozdulatlanul hevert az ágyon. Meredt, üveges szeme a levegőbe bámult. Egyik karja lelógott a padlóra, a másik a mellén feküdt… A riporter dermedten állt, és dermedten bámulta a foltot, ami a milliomos fehér ingén sötétlett.

Végül is Hughes megemberelte magát, és társait félretolva a mozdulatlan testhez lépett. Csak most látta meg a padlón a vékony nyelű kést. A pengét borzalmas foltok tarkították, de a felügyelő csak a kis kartont bámulta, amelyen a Skorpió jellegzetes pecsétje sötétlett.

Bowle már nem csodálkozott semmin, mióta a Skorpió felvette a harcot a Scotland Yard ellen. A rendőrorvost összekötözve találták meg a szobájában. Az ágy alatt feküdt, kloroformmal elkábítva. A ruhái természetesen hiányoztak. Negyedóra is eltelt, mire dr. Yale teljesen magához tért, és elmondta a történteket:

– Egy fiatalember állított be hozzám – mondta elakadó lélegzettel. – Újságírónak adta ki magát. Alig beszélgettünk néhány percig, amikor hirtelen nekem ugrott, és egy kendőt szorított az orromra. A támadás váratlanul ért, és a kendőből kiáradó kloroform pillanatok alatt elkábított. Csak halványan emlékszem a merénylő arcára, de úgy rémlik, mintha már láttam volna valahol…

– Hasonlít azokhoz a fényképekhez, amelyek annak idején a Skorpióról készültek? – kérdezte Bowle.

Dr. Yale a fejét rázta.

– Nem mondhatnám, de azt hiszem, ez nem is nagyon lényeges. A bandita valóban mesterien ért ahhoz, hogy elváltoztassa külsejét. Ha elgondolom, hogy a felügyelő urakat is megtévesztette…

– Ezen nem csodálkozom – vágott közbe Bowle. – Felhúzta az ön ruháit, és a tükör előtt gondosan maszkot készített, amíg ön, doktor úr, eszméletlenül hevert a padlón… A bandita természetesen előre készült arra, hogy az ön szerepét játssza el. A maszkírozáshoz szükséges kellékeket elhozta magával.

– Miért éppen az én alakomban akart szerepelni? – kérdezte az orvos.

– A válasz kézenfekvő – mondta Bowle. – A Skorpió Graham meggyilkolását tűzte ki céljául. Az ön maszkjában megközelíthette áldozatát. Ha történetesen nem juthatott volna be rögtön Graham cellájába, akár estig is várt volna a kedvező alkalomra.

– Förtelmes gonosztevő – suttogta az orvos borzadva.

– Szörnyű volna, ha a nyilvánosság megtudná, hogy az amerikait a Scotland Yard épületében gyilkolták meg!

– Ezt pedig aligha kerüljük el – mondta Bowle levertem – Alig néhány perccel ezelőtt járt nálam mister O’Sally, a Megaphon riportere, és ő is látta az áldozatot… Ha elcsípem még valahol, mindenesetre a lelkére beszélek, hogy ne írjon meg semmit erről az ügyről! Azonnal telefonálok a kapuhoz, hogy ne engedjék ki, amíg nem beszéltem vele.

A felügyelő azonban elkésett. Kiderült, hogy O’Sally közvetlenül a holttest felfedezése után távozott az épületből.

A váratlan látogató

Hughes megvárta a kilenc órát, amikor Jim szerint a Skorpió bandája gyülekezni kezdett. Felvette a telefonkagylót:

– A Repülő Gárda indulhat a délután megadott címre. A ház körül az utcák félkilométeres körzetben lezárandók. Elvárom, hogy mindenki pontosan teljesítse a feladatát. A támadás pontban tíz órakor kezdődik, a megbeszélt jelre. Senkinek sem szabad elmenekülnie!… Megértettük egymást, uraim?… Indulás!

Hughes letette a kagylót, és maga elé bámult. Tudta, hogy elvetette a kockát, de azzal is tisztában volt, hogy Jim igazmondásától függött az eredmény. Ha a bandita hazudott, akkor a Yard amúgy is megtépázott hírneve nevetség tárgya lesz a laikus közönség szemében.

Felkelt íróasztalától, és az ablakhoz lépett, ahonnan megfigyelhette az udvarról kigördülő autókat. A Repülő Gárda bámulatos precizitással dolgozott. A gumibotos rendőrök macskaügyességgel kúsztak fel a kocsikra, hogy elfoglalják helyüket. Öt perccel azután, hogy a felügyelő kiadta a rendelkezéseit, az utolsó autó is elhagyta az udvart.

Hughes keskeny ajkán mosoly jelent meg, mikor az autók berregése elhalt a távolban.

Még egy ideig kibámult az ablakon, és csak akkor fordult vissza, mikor az ajtó halk nyikorgását meghallotta. Csodálkozva nézett az alacsony rendőrre, aki kopogtatás nélkül lépett a szobába. Hughes a legtöbb rendőrt ismerte, így első pillantásra tudta, hogy a forradásos arcú, alacsony férfit még nem látta a Yard épületében.

– Mit akar? – kérdezte nyersen.

Nem kapott választ.

– Mit akar? – ismételte a felügyelő hangosabban a kérdést.

A rendőr most sem válaszolt, de sötét szemében alattomos, fény csillogott. Kissé előrehajolva állt. Egyik kezét minden előírás ellenére a zsebében tartotta.

– Nem hallotta, hogy mit kérdeztem? – kérdezte Hughes, és óvatosan a telefonkagyló után nyúlt.

– Ne érintse a telefont, ha kedves az élete!

Hughes bólintott.

– Első pillanatban gondolhattam volna, hogy ön nem rendőr. Az öltözete teljesen szabálytalan. A Skorpió küldte hozzám?… És mit kíván tőlem?

Néhány pillanatig kínos csönd nehezedett a szobára. Hughes elhalványodott, de szürke szeme akkor sem rebbent, mikor egy pisztoly csöve egyenesen a mellére irányult.

– Azért jött, hogy meggyilkoljon?… A Skorpió megbízásából?… A vezér újabban feledékeny. Régebben hangtompítóval ellátott fegyvert adott az embereinek… Ha elsüti a pisztolyt, idecsődíti az összes rendőrt.

Az ismeretlen kezében megremegett a pisztoly, de álla konokul előrefeszült.

– Nincs értelme a beszédnek. Ön túlságos nagy veszedelmet jelent, amíg él!

– Akkor lőjön – mondta Hughes keményen.

Az idegen habozott mégy egy-két pillanatig, de azután megrántotta a ravaszt. Két lövés dördült el gyors egymásutánban. Hughes már az első lövésnél a padlóra zuhant.

A dörrenések fellármázták a Scotland Yardot. A folyosók és a lépcsők megteltek rendőrökkel. Senki sem tudta hamarjában eldönteni, hogy melyik szobában adták le a lövéseket.

A rendőrruhás bandita talán kimenekülhetett volna az utcára, ha nem követi el azt a hibát, hogy a melléklépcső felé veszi az útját. Az egyik detektív megpillantotta a rohanó férfit. Utána iramodott.

– Állj! – ordította torkaszakadtából.

A menekülő azonban nem is hederített a kiáltásra. Elképesztő gyorsasággal száguldott le a keskeny lépcsőn. A detektív nem üldözte tovább, hanem megnyomott egy gombot a falon. A vészsziréna éles hangja abban a pillanatban megszólalt, és a Yard kapui automatikusan bezáródtak.

A menekülő is hallotta a végzetes búgást, de abban reménykedett, hogy eléri a mellékkijáratot. Az ajtót azonban zárva találta. Visszafordult a főfolyosóra, ahol megpillantotta a közeledő rendőröket. Az ijedtség végképpen elvette az eszét. Kirántotta revolverét, és vaktában lövöldözni kezdett. Háromszor sütötte el a pisztolyt, mire az egyik rendőr viszonozta a tüzelést. A golyó homlokon találta a banditát. Mire a rendőrök körülfogták, már halott volt.

A magányos ház körül minden csendes volt, csak az utca sarkán tűnt fel időnként egy-egy sötét ruhás férfi, hogy azután újra eltűnjön a magas házak árnyékában, ahova az utcai lámpások bágyadt fényköre már nem ért el.

A gyanútlan járókelőnek aligha tűnhetett volna fel, hogy az utca két végén két autó szabálytalan helyen várakozik. Pedig ezeknek az autóknak az volt a rendeltetésük, hogy adott jelre elzárják az úttestet. A Repülő Gárda emberei pontosan dolgoztak. Félkilométeres körzetben senki sem közelíthette meg tudtuk nélkül a magányos házat.

Már fél tíz felé járhatott az idő, mikor egy nyitott autó állt meg az utca végén. A kocsiból egy sötét kabátos, autószemüveges férfi szállt ki. A házak falaitól árnyak váltak el, és körülfogták a jövevényt. Az autószemüveges férfi felhajtotta a gallérját, sötét kabátján egy kör alakú rézlemez csillogott. Az utca egy szempillantás alatt kitisztult, és az ismeretlen háborítatlanul folytatta útját. Szorosan a házak falához lapulva sietett tovább, míg elérte a magas kőkerítést, mely a magányos házat övezte. Bámulatos gyorsasággal felkúszott a falra, és nesztelenül lebocsátkozott a sűrű bokrok közé. A kert szélessége mindössze tizenöt húsz méter lehetett.

Néhány lépés után megállt a hatalmas kapu előtt, és felnézett a titokzatos, néma épületre. A ház tetőzete feketén vált el a város visszfényétől vöröses színárnyalatban játszó égbolttól. Az épület sötét ablakai üres szemgödrökként tátongtak a fehér falban. Egyikben sem mutatkozott fény. Valami leírhatatlan, démoni fenyegetés áradt a sötét házból. A férfi néhány pillanatig mozdulatlanul állt, azután elszántan a kapu felé indult. A vaspántokkal szegélyezett otromba ajtó áthatolhatatlan akadályként magasodott előtte. Álmában sem gondolta volna, hogy nyitva van, de alig tette kezét a kilincsre, a súlyos ajtószárnyak feltárultak…

A nyitott ajtó olyan különös ellentétet jelentett a titokzatos ház fenyegető atmoszférájával szemben, hogy az autószemüveges férfi megborzongott. Feszülten figyelt, de a házban semmi sem mozdult… Egyetlen hang sem hallatszott… Nem közeledtek léptek, és nem csapódtak ajtók… A sötét kapunyílás úgy tátongott előtte, mint egy óriási, halálos kelepce… Talán megsejtették a jövetelét? Más ember bizonyára visszafordult volna, de az éjszakai látogató nem hátrált meg… Még egy kis ideig várt, azután óvatosan megindult… Nesztelenül és puhán lépett, mint a macska.

Sötét köpenye alól vékony fénysugár tört elő, és kutatóan suhant végig a falakon, majd hirtelen eltűnt. Halk kattanás jelezte, hogy a tolvajlámpa kialudt. Már eleget látott, hogy kiismerje magát a boltozatos hallban, melyből egy lépcső vezetett fel az emeletre. Megfogta a lépcső karfáját, és óvatosan megindult felfelé. A puha szőnyeg felfogta lépteinek neszét, de a lépcső nyikorgását nem gátolta. Megállt és feszülten figyelt, azután újra megindult. Szíve erősen dobogott, amikor felért az emeletre, a levegő sípolva tört elő tüdejéből… A falhoz támaszkodott és pihent… A fenyegető sötétség idegesítette, felkattintotta a lámpást. A vékony, fürge fénycsík lidércfényként imbolygott a sötétben, felkúszott a falakra, meg-megállt a sarkokban, majd egy széles ablaküvegen pihent meg. Az ismeretlen óvatos léptekkel közeledett az ablakhoz. A lámpást újra eloltotta, csak halvány derengés mutatta neki az utat. Az ablaküvegen túl lámpa égett. Az üveglaphoz szorította arcát. Boltozatos termet látott maga előtt, melyet csak gyéren világított meg a mennyezetre erősített függőlámpa. Rideg, komor helyiség volt. A kopár falakat csak egy helyen szakította meg egy furcsa, véres folt… Az ablaknál lapuló férfi hátán végigfutott a hideg, amikor a bizonytalan fényben lassanként megkülönböztette a falra festett kép részleteit. A falfestmény egy óriási, vörös skorpiót ábrázolt. A különös festmény alatt tíz-tizenkét ember ácsorgott. Nyilván vártak valakire. Halk hangon beszélgettek. Az ablaknál lapuló férfi egyetlen szót sem értett meg a beszédjükből, bármennyire is figyelt.

Az ostrom

A közeli toronyóra elütötte a háromnegyed tízet, mikor a teremben tartózkodó férfiak suttogása hirtelen elnémult. Az ajtó feltárult, és a küszöbön egy álarcos férfi jelent meg. Gyors léptekkel felment az emelvényre.

– A rendőrség körülfogta az épületet – mondta felindulástól rekedt hangon. – Az utolsó pillanatban tudtam csak átjutni a kordonon.

Az elszörnyedés moraja zúgott fel, de az álarcos intésére újra halálos csönd támadt.

– Nincs semmi elveszve – folytatta az emelvényen álló férfi. – A háznak van egy olyan kijárata, melyről eddig ti sem tudtatok… De nem akarok anélkül távozni, hogy a rendőrségnek ne szereznék egy kis meglepetést.

– Éljen a vezér! – kiáltotta egy hang.

– Éljen! – zúgták a többiek.

– Megérdemeltétek volna, hogy cserbenhagyjalak titeket. Az ajtót tárva-nyitva találtam, senki sem őrködött a bejáratnál. Azt hiszitek talán, hogy szórakozásból adom ki a rendeleteimet? Máskor magatokra vessetek, ha a rendőrség hatalmába kerültök.

Az egyik férfi az ajtó felé indult, de az álarcos szavára hirtelen megállt.

– Maradj a helyeden! – parancsolta a vezér. – A kaput természetesen bezártam. Őrre nincs szükségünk, mert pár percen belül valamennyien elhagyjuk az épületet. És most jól figyeljetek. A padlás tömve van petróleumos hordókkal és szalmával. Egyetlen szikra elég ahhoz, hogy felgyújtsuk az épületet. Aki utoljára hagyja el a termet, az bekapcsolja az áramot. A kapcsoló a titkos bejárat mellet van és…

Nem folytathatta tovább. Éles üvegcsörömpölés hallatszott. A folyosóra néző ablak párkányán egy férfi állt. Arcát autószemüveg takarta, kezét sötét kabátjába rejtette.

A Skorpió ijedten bámulta a kísérteties jelenséget, de csakhamar visszanyerte lélekjelenlétét.

– Fogjátok el! – kiáltotta. – Nem menekülhet az épületből! Az ajtót én magam zártam be.

A váratlan vendég még mindig mozdulatlanul állt. Egyik kezével az ablakkeretbe kapaszkodott, míg a másikat változatlanul bő kabátja zsebébe rejtette. Autószemüvege baljóslatúan csillogott a félhomályban.

A banditák egyre szűkebb kört vontak a magányos férfi körül. Elszánt arcuk elárulta, hogy a betolakodó nem számíthat kegyelemre.

Ebben a pillanatban éles szirénajelzés hangzott fel. A ház ajtaját kemény öklök döngették. Az autószemüveges férfi is megelevenedett. Kezét villámgyorsan kikapta zsebéből. A függőlámpa fénye egy Colt pisztoly ezüstözött csövén csillant meg… Négy lövés dördült, és ugyanannyi bandita zuhant a padlóra.

A Skorpió is tüzelt, de ő a lámpást vette célba. Éles csörömpölés hallatszott, a fény kialudt. A sötétség megsokszorozta a lármát; rohanó lábak dobogtak, lövések csattantak, kint a vasalt ajtón csákányütések dübörögtek.

Az autószemüveges férfi zajtalanul leugrott az ablakpárkányról. Szorosan a falhoz lapult. Vad káromkodások és elfojtott szitkok hangzottak a sötétben. Az ajtó recsegve beszakadt, és alig néhány másodperc múlva a folyosón lámpák gyúltak ki.

A falhoz lapuló férfi tekintete a Skorpiót kereste, de a félelmetes bandita már nem volt a teremben… A szemközt lévő falon azonban egy keskeny nyílást fedezett fel. Néhány ugrással ott termett, és vállát a falnak feszítette. A nyílás megnagyobbodott, és az autószemüveges férfi lépcsőket látott maga előtt. Gondolkodás nélkül belépett a keskeny üregbe, majd behúzta maga után a rejtekajtót.

A lámpák sugárkévéibe vöröses fény vegyült.

– Tűz van! – ordította egy rémült hang.

A boltozatos teremben félőrülten futkostak a Skorpió emberei. A betört ablakon vékony füstszalagok kígyóztak a terembe… A vörös ragyogás egyre erősödött, és csakhamar elnyelte a lámpák fénykévéit.

Tíz perc telt el az épület megrohanása óta. Bowle a kert előtt állt, néhány markos rendőr társaságában.

Az utca kivilágosodott a reflektorok fényében, míg az égboltot az égő tető világította meg. A tűzvész egyre ijesztőbb méreteket öltött. Már az ablakokból is lángnyelvek csaptak ki, és kis idő múlva tüzes gerendák zuhantak a kert bokrai közé.

– Nem tehetem kockára az embereim életét – fordult Bowle az egyik rendőrhöz. – Adja meg a jelet a visszavonulásra!

Éles sípjel hangzott. A betört kapun füstfelhő kíséretében rendőrök jelentek meg.

– Vissza az úttestre! – kiáltotta Bowle messze csengő hangon. –- A fickók majd maguktól is előbújnak, ha nem akarnak megfulladni a füstben… Gyorsan az úttestre!

A rendőrök sietve teljesítették a parancsot. A felügyelő elégedetten látta, hogy rendőrei így is néhány civil ruhás embert vezetnek ki az égő házból.

– Sokan vannak még az épületben? – kérdezte az egyik rendőrtől, aki egy megbilincselt férfit vonszolt magával.

– Vannak még néhányan – hangzott a válasz. Az égő gerendák úgy ropogtak, mint a gépfegyvertűz. Most már a földszinti ablakok keretein is apró tűzkígyók kunkorodtak. A hőség szinte elviselhetetlen volt.

Időnként egy-egy megperzselt ember rohant ki az épületből, egyenesen a rendőrök karjai közé.

– Nem láttak egy autószemüveges férfit? – kérdezte Bowle.

– Én láttam – válaszolt az egyik rendőr. – Rendőrfőnökségi igazolványa volt, kénytelenek voltunk átengedni a kordonon. Bizonyos, hogy bement az épületbe, de eddig még nem jött ki.

– Akkor nem is fog többé – mormogta Bowle, és komor arccal figyelte a tüzet.

A titokzatos ház óriási fáklyaként lobogott az ég felé.

A Skorpió a gyors cselekedetek híve volt. Miután jól irányzott lövésével szétrombolta a lámpát, a rejtekajtóhoz rohant, és felszakította. Bámulatosan ismerte az utat. A sötétség egyáltalán nem gátolta mozgásában. Még arra is maradt ideje, hogy kitapintsa és megnyomja a rejtekajtó mellett felszerelt csontgombot. A gombnyomás az egész ház pusztulását jelentette, de a menekülő éppen ezt akarta. Felrohant a keskeny lépcsőn, mely a rejtett folyosóba vezetett, de arra nem gondolt, hogy az ajtót behúzza maga után.

A következő pillanatban már tudta, hogy végzetes hibát követett el. Rohanó lépteket hallott a háta mögött, majd érces kattanást, mely a rejtekfolyosó ajtajának bezáródását jelezte. A menekülő tisztában volt azzal, hogy üldözik. Csalhatatlan ösztöne megérezte, hogy az autószemüveges férfin kívül más nem találhatta meg a bejáratot.

A legelső kanyarodónál visszafordult, és a zsebéhez kapott. A rémület jeges zsibbadással kúszott végig tagjain, mikor felfedezte, hogy revolvere nincs a zsebében… Elvesztette volna, mikor átrohant a termen?… Megfordult, lélekszakadva futott tovább. Háta mögött hallotta a kérlelhetetlen üldöző lábdobogását. A rohanó léptek egyre közeledtek… A rejtekfolyosó újra kanyarodott, és a Skorpió elhatározta, hogy szembeszáll üldözőjével. Szorosan a falhoz lapult, minden idegszála megfeszült a várakozásban. Nem kellett sokáig várnia. A félhomályból egy magas alak bontakozott ki. A Skorpió háta begörbült, izmos lábai ugrásra készültek. Az üldöző autószemüvege közvetlen előtte csillant meg, arca elmosódott a sötétben.

A Skorpió nekiugrott a fenyegető árnyéknak. Bal kezével megragadta ellenfele karját, jobbjával pedig a torkát markolta meg. Gyakran alkalmazta ezt a fogást, mellyel eddig mindenkit sikerült a földre terítenie. Ezúttal azonban emberére talált. Az autószemüveges férfi ököllel védekezett, és a bandita csakhamar megtanulta, hogy az ismeretlen nem üt vaktában. Egyik ütés az állán érte a Skorpiót, a másik a halántékán, de mégsem engedte el áldozatát. Ujjai vad erővel fonódtak ellenfele nyakára. Egy teljes percig némán birkóztak, amikor az autószemüveges férfi ökle ismét az arcába vágódott. Rettenetes ütés volt. A Skorpió szédelegve tántorodott hátra. Alig nyerte vissza egyensúlyát, mikor újabb ütés érte az állán. Hangtalanul lerogyott. Az autószemüveges férfi, aki nem számolt a bandita szívósságával, a látszólag ernyedten elterülő test fölé hajolt. A Skorpió csak erre az alkalomra várt, hirtelen elkapta ellenfele bokáját. Egyetlen rántás, és az ismeretlen is a földre került. Rettenetes küzdelem kezdődött. A Skorpió felhasználta dzsiu-dzsicu-tudományát, amelyet egy japán mestertől sajátított el. Arra törekedett, hogy ellenfele fejét, a nyaka alatt átnyúlva, a földre szorítsa. Ez a fogás tíz eset közül kilencszer nyaktörést jelentett. De megint elszámította magát. Az ismeretlen az utolsó pillanatban kibújt a halálos szorításból, és rettentő ütést mért a bandita gyomrára. A Skorpió nyögve hempergett odébb, de a harcot korántsem adta fel. Egy bulldog makacsságával újra ellenfele nyakát kereste.

Míg a két erős ember összekapaszkodva hempergett a föld alatti folyosóban, addig a házban a tetőpontra ért a pánik. A banditák látták ugyan, hogy az autószemüveges férfi merre távozott, de a rejtekajtót nem tudták kinyitni. Hárman is nekifeszültek az ajtónak, de nem bírták betörni.

A füst egyre elviselhetetlenebb lett a teremben. Alig néhány perc alatt az egész épület lángokban állt. A bent rekedt banditák nem sejtették, hogy vezérük gyújtotta fel a házat. Abban a hiszemben voltak, hogy a rendőrség akarja őket kifüstölni. Tudták, hogy nem számíthatnak kegyelemre, ezért makacs ellenállásra készültek. Revolverlövések dörrentek, valahányszor a betört ablaknál rendőrsapkás fej mutatkozott… A rendőrök azonban csakhamar elhagyták a folyosót, és a tűzre bízták a banditák elintézését. Az egyre sűrűsödő, fojtó füst megtörte a Skorpió embereinek ellenállását. Mikor a falánk lángnyelvek az ajtót is kikezdték, már senki sem gondolt többé a harcra. A banditák kitörtek a teremből, és a füsttől elvakulva értek a ház kapujához. Akadt köztük olyan is, aki fegyverrel akart szembeszállni a rendőrséggel, de a legtöbben feltartották kezüket, mikor elhagyták az épületet.

A teremben csak az a négy ember maradt, akiket az autószemüveges férfi terített le. Őket már nem érdekelte a tűz és a feketén gomolygó füst. Mereven feküdtek egymás mellett, úgy, ahogy a golyó érte őket. Az egyik széttárt karokkal hevert a padlón, a többiek a hátukon feküdtek, s tágra nyitott, üveges szemmel bámultak a mennyezetre…

A hajsza

A Skorpiónak sikerült egy pillanatra kiszabadulnia ellenfele karjaiból. Felugrott és rohanni kezdett. Üldözője azonban csakhamar újra a nyomában volt. Csaknem egyszerre értek a föld alatti folyosó kijáratához. A folyosó egy garázsban végződött, melyben egy fekete túrakocsi állt. A Skorpió egy szempillantás alatt a volánnál termett, és beindította a motort. Az autó nekirohant a garázs csukott ajtajának, és kidöntötte. A meghasadó fa recsegése és a motor bömbölése elnyelt minden hangot.

A Skorpió azt hitte, hogy végleg megszabadult ellenfelétől, de mikor az utcán hátrapillantott, csaknem elengedte a kormányt ijedtében. Az autószemüveges férfi megkapaszkodott a csomagtartóban, és éppen a hátsó ülésre akart felkúszni, amikor a Skorpió gázt adott, s a hatalmas kocsi szinte ugrásszerűen rohant tovább a sima aszfalton.

A Skorpió megszokta a veszélyt, de a makacs üldöző jelenléte megrémítette. Abban reménykedett, hogy ellenfele nem tud bemászni a kocsiba. Az autó gyorsasága egyre fokozódott, a bandita teljes sebességre kapcsolt. Az út menti szürke fák tömör fallá sűrűsödtek az eszeveszett száguldásban. A Skorpió még a kanyarodóknál sem fékezett, a kocsi farolva csúszott be a fordulóba. A motor fülsiketítőén kattogott, és a reflektor kutató fénykévéje ijesztő gyorsasággal seperte végig az utat.

A Skorpiónak szerencséje volt. Egyetlen rendőrrel sem találkozott útközben. Időnként visszapillantott, és kissé megnyugodott, hogy nem látja az autószemüveges férfit… Talán leszédült a kocsiról?

Az autó dübörögve ért a Themze partjára. Sűrű köd feküdt a folyón, belepte a hidat is, mely a Streathy-t összekötötte a túlsó parttal.

