Date: 1983-12-17T23:00:00+00:00
Keywords: regény; krimi; magyar nyelvű
Description: „Fayette egy dossziét húzott elő az íróasztalából. – Cikksorozatot akarok indítani eltűnt személyekről. Tudtátok ti, hogy Amerikában naponta minimum harminc vagy még több ember sétál el reggel hazulról, aztán nyoma vész? Van egy érdekes ügyem nektek. Máris fogjatok hozzá. Összenéztünk Bernie-vel. Akkor már ugyanis egy jó hete hiába izzadtunk egy témával, és Fayette javaslata úgy jött, mint fuldoklónak a mentőöv. – Helyes – mondtam. -Halljuk, mi a helyzet. – Tavaly augusztusban eltűnt egy Fay Benson nevű nő. Weldenben dolgozott, a Florian klubban mint show-görl. A nőnek komoly sikere volt, és a
Publisher: L:J:

JAMES HADLEY CHASE – BIZTOSABB, HA MEGHAL

„Fayette egy dossziét húzott elő az íróasztalából. – Cikksorozatot akarok indítani eltűnt személyekről. Tudtátok ti, hogy Amerikában naponta minimum harminc vagy még több ember sétál el reggel hazulról, aztán nyoma vész? Van egy érdekes ügyem nektek. Máris fogjatok hozzá. Összenéztünk Bernie-vel. Akkor már ugyanis egy jó hete hiába izzadtunk egy témával, és Fayette javaslata úgy jött, mint fuldoklónak a mentőöv. – Helyes – mondtam. – Halljuk, mi a helyzet. – Tavaly augusztusban eltűnt egy Fay Benson nevű nő. Weldenben dolgozott, a Florian klubban mint show-görl. A nőnek komoly sikere volt, és a tulajdonos hajlandó lett volna meghosszabbítani a szerződést, tehát semmi oka nem volt úgy eltűnni, ahogy eltűnt. Augusztus 17-én pontosan megjelent a klubban, bement az öltözőjébe, 9 előtt a beintőfiú szólt neki, hogy öt perc múlva következik a száma; akkor már – a fiú szerint – színpadi cucc volt rajta, flitteres bikini, valamint tollszerűség meg cilinder. A nő kiszólt, hogy készen van, a gyerek visszament a helyére. Ő látta utoljára.”

JAMES HADLEY CHASE

BIZTOSABB, HA MEGHAL

SAFER DEAD

(=Dead ringer)

Fordította Kaposi Tamás

I. fejezet

I.

Edwin Fayette, a Bűnügyi Krónika főszerkesztője fényűző irodájában terpeszkedett íróasztalánál, a szivarját rágta, és barátságtalanul mért végig bennünket. Türelmetlenül intett az ülőgarnitúra felé.

– Üljetek le. Most éppen mivel lopjátok a napot?

Én belehajtogattam magam a garnitúra legkényelmesebb foteljába, Bernie Low viszont óvatosan keresett magának egy széket, lehetőleg távol Fayette-től, leült, és nyomban nekiállt a körmét rágni.

Akkor már két éve dolgoztunk együtt Bernie-vel a lapnál. A Krónika a konkurens sajtótermékek között messze a legnagyobb példányszámban megjelenő havi folyóirat, nevezetesebb bűnügyek és izgalmasabb nyomozások történetével szórakoztatja olvasóit. Kettes brigádunkban én voltam a fej, Bernie a kéz; ez a munkamegosztás mindkettőnket tökéletesen kielégített, mivel nekem sose volt elég energiám ahhoz, hogy egy ötletet papírra vessek, Bernie-nek viszont nem voltak ötletei.

Bernie Low valaha szövegíró volt Hollywoodban; zömök, impozáns fickó. Tojásfejével, domború homlokával, vastag szarukeretes szemüvegével sokkal értelmesebbnek tűnt, mint volt valójában. Egyszer bizalmasan megsúgta, kizárólag a fejformájának köszönheti, hogy olyan hosszú időn át megmaradhatott a filmszakmában.