A Skorpió most sem csökkentette az iramot, de a hídnál ismét visszanézett. Újra megpillantotta az autószemüveges férfit, de ezúttal már az ülésen. A banditát először hagyták cserben az idegei. A kormány megmozdult kezében, a kocsi erőset farolt a ködtől tapadós kövezeten, s a híd karfájának lendült. Az ócska korlát letört, és a mélységbe zuhant. A kocsi egy pillanatra megállt, első kerekei az üres levegőben forogtak. Majd hirtelen megbillent, és kettős szaltó mortáléval a folyóba zuhant…

A jéghideg víz visszaadta a Skorpió energiáját. Már az összeütközés pillanatában ki akart ugrani a kocsiból, de nem tudta elég gyorsan kinyitni az ajtót. Kétségbeesett erőfeszítéssel sikerült feljutnia a víz színére. Feje mellett szabálytalan jégdarabok csillogtak. A hideg a csontjait is átjárta, de izmai nem lankadtak el. Erőteljes csapásokkal szelte a vizet. Már közel volt a parthoz, mikor visszanézett. Az egyik sodródó jégtábla mellett egy emberi fejet pillantott meg. Összeszorította a fogát, és görcsös tempókkal úszott tovább. Azt hitte, hogy végre megszabadult ellenfelétől. A csalódás megrémítette ugyan, de egyúttal megkétszerezte erejét. Néhány gyors karcsapással elérte a partot, és felkapaszkodott a lépcsőre.

A hídról rendőrsípok fütyülése hallatszott, és a folyó felszínén kavargó ködben felharsant a mentőcsónak szirénája.

A Skorpiót azonban csak a jégdarabok között felbukkanó fej idegesítette. Ha pisztoly lett volna nála, nem habozott volna, hogy megszabaduljon üldözőjétől, de így a menekülést választotta. Nem akart még egyszer birokra kelni vele, eléggé megismerte már ellenfele ökleit… Rohanni kezdett. Tudta, hogy a part felé úszó férfi nem téveszti szem elől, de ezzel nem törődött. Megkerülte a rakpart egyik deszkabódéját, és a legközelebbi lépcsőnél felrohant az úttestre. Alig futott száz métert, mikor egy autó lámpái bukkantak fel a sötétből. A Skorpió az út közepére ugrott, és integetni kezdett. A taxisofőr meglátta a víztől csepegő sötét alakot, és idejében fékezett.

– Gyorsan a Kék Golyóhoz – mondta a sofőrnek a Skorpió, és felkapaszkodott az ülésre.

A taxi ablakából látta, hogy a hídon lámpások csillognak, és egy reflektor éles fénycsóvája tapogatja végig a sötét vízfelületet. A rendőrök a lezuhant autót keresték, de a banditát mindez nem érdekelte. Elégedetten nézte a tovatűnő fényeket.

A taxi a Sohó egyik mellékutcájában állt meg. A Skorpió néhány vizes pénzdarabot csúsztatott a sofőr markába, és gyors léptekkel befordult az egyik sikátorba.

A sofőr fejcsóválva nézett a víztől csöpögő alak után. A pénzt zsebre dugta, fordított egyet a kormánykeréken, aztán lassú tempóban megindult a rakpart felé. De még félúton sem volt, mikor éles reflektorfény tapadt az arcára. Fékezett, és mérgesen kihajolt a volán mellől:

– Elment az esze, hogy a szemembe világít? – kérdezte dühösen a szemközt jövő autó sofőrjétől.

A választ egy magas termetű férfi adta meg, aki sietve kiszállt a kocsiból.

– Ne vitatkozzon… Inkább azt mondja meg, hogy hol tette le az utasát!

A sofőr ijedten bámult az idegenre, akinek ruhája elárulta, hogy nemrég került ki a vízből.

– Hallotta? Hol tette le az utasát? – ismételte az idegen türelmetlenül.

A sofőr megmondta a helyet, és most már azon sem csodálkozott, hogy a csapzott hajú férfi felkapaszkodott az ülésre.

– Álljon meg ugyanott, ahol az utasa kiszállt!

A sofőr kérdezősködni akart, de a rejtélyes férfi felhajtotta kabátja gallérját, és a nedves posztón megcsillanó rézlap láttára a sofőr szótlanul megindította a motort.

Az autó egy útkereszteződésnél állt meg.

– Itt szállt ki! – mondta a sofőr.

Az ismeretlen felszakította az ajtót.

– Rendben! Reggel jelentkezzen a Yardon a pénzéért. A tárcámat ugyanis a Themzében felejtettem. Most hajtson a legközelebbi telefonállomáshoz, és hívja fel a rendőrséget. Jelölje meg a pontos helyet, és kérje meg az ügyeletes tisztet, hogy azonnal indítsa útnak a Repülő Gárdát… Megértett?

A sofőr ijedten bólintott.

– Igen… de…

– Legokosabb, ha bemondja a jelszót a telefonba! „Trafalgar” Csak ennyit kell mondania!

Mire a sofőr felocsúdhatott volna meglepetéséből, az ismeretlen már eltűnt a sötét sikátorban.

Allan Holt, az ügyeletes tiszt megrökönyödve tette le a kagyló és az őrmesterhez fordult.

– A fickó tudta a jelszót, és arra kért, hogy azonnal indítsam útnak a Repülő Gárdát…

Az őrmester egyébként sem szellemes arca még bambább kifejezést öltött.

– Az ember lassanként nem ismeri ki magát a Scotland Yardon – mondta mély meggyőződéssel. – Elvégre az illető megmondhatta volna a nevét is… Végképp nem értem az ügyet.

– Én sem – vallotta be az ügyeletes tiszt –, de nem hagyhatjuk figyelmen kívül a dolgot. A Repülő Gárda elindul, és ön velük megy!

Az őrmester sóhajtott. Általában nem kedvelte a hideg, ködös estéket, és nemigen lelkesedett az éjjeli razziákért. Elégedetlensége csak fokozódott, mikor meghallotta, hogy a Sohóba kell mennie. Az ottani razziák nem voltak éppen veszélytelenek. Az őrmester már nem egy rendőrt látott, akit csúnya sérülésekkel hoztak be a hasonló éjszakai kirándulásokról. De miután a parancsot teljesíteni kellett, az őrmester nem tehetett mást, mint hogy felvegye szolgálati övét, és katonás léptekkel lemenjen a sötét udvarra.

Még egyszer felpillantott a hatalmas épületre. Az egyik ablakból kiszűrődő fénysugár a barátságos, meleg szobára emlékeztette, ahol mostanáig ült. Bosszúsan dörmögött valamit, azután a sípjába fújt. Ajtócsapkodás jelezte, hogy a készültség ébren van. Alig két perc múlva hatalmas autó gördült ki az udvarra. Az őrmester egy pillantással meggyőződött arról, hogy a legénység a kocsiban ül, azután felkapaszkodott a sofőr mellé, és bemondta a címet.

Az autó kirobogott az udvarról, s a régi híd felé tartott, ahol megszámlálhatatlan fénypont táncolt.

– Valami történhetett a hídon – mormogta az őrmester.

– Talán egy öngyilkos után kutatnak – jegyezte meg a sofőr.

Mikor az autó a hídra ért, a sofőr kihajolt a kocsiból, és megkérdezte az egyik rendőrt, hogy mi történt.

– Egy taxi a folyóba zuhant! – válaszolta a rendőr. – A szerencsétlenséget egyedül én láttam.

– Sokan ültek a kocsiban? – kérdezte a sofőr kíváncsian.

A rendőr vállat vont.

– Sejtelmem sincs róla… Én a híd túlsó oldalán álltam, és az átkozott ködben csak a kocsi körvonalait vettem ki. De esküdni mernék, hogy taxi volt. Reggelre bizonyára megtaláljuk.

A sofőr szeretett volna még kérdezősködni, de az őrmester leintette.

– Induljunk!… Reggel lesz, mire a Sohóba érünk!

A rendőrségi autó továbbrobogott, és körülbelül tíz perc múlva megállt az őrmester által megadott útkereszteződésnél. A rendőrök azonnal leugráltak a kocsiról. Az őrmester tanácstalanul nézett körül a sötét utcákon.

– Alkalmasint felültettek minket… Senkit sem látok a közelben.

Alig hangzottak el azonban az őrmester szavai, mikor egy magas termetű férfi bukkant fel mellette.

– Hány embert hozott magával? – kérdezte egy mély csengésű hang.

Az őrmester válasz helyett az ismeretlen arcába világított zseblámpájával.

– Ön az…

Nem folytathatta tovább, mert a magas termetű férfi kiütötte kezéből a lámpát.

– Hallgasson! – sziszegte fenyegető hangon.

Az őrmester szinte megmerevedett ijedtében.

– Bocsánatot kérek…

– Hány embere van? – vágott közbe az előbbi hang türelmetlenül.

– Tizenkettő – válaszolta az őrmester, aki még mindig nem tudott egészen felocsúdni meglepetéséből.

– Az egész környéket átkutatjuk. Minden mulatóhelyre és csapszékbe benézünk. A Skorpió személyleírását már régen megkapták, és biztosra veszem, hogy ma nem lesz módja elváltoztatni a külsejét.

Kellemetlen hírek

Hajnalodott. A Skorpió a szűk helyiség ablakához ment, ahonnan szemmel tarthatta az egész környéket. Elégedetten nevetett. Az utcán egy lélek sem mutatkozott. A hajnal csendjében felbúgott egy hatalmas autó motorja, azután az is elhallgatott. A razzia véget ért.

A Skorpió tudta, hogy a rendőrség tűvé tette utána az egész környéket, de azt is biztosra vette, hogy nem találhatják meg. Minden eshetőségre számítva egy hónapos szobát vett ki az egyik bérházban, ahol utazóként szerepelt. Ezt a lakását csak nagy ritkán kereste fel, és ilyenkor fejedelmi borravalót adott a házmesternek. Ezúttal azonban a saját kulcsával nyitotta ki a kaput, így senki sem tudta, hogy az épületben tartózkodik. A rendőrség egyébként is elkerülte a házat. A Skorpió elérkezettnek látta az időt, hogy bizonyos változtatásokat eszközöljön a külsején. A sminkelést hagyta, gyorsan átöltözött. Egy kopott raglánba bújt, fekete pápaszemet tett fel, végül ősz bajuszt ragasztott. Egy görcsös meggyfabot egészítette ki átváltozását. A házban ebben az alakjában ismerték, és a lakók rendszerint részvéttel súgtak össze, ha a sánta öregúr botjára támaszkodva végigbicegett az emeleti folyosón. A tejeskocsik már elhajtottak a ház elől, mikor a Skorpió kilépett a ház kapuján. Egy pillanatra megborzongott arra a gondolatra, hogy titokzatos ellenfele most is a közelben van… Aggodalma azonban feleslegesnek bizonyult. Háborítatlanul eljutott a Themze partjára. Nem lepte meg, hogy a híd vége tömve van emberekkel. Közvetlenül a híd pillérjénél két motoros bárka horgonyzott. Az egyikre hatalmas emelődaru volt erősítve, míg a másikon búvárruhás alakok mozogtak.

– Már a harmadik búvár száll le – hallotta a Skorpió az egyik rendőr megjegyzését.

Érdeklődve lépett közelebb a kitört korláthoz, de egy másik rendőr útját állta.

– Még csak az hiányozna, hogy ön is beleessen a vízbe!… Menjen csak hátrább, barátom!

A Skorpió készségesen engedelmeskedett a felszólításnak. A katasztrófa színhelyétől lejjebb keresett egy helyet, ahonnan megfigyelhette a búvárok munkáját.

A nézőkön példátlan izgalom vett erőt, mikor a folyó sárgás hullámaiból egy ércsisak bukkant fel. Négyen is megragadták a búvárt, és felhúzták a hajóra. Kis idő múlva egy másik búvár ereszkedett a vízre.

A Skorpió érdeklődve nézte a felszálló buborékokat, és önkéntelenül kihajolt a korláton, mikor az emelőgép csigája peregni kezdett. Nyilvánvaló volt, hogy a búvár megtalálta az autót, és a lánc végét beakasztotta a kocsiba. Néhány perc múlva a búvár sisakja megjelent a víz színén, és az emelődaru lánca is megfeszült. Minden szem a láncra tapadt, mely lassan emelkedni kezdett.

A nézők izgatottsága tetőpontra hágott, mikor a lánc végén egy autó emelkedett a magasba.

A. E. D. 287. – olvasta le az egyik rendőr a rendszámot.

Az összetört karosszéria dacára is mindenki azonnal tisztában volt azzal, hogy a halálautó nem taxi, mint azt a szemtanúként szereplő rendőr hirdette.

Az emberek csodálkozása azonban nem ismert határt, mikor kiderült, hogy az autó rendszáma egy forgatható korongra volt ráerősítve.

– Az autónak legalább fél tucat rendszáma van – mondta az egyik detektív, aki tüzetesen szemügyre vette a különös korongot.

Az emberek izgatottan találgatták a forgatható rendszám rejtélyét, és fantasztikus feltevésekkel szórakoztatták egymást. Természetesen a legtöbben azt szerették volna tudni, hogy mi történt az utasokkal. Erre vonatkozólag azonban senki sem tudott volna felvilágosítást adni, csak a Skorpió. Ő azonban bölcsen hallgatott, és miután egy utolsó pillantást vetett az autó roncsaira, megindult a túlsó part felé…

A rendőrök nem sejthették, hogy a folyóba zuhant autó tulajdonosa megy el mellettük.

A Skorpió elgondolkozva bámult maga elé. Pokoli gyönyörűséget szerzett volna neki az autó kiemelése, ha kiderül, hogy ismeretlen ellenfele a folyóban lelte halálát. De miután meggyőződött az ellenkezőjéről, nem tudott megnyugodni.

Eddig nem ismerte a félelmet, megszokta, hogy az emberek rettegjenek tőle. A titokzatos ellenfél azonban idegesítette. Bármennyire igyekezett, nem tudott másra gondolni. Minduntalan maga előtt látta a vízből felbukkanó fejet… A razzia is bizonyára az ismeretlen műve volt. A Skorpió fogát csikorgatta arra a gondolatra, hogy üldözője túltett rajta merészségben és gyorsaságban. Megpróbálta autószemüveg nélkül elképzelni az idegen arcát, de sikertelenül. A Skorpió úgy érezte, hogy balsikereit kizárólag az autószemüveges férfinak köszönhette.

A híd sarkán vett egy újságot. Mindjárt az első lapon megtalálta a tűzvész ismertetését. A cikkből ugyan nehéz volt kihámozni az igazságot, de azt mégis megértette, hogy emberei Horton kivételével rendőrkézre kerültek.

Horton, aki annak idején kimentette a Skorpiót a dartmoori mocsárból, nem volt a teremben, mikor a rendőrök körülfogták az épületet.

A bandita elhatározta, hogy felkeresi cinkosát, akivel még nagy tervei voltak. Tudta, hogy Horton a Baker Street 26-os számú házban lakik, egy ötödik emeleti lakásban.

Beszállt egy taxiba, és bemondta a sofőrnek a címet. Útközben fantasztikus terveket szövögetett, és mikor a taxi megérkezett a Baker Streetre, már nagyjából tisztában volt azzal, hogy a legközelebbi napokban mihez fog kezdeni. Kifizette a sofőrt, és gyalogosan vágott neki a lépcsőnek. Mikor felért az ötödik emeletre, az ősz bajuszt és a szemüveget zsebre vágta, aztán becsöngetett.

Már előre mulatott, hogy milyen ábrázatot fog vágni Horton, ha holtnak hitt vezérét viszontlátja.

A reggeli lapok szenzációs cikkekben emlékeztek meg Graham és Hughes felügyelő meggyilkolásáról, és kínos részletességgel tárgyalták az éjszakai ostromot. Egyes lapok fantasztikus tudósításokat közöltek a tűzvészről. Legelőször mégis a Megaphon írta le az éjszakai eseményeket. A cikk szó szerint így hangzott:

A rendőrség megostromolta a Skorpió főhadiszállását!

Tegnap este, pontosan 10 óra 7 perckor borzalmas tűz pusztított a város keleti részében. Mire a tűzoltóság kivonult, már csak üszkös romokat talált a helyszínen… Mint később szavahihető forrásból megtudtuk, a rendőrség megrohamozta a Skorpió házát, és elfogta a hírhedt gonosztevő cinkostársait. A Yardon azt remélik, hogy a Skorpió is a tűzvész áldozata lett. Jelen sorok írója azonban biztosan tudja az ellenkezőjét. A félelmetes gonosztevő ezúttal is megmenekült a rendőrség gyűrűjéből, miután a házat felgyújtotta. A vizsgálat máris kiderítette, hogy az épület padlásán petróleumos hordók voltak…

A cikk még tovább is folytatódott, de Sir Harleynak már nem volt türelme végigolvasni. Bosszúsan félretolta a lapot, ujjai idegesen koppantak az íróasztal fekete lapján. Mogorva arccal bámult maga elé, és csak akkor figyelt fel, mikor az ügyeletes őrmester Bowle felügyelő látogatását jelentette be.

– Kéretem a felügyelő urat! – mondta élénken.

Bowle sietős léptekkel jött a szobába. A főnök egy karosszékre mutatott.

– Kérem, foglaljon helyet és beszéljen!

– Nem sok mondanivalóm van, Sir… A Skorpió főhadiszállása elpusztult. Az emberei részben a rendőrség kezére kerültek, részben a lángok között lelték halálukat.

– És a vezér? – kérdezte a főnök.

Bowle vállat vont.

– Szeretném azt hinni, hogy ő is elpusztult!…

– Sajnos, nem! – hangzott az ajtó felől.

Sir Harley és Bowle elképedve meredtek az autószemüveges emberre, aki nesztelenül lépett be a szobába.

O’Sally idegesen járkált a szanatórium folyosóján. Izgatottsága tetőpontra hágott, mikor doktor Morrison magas alakját megpillantotta az emeletre vezető lépcsőn. Utánasietett és megragadta karját.

– Hogy van Mira kisasszony? – kérdezte türelmesen.

Az orvos mélyen fekvő szeme haragosan csillogott szarukeretes pápaszeme mögött.

– Rosszul, és ezt önnek köszönheti mister O’Sally. Minden erőmmel azon igyekeztem, hogy betegemet megkíméljem a felesleges izgalmaktól… A szerencsétlen véletlen folytán azonban az egyik ápolónő bevitte Mira kisasszony szobájába a Megaphon ma reggeli számát, és az asztalon felejtette… A szegény lány az újságból értesült apja haláláról.

A riporter elsápadt.

– Előbb-utóbb úgyis megtudta volna. Egy-két napig talán sikerült volna a tragikus hírt eltitkolni, de azután…

– Ez igaz – vágott közbe Morrison. – De legalább előkészíthettük volna. A hír teljesen váratlanul érte.

O’Sally idegesen harapdálta ajkát.

– Beszélhetnék Mira kisasszonnyal?

– Nem! – válaszolta az orvos határozottan. – Mira kisasszonynak teljes nyugalomra van szüksége.

A riporter leverten távozott a szanatóriumból. Egyenesen a Scotland Yardra sietett, ahol Bowle felügyelő fogadta. A felügyelőtől megtudta, hogy Hughes-t a legnagyobb csendben temették el a londoni új temetőben. A lapok csak néhány sorban emlékeztek meg a fiatal detektív haláláról, de O’Sally nem hagyta annyiban a dolgot, és a Megaphon másnapi számában két hasábot szentelt a kiváló férfiú emlékének.

Hughesnak nem voltak rokonai, így senki sem gyászolta. Jó barátai és ismerősei szomorúan csóválták fejüket, és egy-két napig emlegették is, de azután napirendre tértek a szomorú esemény felett. Az egyetlen ember, aki a detektív halálhírét megkönnyezte, az öreg trafikos volt. Az öreg a Yard szomszédságában lakott, és Hughes kizárólag nála vásárolta cigarettáit.

Az új haditerv

A Baker Street 26-os számú házban leginkább művészek laktak. Az ötödik emeleten három műterem volt, de csak kettőnek volt lakója. Az egyik műtermet egy festőművésznő bérelte, a másikat egy francia szobrász, akit Marryat néven ismertek a házban. Napközben csak ritkán hagyta el lakását, de közvetlen kapuzárás előtt rendszerint eltávozott, és csak a hajnali órákban tért vissza.

A szakállas, hosszú hajú emberben nehéz lett volna felismerni az egykori dartmoori fegyencet. A valóságban Jack Hortonnak hívták, s csak a börtönből való menekülése után vette fel a Marryat nevet.

Horton mentette meg a Skorpiót a mocsárból, ezért természetes, hogy a vezér mellett ő játszotta a legfontosabb szerepet a bandában. A Skorpió bandája ugyan rendőrkézre került, de Horton nem vett részt a legutolsó összejövetelen, így elkerülte sorsát. A szobrászathoz nem is konyított, de a műteremben alaposan felkészülhetett éjszakai látogatásaira. A lakók már megszokták az örökös kopácsolást, mindenki természetesnek tartotta, hogy a szobrász gyakran dolgozik vésővel és kalapáccsal. Horton használta is mindkét szerszámot. A londoni alvilágban kevesen értettek úgy az álkulcsok, fúrók és drótvágó ollók elkészítéséhez, mint ő. Valóságos arzenált rendezett be a műteremben. A legkülönbözőbb betörőszerszámok és fegyverek voltak gyűjteményében.

Az igazság kedvéért azonban meg kell említeni, hogy a műteremből a szobrok sem hiányoztak. A lakás régebbi bérlője után tömérdek gipszminta és agyagtörmelék maradt vissza, sőt három befejezetlen szobor is ott búslakodott a széles ablakokon beáradó fényben.

Horton egy alacsony kereveten ült, és fáradhatatlan buzgalommal reszelte álkulcsait, melyeket megfelelő viaszlenyomat után a Grobs O’Hacket áruház kapuihoz készített.

Már nyolc óra felé járt az idő, mikor megszólalt a csengő. Horton a fiókba rejtette szerszámait, és lomhán az ajtóhoz cammogott. Kitekintett a kémlelőlyukon, s miután meggyőződött arról, hogy csak egy ember áll a lépcsőházban, félrehúzta a reteszt, és feltárta az ajtót.

Magas termetű, fekete ruhás férfi lépte át a küszöböt. Horton ijedten tántorodott vissza, mintha kísértetet látott volna. Csak most ismerte fel a látogatót.

– Te vagy az? – nyögte rémülten.

A jövevény halkan nevetett.

– A legtöbb újság már elparentált, de amint láthatod, kitűnő egészségnek örvendek… De talán menjünk beljebb! Fontos és sürgős beszédem van veled.

Horton még mindig szédelgett az ijedtségtől. Az újságok beszámolói után szentül hitte, hogy a Skorpió elpusztult az égő házban. Tágra nyitott szemmel figyelte a vezért, aki könnyed léptekkel sietett be a műterembe, s rövid terepszemle után az egyik ócska karosszékbe vetette magát.

– Csinos lakásod van – mondta elégedetten. – Néhány napig én is itt maradok.

– Rendkívül boldog vagyok – nyögte Horton, és megtörölte homlokát.

– Képzelem! – nevetett a Skorpió. – A legutolsó összejövetelünkre sem jöttél el… Ne hidd, hogy haragszom. Sőt!… Bámulom a szimatodat, öreg fiú! Megérezted a veszélyt. Az egész társaság hurokra kerül, én is alig tudtam megmenekülni… Természetesen kíváncsi vagy a történtekre. Néhány szóval beszámolok az eseményekről. A rendőrség körülfogta a házat, de ez nem lett volna baj, mivel a titkos kijáraton valamennyien megszökhettünk volna. De a kritikus pillanatban váratlan ellenfél jelent meg a színen. Egy sötét kabátos, autószemüveges fickó ugrott be az ablakon, és lepuffantott néhányat az embereim közül.

– A rendőrséghez tartozott az illető? – kérdezte Horton.

A Skorpió vállat vont.

– Nem tudom! Mindenesetre remekül bánt a revolverrel… Tekintettel arra, hogy a rendőrök döngetni kezdték a ház kapuját, nem tudtam leszámolni a tolakodóval. Szétlőttem a lámpást, és a titkos ajtóhoz rohantam.

– Az embereidet pedig cserben hagytad! – fakadt ki Horton.

– Téged nem hagytalak volna cserben – mondta a Skorpió nyomatékkal. – Nem áldozhattam fel magam a többiekért. Így is alig tudtam egérutat nyerni. Az autószemüveges fickó állandóan a nyomomban volt.

– Megtalálta a titkos ajtót?

– Sajnos… – bólintott a Skorpió. – Amint te is tudod, a titkos ajtó egy garázsba vezetett. Az átkozott kopó a nyomomban maradt, és felkapaszkodott az autómra. Csak egy alapos fürdő után tudtam tőle megszabadulni. Az autóm a Themzébe zuhant, s csak nagy kínnal tudtam partra vergődni.

– Inkább engedtél volna bele néhány golyót – mormogta a szakállas férfi.

A Skorpió legyintett.

– Könnyű mondani. A revolveremet elvesztettem útközben. Örülök, hogy ellenfelem nem használta a pisztolyát, mert minden bizonnyal eltalált volna. Mesterien bánik a fegyverrel.

Horton a levegőbe bámult.

– Csak tudnám, hogy ki az illető!

– Mondtam már, hogy fogalmam sincs róla! – csattant fel a Skorpió. – Ha logikusan gondolkozom, akkor arra a következtetésre kell jutnom, hogy detektív… De miért jött egyedül?… Valami homályosan dereng előttem, de…

– Mondd ki nyugodtan! – vágott közbe az álszobrász.

A Skorpió cigarettára gyújtott, és elgondolkozva fújta maga elé a füstöt.

– Egyszer makacs ellenfelem támadt az unokatestvérem személyében… Talán hallottál már valamit Joe Miltonról.

– Nem! – hangzott a lakonikus válasz.

– Nem akarok sokat magyarázni. Elégedj meg annyival, hogy ördögi fickó volt. Craig felügyelővel szövetkezett ellenem. Ők ketten kergettek a mocsárba, és csak neked köszönhetem, hogy életben maradtam.

– Ezért a nemes cselekedetért igényt tarthatok az emberiség hálájára – mondta az exfegyenc ironikusan. – A te háládra úgysem számíthatok. Most is cserben hagytad az embereidet, és velem sem teketóriáznál sokat, ha érdeked úgy kívánná.

– Ostoba vagy – mormogta a Skorpió. – Sosem felejtem el, amit értem tettél. Éppen azért nem akartalak kihagyni a végső játszmából! Igaz, hogy vállalkozásunk kevés eredménnyel járt eddig, de…

– Mondd ki nyíltan, elvesztetted a harcot! – vágott közbe a szakállas. – Az embereidet lefülelték, és a házad romokban hever.

– A házat magam gyújtottam fel – mondta a Skorpió kellemetlen nevetéssel. – Egyetlen gombot kellet mindössze megnyomnom, és az elektromos szikra lángba borította a petróleumos hordókat. Ezzel a meglepetéssel tartoztam a rendőrségnek!

– Sokat értél vele – dünnyögte a szakállas férfi. – A tulajdon embereidet füstölted ki a házból. A lapok részletesen leírták, hogy a szerencsétlenek egyenesen a rendőrök karjai közé rohantak!

A Skorpió eldobta a füstölgő cigarettát, és kényelmesen hátradőlt székében.

– Ne beszéljünk többé erről!

Volt valami a hangjában, ami a szakállas férfit megdöbbentette. A Skorpió újra átvette a vezér szerepét. Férfias, szép arca megkeményedett, sötét szemében ijesztő fény csillogott.

– Hallgass ide! – mondta nyersen. – Ha egy pillanatra erőt vettek rajtam a régi emlékeim, az még nem jelenti azt, hogy gyenge vagyok… Azt mondtad, hogy elveszítettem a harcot! Nem igaz. Az emberek újra megtanulták rettegni a nevemet. Négy embert küldtem a másvilágra, köztük a legfélelmetesebb ellenfelemet, Hughes felügyelőt is… A csatavesztéssel kapcsolatban talán igazad van, ha a régi eseményekre gondoltál. A Walford-vagyon kisiklott a kezemből, és Craig felügyelő most valahol Egyiptomban élvezi az életet, ahelyett, hogy a föld alatt rothadna!

– És mi van Joe Miltonnal? – kérdezte Horton.

A Skorpió a piszkos falra bámult, majd újabb cigarettát vett elő.

– Joe Milton?… Halálra kerestem, amikor visszatértem Londonba! Néhány nappal ezelőtt megtudtam, hogy a New York-i egyetemre hívták meg tanárnak. Milton ugyanis kitűnő bakteriológus… O nem lehet azonos az autószemüveges emberrel.

– Hátha Bowle felügyelő hatolt be a házba? – vetette fel Horton a kérdést.

A Skorpió a fejét csóválta.

– Nem hinném! Bowle kitűnő koponya, de hasonló szerepben nem tudom elképzelni. Biztosra veszem ugyan, hogy ő is ott volt, de alkalmasint a rendőröket vezette. Ügyes taktikával dolgozott, mert egyetlen emberem sem menekült meg!

Horton bólintott.

– Pontosan úgy, ahogy az újságok megírták! A szegény ördögöket valósággal kifüstölted a házból.

– Hagyd abba ezt az ostoba érzelgősséget! – csattant fel a Skorpió. – Egészen úgy tűnsz fel előttem, mint az a hóhér, aki a kivégzés előtt könnybe lábadt szemmel beszélget az elítélttel. Valamikor nem voltál ennyire lágyszívű! Ismerem a viselt dolgaidat! 1929-ben megfojtottál egy öregasszonyt, két évvel később pedig…

– Hallgass! – sziszegte az exfegyenc.

A két férfi farkasszemet nézett. Amíg Horton apró szemében gyűlölet csillogott, addig a Skorpió szürke szeme fensőbbséges gúnnyal tekintett társára.

Horton igazi betörőtípus volt. Igazi Lombroso-koponya. Vaskos orra és belapított füle brutálisan hatott. A Skorpió, vagy polgári nevén Rex Walford, gyönyörű emberpéldány volt. Ezúttal a maszk nagymestere valódi arcát mutatta, minden kendőzés nélkül. Haja hullámosan omlott boltozatos homlokára, szabályos profilja az antik szobrok nemes arcélére emlékeztetett… Ideálisan szép férfi benyomását keltette, és mégis volt az arcában valami rendellenes, talán a szem különös fénye, talán a száj furcsa görbülete. Egy-egy felvillanó tekintet vagy futó mosoly elárulta kegyetlenségét. Magas, sápadt homloka időnként ijesztő ráncokba gyűrődött. A Scotland Yard emberei gyakran hangoztatták, hogy a Skorpió nem lehet épelméjű, s aki gyakran találkozott vele, néha ugyanezt gondolta. Rex Walford cselekedeteit nem lehetett kiszámítani. Bámulatos terveket agyalt ki, de tetteit mégis a hirtelen elhatározás jellemezte.

A műterem ablakán beáramló kékesszürke fény sápadtabbnak tüntette fel a hírhedt banditát, mint amilyen a valóságban volt. Társa sokért nem adta volna, ha a vezér gondolataiban olvashatott volna.

Nem kellett soká várnia. A Skorpió újra beszélni kezdett. Halk hangja, amely annyi embert megremegtetett, ezúttal egészen fátyolos volt a visszafojtott indulattól.

– Először is Jimmel intézem el a számadásomat. Nem kétséges, hogy ő árulta el a gyülekezőhelyünket.

– Mit akarsz csinálni? – kérdezte Horton.

Rex Walford a vállát vonogatta.

Ki láthat a jövőbe?… Százféle módot tudok, hogy elintézzem a fickót. Lehet, hogy bonyolult tervet eszelek ki, mely a Scotland Yard urainak sok fejtörést fog okozni, de az sem lehetetlen, hogy egyszerűen lepuffantom, mint a veszett kutyát. Jim elárulta a szervezetünket, tehát megérdemeli a halált.

– Mi hasznod Jim halálából?

A Skorpió nevetett.

– Ezúttal nem haszonra dolgozom. A számításomat majd megtalálom Mira Grahammel kapcsolatban.

– Ismét el akarod rabolni? – kérdezte a volt fegyenc bátortalanul.

– Természetesen – hangzott a gyors válasz. – De most ügyesebben intézem az ügyet. Ismered a régi világítótornyot a fekete sziklánál?

– Oda akarod hurcolni a lányt?

– Igen… Ott senki sem fogja keresni. A torony már évek óta lakatlan. A hajók messze elkerülik a veszélyes zátonyokat, és a part felől sem kell meglepetéstől tartanunk. Szeretném, ha ma este elutaznál Harwichba!

– Én? – horkant fel a szakállas férfi.

Rex Walford fagyosan bólintott.

– Természetesen, hogy te! Nekem Londonban kell maradnom. Egyrészt Jimet akarom elintézni, másrészt Mira Grahamet. A lány jelenleg dr. Morrisson szanatóriumában van…

– És a rendőrség gondosan őrzi! – vágott közbe Horton. – Figyelmeztetlek, hogy a vesztedbe rohansz.

A Skorpió legyintett.

– Bah! Nehezebb dolgokat is megpróbáltam már. De maradjunk az eredeti témánknál. Holnap a délutáni vonattal Harwichba indulsz. Onnan pedig kocsin folytatod az utat Félixtownba… Ha jól tudom, már jártál ott…

– Valamikor régen – dörmögte Horton kelletlenül.

– Akkor bizonyosan ismered a Sirályhoz címzett vendégfogadót – folytatta Rex Walford zavartalanul. – A tulajdonos készséges hívem. Tőle mindent megkapsz, amire szükséged van. Legelőször is élelmiszerről és csónakról kell gondoskodnod. Néhány nap múlva én is utánad utazom Mira Graham társaságában… Látom az arcodon, hogy bolondnak tartasz. Nyugodt lehetsz, nagyon jól tudom, mit beszélek. A lány velem fog jönni, és a te gondod lesz, hogy átszállítsd őt a régi toronyba.

– De mire való ez az egész komédia? – kérdezte Horton izgatottan, de a Skorpió vészjósló pillantására egyszerre szelídebben folytatta: – Amíg nem látom tisztán a célt, addig nincs semmi kedvem ehhez a kalandhoz.

– A cél egymillió font – mondta a Skorpió kis szünet után. – Körülbelül ennyi az az összeg, amelyet a londoni bankok Mira Graham aláírására kifizetnek… De elsősorban a Pitt Bankház, ahol a lánynak folyószámlája van. Mint a Graham vagyon egyetlen örököse, tetszése szerint rendelkezhet a londoni bankbetétekkel. De ettől függetlenül még apja életében is külön csekkfüzettel rendelkezett… Értsd meg végre! A lány aláírása kereken egymillió fontot ér. Egy összegben nehéz lesz megkapni a pénzt, de én majd gondoskodom arról, hogy kisebb tételekben felszedhessük.

– Azt hiszed, hogy a lánytól megkapod a szükséges aláírásokat?

– Nem hiszem, hanem tudom!… Mira Graham mindent meg fog tenni, amit parancsolok neki… Vagy talán kételkedsz ebben?

Horton néhány pillanatig ijedten bámulta a vezér arcát, azután gépiesen bólintott.

– Igazad van! A lány olyan lesz, mint a kezes bárány!

A Scotland Yard kudarca

Jim sebe gyorsan gyógyult. Elérkezett az idő, hogy a foglyot a rabkórházból átszállítsák a központi bíróság épületébe.

Bowle felügyelő személyesen vállalta a kényes feladatot. Az ügyészség és a Yard együttes határozata alapján Jim elkerülte a börtönt, és csak mint tanút akarták szerepeltetni azon a tárgyaláson, melyet a bíróság a Skorpió elfogott cinkosai ügyében tartott.

Ködös, hideg reggel volt, amikor a Scotland Yard autója megállt a rabkórház előtt. Bowle sietve kiszállt a kocsiból, és gyors léptekkel felment a lépcsőn. A folyosón megpillantotta az ügyeletes orvost.

– Elviszem az egyik páciensét – mondta a felügyelő vidáman.

Az orvos kitekintett az ajtó előtt várakozó autóra. Természetesen az úttesten felsorakozó rendőrségi motorkerékpárok sem kerülték el a figyelmét.

– Melyik rabnak szánták ezt a fényes díszkíséretet?

– Jim Howardért jöttem – válaszolta Bowle.

Az orvos bólintott.

– Tudom… Az az óriás termetű fickó a hármas szobában. Veszedelmes gonosztevő lehet.

– Nem állíthatom az ellenkezőjét – mondta a felügyelő. – De jelenleg védelemre szorul. A motorkerékpárosok osztaga egészen a bíróságig elkíséri az autót.

– Talán merénylettől tartanak? – kérdezte az orvos kíváncsian.

– Eltalálta, kedves doktor. Azt hiszem, a Skorpió nem ismeretlen ön előtt… Nap nap után szerepel a neve az újságokban. A bandáját végre lefüleltük, és a bíróság mára tűzte ki az elfogott banditák ügyében a tárgyalást. Jim Howard tanúként fog szerepelni.

– Ha ugyan vállalkozik erre a szerepre – vágott közbe az orvos. – Tegnap este megfigyeltem a fickót, mozdulatlanul ült az ágyán, és mereven maga elé bámult. Az ápolók szerint egész nap nem szólt egy árva szót sem.

– A tárgyaláson majd beszédre bírjuk! – mondta Bowle, és az órájára pillantott. – De sietnünk kell, mert nyolcra a bíróságra kell mennünk.

Az orvos előresietett, és feltárta a betegszoba ajtaját. Jim ezúttal az ágyon kuporgott, és kifejezéstelen arccal bámult a belépőkre.

– Készüljön – mondta Bowle barátságosan. – Indulnunk kell a tárgyalásra.

Az óriás a vállát vonogatta.

– Kérdés azonban, hogy megérkezünk-e.

Bowle idegesen simította végig a bajuszát.

– Mit akar ezzel mondani?

– Ismerem a Skorpiót, és tudom, mi vár rám! – hangzott a letargikus válasz. – Egészen mindegy, hogy hova visznek. A Skorpió előbb-utóbb megtalál, és akkor végez velem.

– Ostobaság! – dörmögte Bowle. – A Skorpió nem mer mutatkozni, de ha mégis megtenné, akkor meleg fogadtatásban lesz része!

Jim lomhán felcihelődött.

– Ha úgy tetszik a felügyelő úrnak, akkor mehetünk!

Bowle meghökkenve bámult az óriásra, aki lehajtott fejjel kullogott az ajtó felé. Egy pillanatra rossz előérzete támadt, de igyekezett megnyugtatni magát. Az orvos a kapuig kísérte a távozókat.

Jim láthatólag megnyugodott, amikor a csukott autót és a motorkerékpáros rendőröket megpillantotta. Felkapaszkodott Bowle mellé az ülésre, és kényelmesen hátradőlt a süppedő plüssön. Az autó azonnal elindult. A sofőr szédületes tempóban vezette a kocsit egészen a Hyde Parkig, de ott kénytelen volt lefékezni. Hosszú kocsisor állt az útkereszteződésnél, a forgalmi rendőr jelzésére várva. Bowle bosszankodva hajolt ki a kocsiból.

– Mi lesz? – kérdezte az egyik kerékpáros rendőrtől.

– A tűzoltók jönnek a Regent Street felől – válaszolta a rendőr.

Csakugyan néhány másodperc múlva szirénabúgás közeledett. Bowle még jobban kihajolt.

– Már legalább húsz kocsi áll mögöttünk! Hihetetlen, hogy ezen a környéken milyen nagy a forgalom!

Szavai elvesztek az éktelen szirénabúgásban, melyet az elektromos dudák fülsiketítő koncertje követett. Valamelyik türelmetlen sofőr kezdeményezésére a legtöbb autó megszólaltatta a kürtjét.

– Ezek a londoni sofőrök megbolondítják az embert – morogta a felügyelő, és Jimre pillantott, aki furcsán bólogatott…

A tűzoltók átrobogtak az útkereszteződésen, és a kocsisor azonnal megindult. A Scotland Yard autója olyan hirtelen lódult meg, hogy Bowle hátraesett az ülésen. Éppen káromkodni készült, mikor tekintete újra társára tévedt. Jim nehézkesen oldalra dőlt.

– Rosszul érzi magát? – kérdezte Bowle.

Nem kapott feleletet. Közelebb hajolt Jimhez, és rémülten vette észre, hogy az óriás szájszögletéből keskeny vércsík szivárog. Megrázta a mozdulatlan férfit, de a következő pillanatban már tudta, hogy egy halott ül mellette.

A rendőrök körülfogták az autót, és csakhamar felfedezték a karosszérián sötétlő kerek lyukat.

– A lövést a mögöttünk várakozó kocsiból adták le! – mondta Bowle leverten. – A folytonos dudálás és a tűzoltók szirénája elnyomott minden más hangot. De ettől függetlenül is azt hiszem, hogy a merénylő hangtompítóval ellátott pisztolyt használt… Bizonyos, hogy a gyilkos már akkor a nyomunkban volt, mikor elindultunk a rabkórházból, és csak a kedvező alkalomra várt, hogy Jimet lelője. – Az utolsó szavaknál Bowle felkapaszkodott a sofőr mellé.

– Hajtson egyenesen a bonctani intézetbe!

A rendőrök tűvé tették az egész várost, de sehol sem találták azt a fekete autót, mely az útkereszteződésnél a Yard kocsija mögött állt.

Abban azonban senki sem kételkedett, hogy a gyilkosságot csakis a Skorpió követhette el.

Norfolk báró

Dr. Morrison betegei összesúgtak, mikor Mira először megjelent a társalgóban.

A fiatal lány nem tudta tovább elviselni az egyedüllétet, emberek közé vágyott. Elfogódottan állt meg az ajtóban. A tágas helyiségben öten voltak: Mrs. Cran, egy kövér amerikai hölgy, aki Európában keresett gyógyulást szívbajára; a tiszteletreméltó és vigasztalanul kopasz Mr. Merlin, aki született skót egykedvűséggel szívta gyökérpipáját; a monoklis és vörös hajú Mr. Collin; az ijedt szemű Miss Soade, és a tolószékben görnyedő Norfolk báró.

Mira csakhamar barátságot kötött a báróval. Norfolk első pillanatra nyugtalanító jelenség volt. Nyomorék testét vastag gyapjútakaró fedte, de sovány arca elárulta szenvedéseit. Mélyen ülő szeme körül az átvirrasztott éjszakák árnyéka borongott, keskeny ajka néha-néha fájdalmasan megrándult. Arcbőre a régi pergamenre emlékeztetett.

Mira első pillanattól kezdve vonzódott a nyomorékhoz. Hosszan elnézte a beteg fehér haját, szenvedő arcát, és a takarón mozdulatlanul pihenő arisztokratikus kezét.

Norfolk minden szenvedése dacára kitűnő társalgónak bizonyult. Fiatal korában bekalandozta a világot. Ismerte a Déli-tenger csodáit és a sarkvidék jégszakállas szikláit. Mira érdeklődéssel hallgatta a báró szavait… A társalgó lassanként kiürült. Ketten maradtak a félhomályos szobában. Norfolk szemében az emlékezés fájdalmas visszfénye reszketett. Előszeretettel beszélt azokról a helyekről, ahová többé nem volt módjában eljutni.

A fiatal lány rövid fél óra alatt megismerkedett a Tadzs Mahallal, a perui keselyűvadászok életével, a hófödte Kilimandzsáróval, az Amazonas vidék rejtelmeivel, a legendás Kókusszigetekkel, és a sivatagi napfényben izzó piramisokkal. Norfolk kedvenc témája Egyiptom volt. Részt vett a Tut-Anch-Amon sír feltárásánál, és mint elmondotta, közel négy évet töltött a „Királyok Völgyében”, újabb múmiák után kutatva.

– Ha visszanyerném egészségemet, még ma elutaznék – fejezte be szavait. – Egyiptom a csodák országa. Aki egyszer járt Alexandriában vagy Kairóban, az örökre visszavágyik oda.

– És mi akadálya van annak, hogy újra meglátogassa kedvenc városait? – kérdezte Mira.

A báró sóhajtott:

– Azt hiszi, kedves kisasszony, hogy ilyen állapotban elbírnék egy tengeri utazást?… A steward reggelenként kigördítené székemet a fedélzetre, ahol az utasok sétálnak, és a korlátnak támaszkodva nézik a tengert… Szánakozó pillantások követnének… Nem… Ezt sohasem tudnám elviselni!… Néhány nappal ezelőtt kikocsiztam a Themze partjára! A kocsiban jól éreztem magam, de amíg feltettek az ülésre… – Hangja elakadt, és fáradtan legyintett.

– Beszéljen valamit a Themzéről – mondta Mira kis szünet után. – Aki olyan színesen tud beszélni a távoli országokról, az Londont is más szemmel látja, mint a többiek.

– Túlbecsüli a képességeimet – mosolygott a báró. – Csak a régi kedvencemet akartam megnézni a folyó partján. A „Cleopatra tűjé”-re gondolok. Sohasem tudok meghatottság nélkül elhaladni a legendás obeliszk előtt. Valahányszor látom, eszembe jutnak a Deirel-Bahar-i napsütötte sziklák, a sivatag vörös homokja, és a Níluson tovasuhanó vitorlások…

– Engem korántsem fűznek ilyen kellemes emlékek a „Cleopatra tűjé”-hez -- mondta Mira halkan. – Amikor megérkeztem Londonba, kezembe került egy újság… ha jól emlékszem a Megaphon egyik példánya. Mindjárt az első oldalon egy fényképre lettem figyelmes: a „Cleopatra tűjé”-t ábrázolta. A kép alatt lévő szövegből kitűnt, hogy az egyiptomi emlékmű szomorú aktualitást nyert…

– Tudok az esetről – vágott közbe a báró. – A Scotland Yard egyik detektívjét holtan találták az obeliszk előtt. A lapok szerint a gyilkosságot a Skorpió követte el.

– Igen, a Skorpió – suttogta a lány. – Ön talán nem is tudja, hogy édesapám is a hírhedt gonosztevő áldozata lett.

A báró arcán őszinte részvét tükröződött.

– Ezt igazán nem sejtettem… A kisasszony talán…

– Mira Graham vagyok – mondta a lány vibráló hangon. – A Skorpió engem is fogságban tartott, és csak a Scotland Yard embereinek köszönhetem, hogy kiszabadultam…

– Végtelenül sajnálom, hogy a Skorpió neve szóba került. Nem is gondoltam, hogy ezzel fájdalmat okozok önnek – mentegetőzött a báró zavartan.

Kis ideig szótlanul ültek egymás mellett. Mira könnyes szemmel bámult maga elé, majd hirtelen felállt, és kezét búcsúzásra nyújtotta.

– Viszontlátásra, báró úr!

Norfolk megfogta a lány kezét:

– Remélem, nem haragszik rám.

Mira mosolyogni próbált.

– A világért sem. Vacsora után lejövök a kertbe, mert tudom, hogy ebben az időben önt is ott találom.

Norfolk ujjai idegesen kapaszkodtak a kerekes szék karfájába.

– Tehát látta már, amint az ápolóm kigördíti ezt a nyomorúságos szerkezetet a szabadba?… Nos, ha lejön a kertbe, kisasszony, akkor alkalmasint nagy meglepetésben lesz része.

Mira már az ajtóhoz ért, de a nyomorék szavaira visszafordult.

– Meglepetésben?

A báró bólintott.

– Igen… Biztosan tudom, hogy örülni fog, hiszen olyan jó szíve van. Igen kedves ajándékot kaptam az egyik jó barátomtól, és azt szeretném, ha maga is megtekintené.

A fák hosszú, megnyúlt ágai már a közelgő estét hirdették, mikor Mira lement a kertbe. Egyenesen a kis tisztás felé tartott, ahol ablakából a báró tolókocsiját szokta látni. Norfolk azonban nem mutatkozott a tisztáson.

Mira határozatlanul állt meg. Merre menjen? A kert tekervényes útjait alig ismerte, nem akart vaktában elindulni. Már-már azon tűnődött, hogy visszafordul, mikor a kavicsos úton megcsörrent valami a háta mögött. Megfordult, és csaknem felkiáltott meglepetésében.

Norfolk kerekes széke közeledett az úton. Magától gördült. A báró fekete kabátjában és kalapjában mozdulatlanul gubbasztott a székben, keze egy kis kormányszerkezeten nyugodott.

Mira mereven állt, és szótlanul bámulta a furcsa alkotmányt, melyet egy parányi motor hajtott.

Norfolk pontosan a lány elé kormányozta a kerekes széket, és megemelte kalapját:

– Nos, mit szól a meglepetéshez, kisasszony?

Mira elmosolyodott.

– Pompás! Hisz ez valóságos áldás önre nézve!

– Tökéletesen pótolja a lábat – mondta Norfolk vidáman. – Fél óra alatt megtanultam a kezelését… Ha nincs ellenére, akkor nézzünk körül a kertben… Nyugodtan kiléphet, nem fogok elmaradni!

Mira elindult, és a báró kerekes széke szellemkocsiként gördült mellette a kavicsos úton. A parányi motor halkan zümmögött, mint egy makacs dongó. Norfolk előrehajolva ült a széken, kalapját a térdére fektette. A szél felborzolta ősz haját, sápadt arca kissé kipirult.

– Hosszú idő után először vagyok a kertben ápoló nélkül – mondta élénken. – A kert egészen elhagyatott…

– Ne higgye – vágott közbe Mira. – Sokszor úgy érzem, mintha minden bokorból figyelnének. Tegnap estefelé egy emberrel találkoztam a kertben. Figyelmeztetett, hogy ne menjek a kapu közelébe.

– Detektív volt? – kérdezte a báró.

– Bizonyára – válaszolta Mira. – Tudom, hogy most is őriznek. És talán igazuk is van!… Sokszor annyira elfog a félelem, hogy nem is tudok gondolkozni.

Mira ugyan nem mondta meg, hogy kitől fél, de a báró már kitalálta.

– A lapok szerint a Skorpió meghalt – mondta, de hangja bizonytalanul csengett.

Mira borzongva nézte a szélben hajladozó szürke fákat, és a porlepte bokrokat. Felizgatott fantáziája rémképeket vetített az egyre sűrűsödő homályba. Úgy vélte, mintha a szürke gallyak pókhálójában ugrásra készen rejtőzne a titokzatos és könyörtelen ellenfél.

– Menjünk vissza az épületbe – mondta fojtott hangon.

Norfolk bólintott, és a kerekes széket a szanatórium felé kormányozta.

A titokzatos sofőr

Mira akkor sem tudott megnyugodni, mikor egyedül maradt szobájában. Kétszer is megnézte, hogy gondosan bezárta-e az ajtót. Leheveredett az ágyra, de nem jött álom a szemére. Kusza, zavaros gondolatai minduntalan visszatértek a Skorpió személyéhez. Újra maga előtt látta a félelmetesen csillogó szempárt és a sápadt, könyörtelen arcot. Megborzongott… Az ablak előtt feketén imbolyogtak a szélkorbácsolta fák árnyai.

Nem merte eloltani a lámpát. Idegessége az idő múlásával csak fokozódott. Karórájára pillantott: pontosan fél egy volt. Felkelt és az ablakhoz ment. Kis ideig a sötétbe bámult, majd az éjjeliszekrényről felvett egy könyvet, és lapozgatni kezdte. A betűk összefolytak szemei előtt… Egyszerre felriadt. Halk, bizonytalan kaparászást hallott az ajtó felől. Mintha valaki a záron motozott volna. Most már nem habozott tovább. Megnyomta a csengőt. Az éles, átható hang sokáig visszhangzott a folyosón… Ajtócsapódás, majd közeledő léptek hangzottak. Mira szívdobogva várt, és ijedten összerázkódott, mikor kopogtattak az ajtón.