Bernie pokolian féltette az állását. Valahányszor Fayette hívatta, a frász kerülgette, hegy most rúgják ki. Nyakában egy luxusfeleséggel, óriási villával, tömérdek adóssággal, egész élete egyetlen nagy küzdelem volt a csőd és a tönkremenés ellen.

– Pompás ötletünk van − lelkendeztem −, éppen az atmoszférát próbáljuk megteremteni hozzá. Egy hét még, és letesszük az asztalodra, garantálom, hogy a lélegzeted is eláll tőle.

– Jó, ezt most tegyétek félre − jelentette ki határozottan Fayette. − Más munkát kaptok. A mesétek, remélem, eláll egy darabig?

– Hogyne állna el. Miért? Miről van szó?

Fayette lenyúlt, és egy dossziét húzott elő az íróasztalából.

– Cikksorozatot akarok indítani eltűnt személyekről. Tudtátok ti, hogy Amerikában naponta minimum harminc vagy még több ember sétál el reggel hazulról, aztán nyoma vész? Carsont állítottam rá, ő majd előás néhány izgalmasabb esetet, de van egy érdekes ügyem nektek. Máris fogjatok hozzá.

Összenéztünk Bernie-vel. Akkor már ugyanis egy jó hete hiába izzadtunk egy témával, és Fayette javaslata úgy jött, mint fuldoklónak a mentőöv.

– Helyes − mondtam. − Halljuk, mi a helyzet.

– Tavaly augusztusban eltűnt egy Fay Benson nevű nő. Weldenben dolgozott, a Florian klubban, mint show-görl. Ha esetleg nem tudnátok, Welden San Franciscótól van hatvan mérföldnyire délkeletre. A nőnek komoly sikere volt, és a tulajdonos hajlandó lett volna meghosszabbítani a szerződését, tehát semmi oka nem volt úgy eltűnni, ahogy eltűnt. Augusztus tizenhetedikén pontosan megjelent a klubban, bement az öltözőjébe, kilenc óra előtt a beintőfiú szólt neki, hogy öt perc múlva következik a száma; akkor már − a fiú szerint − színpadi cucc volt rajta, flitteres bikini, valami tollszerűség meg cilinder. A nő kiszólt, hogy kész van, a gyerek visszament a helyére. Ő látta utoljára. A nő időre nem jelent meg a színpadon, mire megint érte küldtek, de akkor már nem találták az öltözőben. Ott volt az utcai ruhája, sőt ami még érdekesebb, megtalálták a pénztárcáját is az öltözőasztalon, benne húsz dollárral. A nő sehol.

Az igazgató megkérdezte a színészbejáró portását, látta-e, de az nem látta. A nézők az éttermen keresztül jártak be, ezenkívül még egy kijárat van, az alagsorban. Az ottani őr szintén nem látta. Minthogy már színpadi kosztümre volt levetkőzve, mindenképpen feltűnt volna, akár az alagsori, akár a színészbejárón, akár az éttermen át megy ki. Az igazgató véleménye szerint még a klubban kellett lennie. Az egész épületet átkutatták, de nem találták sehol. Kihívták a rendőrséget, az sem találta. Kiderítették, hogy egy ügynökség útján került oda, de azok semmit sem tudtak róla, szerintük azelőtt San Franciscóban, a Swallow klubban dolgozott. A rendőrség ott is érdeklődött, és kiderült, hogy a nevét sem hallották. Minden jel szerint nem érintkezett senkivel; a Shadben lakott − ez egy középszerű szálló, nem messze a klubtól −, a személyzet szerint látogatója sose volt, postát sem kapott soha. A rendőrség néhány hétig foglalkozott a dologgal, aztán se nyom, se holttest, hát megszüntették a nyomozást.

Fayette becsukta a dossziét.

– Na, szerinted nem szedhető ebből össze egy jó sztori?

Tökéletesen egyetértettem vele, de már régen rájöttem, hogy Fayette ötleteiért nem szabad túlzottan lelkesedni; rendszerint az orrom előtt pukkannak szét, mint egy luftballon.