Ki az? – kérdezte izgalomtól elcsukló hangon.

– Márta nővér! – hangzott kívülről az ügyeletes ápolónő hangja.

Mira az ajtóhoz sietett, és félrehúzta a reteszt. Az ápolónő ijedt arccal nyitott be.

– Mi baj van, kisasszony?

A leány fáradtan végighúzta kezét forró homlokán.

– Ne haragudjon, hogy felcsöngettem, de nagyon ideges vagyok. Nem tudtam elaludni és…

– Szóljak az orvosnak? – vágott közbe az ápolónő.

Mira a fejét rázta.

– Nem… De nagyon szeretném, ha velem maradna. Félek…

Az ápolónő hitetlenül mosolygott.

– Mitől? Itt senki sem bánthatja. A szanatóriumba senki sem jöhet be engedély nélkül.

– Tudom! És mégis félek! Rossz előérzetem van…

– Múló idegesség, darling… Nekem elhiheti. Ha óhajtja, hozok valami altatót.

– Nem! – tiltakozott Mira ijedten. – Úgy érzem, sohasem ébrednék fel többé…

Az ápolónő gyöngéd erőszakkal az ágyhoz vezette Mirát.

– Feküdjön le nyugodtan. Megígérem, hogy reggelig nem mozdulok el az ágya mellől.

Nyolc óra volt, mikor Mira felébredt. Az ápolónő már nem volt a szobában.

Felöltözködött és kisietett a társalgóba, ahol már várta a reggeli. A szokatlanul enyhe időre való tekintettel a szoba ablaka nyitva volt. A kertből behallatszott a kis motor halk berregése. Kinézett, és a kavicsos úton megpillantotta Norfolk kerekes székét. Lement a kertbe, megkerülte a törpe buxusbokrokat, s éppen összetalálkozott a báróval.

– Úgy látszik, mi vagyunk a legfrissebbek – mosolygott a fehér hajú ember, és kerekes székét ügyesen a lány mellé kormányozta. – Ma egy kirándulást teszek. Nem volna kedve velem jönni?

– A „Cleopatra tűjé”-hez? – kérdezte Mira visszaemlékezve a tegnapi beszélgetésükre.

Norfolk bólintott.

– Igen… Délben értem jön az autóm. Boldog volnék, ha velem tartana.

– Szívesen – mondta a lány. – Nekem sem árthat, ha néhány órára kikerülök innen. Úgy érzem, kedélybeteg leszek, ha sokáig itt kell maradnom ebben a szanatóriumban.

– Gyalázatos hely – mormogta Norfolk –, de én mégsem tudnék elszakadni innen. Igaz, hogy belőlem már a megszokás beszél. Idestova két éve annak, hogy a szanatórium lakója vagyok. Morrison régi barátom, de ettől függetlenül is egyike a legjobb orvosoknak. Nélküle már bizonyosan elpatkoltam volna.

Mira hirtelen megállt. Éppen egy sűrű bokorhoz értek, és a fiatal lánynak úgy tűnt, mintha egy alak surrant volna el a gallyak között. Ijedten ragadta meg a báró karját.

– Valaki kihallgatta a beszélgetésünket! Ott tűnt el a bokrok között. Az ágak még most is mozognak!

A báró a jelzett irányba pillantott.

– Biztosan csak képzelődik, kedves kisasszony! A szél mozgatja a bokrokat… Igazán nem fog ártani magának, ha kikocsikázunk… Még soha nem láttam ennyire idegesnek és rosszkedvűnek.

Mira makacsul a szürke bokrokat bámulta, de végül megnyugodott, hogy mégis tévedett.

Norfolk sofőrje egyike volt a legpontosabb embereknek. Amikor megkapta gazdája üzenetét, hogy két órára a szanatórium előtt kell lennie, azonnal munkához látott. Gondosan lemosta az autót, megvizsgálta a gumikat és a kormányszerkezetet. Azután a garázs mellett lévő szobájába ment, hogy felvegye uniformisát. Legnagyobb megdöbbenésére a szoba ajtaját nyitva találta. A kis helyiségben vágni lehetett a füstöt. Az ablaknál egy férfi ült, és a legnagyobb nyugalommal cigarettázott.

– Mit keres itt? – kérdezte a sofőr.

Az ismeretlen kellemetlenül nevetett.

– Norfolk báró úr küldött. Azt üzeni önnek, hogy ma én fogom vezetni a kocsit.

A sofőr bizalmatlan pillantást vetett a borotvált arcú férfira.

– Hm… Tehát a báró úr küldte önt?

– Már mondtam egyszer.

– De remélem, nem veszi rossz néven, ha telefonon felhívom a báró urat?

Az ismeretlen keze eltűnt a kabátzsebében.

– A telefonálás teljesen szükségtelen. Csak nem kételkedik a szavamban?

A sofőr vállat vont.

– Én nem ismerem önt.

Az ismeretlen hanyagul elhajította a füstölgő cigarettát, hátradőlt a széken, és lassan, szótagolva mondotta: – Általában Skorpió néven ismernek.

A sofőr elsápadt és hátrálni kezdett. Már elérte a küszöböt, mikor a Skorpió kezében egy pisztoly csillant meg.

– Állj, vagy lövök!

A sofőr nem hallgatott a figyelmeztetésre, hanem hirtelen kiugrott az ajtón, de ugyanabban a pillanatban halk, csattanásszerű zaj hallatszott. A hangtompítóval ellátott pisztoly alig okozott nagyobb zajt, mint egy légfegyver. A sofőr megtántorodott, és visszazuhant a szobába.

A kegyetlen gyilkos felkelt a helyéről, és áldozatához lépett. Néhány percig elgondolkozva nézte a halott arcát, azután a tükörhöz lépett, és egy kis dobozt vett elő a zsebéből. A dobozban különféle festékek és ecsetek voltak. A bandita ismét bizonyította, hogy bámulatosan ért a maszkírozáshoz. Tíz percet sem töltött a tükör előtt, és amikor visszafordult, arca megdöbbentően hasonlított a halottéhoz. A biztonság okáért még egyszer szemügyre vette áldozata elszürkülő vonásait, azután öltözködni kezdett. Fejére tette a sofőrsapkát, és felhúzta a halott hosszú köpenyét. Elégedetten szemlélte a tükörben megjelenő képmását.

Most már csak a holttest eltüntetése maradt hátra. A Skorpió kivonszolta az élettelen testet a garázsba, és beültette az autóba. Más ember bizonyára visszarettent volna az ülésre támasztott holttesttől, de a Skorpióból már régen kiveszett minden emberi érzés. Kabátját a sofőrre adta, és végül fejébe nyomta a kalapot is. Felületes szemlélő azt hihette volna az autóban lévő emberről, hogy alszik. A bandita figyelme mindenre kiterjedt, megtörölte a holttest véres állát, mélyen a szemébe húzta a kalapot. Felkapaszkodott a volán mellé, és megindította a motort.

Az autó végiggördült a kavicsos kerti úton, és kifordult a Black Streetre. A Skorpió hátrapillantott, és miután meggyőződött arról, hogy a holttest nem dőlhet el, nagyobb sebességre kapcsolt. Az elhagyatottabb mellékutcákat választotta. Mintegy tíz percnyi száguldás után kiért a Themze partjára.

Ezüstszürke köd gomolygott a város fölött, finom páraréteggel vonta be a hidakat és a partmenti házakat. A Skorpiót azonban aligha érdekelte a ködös táj. Lassított ugyan, de csak azért, hogy alkalmas helyet keressen, ahol a holttestet vízbe dobhatja. Nem volt könnyű feladat, minduntalan járókelőkkel találkozott. Újra teljes sebességre kapcsolt, és a part mentén észak felé robogott. Csakhamar elérte a külvárost, és a révkapitányság épületét megkerülve, újra a folyó mellé kormányozta az autót. Mintegy két kilométernyire a várostól megállt. Kiemelte a kocsiból a sofőrt, és miután néhány súlyos követ rakott a halott zsebeibe, ellódította a parttól. Halk csobbanás… A folyó iszapos hullámai összecsaptak az elmerülő test fölött.

A Skorpió az autó hűtőjéhez támaszkodva elszívott egy cigarettát, azután újra a volánhoz ült. Elégedetten fütyörészett, és elindította a motort.

A város határánál két motorkerékpáros rendőrt pillantott meg. Mintha csak rá vártak volna. Egy pillanatra megdöbbent, de azután egykedvű arccal kormányozta tovább az autót.

Az egyik rendőr nyilván ismerte Norfolk báró kocsiját, mert integetni kezdett. A Skorpió lassított, és közvetlenül a rendőr előtt állt meg.

– Halló, Robert – mondta a rendőr szívélyesen. – Már ezer esztendeje nem találkoztunk. Örömmel látom, hogy még mindig az öreg bárónál szolgálsz.

A bandita elégedetten vigyorgott. A rendőr bizonyára jól ismerte Norfolk sofőrjét, de a pompás maszk megtévesztette. Kissé kihajolt a kocsiból, és kezet nyújtott a rendőrnek.

– Megfuttattam a kocsit. Az öreg ritkán használja, mióta a szanatóriumban van.

– Ahogy én ismerlek, aligha kocsikáztál ok nélkül. Fekete fuvar… Eltaláltam?

– Túlzás – nevetett a bandita. – Egy kis hölgyet vittem a szomszédos helységbe. Régi ismerősöm, de máris mennem kell, mert két órára a szanatórium előtt kell lennem. Viszontlátásra!

– Jó utat, öregfiú! – kiáltotta utána a rendőr.

A Skorpió elégedetten nevetett. Ha a maszkja a rendőrt is megtévesztette, akkor a báróval sem lesz baj!

A lányrablás

Pontosan két óra volt, mikor a báró csukott fekete kocsija megállt a szanatórium előtt.

Kis idő múlva Norfolk kerekes széke is kigördült a kapuhoz, ahol már várták az ápolók. Mira, aki néhány másodperccel előbb ért a helyszínre, elsőnek szállt be a kocsiba. Az ablakon keresztül még látta, hogy az ápolók kiemelik a bárót a székből, ám ekkor az autó váratlanul elindult.

A lány halk sikollyal esett hátra az ülésen. Első pillanatban nem értette, hogy mi történt. Mire észbe kapott, az autó már a Bond Streeten száguldott.

Kétségbeesetten megzörgette az ablakot, mely a sofőrtől elválasztotta, de a volánnál ülő férfi nem fordult hátra. Mélyen a kormány fölé hajolt, feje szinte eltűnt széles vállai mögött.

– Álljon meg! – kiáltotta Mira rémülten.

Nem kapott választ. Valami furcsa, kábító illat áradt szét a kocsiban. Könnyű szédülés fogta el. Már nem tudta az ajtót kinyitni, ájultan roskadt az ülésre.

Egy homályos szobában tért magához. Egy kereveten feküdt, két férfi hajolt föléje: egy szakállas tömzsi alak és egy széles vállú fiatalember. Utóbbiban felismerte a Skorpiót. Az éles metszésű, férfiasan szép arcból félelmetes szempár villogott a megrémült leány felé.

Mira megremegett, mikor a férfi halk, dallamos hangját meghallotta.

– Remélem, jobban érzi magát, Graham kisasszony – mondta a bandita, és leült a dívány szélére. – Sajnálom, hogy az autóban rosszul lett, illetve elkábult, de mindezt oktalan viselkedésének köszönheti. Amint dörömbölni kezdett az üvegen, automatikusan szétrepesztette azt a kis üvegfiolát, mely a kábító gázt tartalmazta… Majd egyszer elmagyarázom azt az ügyes szerkezetet, amelyet a báró kocsijában felszereltem az esetleges meglepetések elkerülése végett… De talán untatom is fecsegésemmel.

Mira tágra nyílt szemében kimondhatatlan rémület tükröződött.

– Szörnyeteg! Mit akar tőlem?

– A dollárjait, darling – válaszolta a férfi mosolyogva. – Egyelőre megelégszem tízezer fonttal. Egy levelet fog írni a banknak, a szöveget majd én diktálom. Természetesen ez csak a kezdet. Kereken százezer fontra van szükségem. Tudom, hogy a dolog nem fog simán menni, de időnk van bőven. Ön kiállítja a szükséges csekkeket, én pedig a megfelelő időpontban beváltom azokat.

– Semmit sem írok alá – lihegte a lány, és megpróbált föltápászkodni, de erőtlenül esett vissza a párnára.

A Skorpió nevetett.

– Tudtam, hogy ellenkezni fog, de elhiheti, hogy minden lehetőségre számítottam. Ma este a barátom kíséretében egy kis autókirándulásra megy a tengerpartra. Egy régi világítótorony lesz az ideiglenes szállása. Idillikus hely. Kissé elhagyott ugyan, de…

– Nem fél a rendőrségtől? – kérdezte Mira vibráló hangon. – Bizonyos, hogy ebben a pillanatban London összes detektívje engem keres.

– De eredménytelenül – mosolygott a bandita. – A levél, melyet önnel íratok, hamarosan megnyugtatja a kedélyeket. Mindenki azt fogja hinni, hogy lepénzelte a báró sofőrjét, és megszökött az autóval. Önt valósággal bebörtönözték a szanatóriumban, tehát logikus, hogy megszökött onnan.

– Gazember!

– Ne szakítson félbe – intette le a bandita cinikusan. – Inkább készüljön fel az útra. A társam már nagyon türelmetlenkedik.

Mira a szakállas emberre pillantott, aki időközben az ajtóhoz kullogott, és idegesen forgatta kezében lapos sapkáját.

– A barátom helyettesítette Norfolk sofőrjét – mondta a Skorpió kedélyesen. – Az igazi sofőr a Themze iszapjában pihen. Nem hinném, hogy felszínre kerülne, mert teliraktam kövekkel a zsebeit… De térjünk át komolyabb dolgokra! Az asztalon talál levélpapírt és tollat. Próbáljon felkelni. Az első lépéseknél még szédülni fog, de azután hamarosan rendbe jön… Majd segítek… Nyújtsa ide karját.

– Ne nyúljon hozzám! – sikoltotta a lány iszonyodva, és nagy kínnal feltápászkodott fekhelyéről. Úgy érezte, mintha a szoba forogna körülötte, de ez az érzése lassanként elmúlt. Megpillantotta az asztalra készített papírt és tollat. Dacosan felkapta a fejét, és gyűlölettől szikrázó szemmel mérte végig elrablóját.

– Nincs szándékomban levelet írni!

– Ezt nem kérdeztem! – mondta a Skorpió, és jobbjával elkapta a lány karját. Mira kétségbeesetten védekezett, de a férfi acélos ujjai vaskapcsokként tartották.

– Hozd ide a fecskendőt! – szólt hátra a Skorpió a társának. – A kisasztalon mindent előkészítettem.

A szakállas férfi sietve teljesítette a parancsot.

A leány szúrást érzett a karján. A következő pillanatban szabad volt. A Skorpió hirtelen elengedte áldozatát, és a fecskendőt vigyázva az asztalra tette.

– Talán már említettem önnek, kedves kisasszony, hogy ismerek egy szérumot, mely az akaratot teljesen megbénítja… A szérum öt percen belül hatni fog. Akkor aztán szépen leírja mindazt, amit diktálni fogok. Majd autóba száll a társammal, és elutazik. Eszében sem lesz ellenkezni. Hamarosan meglátja, hogy igazam van.

A Skorpió elővette az óráját, és időnként a számlapra pillantott.

A lány különös zsibbadást érzett minden tagjában. Riadtan hátrált, és az asztal mögött keresett menedéket. A Skorpió nem ment utána. Mozdulatlanul állt, különös mosollyal nézte a lányt.

– Üljön le! – mondta kis idő múlva a szokott hangján.

Mira összeszorította fogát, és nem mozdult helyéről.

– Üljön le! – ismételte a férfi nyugodtan.

A lány még mindig küzdött a szérum hatása ellen. Minden idegszála megfeszült a néma harcban, de akaratereje lassan elhagyta. Néhány bizonytalan lépést tett az asztal felé, azután a székre roskadt.

– Vegye fel a tollat! – parancsolta a férfi. – Írja a következőket: Igen tisztelt báró úr!…

Mira sápadtan hajolt a levél fölé. Öntudata még mindig lázadozott, de a keze engedelmesen rótta a betűket a papírra.

Sir Harley bosszúsan tekintett fel aktáiból, mikor Bowle felügyelő belépett a szobába.

– Már megint azzal az átkozott Graham-üggyel akar kínozni? Százszor megmondtam már, hogy nem tehetek semmit. Norfolk báró levelet kapott a lánytól, amelyből kiderült, hogy Graham kisasszony önként távozott a szanatóriumból.

– És mi történt az autóval meg a sofőrrel? – kérdezte Bowle szemrebbenés nélkül. Erre nem gondol, Sir?!

A főnök ujjai idegesen koppantak az íróasztal lapján.

– Semmivel sem tudok többet, mint ön, felügyelő úr! Miss Graham bizonyára nagyon unta már a szanatóriumot, felhasználta a kedvező alkalmat, kereket oldott… Az autó egyébként megkerült, a rendőrök megtalálták a Hyde Parkban.

– És a sofőr? – kérdezte Bowle.

– A sofőrnek nyoma veszett! -- mondta Sir Harley mérgesen. – Csaknem bizonyos, hogy Graham kisasszony megvesztegette a fickót.

Bowle elgondolkozva pödörgette keskeny bajuszát.

– Tegyük fel, hogy így volt. De mi oka lehet a lánynak, hogy elszökjön Morrison szanatóriumából?

A főnök vállat vont.

– Már mondtam egyszer, hogy bizonyosan unatkozott. A nők általában szeszélyesek, és miss Graham aligha lesz kivétel. Egyébként detektívjeink is hibáztak. Túlságosan feltűnően őrizték a szanatóriumot. A lányt bizonyára idegesítette az a tudat, hogy éjjel-nappal vigyáztak rá…

– És mégsem vigyáztak rá eléggé! – szólt közbe Bowle. – Első perctől kezdve mondtam, hogy miss Grahamet elrabolták, és ez a gyanúm ma beigazodott. Ön talán még nem is tudja Sir Harley, hogy a Central Bank igazgatója ma tízezer fontot fizetett ki egy ismeretlen férfinak, aki egy csekket mutatott be. A csekket miss Graham írta alá.

– Ez nem bizonyít semmit! – dünnyögte a főnök. – A lánynak valóban szüksége lehetett pénzre. De ettől függetlenül jogosan kérdezhetem, hogy miért fizette ki az igazgató az összeget, ha a csekket gyanúsnak találta.

– A csekk rendben volt -- válaszolta Bowle. – Az igazgató csak azért fordult a rendőrséghez, mert fél órával később értesült miss Graham eltűnéséről. Ma délután egyébként újabb levél érkezett az igazgató címére, melyben Graham kisasszony bejelentette, hogy hamarosan nagyobb összegre lesz szüksége, mert birtokot akar vásárolni.

– És milyen álláspontot foglal el az igazgató? – kérdezte Sir Harley.

– Az igazgató tanácstalan – válaszolta Bowle rezignáltan – Tőlünk várja a megoldást. A levél szerint miss Graham egy bizalmi emberét fogja elküldeni a pénzért, aki újabb levelet hoz tőle.

– A küldöncöt kell nyakon csípni – vélekedett a főnök.

– Más megoldást nem tudok hamarjában. Természetesen kérdés, mikor fog a fickó jelentkezni.

– Tehát ön is elismeri Sir, hogy az ügy szerfelett gyanús? – kérdezte Bowle.

– Nem ismerek el semmit – csattant fel a főnök. – Ez csak baráti tanács volt. Nem akarok elhamarkodott véleményt nyilvánítani az ügyről, mert könnyen lehetséges, hogy az én feltevésem a helyes, és miss Graham önként távozott el a szanatóriumból.

Bowle belátta, hogy hiába vitatkozik, ezért elhatározta, hogy saját szakállára fog dolgozni.

Még aznap detektíveket küldött a bankba, azonban a várva várt küldönc nem jelentkezett…

Tíz nap telt el miss Graham eltűnése óta. A detektívek fáradhatatlanul őrizték a bankot. Különösen a bankigazgató szobájára ügyeltek, de fáradozásuk hiábavalónak bizonyult. Bowle egyre idegesebben referált esténként a főnöknek, de az őrséget nem vonta vissza. Nem adta fel a reményt, hogy előbb-utóbb mégis összeakad a Skorpió megbízottjával.

Váratlan találkozás

A Big Ben már rég elütötte az éjfélt, mikor O’Sally kilépett a szerkesztőség ajtaján. Elgondolkozva ballagott le a lépcsőn a külső kapuhoz. Háromszor is csöngetett, míg végre közeledő, csoszogó lépteket hallott.

A házmester körülményesen kinyitotta a kaput, és barátságos morgással nyugtázta a kezébe nyomott pénzdarabot.

Az újságíró kilépett az utcára, és körülnézett. Nem sokat láthatott, a sűrű ködben alig tudott tájékozódni. Összerezzent, mikor a nehéz kapu becsukódott mögötte. Különös nyugtalanságot érzett, és nem szívesen vágott neki a ködnek. Minduntalan megállt és hátranézett. Senkit sem látott, mégis úgy érezte, hogy követi valaki. Dobogó szívvel ért el az utca végére. Remélte, hogy megpillant egy taxit, de csalódott. Továbbsietett, és azon vette észre magát, hogy kijutott a Themze partjára. Elgondolkozva bámult a sötét víztükörre, majd a „Cleopatra tűje” felé irányította lépteit. A sötét obeliszk mágnesként vonzotta. Gondolatait kizárólag a közelmúlt eseményei kötötték le: a Skorpió kegyetlen gyilkosságai és éjszakai látogatása a szerkesztőségben.

Hirtelen megállt, és ijedten meredt a legendás emlékmű mellől felbukkanó alakra.

– Érdekes, hogy ismét itt találkozunk – csendült meg egy ismerős hang.

– Ön az, Bowle felügyelő? – kérdezte az újságíró megkönnyebbülve. – Már attól tartottam, hogy…

– A Skorpió – vágott közbe Bowle nevetve. – A Scotland Yardról jöttem, és néhány pillanatra megálltam az emlékműnél. Ha nem kellemetlen önnek, akkor együtt mehetünk tovább.

– Sőt, rendkívül örülök – mondta O’Sally őszintén. – Bevallom, végigszaladt a hideg a hátamon, mikor a „Cleopatra tűjé”-hez értem. Mindig azt olvastam, hogy a gyilkosok visszatérnek a tett színhelyére… Márpedig semmi kedvem sincs ahhoz, hogy a Skorpióval találkozzam.

A két férfi kis ideig szótlanul ment egymás mellett. O’Sally halkan fütyürészett, a detektív megnyugtató közelsége egyszerre visszaadta bátorságát.

– Térjünk be az Edison bárba – ajánlotta jókedvűen. – Kicsit elbeszélgetünk, és felhajtunk néhány pohárka cherryt.

– Rendben – mondta Bowle. – Nem vagyok semmi jónak elrontója.

Fél egy elmúlt, mikor a felügyelő és O’Sally az Edison bárba értek. A helyiségben emelkedett hangulat fogadta őket. A pezsgősüvegek durrogása egybevegyült a jazz-zenekar lüktető melódiáival. Kipirult arcú emberek ültek az asztaloknál.

Bowle és a riporter az egyik félreeső sarokban foglaltak helyet. Néhány perc múlva már annyira elmerültek a beszélgetésben, hogy figyelemre sem méltatták az akrobatikus táncosokat, akiket a közönség tapsolva fogadott.

– Hol lehet miss Graham? – vetette fel O’Sally a kérdést. – Nem tudok szabadulni attól a gondolattól, hogy ismét a Skorpió keze van a dologban. Mi az ön véleménye, felügyelő úr?

Bowle mereven az asztal lapjára bámult, mintha arról akarná leolvasni a feleletet.

– Magam sem tudom, mit tegyek – mondta kis szünet után. – Sir Harley nézete az, hogy miss Graham önszántából hagyta el a szanatóriumot…

– És ön mit hisz?

– Az ellenkezőjét – válaszolta Bowle őszintén. – Csak azt nem tudom megérteni, miképpen jutott a bandita Graham kisasszony aláírásához…

– Erőszakkal sok mindent el lehet érni – mondta a riporter, és elkeseredésben gyorsan fejhajtott egy pohárka sherryt. – Annyira bánt a lány eltűnése, hogy minden este leiszom magam – mondta mentegetőzve, és intett az egyik pincérnek. – Dupla adag cherryt kérek!

– Nem lesz sok? – kérdezte Bowle futó mosollyal. – Miss Grahamet tíz napja keressük. Nem fog megártani a sok ital?

Az újságíró bánatosan rázta a fejét.

– Az ivásban a relativitás elméletét vallom. Ami másnak sok, az nekem kevés… Sok ember eszméletlenül fetreng néhány pohárka alkoholtól, amikor én még mindig tovább csúszom a térdemen.

Bowle az asztalra könyökölt, és jóságosan megveregette a fiatalember arcát.

– Marha! – mondta szelíden.

– Ez sértés akar lenni? – kérdezte O’Sally felháborodva.

– Nem! – válaszolta a felügyelő közvetlenül. – Csak egyszerű megállapítás.

– Akkor rendben vagyunk – mondta a riporter, aki közben a dupla adag cherryt is felhörpintette.

Mire a záróra elkövetkezett, O’Sally vigasztalanul berúgott. Állandóan valami Melitta nevű nőt emlegetett, aki állítólag elhagyta őt egy cirkuszigazgató kedvéért. Annyira elerőtlenedett az ivástól, hogy képtelen volt fizetni, így Bowle egyenlítette ki a számlát.

A felügyelő kitámogatta O’Sallyt az utcára, és intett egy taxisofőrnek.

– Vigye ezt az urat haza!

A sofőr kihajolt a volán mellől.

– A címet szabadna tudnom?