– Jó, jó − mondtam −, de ha a rendőrség nem derített ki semmit, mi mit tehetünk?

– Az emberek nem szívesen beszélnek rendőrök előtt. Különben is, nekem tetszik az ügy, és hajlandó vagyok egy kis pénzt is áldozni rá. Mindenki könnyebben nyitja ki a száját, ha kinéz érte valami. Annyi biztos, szerintem itt valami bűzlik, és azt akarom, hogy ti ketten nézzetek utána.

– Oké − helyeseltem, és a dosszié után nyúltam. − Ebben megtalálunk mindent?

– Sokkal többet nem, mint amennyit elmondtam. Néhány név, a nő fényképe, ennyi az egész. Az elejétől kell kezdenetek.

– És a költségek? − érdeklődött kissé túlzott mohósággal Bernie.

– Mértékkel − mordult rá Fayette −, de az enyémmel, nem a tiéddel. Minden fillérről elszámoltok, értitek?

Bernie átszellemülten vigyorgott. Nem azért töltött éveket filmesekkel, hogy ne tudja, hogyan kell egy költségszámlát kikozmetikázni.

– Meglesz az elszámolás, Mr. Fayette − mondta.

Kiemeltem a dossziéból Fay Benson fényképét. Elnéztem: huszonnégy év körüli nő, flitteres bikini, cilinder. Selymes, szőke haj. Az arca legalább olyan csinos, mint amilyen szexis az alakja.

– Ezt nézd meg − mondtam, és odanyújtottam a képet Bernie-nek.

Bernie kidülledt szemmel nézte, aztán elismerően füttyre csücsörítette a száját.

– Induljunk − mondta, és felállt. − Megtaláljuk a nőt. Ha az életben is ilyen csinos, minden pénzt megér.

II.

Már sötétedett, mikor a San Franciscóban bérelt Roadmaster Buickommal behajtottunk Weldenbe.

Welden széles útjaival, a járdán nyüzsgő tömegeivel jómódú, tiszta városnak tűnt.

– Ahhoz képest, amilyen kis város, nem is rossz − jegyezte meg Bernie, miközben a nyaka majd kitekeredett, úgy bámult egy nyúlánk, karcsú szőkeség után, aki a forgalmi lámpánál ácsorogva várta, hogy átjusson a túloldalra, s aki − amint továbbhajtottunk − kihívó tekintettel méregette Bernie-t. − Akárhogyan is, a nőknek nincsenek gátlásaik, és már ez is jót jelent.

– Nem fognád be a szádat? − intettem le türelmetlenül. − Képtelen vagy másra gondolni, mint nőkre. Szégyellheted magad, házasember létedre.

– Ha Clair a te feleséged lenne, te is ezt csinálnád − mondta. − Az a nő tisztára meghülyít. Folyton jajgat valamiért. Ha hébe-hóba nem foglalkoznék más nőkkel, a végén beképzelném magamnak, hogy mind olyan, mint ő.

– Nem kellett volna feleségül venned.

Kesernyésen vigyorgott.

– Gondolod, hogy annyira hülye vagyok? Nem én vettem el őt, ő vett el engem.

Lelassítottam, a járda mellé álltam a kocsival, megkérdeztem egy rendőrt, merre találjuk meg a Shad hotelt. A rendőr elmagyarázta, és öt perc múlva tényleg meg is érkeztünk.

Nem volt valami fényes intézmény. Jókora hodály, egy irodaház és egy vaskereskedés közé beszorítva. Szemben a garázs, oda parkoltunk, aztán felmarkoltuk a csomagjainkat, és átballagtunk az úttesten, fel a szálloda halljába.

Cserepes pálmák, fonott karosszékek, ódon köpőcsészék: az egész hall rossz hangulatú, lerobbant benyomást keltett, és a kopott, idősebb pali a pultnál, túlméretezett, kékesen-pirosan erezett orrával, cseppet sem emelte a helyiség hangulatát.

– Micsoda kosztelep − sóhajtott fel Bernie. − Garantálom, hogy a szobánkban svábbogarat találunk.