– A címet? – kérdezte Bowle kissé értetlenül. Aztán eszébe jutott, hogy még sohasem volt az újságíró lakásán. Kiforgatta a részeg ember zsebeit, abban a reményben, hogy talál egy névjegyet, de csalódott. Végül is saját címét mondta be, és maga is felkapaszkodott az ülésre, miután a riportert a sofőr segítségével betuszkolta az autóba.

A taxi elindult, és alapos kerülővel megérkezett a felügyelő lakásához. Bowle kifizette a viteldíjat, s a sofőr segítségével bevonszolta a riportert a házba.

Dél felé járt az idő, mikor O’Sally felébredt. Indignálódva pillantott körül az idegen környezetben, és csak akkor derült fel arca, mikor Bowle felügyelőt megpillantotta.

– Hogy kerültem ide? – kérdezte ásítozva.

– Pontosan megmondom, ha azonnal és habozás nélkül kiegyenlíti a tartozását – válaszolta Bowle. – Tizenhét pohár cherryt fizettem ki ön helyett az éjjel…

Újabb ásítás után O’Sally gondolkozott egy ideig, majd ismét megszólalt:

– Tizenhét pohár? Várjunk csak, ha nem csalódom, akkor kereken egy fontot fizetett…

– Bámulatosan eltalálta – helyeselt a felügyelő.

A riporter feltápászkodott a díványról, zsebébe nyúlt, de üresen húzta ki a kezét.

– Nincs nálam aprópénz, de egy kedvező ajánlatot teszek. Fél évig ingyen kapja a lapot. Rendben?

– Hm… – dörmögte a felügyelő, és elővette az óráját.

– Ma délután elutazom Norwichba. Ha kedve van, elkísérhet. Remélem, van szabadjegye.

– Ha nem vesztettem el a tárcámat, akkor van – kedélyeskedett az újságíró. Keresgélni kezdett a zsebében, és egy kopott levéltárcát húzott elő. – Rendben. Ezer örömmel utazom önnel, ha lesz szíves, és felvilágosít, hogy mit keresünk Norwichban.

– Ott semmit – válaszolta a felügyelő –, de onnan haladéktalanul továbbutazunk a tengerpartra. Talán nem követek el indiszkréciót, ha megsúgom, hogy miss Grahamet akarom megkeresni.

Az álom egyszerre eltűnt a riporter szeméből.

– Tréfál, felügyelő úr? – kérdezte izgatottan.

– Én nem, de könnyen lehet, hogy engem megtréfáltak. A Yardra ma reggel egy névtelen levél érkezett. Az ismeretlen levélíró arról értesíti a rendőrséget, hogy Norwich közelében az egyik halászfaluban egy lányt tartanak fogva. A levélíró szerint a fogoly jelenleg a régi világítótoronyban van… Természetesen a levelet nem vehetjük készpénznek. Könnyen lehet, hogy ostoba tréfa az egész.

– Mindenesetre elutazunk – mondta O’Sally élénken. – Ha óhajtja, tüstént indulhatunk.

Fél órával később Bowle és a riporter a norwichi gyors egyik másodosztályú fülkéjében ült. O’Sallyt példátlan izgalom tartotta hatalmában. Türelmetlenül pillantott a pályaudvar hatalmas órájára.

– Még teljes öt perc hiányzik az indulásig!

– Ne legyen türelmetlen, barátom – intette a felügyelő. – Nem lehetetlen, hogy ma este átkozni fogja azt a percet, amikor elindultunk. Két lehetőség van: a levél ostoba tréfa volt, vagy…

– A levél minden bizonnyal igazat mond – vágott közbe O’Sally. – Szinte látom magam előtt a világítótornyot és miss Grahamet, amint a banditák társaságában szomorúan horgászik és várja megmentőit.

– Ideális elképzelés – szólt mosolyogva a felügyelő. – Egyébként van pisztolya?

– Pisztoly?

A felügyelő ártatlan arccal bólintott.

– Jól hallotta, barátom. Pisztoly vagy revolver, ahogy jobban tetszik. Nem tanácsolom, hogy fegyver nélkül induljon el! Ezúttal nem áll mögöttünk a Scotland Yard hatalmas gépezete. Saját erőnkre vagyunk utalva… Ha feltételezzük, hogy miss Graham a toronyban van, akkor aligha kerülhetjük el a találkozást a Skorpióval.

A riporter arca elszürkült.

– Ne emlegesse azt az ördögöt, mert tüstént leszállok.

– Inkább fogja ezt a revolvert – mondta Bowle nyájasan. – Kitűnő fegyver. Egyszer száz méternyi távolságból lepuffantottam vele egy menekülő banditát.

O’Sally bizalmatlanul tapogatta a revolvert.

– Önnek is maradt fegyvere?

A felügyelő bólintott.

– Természetesen!… A browningom most is a kabátzsebemben lapul… De azt hiszem, most már tényleg indulunk.

Sűrű gőz gomolygott az ablak mellett, és eltakarta a peront… A vonat kigördült az állomásról, és a kerekek néhány perc múlva már a Norwich felé vezető sínpáron kattogtak.

Az elhagyott vendégfogadó

A vonat nagy ívben kanyarodott a mélyen fekvő völgykatlanba.

Bowle az ablakhoz hívta a riportert.

– Ma megtudjuk az igazságot. Már látni a régi világítótornyot.

O’Sally kibámult az ablakon. A magas töltésről megpillanthatta a kis halászfalut, a hullámzó tengert és a magányos tornyot, amely látszólag a vízből emelkedett ki. Az öbölben egy halászbárka vesztegelt. Vitorlája denevérszárnyként csapkodott az erős szélben.

A vonat berobogott a kis állomásra, de mindössze két percre állt meg. Bowle és kísérője sietve leszálltak.

– A vendégfogadóba igyekszünk – fordult a felügyelő a toprongyos emberhez, aki a vonat közelében ácsorgott. – Merre menjünk?

– Csak egyenesen – dörmögte a kérdezett. – Nem téveszthetik el az utat. Ha jól kilépnek, tizenöt-húsz perc alatt ott lehetnek. A házat könnyű megismerni, vörös téglából építették.

– Köszönöm a felvilágosítást – mondta Bowle, és egy pénzdarabot csúsztatott a csavargó kezébe.

Az út szorosan a tengerpart mellett haladt, kétoldalt sós vízzel telt árkok szegélyezték. Foszladozó, szürke ködfellegek hömpölyögtek a tenger felől, eleinte a földhöz tapadtak, de a szél megújuló rohamában a magasba lebbentek, és szappanbuborékként elenyésztek. A riporter figyelmét a part közelében sötétlő szirtek kötötték le. Soha életében nem látott hasonló sziklákat… Leginkább talán óriási sárkányfogakra emlékeztették.

– Veszedelmes hely – dünnyögte a felügyelő. – A halászoknak nincs könnyű dolguk errefelé.

A tenger időnként fehér tajtékkal borította el a fantasztikus szirteket. A milliárdnyi szétmorzsolódó vízcsepp fehér fátyolként lebegett a part fölött, és összevegyült a rohanó ködfellegekkel.

– Nem mernék itt lakni – szólalt meg O’Sally. – Imádom ugyan a tengert, de ez a part nem tetszik nekem.

– Nem hasonlít a Riviérára, az egyszer biztos… – állapította meg Bowle rezignáltan. – De lépjünk csak ki, mert nemsokára beesteledik. Negyedórai menetelés után megpillantották a vendégfogadót. A magas épület inkább börtönre emlékeztetett, mint szállodára. Szürke, repedezett falain nyomot hagyott a sós víz. Az épület annyira közel volt a tengerhez, hogy vihar esetén a hullámok felcsaptak a tetőig… A ház kapuján meglátszott, hogy frissen festették. Az ablakokat vörös függönyök tarkították.

Bowle megállt a kapu előtt.

– Furcsa szálloda… Az ajtóról hiányzik a kilincs. Úgy látszik, itt nem számítanak vendégekre. A csengőt sem találom.

A felügyelő dörömbölni kezdett az ajtón, de a házban minden csendes maradt.

– Tartsunk terepszemlét – indítványozta az újságíró. – Talán találunk még egy másik bejáratot.

A két férfi körüljárta az épületet, de kutatásuk eredménytelennek bizonyult. Végre is Bowle elvesztette a türelmét, és megpróbálkozott az egyik ablakkal. Az ablak engedett, a felügyelő félrehúzta a függönyt, és átlendült a párkányon. Társa azonnal követte.

Egyszerűen bútorozott szobában találták magukat. Közvetlen az ablak mellett festőállvány állt, rajta egy megkezdett kép, mely az öblöt ábrázolta. A fehérre meszelt falakat rajzok és szénvázlatok borították. A helyiség közepét egy otromba asztal foglalta le. Az asztalon ecsetek, ceruzák és festékek hevertek.

– Alkalmasint az egyik vendégszobába jutottunk -- mondta a felügyelő. – És nem kell különösebb tudomány ahhoz, hogy megállapítsuk a vendég foglalkozását… De vajon hova tűnhetett?

– Legalább a vendéglős mutatkozna! – dörmögte a riporter. – Olyan ez az épület, mint egy elátkozott kastély.

– A kastély elnevezést túlzottnak találom – nevetett Bowle. – De mindenesetre nézzünk körül. Talán találunk valami harapnivalót.

Félrehúzta a szoba ajtaján levő nehéz reteszt, és kilépett a szűk folyosóra. O’Sally szorosan a felügyelő mögött maradt. Az elhagyott ház módfelett idegesítette.

Bowle sorra megpróbálta a folyosóra nyíló ajtókat, de valamennyit zárva találta.

Talán az emeleten több szerencsénk lesz – mondta a keskeny lépcsőre mutatva. – Nos, velem tart?

– Természetesen – válaszolta a riporter gyorsan. –- Négy szem többet lát, és különben is félek egyedül maradni. – Láthatja, őszinte vagyok. Semmi sem idegesít annyira, mint a csönd. Márpedig itt minden olyan csendes, mint a kriptában. Egyáltalán nem lepne meg, ha az egyik szobában egy halottra bukkannánk.

– Élénk fantáziája van – gúnyolódott a felügyelő, és megindult a lépcsőn. A riporter elakadó lélegzettel követte, de alig ért a lépcső közepéig, mikor hirtelen megállt.

– Pszt! Figyeljen csak!…

Valahonnan a magasból halk nyöszörgés hallatszott: idegtépő, fájdalmas hang, hasonló a haldokló ember sóhajtásához.

O’Sally elsápadt, homlokát ellepte a veríték. Fogai összeverődtek ijedtében.

– Az isten szerelmére, ne menjen tovább felügyelő úr! – suttogta rekedten.

Bowle legyintett.

– A szél jajgat a kéményben. Menjünk tovább!

– Egy lépést sem – mondta a riporter tompán. – Az én ösztönöm sohasem csal. Van még valaki rajtunk kívül a házban… Talán többen is… Ránk várnak… Kelepcébe kerültünk!…

A felügyelő szánakozó pillantást vetett társára, aki bal kezével görcsösen a korlátba kapaszkodott, míg jobbjában revolverét szorongatta.

– Szedje össze magát, fiatal barátom!… Elvégre is én megyek elöl!

Bowle újra megindult, és O’Sally halálraváltan követte.

Végre felértek az emeletre. A panaszkodó hang lassanként elhalkult, és végül egészen elenyészett. Most már az újságíró is elhitte, hogy a szél tréfálja meg őket. Időnként még összerezzent, ha a tetőn elszabadult zsindelyek megzörrentek, de bátorsága lassanként visszatért… Körülnézett… Három ajtót pillantott meg egymás mellett.

Bowle találomra lenyomta az egyik kilincset. Az ajtó halk nyikorgással feltárult. Alacsony szobába léptek, amelyben mindössze egy rozoga ágy és egy kecskelábú asztal képezte az egész berendezést.

A felügyelő egyenesen az ablakhoz ment, és félrehúzta a függönyt… Pontosan egy vonalban vele a világítótorony karcsú sziluettje derengett át a ködön. Már sötétedett. A felügyelőnek úgy tűnt, mintha fény villanna meg a toronyban. Mire azonban a riporter az ablakhoz ért, a fény már eltűnt.

Bowle hirtelen megragadta az újságíró karját, aki a váratlan érintéstől csaknem idegsokkot kapott.

– Odanézzen!… Egy csónak!

– Csakugyan! – mondta O’Sally kis szünet után. – Nem szeretnék benne ülni.

A csónak ijesztő táncot járt a megvadult hullámokon. Felkapaszkodott egy-egy hullámhegyre, de azután szédületes sebességgel zuhant a mélybe.

– Aligha éri el a szárazföldet – mondta Bowle, és egy fehér csíkra mutatott, mely mintegy ötven-hatvan méternyire fodrozódott a parttól. – Sziklazátonyok!… A csónak menthetetlenül elveszett, ha megtartja eddigi irányát.

– Ha jól látom, csak egy ember ül a csónakban – jegyezte meg a riporter. – Szegény ördög! Valóban más időt találhatott volna a csónakázásra… De talán segítségére lehetünk…

Bowle a fejét rázta.

– Semmit sem tehetünk! Abszolút semmit!

Izgalmas percek teltek el. A szél ereje egyre növekedett, a habok mennydörgésszerű robajjal csaptak össze. Messze a tengeren legalább egy mérföldnyi hosszú, fehér hullámtaréj közeledett, mintha üldözné a bukdácsoló csónakot.

– A csónak most ér a zátonyhoz! – kiáltotta a riporter, és önkéntelenül lehunyta szemét.

– Megmenekült – hallotta kis idő múlva Bowle hangját.

O’Sally nem akart hinni a szemének. A csónak elérte a partot. Egy bőrkabátos ember szállt ki belőle, és a törékeny alkotmányt egyetlen rántással a partra húzta. Éppen idejében. A zátonyon magasra csapott az óriási hullám, aztán rettentő zúgással gördült a part felé, és felkapaszkodott a meredek talajra… Fehér tajték borította el a csónakot és a bőrkabátos férfit, de a hullám ezzel kiadta végső erejét, és visszahanyatlott a mélybe. Az ismeretlen férfi biztonságba helyezte a csónakot, azután megindult a ház felé.

– Merész fickó – mondta Bowle. – Miután a tulajdonos nincs itt, nekünk kell őt fogadni!…

A titokzatos fogadós

A ház kapuját nem volt nehéz belülről kinyitni. O’Sally kíváncsian bámult a küszöbön álló óriási alakra. Az ismeretlen fekete bőrkabátján és sapkáján vízcsöppek csillogtak. Barna, ráncos arcát szürke, csapzott szakáll borította.

– Mit keresnek a házamban? – kérdezte mély, dörmögő hangon.

– Önt! – válaszolta Bowle nyugodtan. – Örülök, hogy végre megismerhetem a fogadó tulajdonosát… Vagy tévedtem volna?

Az óriás gyanakvó tekintettel méregette a két férfit.

– Hogyan jutottak be a házba?

– Az ablakon, miután az ajtót zárva találtuk – felelte a felügyelő kedélyesen. – Ma éjszakára itt akarunk maradni. Remélem, kaphatunk egy szobát!

– Nem számítottam vendégekre -- hangzott a kelletlen válasz.

– Csak egy éjszakáról van szó – folytatta Bowle zavartalanul. – Valami harapnivaló csak akad a konyhában? Hideg étellel is megelégszünk.

Az óriás vállat vont.

– Az emeleti szobában ellakhatnak. A földszinten csak egy használható szobám van, de azt már kiadtam.

A felügyelő bólintott.

– Láttam a készülő festményeket és rajzokat, így nem volt nehéz kitalálni, hogy a földszinti szobát egy festő bérli… De talán lenne olyan kedves, és gondoskodna a vacsoránkról!

– Ha hideg kolbász és kenyér megfelel önöknek, akkor rögtön tálalok.

Bowle elégedetten dörzsölte a kezét.

– Pompás!… Álmomban sem reméltem jobbat.

A furcsa szálloda tulajdonosa lehúzta vizes bőrkabátját, és felnyitotta az egyik ajtót.

– Itt megvacsorázhatnak az urak… Néhány percig legyenek türelemmel, lemegyek a pincébe borért…

– A helyzet egyre javul – mondta Bowle vidáman. – Ha nem csalódom, ez itt a söntés…

Az óriás néhány érthetetlen szót dünnyögött, és eltűnt a sötét folyosón. A felügyelő és a riporter bementek az alacsony, füstös helyiségbe, és letelepedtek az egyik rozzant asztalhoz. O'Sally körülnézett.

– Legalább egy lámpa volna. Néhány perc múlva egészen besötétedik…

– Annyi baj legyen – mondta Bowle halkan, és az ajtó felé fordult: – Hallgassa csak! Valaki felmegy a lépcsőn!

A riporter is felfigyelt a különös nyikorgásra.

– Menjünk fel mi is -- indítványozta.

A felügyelő felemelkedett a helyéről, és a nyitott ajtóhoz osont. Kis idő múlva intett a riporternek, és kilépett a folyosóra.

O’Sally követte a felügyelőt, de a lépcsőnél megtorpant, a sötétség megriasztotta. Megkapaszkodott a karfába, és csak akkor indult el, mikor Bowle már csaknem felért az emeletre. Kettesével vette a lépcsőfokokat, és kifulladva ért az emeleti szoba nyitott ajtajához. Bowle széles háta mögött benézett a szobába. A szálloda tulajdonosa az ablaknál állt, és egy lámpával jelzéseket adott le.

– Talán a halászoknak integet? – kérdezte Bowle.

Az óriás hirtelen visszafordult. A lámpást csaknem kiejtette kezéből, arca eltorzult a dühtől.

– Kémkednek utánam?

Bowle nevetett.

– Azt hittük, hogy ön a pincébe ment. Nem is gondoltam volna, hogy itt találkozunk. Attól tartottam, hogy egy betörő surrant fel az emeletre.

– Nagyon kérem az urakat, hogy fáradjanak le a söntésbe! – dohogta az óriás. – A szobát most akarom rendbe szedni!

– Felesleges – mondta a felügyelő barátságosan. – Mindössze egy éjszakára maradunk itt, holnap továbbmegyünk.

Az óriás arca furcsa grimaszra torzult. Mélyen fekvő szemében alattomos gúny csillogott. Kioltotta a lámpát, és nehézkes léptekkel az ajtó felé indult. A küszöbnél visszafordult.

– Rögtön felhozom a vacsorát.

– Nagyszerű – mondta Bowle. – De az italt se felejtse el!

O’Sally megvárta, míg az ajtó becsukódik a távozó mögött, azután a felügyelőhöz fordult.

– Mit szól a fickóhoz?

– Született fegyenc – válaszolta Bowle. – Minden bizonnyal egyike a Skorpió cinkosainak. Most már kétségtelen, hogy a lányt a világítótoronyban tartják fogva. A kocsmáros lámpajelzései annak a banditának szóltak, aki a toronyban őrködik.

– Még ma át kell jutnunk oda – mondta a riporter elszántan.

A felügyelő a fejét csóválta.

– Ez aligha fog sikerülni…

– A kocsmáros mégis átjutott a hullámokon. Hiszen láttuk, amikor visszatért a csónakkal, ha ugyan nem halászni volt… – tette hozzá cinikusan.

Súlyos léptek közeledtek, az ajtó feltárult. Az óriás ennivalóval és üvegekkel megrakott tálcát tartott a kezében.

– Ami van, azt felhoztam!

Letette a tálcát az asztalra, és újra távozni akart, de Bowle megállította.

– Nem iszik velünk egy pohár bort?

– Ha megengedik, inkább visszavonulok. Nagyon fáradt vagyok – hangzott a kelletlen válasz.

– Nem sikerült a halászat? – kérdezte Bowle félvállról.

– Ebből az ablakból szemléltük, hogy milyen elkeseredett harcot vívott a hullámokkal. Azt hiszem, csak kevés ember merte és tudta volna a csónakot átkormányozni a sziklazátonyokon.

– Nem is ajánlanám senkinek – dörmögte a kocsmáros.

– De nem akarom feltartani az urakat… Bizonyára álmosak…

– Egy pillanatra még! – vágott közbe a felügyelő. – Ön bizonyára fel tud világosítani minket arról, hogy miért nem használják a világítótornyot… Ilyen időben szükség volna valamilyen jelzésre!

Az óriás legyintett.

– A világítótorony több bajt okozott, mint hasznot… Számtalan hajó pusztult el a sziklazátonyokon, éppen a torony miatt. A halászok már évek óta másik kikötőt kerestek, mintegy két kilométernyire innen. Egyébként a toronyban most is ég egy zöld jelzőlámpás, mely a hajósokat figyelmezteti a veszedelemre.

Bowle az ablakhoz lépett.

– Nem látok semmi világosságot a toronyban – mondta kis idő múlva.

– A lámpa csak a másik oldalról látszik – mondta a kocsmáros, és tüntetőn ásított.

– Ki gyújtja meg a lámpát? – érdeklődött Bowle, miközben megtömte gyökérpipáját.

– Én – válaszolta az óriás. – Olajlámpa… Kéthetenként cserélem a kanócát… De az előbb megérkezett az az úr, aki a földszinten lakik. Lemegyek, mert gondoskodnom kell a vacsorájáról.

– Nem volna okosabb, ha velünk vacsorázna az illető úr? – kérdezte Bowle, és a választ be sem várva, kisietett a szobából.

A kocsmáros dühösen harapdálta ajkát. Meglátszott rajta, hogy egyáltalán nem örült a váratlan megoldásnak. O’Sally elhúzódott a marcona férfi mellől, és aggodalmasan várta a felügyelő visszatérését.

Talán öt perc sem telt el, mikor az ajtó újra feltárult, és Bowle egy vörös hajú fiatalember kíséretében jelent meg a küszöbön.

– Bemutatom Trenton urat – mondta a felügyelő élénken.

O’Sally meghajolt és kezét üdvözlésre nyújtotta. – Örülök, hogy megismerhetem, kedves mester. Ha nem csalódom, ön festette azokat a pompás képeket a földszinti szobában.

A fiatalember szeplős arca kipirult.

– A legtöbb csak vázlat. Mindössze két hete vagyok itt, és az idő sem kedvezett túlságosan.

– A mai napi semmi esetre sem volt alkalmas a festéshez – mondta a riporter. – Foglaljon helyet, mister Trenton, és tartson velünk.

– Mister Trenton bizonyára fáradt, és aludni szeretne – jegyezte meg a kocsmáros nyomatékkal. – Nem is tudom megérteni, hogy miért ment el ilyen időben. A kabátja teljesen átázott… Nagyon fájlalnám, ha megfázna és…

– Majd a bor felmelegíti – vágott közbe Bowle zavartalanul. – Megtisztel bennünket, kedves uram, ha velünk vacsorázik.

A festő nem kérette magát, leült az asztalhoz.

– Három hét óta először étkezem társaságban… Igazán nem gondoltam volna, hogy valaki elvetődik erre a vidékre.

– Nem unatkozott egyedül? – kérdezte O’Sally.

A festő nevetett.

– Ezt a szót nem ismerem. Az igazi művész sohasem unatkozik… Egyébként is itt van a tenger… Jobb társaságot igazán nem kívánhatok magamnak. A tenger mindig új, olyan mint az emberi arc: fájdalmas, barátságos, vidám és dühös, aszerint, hogy milyen az időjárás.

– Mint ma például – nevetett az újságíró.

Trenton bólintott.

– Igen, ma sok mindent megtudhatunk a tengerről. A megvadult hullámok és a szél orgonája régi halászflottákról, fekete hajóroncsokról, puffadt vízihullákról és fantasztikus tengeri szörnyetegekről zúg rettentő éneket… Ez a tenger igazi arca: kegyetlen és vad! – Hirtelen felkelt az asztaltól, és a nyitott ablakhoz lépett.

– Látják azt a fehéren fodrozódó csíkot a part mellett?… Régebben a falu temetőjének nevezték ezt a helyet… Se szeri, se száma azoknak a halászoknak, akik szerencsétlenül jártak az alattomos sziklazátonyokon.

A festő szeme különös fényben csillogott. O’Sally úgy érezte, hogy a festő látja a sötét hullámok mélyén meghúzódó szirteket.

Trenton az ablakpárkányba kapaszkodott, mintha attól félne, hogy leszédül a magasból. Felsőteste furcsa ívben görbült előre.

– Csak az ismerheti meg a tengert igazán, aki sok időt töltött a halászoknál – folytatta rekedten. – Nemcsak nézni kell, hanem látni is… Ha a tenger egy pontjára nézünk, akkor eleinte csak fehér habot látunk, később talán egy fehér arcot is… A tenger tele van halottakkal. Sokan a víz színén úsznak, míg mások lenn pihennek az iszapban. Az utóbbiak már csak csontvázak. Sárgák és helyenként zöldek a moszatoktól. – Hirtelen minden átmenet nélkül nevetni kezdett, és elfordult az ablaktól.

– Biztosan bolondnak tartanak. Nem is tagadom, kissé egzaltált vagyok… Néha hallucinációim is vannak… Különös, hívogató hangokat hallok a tengerből… Vagy talán nem is képzelődöm?… Hallják?… Hallják?… Most is kiáltott valaki… Itt!… Közvetlen az ablak alatt…

– Talán egy sirály rikácsolt – mondta Bowle megnyugtató hangon. –- Jöjjön, kedves mester, és foglaljon helyet az asztalnál.

O’Sally a kocsmároshoz fordult:

– Sajnálom, hogy önt nélkülöznünk kell, de miután már többször hangoztatta, hogy fáradt, nem tartóztatom tovább… Jó éjszakát, uram!

Az óriás gyilkos pillantást vetett a riporterre, majd lomhán az ajtó felé indult. A küszöbnél még egyszer visszafordult: – Okosabb volna, ha lejönne velem – mondta a festőnek. – A lépcső nagyon rozoga, nem tanácsos egyedül lebotorkálni a földszintre.

– Majd mi lekísérjük a mestert – jegyezte meg Bowle.

– Jó éjszakát!

Az óriás kiment, és bevágta maga után az ajtót.

Egy éjszaka izgalmai

– Barátságtalan fickó ez a fogadós – mormogta a riporter az óriás távozása után.

Trenton bólintott.

– Rosszabb annál! Valóságos ördög!

Bowle arcán meglepetés tükröződött.

– Akkor miért nem költözik el innen, mister Trenton?

A festő vállat vont.

– Már gondoltam erre, de valami visszatart… Úgy érzem, hogy itt valami rejtély vár megoldásra. Nem akarok elmenni addig, amíg meg nem tudom az igazságot… Az előbb komédiáztam önöknek, mert nem akartam, hogy a tulajdonos gyanút fogjon. Ha önök nem hívtak volna fel, akkor én kerestem volna a találkozást… – A festő hangja annyira lehalkult, hogy alig lehetett érteni a szavát. Ijedten nézett körül, és az asztalra könyökölt. – Nem merek hangosan beszélni, mert itt a falnak is füle van. Pontosan két hete, hogy egy poros autó állt meg a vendégfogadó előtt. Egy alacsony, szakállas férfi és egy lány szállt ki a kocsiból… Én éppen az emeleti szobában tartózkodtam, mikor a különös utasok megérkeztek… Leginkább a lány viselkedését furcsállottam. Egészen úgy viselkedett, mint az alvajáró. A szakállas férfi a karjánál fogva vezette. A kocsmáros elébük sietett, azután mindhárman eltűntek az épületben. Mire leértem, csak a kocsmárost találtam a földszinti folyosón. Érdeklődtem az új vendégek iránt, de goromba választ kaptam.

– Nem csodálkoznék, ha a vendégek érkezését is letagadta volna a gazfickó – mondta a riporter.

– Majdnem így történt – felelte Trenton fojtott hangon. – Később bementem a faluba, és amikor visszafelé jöttem, láttam, hogy egy csónak igyekszik a világítótorony felé.

– Hányan ültek a csónakban? – kérdezte Bowle.

– Egyedül a kocsmáros! – felelt Trenton. – Természetesen fel akartam használni az alkalmat, hogy beszéljek az új vendégekkel, de sajnos nem találtam őket sehol. Eleinte azt hittem, hogy elutaztak, de mikor felfedeztem a fészerben az autót, azonnal megváltoztattam a véleményemet. Az autó különben még most is ott van az említett helyen… Gondolkozni kezdtem, és mindinkább arra a meggyőződésre jutottam, hogy a rejtélyes utasoknak a közelben kell lenniük. A kocsmáros késő este jött haza. Nem akartam kérdést intézni hozzá, de elhatároztam, hogy kikutatom az igazságot… Másnap váratlanul előkerült a szakállas férfi. Bezárkóztak a kocsmárossal az egyik szobába, és hosszas tanácskozást folytattak… Sajnos nem tudtam kihallgatni, hogy mit beszéltek… Estefelé a szakállas újra eltűnt…

– Talán csónakba ült, és átevezett a világítótoronyhoz? – kérdezte a felügyelő.

Trenton hevesen megrázta fejét.

– Nem… A csónak egész idő alatt itt volt kikötve az épület előtt… Természetesen én is arra gondoltam, hogy a lány és a kísérője az elhagyott világítótoronyban tartózkodik. Később ez a gyanúm beigazolódott, és akkor egy névtelen levelet írtam a londoni rendőrségnek…

Bowle halkan füttyentett.

– Tehát ön írta a levelet?

– Önök a rendőrségtől jöttek? – kérdezte Trenton izgatottan.

A felügyelő bólintott.

– Azonnal vonatra ültünk, amikor a főnöktől megkaptam a kérdéses levelet. Most is itt van nálam. De térjünk vissza az eredeti témánkhoz. Ön tehát meggyőződött arról, hogy a lány a toronyban van?

– Igen – suttogta Trenton. – Két nappal később egy magas férfi érkezett a szállodába. Feltűnő jelenség volt, valódi férfiszépség. Csaknem olyan magas, mint a kocsmáros, de amellett karcsú és izmos… Igazi gentleman benyomását keltette, de mégis az az érzésem támadt, hogy nem lehet tisztességes ember. Valahogy így képzelem el a nagystílű kalandorokat.

– A Skorpió volt – mondta a riporter elakadó lélegzettel.

– A Skorpió? – kérdezte Trenton. – Mit jelent ez a furcsa elnevezés?

– Semmit – válaszolta Bowle gyorsan. – Beszéljünk tovább, mi történt azután?

– Alkonyatkor kimentem a tengerpartra. Elfáradtam a járkálásban, és leültem az egyik szikla tövébe. Egyszerre csak megpillantottam a magas férfit. A vendégfogadóból jött ki. Gyors léptekkel végigment a parton, majd felkapaszkodott az emelkedőn, és eltűnt a bozótban… Később megvizsgáltam a helyet, és bokrok közt egy csapóajtót találtam. Csak a véletlen szerencsének köszönhetem felfedezésemet. A csapóajtót fű borítja. Talán nem is kell mondanom, hogy a csapóajtó mögött egy keskeny alagútra bukkantam, mely véleményem szerint a világítótoronyba vezet…

Trenton hirtelen elhallgatott, és ijedten pillantott az ajtóra.

– Nem hallották? – Mintha valaki a kilincset próbálgatta volna!

Bowle felpattant helyéről, felszakította az ajtót, és körülnézett.

– Senki!… Azt hiszem, ezúttal csakugyan hallucinált, kedves mester. – Betette az ajtót és visszatért az asztalhoz.

– Legfőbb ideje, hogy megegyük a vacsorát. Alaposan megéheztem. Az éhségemnél csak a szomjúságom nagyobb. – Felkapta a borosüveget, megtöltött egy poharat, és egyetlen hajtással kihörpintette.

– Én is éhes vagyok – mondta O’Sally élénken. – Lássunk hozzá, mert az éhes ember gyönge és erélytelen. Erőt kell gyűjtenünk, ha még ma éjjel meg akarjuk keresni a titokzatos csapóajtót.

– Ma éjjel? – kérdezte Trenton rémülten, és kiejtette kezéből a borosüveget. Éles csörömpölés… Az üveg eltört, és a bor szétfolyt a padlón.

– Halálos bűn volt – mondta a riporter mély meggyőződéssel, és kétségbeesetten nézte a szódásüveget. – Mit csináljak most? Vizet igyak?

– Nincs más választása – nevetett Bowle. – A kocsmáros már bizonyosan lefeküdt.

A festő néhány bocsánatkérő szót dadogott, azután mohón nekiesett a hideg ételeknek. O’Sally borzalommal látta, hogy milyen fantasztikus gyorsasággal tűnnek el a legízletesebb falatok.

– Nem fél, hogy elrontja a gyomrát? – kérdezte szemrehányó hangon.

Trenton nem felelt, amíg ennivaló volt az asztalon. Csak akkor szólalt meg, amikor az utolsó morzsát is eltüntette.

– Régen ettem ilyen jót!… A gaz kocsmáros állandóan sült krumplival etetett.

– Mert ismerte az étvágyát -jegyezte meg O’Sally bánatosan. – De most tréfán kívül, indulnunk kell, uraim…

– Egy lépést sem! – mondta Trenton határozottan. – Semmi reményem sincs arra, hogy éjjel újra megtaláljam a csapóajtót.

O’Sally ingerülten pattant fel a helyéről.

– De értse meg uram, nem várhatunk reggelig!

A festő a vállát vonogatta.

– Sajnos ezen nem segíthetek… Ha parancsolják, kora hajnalban indulhatunk, de előbb semmire sem vagyok hajlandó.

Hosszas vita következett, de Trenton csökönyösen kitartott álláspontja mellett.

– A sziklák veszedelmesek… Egyetlen elhibázott lépés az életünkbe kerülhet. Hajnal előtt nem indulhatunk.

– Rendben – mormogta ásítva. – Ebben maradunk.

O’Sally csodálkozva pillantott a felügyelőre, akit még eddig sohasem látott álmosnak.

Trenton felállt.

– Tegyük el magunkat holnapra… Bármilyen korán keltenek, szívesen állok a rendelkezésükre. Szép álmokat uraim!

– Hasonlóképpen – mormogta Bowle, miközben reménytelen kísérletet tett, hogy újabb ásítását elfojtsa.

A festő meghajolt, és gyors léptekkel elhagyta a szobát. O’Sally bosszankodva hallgatta a távolodó lépteket és a lépcső nyikorgását.

– Nem lett volna szabad elengedni – fordult a felügyelőhöz. – Ha most indulunk…

Hirtelen elhallgatott, és ijedten bámult a felügyelőre. Bowle ráborult az asztalra, és horkolni kezdett. O’Sally alaposan megrázta.

– Legalább feküdjön az ágyba!

Bowle felriadt, és nagy kínnal feltápászkodott. Leheveredett az ágyára, és a következő pillanatban újra mélyen aludt.

A riporter gondosan elreteszelte az ajtót, azután ő is ledőlt fekhelyére. A lámpát égve hagyta. Irtózott attól a gondolattól, hogy sötétben maradjon. Az ágyon sem volt sokáig maradása. Felkelt és az ablakhoz ment. A szél bőszükén rázta a vézna, partmenti fákat, és ijesztő hullámokat vetett a tengeren. A sziklás partot minduntalan elborította a fehér tajték. Vigasztalan kép volt. Távolról villámok világították meg a sötét felhőket, de a dörgés még nem hallatszott. A riporter úgy vélte, mintha a sötét hullámokból alakok emelkednének ki, hogy azután visszasuhanjanak a mélybe. Azután újra a fehér tajték gördült előre a vízen, mintha óriási csillogó vasszekerek dübörögtek volna a part felé.

O’Sally leverten fordult el az ablaktól. Hosszas lelkitusa után eloltotta a lámpát, és ismét leheveredett az ágyra. Cigarettára gyújtott és elgondolkozva hallgatta a szél panaszosan elnyújtott, hosszas üvöltését. Gépiesen kioltotta a cigarettát, és a fal felé fordult. Lassan-lassan elálmosodott, de egyszerre felriadt. A szélzúgás és hullámverés moraján keresztül egy szörnyű kiáltást hallott, mely nem hasonlított az asszonyok hisztérikus sikoltására, sem a gyermek ijedt hangjára; vérfagyasztó üvöltés volt, a megrémült férfi ordítása!…

Felugrott az ágyról, és megindult abba az irányba, ahonnan Bowle horkolását hallotta… Most már sajnálta, hogy eloltotta a lámpát. A sötétség lidércnyomásként nehezedett a mellére. Botorkálva ért a felügyelő ágyához. Tapogató ujjai Bowle dús hajába markoltak.

– Ébredjen!…

Az alvó nem mozdult. O’Sally karja lehanyatlott, homlokát ellepte a veríték… Mit csináljon? Kimerészkedjen a szobából és lemenjen a földszintre? A kétségbeesett kiáltást onnan hallotta… vagy talán a tengerről? Egy csónak hánykolódott volna a háborgó vízen?… Mindegy. Szilárdan elhatározta, hogy megtudja az igazságot. Az éjjeliszekrényen kitapintotta a felügyelő zseblámpáját, és felkattintotta. Most már könnyen eltalált az ajtóhoz. Félrehúzta a reteszt, és kinyitotta az ajtót. A lépcsőnél eloltotta a lámpát. Nem akarta, hogy a fény árulója legyen, inkább elviselte a fenyegető sötétséget. A karfába kapaszkodva lassan megindult. A lépcső közepén megállt, és feszülten hallgatózott. A hideg végigszaladt hátán arra a gondolatra, hogy esetleg figyelik. Esküdni mert volna, hogy valaki vár rá a lépcső alján. Élénken elképzelte a titokzatos ellenfél sápadt arcát és cinikus mosolygását. Görcsösen a korlátba kapaszkodott, mert attól félt, hogy elveszíti egyensúlyát… Visszaforduljon?… Összeszorította fogát, és kimeredt szemmel bámult a sötétbe… Lassan, óvatosan kinyújtotta a lábát, hogy a következő lépcsőfokra lépjen, de valami puhába ütközött. Rémülten felhördült, de aztán elnevette magát. Egy óriási macska surrant el mellette, és elképesztő ugrással tűnt el a mélységben.

O’Sally jókedve azonban nem tartott sokáig. A félelem újra hatalmába kerítette. A néma ház a végsőkig felizgatta fantáziáját… Legalább hangokat hallana!… Már azt sem bánta volna, ha megtámadják, vagy pisztolyt szegeznek a mellének. Úgy érezte, hogy semmi sem lehet olyan borzalmas, mint az a halotti csönd, amely körülfogta. Újra megindult… Szeme lassanként megszokta a sötétséget. Úgy vélte, mintha a festő szobájának ajtaja tárva-nyitva állna… Vagy tévedett volna?… Az öreg lépcső kellemetlenül recsegett súlya alatt. Megállt és ismét hallgatódzott, de a házban semmi sem mozdult… Csak most ébredt tudatára annak, hogy milyen lassan jutott előre. Talán már negyedóra is eltelt, mióta megindult a lépcsőn… Kihúzta zsebkendőjét, és megtörülte izzadt homlokát. Érezte, hogy túlfeszített idegei nem bírják soká a várakozást. Most már határozottan látta, hogy az ajtó nyitva van… Mi történhetett a szobában? Onnan jött az a rémes kiáltás, mely szendergéséből felriasztotta?… Hirtelen elhatározással nekilendült, és kettesével véve a lépcsőfokokat, leért a földszintre, de a nyitott ajtó előtt megtorpant. Habozott, elővegye-e zseblámpáját. Az ismeretlen ellenfél rémképe újra megjelent előtte. Hátha a szobában vár rá?… Ostobaság! A festő bizonyára nyugodtan alszik. A zseblámpát messze eltartotta testétől, és felkattintotta. A keskeny fénycsík fürgén szaladt végig a padlón, majd felkúszott az ablakpárkányra és a halottas szobák komor és súlyos drapériáira emlékeztető bársony függönyre… A fény most az ágyra irányult… Üres volt!… O’Sally megborzongott. Hova tűnt a festő?… Aligha távozott el a házból a borzasztó viharban. A szoba nem lehet üres. A zseblámpa fénye végigtapogatta a falakat és az ócska bútorokat. A fiatalember most már reszketett arra a gondolatra, hogy kivel fog szembekerülni. Újra az az érzése támadt, hogy minden mozdulatát figyelik. A lámpa egyszerre megremegett kezében. Az asztal mögött a padlón egy sötét, mozdulatlan alakot pillantott meg… Megismerte a festőt. Egyetlen pillantás meggyőzte arról, hogy a szerencsétlen ember halott… A padlón sötétlő vérfolt korántsem volt olyan rémes, mint a mozdulatlan alak kísérteties, természetellenes helyzete. A feje egészen úgy hatott, mintha valami szörnyű erő a mellkasába préselte volna. Egyik karját mereven kinyújtotta… A sárga ujjak, amelyek olyan ügyesen fogták az ecsetet, halálos görcsben húzódtak össze.

O’Sally percekig mozdulatlanul állt. A lámpa fénye úgy táncolt, mint a lidércfény, mély árnyékra és éles fénycsíkokra bontva a szobát. Megvilágította a halott arcát, majd a sötét foltra irányult, és végül újra a függönyre tévedt…

O’Sally ebben a pillanatban halálos biztonsággal tudta, hogy nincs egyedül a szobában. A függönyből egy revolvercső bukkant ki, és egyenesen a mellének irányult. Másodpercek teltek el, vagy talán percek is, míg egy valószínűtlenül mély hang megszólalt a függöny mögül.

– A legrosszabb időpontot választotta a látogatásra, mister O’Sally.

– A nevemet is tudja?

– Természetesen – hangzott a gúnyos válasz.

A riporter felismerte a kocsmáros hangját, és ez a tudat kissé megnyugtatta. Első pillanatban azt hitte, hogy a Skorpió áll a függöny mögött.

– Kitől tudta meg a nevemet? – kérdezte nyugodt hangon.

– Semmi esetre sem a festőtől – nevetett az óriás, és kilépett a függöny mögül. – Trenton úr aligha fog többé fecsegni, hacsak a másvilágon nem! – De ha megengedi, meggyújtom ezt a petróleumlámpát, így talán kedélyesebben elbeszélgethetünk.

Más ember bizonyára felhasználta volna ezt a kedvező alkalmat, a gyufa fellobbanása és a lámpa meggyulladása közti időt a támadásra, de a riporter nem mert megmozdulni. Még arra sem gondolt, hogy a villanylámpát kioltsa. Ösztönösen megérezte, hogy a bandita golyói a sötétben sem tévesztenék el céljukat. Utólag megállapíthatta, hogy okosan cselekedett. Az óriás jobbjában szorongatta a fegyvert, míg a lámpagyújtást bal kézzel végezte el. A petróleumlámpa sárga fénye korántsem hatott megnyugtatóan… A szoba sarkaiban még mindig mély árnyék borongott. A fény elsősorban a padlón heverő holttestet világította meg.

Az óriás az egyik székre mutatott.

– Foglaljon helyet, mister O’Sally. Remélem, hogy Trenton úr társasága nem zavarja. A szegény ördög golyót kapott a bordái közé, és mégsem halt meg azonnal. Akkorát ordított, hogy még magam is megijedtem. De miért nem ül le?

A riporter leroskadt a székre, de tekintetét egyetlen pillanatra sem vette le ellenfeléről. Az óriás lassan közeledett, pisztolyát változatlanul a fiatalember mellére szögezte.

– Nincs sok időnk, de felhasználom az alkalmat, hogy néhány szót váltsak önnel… Talán mondanom sem kell, hogy a borban álompor volt, ezért őszintén csodálkoztam, mikor meghallottam az ön lépteit… Remélem, a barátja mélyen alszik.

– O’Sally gépiesen bólintott.

– Igen!… Ő ivott egyedül a borból.

A kocsmáros nevetett.

– Okosan tette… Ezzel talán az életét mentette meg. A Skorpió mindenáron végezni akart vele is.

– A Skorpió? – kérdezte az újságíró elcsukló hangon.

– Igen!… Egyébként Trenton barátunkat is ő puffantotta le, mikor megtudta tőlem, hogy a festő felfedezte az alagút bejáratát. Minden szót hallottam, amikor az ön társa kikémlelt a folyosóra. Láthatja, hogy őszinte vagyok. A lány most tényleg a toronyban van, de biztosíthatom önt, hogy holnap reggelre már nem lesz ott… Sajnos most nekem is mennem kell, és ha nem veszi rossz néven, akkor lekísérem önt a pincébe… Egy golyóval talán könnyebben elintézhetném az egész ügyet, de nem szeretem a felesleges vérengzést… Reggel azután bizonyára akad majd valaki, aki kiszabadítja a fogságból… Egy-kettő! Indulás, barátocskám!

O’Sally felállt, és bizonytalan léptekkel az ajtó felé indult, de hirtelen megállt. Az ajtó recsegve kinyílt, és a küszöbön egy sötét köpenyeges, autószemüveges alak jelent meg.

A kocsmáros is meghökkent, de a következő pillanatban célzásra emelte pisztolyát. Elkésett, mert az ismeretlen kezében egy gondolattal hamarább dörrent meg a revolver. Az óriás karja bénultan hanyatlott le, kezéből kiesett a fegyver.

A jövevény néhány lépéssel a szoba közepén termett. Pisztolyát a bal kezébe kapta, míg jobbjában egy bilincs villant meg. Mire a kocsmáros feleszmélhetett volna, acélperecek szorultak csuklóira.

– Álljon a falhoz – vezényelte az autószemüveges férfi, miközben a pisztolyt a zsebébe süllyesztette.

– Így… Most már nyugodtan diskurálhatunk… Hol van a Skorpió?

O’Sally egyszerre ismerősnek találta a férfi hangját. Nem akart hinni a fülének, és önkéntelenül közelebb lépett szabadítójához, aki ebben a pillanatban levette autószemüvegét.

– Hughes felügyelő! – kiáltotta megdöbbenve.

Váratlan fordulat

O’Sally sokáig nem tudott magához térni meglepetéséből. Ijedten hátrált, amikor a detektív üdvözlésre nyújtotta a kezét.

– Csak nem fél tőlem? – kérdezte Hughes olyan nyugodtan, mintha egy halottnak vélt ember váratlan felbukkanása a világ legtermészetesebb dolga lenne. – Talán még most is szellemnek tart, mert néhány lövést adtak le rám, és a hatás kedvéért egy temetési komédiát rendeztettem magamnak? Nos, megnyugtathatom, nem lőttek agyon és nem temettek el. Mindössze az történt, hogy felhasználtam a kedvező alkalmat, és néhány napig nem szerepeltem a nyilvánosság előtt… Úgy gondoltam, eredményesebben tudok dolgozni, ha a Skorpió halottnak tart.

– De hogyan került ide, felügyelő úr? – vetette közbe O’Sally a kérdést.

Hughes mosolygott.

– Autóval. A levélről csak ma délben értesültem, így a vonatról már lekéstem, s nem utazhattam együtt önökkel. Örülök, hogy a kellő időben mégis befutottam.

– A legjobbkor érkezett – mondta a riporter, miközben a megbilincselt kocsmárosra pillantott.

Az óriás látszólag egykedvűen támaszkodott a falhoz. De Hughes tisztában volt azzal, hogy a bandita korántsem adta még fel a reményt, és csak az alkalmas pillanatra vár, hogy bosszút álljon legyőzőjén.

– Mit csináljunk a gazfickóval? – kérdezte O’Sally, mintha csak kitalálta volna a detektív gondolatát.

– Erre a kérdésre még visszatérünk – válaszolta Hughes –, de hol van Bowle kollégám?

– Fent alszik!… Ugyanis valami kábítószer volt a borban.

– Gondolom, ez is az ön műve – fordult Hughes a kocsmároshoz. – Éppen úgy, mint ennek az embernek a halála.

Az óriás megvető pillantást vetett a festő holttestére.

– Megérdemelte volna, hogy beverjem a fejét, de nem én öltem meg!

Hughes letérdelt az élettelen test mellé és megvizsgálta.

– Két lövés… Ha nem csalódom, a golyók egy rendkívül kis kaliberű pisztolyból származnak…

– Nem én lőttem le – emelte fel hangját a kocsmáros.

Hughes bólintott.

– Elhiszem, de mindenesetre segédkezett a gyilkosságnál. Ez pedig tízévi fegyházat jelent önnek!

– Életfogytiglani érdemel – mondta O’Sally, és beszámolt a történtekről.

Hughes komor arccal hallgatta végig a fiatalember szavait.

– Tehát a festő ismerte az alagút bejáratát?

– Biztosan – válaszolta a riporter élénken. – És ha a kocsmáros igazat mondott, akkor a Skorpió jelenleg a világítótoronyban tartózkodik!

– Egy okkal több, hogy azonnal induljunk – mondta Hughes elszántan.

– Nem indulhatunk addig, amíg ilyen hullámok vannak – jegyezte meg az újságíró rezignáltan. – Csónakon sohasem jutnánk el a toronyhoz. Az alagút bejáratát pedig nem ismerjük.

– De ez a fickó ismeri – mondta a detektív keményen, és átható tekintetét a kocsmárosra szegezte. – És biztosra veszem, hogy meg fogja mondani nekem!… Lekötelezne kedves szerkesztő úr, ha felmenne Bowle kollégánkhoz és felkeltené.

– Aligha fog sikerülni – dünnyögte az újságíró. – Akkor sem ébredne fel, ha egy pisztolyt sütnék el a füle mellett.

– Akkor én megyek fel az emeletre – zárta le a vitát Hughes. – Tartsa szemmel a fickót. Itt van a revolverem, ha megmozdul, könyörtelenül lője le.

Hughes felsietett a lépcsőn. O’Sally egyedül maradt a fogollyal.

A kocsmáros mereven a lámpa fényébe bámult. Látszólag ügyet sem vetett az újságíróra, aki sápadtan szorongatta kezében a revolvert.

Kínos lassúsággal teltek a percek. Fentről nem hallatszott semmi nesz. O’Sally hirtelen felfigyelt: a lámpa furcsán lobbant, majd váratlanul pislogni kezdett.

Talán kifogyott belőle a petróleum, gondolta a riporter ijedten. Néhány tétova lépést tett az asztal felé, de ebben a pillanatban a lámpa kialudt.

O’Sally mindig irtózott a sötétségtől, a rémület teljesen megbénította. Feszülten figyelt, de csak az öreg falióra ketyegését hallotta a sötétből. Az egyedüli világos foltot az ablak opálos felülete jelentette a szobában…

O’Sally hátrálni kezdett abba az irányba, ahol a lépcsőt sejtette. De alig tett egy-két lépést, máris megállt. A szúette padló baljóslatúan recsegett súlya alatt. A várakozás az idegeire ment. Nem mert kiáltani, nehogy elárulja azt a helyet, ahol éppen áll. Azt hitte, hogy az ellenfél támadni fog, de csalódott. A sötét szobában az óra asztmás ketyegésén kívül semmi nesz nem hallatszott… Vajon hol állhat most az óriás? Talán már ő is a lépcső közelébe ért?… A revolver remegett kezében. Lőjön? Találomra elpufogtassa a töltényeit? Vagy megvárja, míg ellenfele támad, és csak az utolsó pillanatban süsse el a fegyvert?…

A kocsmáros valóságos ördög volt. Legalább is O’Sally annak tartotta.

Halk súrlódó nesz! O’Sally felemelte a pisztolyt. Most a háta mögött reccsent valami. Villámgyorsan megfordult… Pisztolyos ökle az üres levegőbe sújtott…

O’Sally érezte, hogy nem sokáig bírja idegekkel a várakozást. Az első pillanatban talán egy dühös, meggondolatlan ellenféllel kellett volna megküzdenie, de az idő múlt, és a kocsmáros még mindig nem adott életjelt magáról. O’Sally nem tudta volna megmondani, hogy mennyi ideig állt a sötét szobában, kezében revolverrel. Két perc múlt-e el a lámpa kialvása óta, vagy öt? A lélegzetét is visszafojtotta, tekintete az ablak halványan csillogó felületére tévedt. Mintha egy árny vetődött volna az üvegre!…

Hughes felügyelő könnyen megtalálta alvó kollégáját. A szoba ajtaja nyitva volt, az egész emeleti folyosó visszhangzott a felügyelő horkolásától. Hughes hamarosan kitapogatta az éjjeliszekrényen álló lámpát és meggyújtotta.

Idáig simán ment minden, de Hughes tisztában volt azzal, hogy most érkezett el feladatának nehezebbik részéhez. Bowle rendes körülmények között is nehezen ébredt, ám ezúttal még altatószert is kapott. Hughes hamarosan belátta, hogy minden fáradozása hiábavaló.

Feladta a reménytelen küzdelmet, és az ajtó felé fordult. Meghökkenve állt meg a küszöbön. A folyosón sötét volt, pedig határozottan emlékezett arra, hogy amikor feljött az emeletre, a földszinti szobából kiszűrődő fény megvilágította a lépcsőt. Elaludt volna a lámpa? A detektív arca feszült figyelmet árult el, karcsú alakja előrehajolt. Néhány pillanatig mozdulatlanul állt, aztán nesztelen léptekkel a lépcsőhöz osont. Egyik kezével megragadta a karfát, a másik kezét a zsebébe süllyesztette. Aki ismerte Hughest, az tudta, hogy a felügyelő az első lövés előtt sohasem húzta ki a kezét a zsebéből.

Hughes bámulatosan értett ahhoz, hogy a legcsekélyebb neszt is elkerülje. Szellemként suhant le a lépcsőn. Ujjai görcsösen tapadtak a zsebében lapuló pisztoly agyára. A felügyelő tudta, hogy a lámpa kialvása veszedelmet jelent. Talán az óriás termetű kocsmáros leütötte a fiatalembert, aki most holtan fekszik a szobában… A földszinti szoba ajtaja úgy magasodott előtte, mint egy óriási kelepce! Csaknem biztosra vette, hogy a kocsmáros valahol a bútorok mögött lapul, és csak az ajtó nyikorgására vár, hogy fegyverét elsüthesse. A detektív elhatározta, hogy kiprovokálja az első lövést. Csak azért, hogy aztán annál biztosabban végezhessen ellenfelével. Az ajtóhoz lopódzott.

A szoba csendjét csak a falióra egyhangú ketyegése zavarta meg. Hughes belökte az ajtót, de egyúttal félreugrott.

Ebben a pillanatban éles üvegcsörömpölés hallatszott, majd gyors egymásutánban négy lövés dördült el.

Az alagút

Hughes azonnal felismerte a helyzetet. Most már nem tétovázott tovább. Két ugrással a szobában termett, és felkattintotta a villanylámpáját. A kutató fény O’Sally sápadt arcán pihent meg. A riporter remegve támaszkodott az asztalhoz, kezében a füstölgő revolverrel.

– Az ablakon át menekült – mondta felindultan. – Az utolsó percig vártam a lövéssel.

– És éppen azért hibázott – vágott közbe a felügyelő dühösen. –- Most aztán igyekezzünk, hogy elcsípjük a szökevényt.

Hughes egyetlen lendülettel az ablakdeszkán termett.

– Kövessen! – kiáltotta vissza a riporternek. Felszakította a törött ablaktáblákat, és a lehulló üvegcserepek csörömpölése közepette eltűnt a sötétben. O’Sally is felkapaszkodott a párkányra, és elszántan kiugrott az ablakon. Szabályosan hasra esett az ablak előtt csillogó mély pocsolyában, de szerencsére semmi baja sem történt. Hamarosan feltápászkodott, és meglepő gyorsasággal vetette magát az eső bizonytalan üvegfüggönye mögött eltűnő alak után, amelyben Hughes felügyelőt vélte felismerni.

Keskeny ösvény kanyargott a sziklás part mentén a sötét bokrok felé, ahová a menekülő igyekezett.

A kocsmáros nem is álmodta, hogy üldözik, mégis úgy rohant, mintha a fúriák kergetnék. Legalább két perccel előbb ért oda, mint üldözői, és eltűnt a szürke bokrok között.

Hughes és a riporter kifulladva értek a helyszínre. A felügyelő tanácstalanul nézett körül.

– A gazfickó úgy eltűnt, mintha a föld nyelte volna el.

– Itt kell lennie az alagút bejáratának! – mondta az újságíró izgatottan. – Ha megtaláljuk a csapóajtót, akkor nyert ügyünk van.

Hughes nem sokat kérdezősködött, azonnal megkezdte a kutatást. Tízszer is körüljárta a bokrokat, és bevilágított a gallyak közé. Majd behatolt a sűrűbe, és egy letört ággal szurkálni kezdte a földet. Már-már feladott minden reményt, mikor az ág keményen koppant valamin. Lámpájával intett a riporternek.

– Alighanem megtaláltuk a csapóajtót.

O’Sally nem volt rest, lehasalt a nedves fűbe, és feltúrta a földet. Ujjai csakhamar egy sima kőlapba ütköztek.

– Idáig eljutottunk – mondta feltérdelve. – De hogyan nyitjuk ki a csapóajtót?… Legokosabb talán, ha visszamegyek ásóért.

– Erre nincs időnk – jegyezte meg Hughes bosszúsan.

– Ásóval különben sem érnénk célt. A kőlapot valami rejtett mechanizmus mozgatja.

A detektív serény ujjai végigtapogatták a terepet, de minden fáradozása hiábavalónak bizonyult. A földbe temetett kőlap nem mozdult.

O’Sally verejtékező homlokát törölgette, és egy csonka fatörzshöz támaszkodott. Ebben a pillanatban a rejtett kőlap váratlanul megmozdult. A detektívnek alig maradt ideje félreugrani.

O’Sally bambán meredt a füves talajra, amely kísérteties állhatatottsággal emelkedni kezdett. Minden pillanatban azt várta, hogy egy fej bukkan fel az egyre nagyobbodó sötét nyílásból… Előrelépett, de ekkor a nyílás újra kisebbedni kezdett.

– Támaszkodjon újra a fatörzshöz – mondta Hughes izgatottan. – A véletlen kezünkbe adta a rejtély kulcsát.

A riporter sietve teljesítette társa utasítását. Elégedetten látta, hogy a rejtett kőlap újra a magasba emelkedik.

– Bowle is tud az alagútról? – kérdezte Hughes.

– Igen – válaszolta a fiatalember, és hipnotizáltan bámulta a nyílást, mely szabályos kockaként sötétlett a nedves fűben.

– Akkor meg kell akadályoznunk, hogy a kőlap újra bezáruljon – mondta Hughes. – Nem vághatjuk el magunk mögött a menekülés útját. Most már tudjuk, hogy a fatörzsre nehezedő nyomás indította meg a mechanizmust. Mi lenne, ha egy súlyos követ tennénk a fatörzsre?

– Próbálja meg! – indítványozta az újságíró. – Én addig nem mozdulok el innen.

Hughes lesietett a tengerpartra, és egy jókora kővel tért vissza, amit a fatörzsre helyezett. A terv bevált: a csapóajtó nyitva maradt.

Hughes bevilágított a sötét üregbe. Töredezett lépcsőfokok tűntek elő. A detektív habozás nélkül megindult a lépcsőn, O’Sally borzongva követte. Szíve a torkában dobogott, úgy érezte, hogy sohasem juthat el a lépcső végére. Időnként visszatekintett a bejárat egyre kisebbedő nyílására. A lámpa fénye lejjebb és lejjebb kúszott a sötétben. O’Sally kissé megnyugodott, mikor sima talajra ért. Talán arra gondolt, hogy nem kell mélyebbre hatolni a föld belsejébe. Keskeny, sötét alagút vezetett tovább. Hughes úgy tartotta a lámpát, hogy ne világítson messzire. Az alagút olyan keskeny volt, hogy két ember nem fért volna el egymás mellett. A mennyezet körülbelül hat láb magas lehetett. A riporter még egyenesen járhatott, de a detektív kénytelen volt kissé meghajtani a fejét.

Az alagút egy darabig egyenesen vezetett, majd éles szögben jobbra fordult. Hughes eloltotta a lámpát, és csak akkor gyújtotta meg újra, mikor már túljutottak a kanyarulaton. A talaj hirtelen emelkedni kezdett. Tompa zúgás visszhangzott az alacsony mennyezet alatt.

– A hullámok – mondta Hughes. – Alighanem rövidesen megérkezünk a toronyhoz.

A detektív jóslata igaznak bizonyult. Az alagút barlanggá szélesedett, melyből egy létra vezetett a magasba. Hughes lefelé irányította a lámpa fényét.

– Aligha tudunk továbbmenni – mormogta Hughes. – A létra egy vasajtóhoz van támasztva, melyet a banditák bizonyára bezártak.

– Talán az ajtó mögött leskelődnek, hogy lepuffantsanak minket – jegyezte meg O’Sally fogvacogva.

Hughes furcsán nevetett.

– Én nem szórakozásból hoztam el a fegyveremet… Mindenesetre megkísérlem a behatolást. Addig tartsa a lámpát, kedves barátom!

Felkúszott a létrán, és végigtapogatta a vasajtót. Csalódottan mászott le.

– Az ajtón nem találtam sem kilincset, sem zárat. Teljesen sima érclap, de biztosra veszem, hogy itt is találunk valami rejtett mechanizmust, mely felnyitja az ajtót.

Kivette a lámpát az újságíró kezéből, és tüzetesen megvizsgálta a falakat.

– A falak is teljesen egyenletesek – mondta csüggedten.

– Megmozdult az ajtó! – kiáltotta O’Sally ijedten.

Hughes azonnal eloltotta a lámpát. Halk zörej hallatszott, világosság hatolt a barlangba. A fény egyre intenzívebb lett. A fényben azonban feketén és baljóslatúan rajzolódott ki egy emberi kar. Hughes gondolkozás nélkül tüzelt. A kar eltűnt, de a magasból egy csillogó üveggolyó hullt le Hughes lábai elé… Éles csattanás visszhangzott a föld alatti folyosón, és barlangot pillanatok alatt sűrű füstfelhő töltötte be. Hughes későn gondolt a menekülésre; néhány lépés után megtántorodott és leroskadt. Még hallotta társa kétségbeesett kiáltását, azután elvesztette eszméletét.

A toronyban

Ijesztő, monoton zúgás töltötte be a levegőt. A hullámok bőszükén ostromolták a régi tornyot. A felcsapó tajték fehéren gyöngyözött az alacsony helyiség kerek ablakain.

Hughes felnyitotta a szemét. Az első pillanatban azt hitte, hogy egy kabinban van. Megpróbált felemelkedni, de erős kötelek vágódtak a húsába.

Tekintete O’Sally sápadt arcára tévedt. Az újságíró a szoba másik sarkában hevert, míg az ajtónál egy szakállas férfi állt.

– Örülök, hogy végre életjelt adott, kedves mester – mondta vigyorogva az ajtónál álló férfi. – Már azt hittem, hogy sohasem fogja visszanyerni az eszméletét.

A detektív nem válaszok. Agya még kábult volt. Kusza, zavaros gondolatok kavarogtak a fejében, de lassan emlékezni kezdett az eseményekre. Valaki egy gázbombát dobott le a barlangba… Talán éppen a szakállas férfi, vagy maga a Skorpió?

O’Sally nyögése zavarta meg gondolatait. Szánakozó pillantást vetett a fiatalemberre.

– Ne törődjék vele, kedves mester – szólalt meg újra gúnyosan a szakállas férfi. – Neki is jobb lett volna, ha nem tér magához. A vezér csak azért kímélte meg egyelőre az életét, mert beszélni akar vele… Ez természetesen önre is vonatkozik.

Hughes szemügyre vette a szakállas férfit.

– Ha nem csalódom, téged ismerlek valahonnan… Tudom már. A dartmoori fegyházban találkoztunk! A fogházigazgatónál voltam látogatóban, mikor egy fegyencet vezettek be a szobába. Állítólag már harmadszor érték szökésen.

– De negyedszer sikerük -- vágott közbe a szakállas gyűlölettől elfulladó hangon, és belerúgott áldozatába.

Hughes arcán egyetlen izom sem rándult meg, de szemében különös fény csillant.

– Ha a kezem szabad volna, ellátnám a bajodat!

– Ha a vörös Ericnek bárkája lenne, ő lenne a legnagyobb és legjobb halász a környéken – nevetett a bandita.

– Gyáva fickó! – kiáltotta O’Sally, de egy jól irányzott rúgás azonnal elhallgattatta.

A bandita az ajtóhoz támaszkodott, és harsogva nevetett.

– Szerencsére én kötöztem meg az urakat. Szerénytelenség nélkül állíthatom, hogy értem a mesterségemet. A kötelek az örökkévalóság számára készültek, és akkor is tartani fognak, ha önök már rég a tenger iszapjában feküsznek… Könnyen lehet, hogy a vezér is látni kívánja, amint lehajítom magukat a toronyból… Persze nem ismerik a világítótornyot. Keskeny csigalépcső vezet a magasba. Elfárad az ember, mire felér. Lejutni annál könnyebb… A kocsmárostól hallottam, hogy régen az életunt emberek ebből a toronyból vetették magukat a vízbe… Az örvény és a korallzátonyok azután elvégzik a többit.

Hughes ásított.

– Untatsz a fecsegéseddel, fickó. Inkább arra gondolj, hogy mi vár rád, ha a rendőrség kezébe kerülsz… Én tudom! Egy ködös reggelen kivezetnek a fogház udvarára… Mindössze néhány ember lesz jelen: a bíró, a hóhér és a legényei. Lehet, hogy egy-két újságírót is beengednek. Az akasztófát valószínűleg az udvar egyik sarkában fogják felállítani. Maga a procedúra rövid ideig tart. A kötelet ráhurkolják az elítélt nyakára és…

– Hallgasson – sziszegte a szakállas sápadtan. – Engem sohasem fognak el a rendőrök… Én…

Hirtelen elakadt. Léptek közeledtek az ajtóhoz.

– Te vagy az, Peter? – kérdezte az ajtónál álló férfi.

– Természetesen! – hangzott kívülről a fojtott válasz.

– Engedj be azonnal, baj van!

A szakállas kinyitotta az ajtót, de ijedten tántorodott hátra. A küszöbön Bowle felügyelő állt víztől csepegő ruhában, kezében revolverrel. A fegyvercső egyenesen a bandita mellére irányult.

– Fel a kezekkel! – vezényelte halkan.

A megrémült ember gépiesen engedelmeskedett. Bowle két lépéssel mellette termett, és villámgyorsan átkutatta zsebeit.

– Két revolver -- mormogta. – Éppen kapóra jönnek.

– A fegyvereket a zsebébe süllyesztette, és pisztolyával a sarokba szorította ellenfelét.

– Ne felejtkezzen meg az ajtóról, kedves kollégám – mondta Hughes nyugodtan. – Könnyen meglephetnek, mielőtt kiszabadítana bennünket.

Bowle az ajtóig hátrált, és anélkül, hogy megfordult volna, bal kezével megfordította a zárban a kulcsot. A jobbjában lévő pisztoly azonban változatlanul a banditára irányult.

– Ha odadobok egy kést, ki tudják szabadítani magukat? – kérdezte.

– Remélem! – válaszolta Hughes.

Bowle bal keze eltűnt a kabátzsebében. Néhány pillanat múlva egy zsebkés villant meg kezében. A helyzet még mindig kritikus volt, ezt Bowle is nagyon jól tudta. Lépésről lépésre közeledett megkötözött társaihoz, tekintetét egyetlen másodpercre sem vette le ellenfeléről.

O’Sallynek örökkévalóságnak tűnt, míg meghallotta a kés koppanását a padlón. Hughes megkötözött karja dacára azonnal hatalmába kerítette a pengét. Bámulatos ügyességgel és gyakorlattal dolgozott. Nem telt bele két perc és szabad volt. A riporter megszabadítása már lényegesen könnyebb volt. O’Sally elégedetten nyújtotta ki elgémberedett tagjait, és nagyot sóhajtott.

– Önt az Isten küldte, kedves felügyelő úr! A gazfickó már arról ábrándozott, hogy a világítótorony tetejéről behajít minket a tengerbe. Nem vagyok kimondottan ellensége a fürdésnek, de örülök, hogy erre nem került sor.

Hughes nem vesztegette az időt, alaposan összekötözte a banditát, majd Bowle segítségével a padlóra fektette.

– Ha esetleg kényelmetlenül feküdne, csak szóljon – biztatta O’Sally a megkötözött embert.

A bandita nem válaszolt, de dühtől eltorzult arca elárulta a gondolatait.

A riporter vállat vont.

– Nyilván haragszik ránk. Ez egyébként érthető. Öt perccel ezelőtt még ő volt a helyzet ura. Ha meggondoljuk…

– Inkább segítsen betömni a fickó száját -- vágott közbe Bowle türelmetlenül.

– Ezzel még várhatunk – szólalt meg Hughes, aki időközben kivette kollégája zsebéből az egyik revolvert. – Beszédem volna a fickóval.

Bowle a vállát vonogatta.

– Én örülnék legjobban, ha szóra tudná bírni!

– Majd meglátjuk – mondta Hughes, és lehajolt a megkötözött emberhez. – Ide hallgass, fickó! Tudomásunk szerint a Skorpió a toronyban tartózkodik, de hol van miss Graham? Őt is fent őrzik? Nem akarunk semmit sem kockáztatni, ezért a lányt kell először megszabadítanunk. Öt percnyi időt adok a gondolkozásra. Vagy választ kapok, vagy golyót eresztek a koponyádba!… Válassz!…

A bandita arca elszürkült, de makacsul hallgatott.

– Úgy látom, érveim nem elég meggyőzőek – folytatta Hughes nyájasan. – Azt hiszed talán, hogy tréfálok?… Esküszöm, hogy soha életemben nem beszéltem komolyabban.

– Egyetlen szót sem fog kiszedni belőlem – sziszegte a megkötözött ember.

Hughes nevetett, de ez a nevetés nem hasonlított régi, vidám nevetésére. Kegyetlen nevetés volt.

O’Sally nem szeretett volna a megkötözött ember bőrében lenni, mikor pillantása a felügyelő arcára tévedt. Hughes arca megkeményedett, szeme vékony csíkká húzódott össze. Pisztolyát ellenfele halántékára szorította… Újra beszélni kezdett… Nyugodtan és hidegen beszélt, mintha teljesen közömbös volna számára, hogy a bandita elfogadja-e ajánlatát vagy sem…

– Még három perc van hátra az életedből! Hol van Graham kisasszony?

A kitűzött terminus már csaknem letelt, mikor a bandita végre megszólalt:

– Mi hasznuk van abból, ha megmondom, hogy hol őrzik a lányt? A főnök is vele van, és ő nem ismer irgalmat.

Ha megsejti, hogy kiszabadultak innen, akkor a lány menthetetlenül elveszett.

– De a Skorpió is! – vágott közbe Bowle indulatosan. – Innen nem menekülhet.

A bandita arca mosolyra torzult.

– Azt hiszi?… Talán már nincs is itt. Amíg mi itt csevegtünk, addig régen elmenekülhetett az alagúton keresztül.

– Nem hinném – mondta Bowle. – Én vagyok az utolsó ember, aki keresztüljött az alagúton. A sziklabarlangban már térdig érő vízben gázoltam.

A bandita levegő után kapkodott.

– A tenger benyomult az alagútba? – kérdezte rekedten.

A felügyelő bólintott.

– Alig maradt időm, hogy felkapaszkodjam a létrán. Szerencsére a vasajtó nyitva volt. Ha nem csalódom, ön hagyta nyitva. Én sem zártam le. Elevenen senki sem juthat ki többé, a gazemberek mindenre számítottak, amikor az aknát elhelyezték. Valószínűleg azonban az ekrazit egy része nedves lehetett, így csak kis nyílást vágott, különben nem menekülhettünk volna meg. Amikor a robbanást hallottam, futni kezdtem, és sikerült kijutnom, mert ön szerencsére nyitva felejtette az ajtót.

– Az alagút elpusztult – fordult Hughes a banditához.

– Most pedig tudni akarom, hogy hol őrzik a foglyot! Tíz másodpercet adok, azután lövök!

– Alattunk még egy szoba van – mondta szünet rövid után a bandita –, de ha igaz, hogy az alagút víz alatt van, akkor aligha találják életben a lányt, mert a helyiség a tenger színe alatt fekszik.

Ebben a pillanatban, mintha csak igazolni akarná a bandita szavait, tompa zuhogás hallatszott a mélyből, túlharsogva a hullámok morajlását.

Hughes mindig a tettek embere volt. Felszakította az ajtót, és kirohant a szűk folyosóra, melyből keskeny csigalépcső kanyarodott a magasba. A lépcső azonban lefelé is folytatódott.

– Ha valaki jönne, könyörtelenül puffantsa le! – kiáltott oda Bowle felügyelőnek, és O’Sally kíséretében lebocsátkozott a mélybe.

Nem jutott messzire, a lépcső alját víz borította. Az újságíró ijedten megtorpant.

– Nem mehetünk tovább!

Hughes előrehajolt. A folyosóra beszűrődő bizonytalan fényben egy tömör ajtót pillantott meg, melynek kétharmada már víz alatt állott.

– Az ajtó kulcsa a banditánál lesz! – fordult az újságíróhoz. – Siessen vissza!

A riporter felkapaszkodott a lépcsőn, és néhány pillanat múlva egy hatalmas kulccsal tért vissza.

– A zsebében volt a bitangnak! – lihegte.

Hughes ledobta a kabátját és a cipőjét, aztán lejjebb bocsátkozott. A víz csakhamar az álláig ért.

– Ne kísérletezzék! – mondta O’Sally izgatottan. – Ha sikerülne is kinyitni az ajtót, akkor sem menthetné meg a lányt. A bezúduló víztömeg megölné a foglyot.

– Néhány perc múlva már én sem vállalkoznék a feladatra, de most még van remény! – szólt vissza Hughes. Az ajtót nem lepte el teljesen a víz, így még mindig elég levegő maradt a szobában ahhoz, hogy miss Graham megmenekülhessen. Minden attól függ, hogy a fogoly nincs-e lekötözve.

O’Sally ijedten látta, hogy Hughes a vízbe veti magát, és néhány erőteljes csapással eléri a vasajtót… A detektív egyik öklével megdöngette a vaslemezt.

– Miss Graham! – kiáltotta.

Izgatottan leste a választ, de nem kapott feleletet.

– Azért jöttünk, hogy megszabadítsuk. Az isten szerelmére, beszéljen!… A torony alsó részét elborította a tenger. Ha most kinyitom az ajtót, azonnal betódul a víz, de mégis ez a menekülés egyetlen útja. A víz nem emelkedhet másfél méternél magasabbra…

Baljával újra megdöngette a vasajtót, míg jobbjával a víz színén tartotta magát.

– Nyissa ki az ajtót – hangzott bentről egy csengő hang. – Tudok úszni, és azt hiszem, a terv sikerülni fog.

O’Sally alig hallott valamit a különös párbeszédből, és rémült kiáltás tört elő a melléből, mikor látta, hogy a detektív lemerül. A riporter a sötéten csillogó víztükör fölé hajolt, de nem látott semmit. Felizgatott fantáziájával úgy vélte, hogy a víz egyre emelkedik. Kis idő múlva megpillantotta Hughes fejét. A detektív felbukkant, teleszívta tüdejét levegővel, azután újra eltűnt.

O’Sally dermedten állt. Úgy érezte, hogy ólomcsizma van a lábán. Hirtelen fülsiketítő zúgás hasított a dobhártyájába. Az ajtó kifordult sarkából, és a víz dübörögve zuhogott le a szűk nyíláson. A fiatal újságíró kétségbeesetten meresztgette szemét, de Hughes, nem látta többé… Talán magával sodorta a rohanó víz és elveszítette az eszméletét? Önkéntelenül lejjebb kúszott a lépcsőn, de éppen az utolsó pillanatban kapta el a korlátot, mert a sós áradat őt is magával ragadta volna…

Kis idő múlva a víz hullámzása gyengült, és O’Sally nem akart hinni szemének, mikor a mélyből egy halvány női arc bukkant fel.

– Nyugodtan ússzon – hangzott fel a nyitott vasajtó mögül Hughes hangja.

A lány elérte a csigalépcsőt, és megragadta a riporter kinyújtott karját. A detektívnek nem volt szüksége segítségre. Néhány karcsapással elérte a korlátot, és felkapaszkodott a lépcsőre.

Bowle megrökönyödve bámult a két csuromvizes alakra, de azután megemberelte magát.

– Örülök, hogy újra láthatom, Graham kisasszony! – mondta kifogástalan meghajlással. – Megtisztelne, ha elfogadná a kabátomat. Félek, hogy megfázik.

A lány hátrasimította csapzott fürtjeit, és engedelmesen magára vette a kabátot.

– Hogyan találtak rám? – kérdezte fogvacogva.

– Nem egészen a mi érdemünk – vallotta be Bowle. – A mellettünk lévő szobában egy megkötözött ember fekszik. Szerencsére Hughes kollégámnak sikerült a gazfickót beszédre bírni. Ennyi az egész, de a veszélyesebb ellenfél még hátra van. Legokosabb, ha mister O’Sally és ön, kedves kisasszony, itt maradnak, míg mi felmegyünk a toronyba.

– A Skorpióhoz? – kérdezte a lány elfehéredő ajakkal.

Hughes bólintott.

– Hozzá!

A csigalépcső

A toronyszobában, melynek ajtaja egy félkör alakú teraszra nyílt, két férfi beszélgetett.

Rex Walford, másnéven a Skorpió, egy rozoga széken ült, és a térdén kiterített térképet tanulmányozta.

– A motor reggel itt lesz. Addig pedig biztonságban vagyunk. A szárazföld felől nem érhet meglepetés… Egy bombát helyeztem el az alagút elején. A robbanás már negyedórával ezelőtt megtörtént, és a víz betódult az alagútba.

– Mi történjen a foglyokkal? – kérdezte a kocsmáros alattomos pillantással.

A Skorpió nevetett.

– Felhozzátok őket ide, kicsit elcsevegek velük és azután…

– Én hajítom be őket a vízbe – vágott közbe az óriás vigyorogva. – Ezt a kitüntetést igazán megérdemlem a szolgálataimért.

– Tulajdonképpen számítottam a látogatásukra – mondta a Skorpió rövid tűnődés után. – Biztosra vettem, hogy Hughes megtalálja az alagút bejáratát. Csak azt sajnálom, hogy Bowle felügyelővel nem végeztem.

– Még mindig megteheted! – jegyezte meg az óriás. – Reggel előtt a felügyelő nem fog felébredni. Annyi álomport tettem a borába, hogy egy tucat embernek is elég lett volna.

– De az újságíró mégsem aludt el – mondta Rex Walford, és felállott.

A kocsmáros a vállát vonogatta.

– Arra igazán ne számíthattam, hogy egyetlen kortyot sem iszik. A fontos, hogy őt is elcsípjük. Reggelig biztonságban vagyunk.

– Reméljük – mormogta a Skorpió. – De sokkal nyugodtabb leszek, ha már átkeltünk a csatornán. Franciaországban befolyásos szövetségeseink vannak. Ha egyszer eljutottam Párizsba, akkor fütyülök a Scotland Yardra.

– A lányt is magaddal viszed?

– Természetesen! Azt hiszed, hogy szórakozásból raboltam el? A Credit Bank bármilyen összeget fizet a lány aláírására, de igazi célom: Amerika… Az egész legendás Graham vagyont meg akarom kaparintani.

– Nehéz lesz – dünnyögte a kocsmáros.

Rex Walford felkapta a fejét. Sápadt arca kipirult. Kegyetlen szája úgy elkeskenyedett, mint a késpenge.

– Nehéz? – kérdezte kis szünet után. – Jegyezd meg, hogy nekem semmi sem lehetetlen.

A bandita szemében olyan különös tűz csillogott, hogy az óriás önkéntelenül elfordította a fejét.

– Lemenjek a foglyokért? – kérdezte.

– Még nem! – hangzott a nyugodt válasz. – Előbb veled volna egy kis megbeszélésem… Felbecsülhetetlen szolgálatot tettél nekem és nem akarok hálátlannak mutatkozni. Természetesen te is velünk jössz, a hozzád hasonló testőrökre mindig szükségem lehet. Egyébként reggel megkapod az ezer fontot. Azt hiszem, ennyit ígértem.

Az óriás bólintott.

– Pontosan ennyit!… De jobban szeretném, ha a pénzt most rögtön megkaphatnám.

Rex Walford ásított.

– Ha a foglyokkal végeztünk, akkor tovább beszélünk erről a témáról. A pénzt indulás előtt feltétlenül kifizetem.

Az óriás felkelt, lomha léptekkel a teraszra ment, és a mellvédre támaszkodott. Hatalmas alakja feketén rajzolódott ki a szobából kiszűrődő fényben. A kocsmáros nyugodtan állt, aligha sejtette, hogy milyen veszedelemben forog.

Rex Walford keze a kabátja zsebébe tévedt. Ujjai az automata pisztoly agyára fonódtak. Az alkalom túlságosan csábította. A mélységben dübörögtek az éles hullámok, és a mellvédhez támaszkodó férfi kitűnő célpont volt. A Skorpió arra gondolt, hogy az ezer fontot jobban is felhasználhatja, minthogy kifizeti cinkosának. Már-már meghúzta a ravaszt, mikor az óriás hirtelen megfordult.

– Lemegyek a foglyokért – dörmögte.

Rex Walford elengedte a pisztolyt, és kényelmesen hátradőlt a széken.

– Rendben. De előbb vizsgáld meg gondosan a foglyok köteleit… Különösen a detektívre vigyázz. Veszedelmes fickó. Nem szeretném, ha meglepetés érne.

– Bízd rám! – mormogta a kocsmáros. – Gondom lesz rájuk.

A Skorpió sokáig hallgatta az óriás lépteinek koppanását a csigalépcsőn. Kilépett a teraszra. A szél szörnyű erővel kapaszkodott bele a ruhájába, alig tudta megőrizni egyensúlyát. Megkapaszkodott a mellvédbe, és lebámult a hullámzó vízre. A tenger fehér tajtékban forrt, örvénylett a magányos torony körül. Valamikor régen erős fényszóró világította meg a toronyból a környéket, de most csak egy zöld jelzőlámpás függött a terasz fölött, kísérteties fényt hintve a kőpadlóról. A lámpa egy-egy erősebb szélrohamra elfordult a helyéről, és kivilágított ingaként lebegett a levegőben.

A Skorpió gyakorlott fülének köszönhette, hogy a himbálódzó lámpa csikorgása, a szél süvítése és a hullámok morajlása dacára is meghallotta azt a csattanást, amely egyszerre felriasztotta gondolataiból. Visszarohant a toronyszobába, és elreteszelte az ajtót.

Hughes és Bowle lövésre készen tartott pisztolyokkal mentek fel a lépcsőn. Igyekeztek halkan lépni, de ez csaknem lehetetlennek bizonyult. A csigalépcső vasfokai a legkisebb ütődésre is érces hangot adtak, mely visszhangként rezgett tovább a toronyban.

Egyszerre fentről is kemény léptek koppantak. Visszafordulni már nem volt idejük, de különben is elhatározták, hogy egy pillanatig sem késleltetik a végső leszámolást.

A súlyos léptek egyre közeledtek, és csakhamar furcsa, imbolygó árnyék vetődött a falra.

Hughes felemelte a pisztolyát. A kocsmáros hatalmas alakja bukkant fel a félhomályból. Megrökönyödve bámult le a detektívekre, és villámgyorsan a zsebéhez kapott. Kirántotta a revolverét; csak egy másodperc töredékével késett el. Hughes revolvere eldörrent. Az óriás kezéből kiesett a fegyvert, a kocsmáros kiterjesztett karokkal előrezuhant. A detektívek szorosan a falhoz lapultak, de az eleven lavina így is majdnem elsöpörte őket. Az óriás még élt, mikor a lépcsőn lebukfencezett. Szörnyű, állati ordítás remegtette meg a levegőt, aztán hirtelen csend lett. A detektívek hallották a tompa puffanást, amint a test a hatalmas vaskorláthoz ütődött.

– Vége – mormogta Hughes. – De gyerünk tovább, mert a Skorpió időt nyer, és felkészül a támadásra.

A két férfi rohanva tette meg az út hátralévő részét. Kettesével vették a lépcsőfokokat, kifulladva értek fel a toronyszoba vaspántos ajtajához.

Hughes komikusnak tartotta volna, ha a szokásos „Törvény nevében” felkiáltással bezörget. A Skorpió legfeljebb gúnyos nevetéssel válaszolt volna. Valószínűleg Bowle is ugyanezt érezte, mert tanácstalanul bámult a csukott ajtóra.

A leszámolás

A Skorpió még nem adta fel a harcot. A tömör ajtó egyelőre megvédte ellenfeleitől. Ketrecbe zárt vadállatként járkált a szűk helyiségben. Gondolatai villámgyorsan kergették egymást, de hasztalan törte a fejét, nem tudott megoldást találni. Kiszámította, hogy legfeljebb két-három órája maradt a cselekvésre. Talán annyi sem. A vihar ereje szűnőben volt, és a bandita bizonyosra vette, hogy hajnalban a rendőrség motorosai körülfogják a tornyot. Most már sajnálta, hogy felrobbantotta az alagutat… De hátha egyik cinkosa adta le a lövést?… Talán az egyik fogoly akadékoskodott és a kocsmáros lelőtte?… Már-már reménykedni kezdett, mikor az ajtót megdöngették.

– Vége a komédiának, Rex Walford – hallatszott kintről egy parancsoló hang. – Ha nem nyitja ki az ajtót, akkor kifüstöljük a toronyszobából.

– Csak rajta! – nevetett csúfondárosan a bandita. – Magam is kíváncsi vagyok, hogyan kezdenek hozzá!

Sokáig nem kapott választ. Az ajtóhoz osont, és feszülten figyelt… Mintha távolodó lépteket hallott volna, bár igazán nem bízott abban, hogy hívatlan vendégei magára hagyták. Az egyik bizonyára a lépcsőn maradt őrködni… Megpróbálja a támadást? Görcsösen szorongatta a pisztolyát, nem mozdult az ajtó közeléből. Egyszerre újra felhangoztak a léptek, de most fokozatosan közeledtek. Talán egy harmadik ember jött fel a toronyba? Vagy az érkezett vissza, aki az előbb eltávozott?…

A Skorpió arca feszült figyelmet árult el. Magas alakja furcsa ívben görbült előre, tekintetét egy pillanatra sem vette le az ajtóról… Nem akart hinni a szemének. Az ajtó hasadéka alatt keskeny füstszalag kígyózott a szobába… A Skorpió kétségbeesett helyzete dacára is elmosolyodott. A füst semmit sem árthatott neki, hiszen a terasz nyitott ajtaján azonnal kiszivárgott a szabadba. De a mosoly hirtelen ajkára fagyott: megértette a füst jelentőségét. Egy kanóc égett az ajtó előtt.

A következő pillanatban éles csattanás rázta meg a szobát, az ajtó beszakadt.

Hughes és Bowle a csigalépcső kanyarulatánál várakoztak, míg a dinamitpatron felrobbant. A légnyomást nem érezték, de a rettenetes dördülés csaknem megsiketítette őket.

Bowle kitépte magát társa kezéből, és felrohant a lépcsőn. Még nem érte el az ajtót, mikor lövés dörrent. A golyó a füle mellett süvített el, és kellemetlenül koppant a falon. Bowle nem várta be a második lövést, lehasalt a lépcsőn.

– Mondtam, hogy vigyázzon – hallotta a háta mögött Hughes hangját. – A Skorpió bizonyára bőven el van látva töltényekkel, és miután semmi oka sincs arra, hogy kíméljen bennünket, nem fog fukarkodni a golyókkal.

Bowle a fogát csikorgatta tehetetlen dühében, de nem mozdult el többé a helyéről. Kínos lassúsággal telt az idő.

Hughes karórája világító számlapjára nézett.

– Másfél óra múlva hajnalodik.

– Mit érünk vele? – dörmögte Bowle. – Elcsíptük a fickót, de mi is alaposan belekerültünk a csávába. Ha felkelünk innen, számolnunk kell azzal, hogy utánunk röpít néhány golyót. Se előre, se hátra nem mozdulhatunk. Valóban átkozott helyzet!

– Türelem – csitította Hughes. – Adódhat rövidesen olyan alkalom, hogy lefegyverezhetjük a banditát.

A detektív jóslata igaznak bizonyult. Nyilván a Skorpió is elunta a várakozást, mert cselekvésre szánta el magát. A robbanás erejétől bezúzott ajtó recsegése elárulta, hogy a Skorpió a küszöbhöz merészkedett. Ezt a pillanatot választotta ki Hughes a támadásra. Hirtelen felegyenesedett, és célzás nélkül lőtt. Válaszul éles fájdalomkiáltás hallatszott a szobából. Hughes hihetetlen gyorsasággal a betört ajtónál termett. Éppen jókor érkezett: a Skorpió, akinek a golyó megsebezte a jobbját, a bal kezével akarta felragadni a padlón heverő pisztolyt, de Hughes meghiúsította tervét.

– Fel a kezekkel – mondta keményen.

A Skorpió dühtől szikrázó szemmel engedelmeskedett. A vér csuklójára folyt, és vörösre festette fehér kézelőjét.

Időközben Bowle is felért a szobába, és gyakorlott kézzel átkutatta a bandita zsebeit.

– Nincs nála fegyver! – mondta határozott hangon.

Hughes bólintott.

– Rendben… Üljön le.

Rex Walford leroskadt a székbe. Sápadt arca remegett a visszafojtott indulattól.

– Végre összekerültünk – mondta Hughes csendesen. Hangjából hiányzott minden káröröm. Úgy nézett a sápadt férfira, mint egy halottra szokás. – Nincs sok beszélnivalónk – folytatta halkan. – Néhány kérdést szeretnék tisztázni.

– Mit akar tudni? – kérdezte Rex Walford színtelen hangon. – Azt hiszi, őrült vagyok?… Biztosíthatom, hogy téved. Megfontoltan, hidegvérrel gyilkoltam, és csak azt sajnálom, hogy az önök életét megkíméltem…

– Csak azért, hogy innen a toronyból dobasson le bennünket a cinkosaival – vágott közbe Hughes. – De nem erről akarok beszélni. Miért éppen a Graham család tagjait szemelte ki áldozatnak? Az apát meggyilkoltatta… A lányt elrabolta. Miért? Kizárólag pénzért?

A Skorpió néhány pillanatig szótlanul rágta keskeny ajkát, majd hirtelen felkapta a fejét.

– Hallotta ön már Joe Milton nevét?

Hughes bólintott.

– Sokszor… Egyike a legismertebb bakteriológusoknak. Jelenleg az egyik amerikai egyetemen tanár.

– Kitűnőek az értesülései – mondta Rex Walford vibráló hangon. – Joe Milton egyébként az unokatestvérem. Neki köszönhetem, hogy a rendőrség annak idején halálra keresett.

– És mi összefüggés van a Graham család és Joe Milton között?

A Skorpió arca maszkszerűen megmerevedett. Csak a szeme élt, fenyegető tűz lobbant fel benne. Egy pillanatra elfelejtkezett arról, hogy fogoly. Eszelős, hátborzongató nevetés szakadt ki torkából.

– Joe Milton feleségül akarja venni a lányt… A múlt hónapban eljegyezte…

– Tehát ezért – mormogta Hughes. – Gondoltam, hogy a pénz csak másodlagos szerepet játszott az ügyben.

– Mind sorra kerültek volna, akik valaha is keresztezték az utamat – folytatta a Skorpió emelt hangon. – Először maguk, azután Craig főfelügyelő és végül Joe Milton.

– Szerencsére mindez ábránd marad – mondta Bowle keményen, és társához fordult. – Van még valami kérdése, kedves kollégám?

– Nincs! – válaszolta Hughes, aki nem tudta levenni a tekintetét Rex Walford markáns arcáról.

A legendás gonosztevő mozdulatlanul ült a széken, de különös arckifejezése nyugtalanította a felügyelőt. Hughes sokért nem adta volna, ha kitalálhatta volna a Skorpió gondolatait. A magas, sápadt homlok semmit sem árult el azokból a kusza és mégis logikus gondolatokból, melyek a bandita agyát foglalkoztatták.

Rex Walford nem számíthatott többé menekülésre, de elhatározta, hogy a halálát nem bízza másokra. Elgondolkozva hallgatta a mélységben morajló hullámokat, majd hirtelen Hughes felügyelőhöz fordult.

– Én készséggel válaszoltam a kérdéseire. Nekem csak egy kérdésem van. Remélem, hogy választ kapok.

Hughes gyanakodva méregette a banditát.

– Kérdezzen! – mondta kurtán.

A Skorpió kissé előrehajolt, szemében különös fény csillogott.

– Mit gondol, Dartmoorban fognak akasztani?

– Nem mindegy, hogy hol? – kérdezte Bowle ironikusan. – A kötelet nem kerülheti el, az egyszer bizonyos!

A Skorpió hirtelen felugrott helyéről, és a terasz felé rohant.

– Állj, vagy lövök! – kiáltotta Bowle.

Eszelős nevetés volt a válasz. A felügyelő revolvere eldörrent. A menekülő felordított fájdalmában, megtántorodott, de mégis elérte a mellvédet. Most Hughes is tüzelt. A Skorpió ráborult a mellvédre, de utolsó erejével még egyszer felmagasodott, és átlendült a párkányon.

Hughes és Bowle egyszerre értek a teraszra. Hughes kihajolt a mellvéden. A lezuhanó testet nem látta, de néhány pillanat múlva vérfagyasztó kiáltás, majd tompa loccsanás jelezte a mélységből, hogy a Skorpió örökre eltűnt a tengerben.

A fekete hullámok prédára éhesen csaptak össze a torony lábánál.

A búcsú

Három férfi ült a kis halászcsárda nyitott teraszán. A tenger óriási ércpajzsként terült el a meredek partok körül.

Teljes szélcsend volt. A halászbárkák színes vitorlái petyhüdten lógtak le az árbocokról. Messze az alkony aranylétrája nyúlt végig a tengeren, és a bukó napkoronggal egyre közeledett a vízhez. Néhány sirály kergetőzött a magasban, de a növekedő sötétséggel egyre lejjebb szálltak, végül megpihentek a tükörsima vízen. Az álomszerű csöndben csak időnként hangzott fel egy távoli hajókürt búgása.

O’Sally az asztalra könyökölt.

– Tekintettel az együttesen vívott küzdelemre, szeretném tudni, hogy Bowle barátunk miképpen találta meg az alagút bejáratát. Igaz, hogy a bejáratot nyitva hagytuk, de…

– Ezzel máris megadta a választ a kérdésre – vágott közbe a felügyelő, és tekintete akaratlanul is a világítótoronyra tévedt, mely fehéren vált el a sötétlő égbolttól. – Azt hiszem, a lövöldözésre ébredtem fel. Fel akartam ugrani az ágyról, de úgy éreztem, mintha mázsás súlyok lennének a lábamon. Kétszer is visszaestem, amíg végre talpra tudtam állni. A fejem kábult volt, és alig tudtam legyőzni az álmosságot. Nagy kínnal lebotorkáltam a lépcsőn… A földszinti szobában, a halott festőtől eltekintve, senkit sem találtam. A betört ablakon keresztül a szél az arcomba vágta az esőcsöppeket, ettől kissé magamhoz tértem. Megpróbáltam logikusan gondolkozni… Biztosra vettem, hogy önök ketten a kocsmárost üldözik. Kimásztam az ablakon, és találomra megindultam a zuhogó esőben…

– Szerencse, hogy a helyes irányt választotta, kedves kollégám – vágott közbe Hughes. – Különben a Megaphon szerkesztősége mister O’Sally nélkül működne tovább.

– A Scotland Yard pedig ön nélkül! – jegyezte meg a riporter. – Ismerjük el, hogy Bowle felügyelő úr a „Deus ex machina” szerepét töltötte be az éjszakai eseményeknél. Nem is merek arra gondolni, hogy mi történik velünk, ha nem érkezik idejében segítség. A régi spártaiakról olvastam, hogy a gyerekeket ledobták a Taigetos nevű szikláról. De ne felejtsük el, uraim, hogy ezek az áldozatok a beteg és nyomorék apróságok voltak… De egészséges, felnőtt embereket ledobni egy toronyból?… Felháborító!… Prosit!… Ön nem iszik, felügyelő úr?

– Nem! – válaszolta Hughes. – De talán térjünk vissza az eredeti témánkra. Tehát kinézett az ablakon és elindult.

Bowle bólintott.

– Igen… A sárban lábnyomokat találtam, melyek a közeli bozóthoz vezettek. Talán mondanom sem kell, hogy alaposan kiléptem. Kétszer, háromszor is elcsúsztam, s mire a bokrokhoz értem, már egy hamisítatlan yorkshire-i sertéshez hasonlíthattam, de ez nem változtat azon a tényen, hogy megtaláltam az alagút bejáratát. Nem szívesen emlékszem vissza a föld alatti útra. Vagy talán helyesebb, ha tenger alatti utat mondok?… Nem vagyok gyáva, de a szívem a torkomban dobogott, mikor lementem a nyirkos lépcsőn a mélységbe… Talán félúton lehettem, mikor éles csattanást, majd ijesztő zúgást hallottam a hátam mögött. Nem értettem meg rögtön, hogy mi történt. Csak akkor eszméltem a szörnyű valóságra, mikor már térdig gázoltam a vízben… Percek kérdése volt, hogy nyomorultan megfulladok-e, vagy elérem az alagút végét. Szerencsére a toronyba vezető vasajtót nyitva találtam, így menekültem meg a biztos haláltól… Azt hiszem, ezzel mindent elmondtam!

– Nem egészen – jegyezte meg Hughes. – Hogyan jutott eszébe, hogy eljátssza az egyik bandita szerepét, mikor a földszinti helyiséghez ért, amelyben mi raboskodtunk?

– Ismét a szerencsére kell hivatkoznom – válaszolta a felügyelő túlzott szerénységgel. –- Ha bentről nem kérdezik meg, hogy ki van az ajtó előtt, talán nem is gondolok erre a lehetőségre.

– Akárhogy is történt, az egyszer bizonyos, hogy a legjobb időben jött -- szögezte le az újságíró. – Nekem is volna egy kevés mesélnivalóm, de ha megengedik, előbb iszom egy kortyot… Pincér! Whiskyt és szódát!

O’Sally rendületlen nyugalommal megvárta, amíg a pincér az asztalra teszi a kívánt italokat, aztán élénken folytatta:

– Nem akarok hosszadalmas lenni. Azzal is kezdeném, hogy már a primitív népeknél is megtaláljuk azt az érzést, mely…

– Térjünk át inkább a történet végére – vetette közbe Bowle.

O’Sally elvörösödött.

– Ha mindenáron belém akarják fojtani a szót, ám legyen!… Mindössze azt akarom megemlíteni, hogy amíg önök ketten felmentek a toronyba, én sem tétlenkedtem. Nem találják ki, hogy mit csináltam?

– Sejtelmem sincs – vallotta be Hughes. – Ne feszítsen kínpadra bennünket, hanem mondja el röviden!

– Megkértem miss Graham kezét! – válaszolta O’Sally kipirult arccal.

Bowle ocsúdott fel először meglepetéséből, és megrázta a fiatalember kezét.

– Derekas munka volt! Csak gratulálhatok!

A riporter keserűen nevetett.

– Sajnos a gratulációt nem fogadhatom el. Miss Graham ugyanis kikosarazott.

– Kizárólag az irodalomért tette – mondta Hughes ünnepélyesen. – Miss Graham finom ösztönével megérezte, hogy a Megaphon szerkesztősége nem nélkülözheti önt… Egyébként Graham kisasszony menyasszony. A vőlegénye tanár az egyik híres amerikai egyetemen.

O’Sally sóhajtott.

– Akkor nem marad más hátra, mint az ital… Edgár Allan Poe híres költő volt, és mégis annyit ivott, mint a gödény. Erről jut eszembe, hogy…

– Mennünk kell, mert lekéssük a vonatot – vágott közbe Hughes. – Mindössze öt percünk van az indulásig. Miss Graham már bizonyára türelmetlenül vár ránk az állomáson.

Megint a „Cleopatra tűje”…

Két hét telt el azóta, hogy a Skorpió eltűnt a hullámokban. A lapok még néhány napig többhasábos cikkeket írtak a banditáról, de az ügy lassanként feledésbe merült, újabb szenzációk foglalkoztatták az újságokat.

Csak O’Sally tartott ki makacsul kedvenc témája mellett. A Megaphon nap-nap után illusztrált riportokat hozott a Skorpióról. A Scotland Yardon előszeretettel olvasták a Megaphont, és külön sikerként könyvelték el O’Sally vasárnapi riportját, mely Küzdelem a Skorpióval címen látott napvilágot.

Bowle, aki gyakran kiült a Themze partjára olvasgatni, éppen a kérdéses riportot tanulmányozta, mikor megpillantotta Hughes-t.

A fiatal felügyelő a Yard nyitott túrakocsijában ült, és már messziről integetett.

A kocsi közvetlen Bowle mellett állt meg.

– Nem volna kedve autózni? – kérdezte Hughes kihajolva a volán mellől. – Próbautat teszek a kocsival, és örülnék, ha velem tartana.

Bowle nem nagyon kérette magát. Felkapaszkodott az ülésre, és kényelmesen elhelyezkedett.

– Merre megyünk? – kérdezte.

Hughes elmosolyodott.

– Végig a Viktória Embankmenten, és természetesen megnézzük a „Cleopatra tűjé”-t is. Elvégre nem árt, ha az ember felfrissíti néha az emlékeit.

Bowle cigarettára gyújtott. Elégedetten szemlélte a gyorsan tovatűnő házakat és a Themze sötéten csillogó felszínét. A folyón egy kivilágított gőzös igyekezett a tenger felé, hosszú, ezüstös fodrot rajzolva a vízbe.

– Régen láttam Londont ilyen szépnek – mondta Bowle.

– A mai az első nap, hogy nincsen köd. Aligha lesz dolgunk az éjszaka. Talán a betörők és tolvajok is megünneplik ezt az estét.

Az autó a „Cleopatra tűjé”-hez ért. Bowle hirtelen megragadta társa karját.

– Álljon meg!

A fék csikordult. Hughes hirtelen eleresztette a kormányt, és kihajolt a kocsiból.

Közvetlen az emlékmű talapzatánál egy mozdulatlan test körvonalait vélte felismerni.

– Saját szememmel láttam, hogy a Skorpió lezuhant a világítótorony tetejéről – mondta Bowle rekedten –, de most kételkedni kezdek a halálában… A „Cleopatra tűjé”-nél történt az első gyilkosság és…

– Pszt!… – intette le Hughes. – Nem hallja: a holttest angyalian hortyog!

Bowle kiugrott a kocsiból, és a fekvő emberhez sietett.

– O’Sally – kiáltotta meglepve.

– Barátunk nyilván megint részeg – mondta nevetve Hughes. Bowle megrázta az alvót. A riporter felnyitotta szemét.

– Az isten szerelmére, hagyjanak aludni! – dadogta, és újra visszafeküdt volna a hideg kőre, ha a detektívek engedik.

Bowle azonban könyörtelen volt. Hughes segítségével talpra állította a fiatalembert, és becipelte az autóba.

– Az Edison bárba – mondta az újságíró álmosan.

A két detektív összenézett.

– Vigyük haza! – indítványozta Hughes. – Remélhetőleg reggelig kialussza a mámorát.

Az autó megindult, és egyre növekvő sebességgel száguldott a Charing Cross felé.

Bowle a kanyarnál visszapillantott. A „Cleopatra tűje” ezüstösen csillogott a holdfényben.

.oOo.