– Naná, selyemhernyót − mondtam, és odasétáltam a pulthoz.

A portás láthatóan meglepődött, mikor közöltem vele, hogy két szobát szeretnénk, és valószínűleg egy hétig maradunk.

– Van két szobám az első emeleten − mondta. − Jó lesz?

– Biztosan − nyugtattam meg. − Vitesse fel ezeket a csomagokat. Hol a bár?

– Arra hátul, jobbra a második ajtó.

A hosszú, keskeny bárban további cserepes pálmák, további kopott köpőcsészék és fonott karszékek fogadtak. A helyiségben senki, csak a bárfiú ücsörgött a pult mögött, az esti lapot olvasta. Mikor meglátott bennünket, megadóan összehajtogatta és letette.

– Jó estét, uraim − mondta. Jól megtermett, keménykötésű alak volt, az arca vörös, mint az alkoholistáké, a szeme csillogó kék.

Két whiskyt rendeltem jéggel. Bernie kíváncsian legeltette a szemét a bár berendezésén, aztán kijelentette: − Ez a helyiség pontosan olyan ünnepélyes, mint egy ravatalozó. − Aztán a bárfiúhoz fordult. − Van itt a szállodában egyáltalán, aki ide jár inni?

– Még korán vagyunk − közölte a bárfiú, mintegy vádlóan, amiért ilyen korán megzavartuk a nyugalmát. − Maguk szállóvendégek?

– Azok vagyunk − feleltem. − Ismeri a Bűnügyi Krónikát?

A kérdésem láthatóan meglepte.

– Persze hogy ismerem. Kedvenc olvasmányom.

Egy hajtásra kiittam a whiskymet, a poharamat visszatoltam eléje. Bernie nyilván úgy érezte, köteles lépést tartani velem, mert szinten sietve felhörpintette a magáét.

– Még egyet kérünk − mondtam. − Mi a Bűnügyi Krónikának dolgozunk. A Fay Benson-ügyet vizsgáljuk. Emlékszik még rá?

A poharam kicsúszott a bárfiú kezéből. Csörömpölve szilánkokra törött a padlón. A fickó káromkodott, a szilánkokat a bárpult alá rugdosta. Mikor felegyenesedett, határozottan úgy láttam, elsápadt.

– Hogy mondta?

– Fay Benson. Emlékszik rá?

– Hát persze. − Elfordult, két tiszta poharat vett elő, kitöltötte az italt. − Tudósítást írnak az ügyről?

– Erről lenne szó, ha valami újat ki tudunk bányászni.

Letette elénk a poharakat, aztán a pultra könyökölt, és néhány kósza poharat sorba állított.

– Micsoda új valamiről lenne szó? −kérdezte, és nem nézett rám.

– Fogalmam sincs. Csak nézelődünk, és várjuk, mi akad horogra. Érdekes eset. Egy nő, egy szál bugyiban, melltartóban, egyszerűen eltűnik. Hová? Miért? Nincs valami elképzelése?

– Nekem? − A bárfiú a homlokát ráncolta. − Miért lenne nekem elképzelésem?

– Ismerte a nőt?

Egy pillanatig habozott, aztán viharosan újabb pohártörölgetésbe kezdett.

– Nem ismertem közelebbről, de időnként bejött ide egy italra.

– Egyedül?

– Mindig egyedül járt. Gondolom, társaságot keresni jött ide.

– Barátai voltak? − kérdeztem. Zavarban volt: nem annyira láttam rajta, mint éreztem, de ez az érzésem közel állt a bizonyossághoz.

– Láthatóan nem voltak ismerősei. Nagyon zárkózott nő volt.

– De abban azért nem lehet biztos, hogy nem volt barátja − szólt közbe Bernie. − Lehet, hogy volt, csak maga nem tudott róla.

A bárfiú bosszúsan nézte végig.

– Talán. De micsoda ötlet, most tudósítást írni erről?

– Nem írunk róla, csak ha sikerül kiderítenünk, miért tűnt el − mondtam.

– A rendőrök nem találtak semmit, miért pont maguk találnának? − A fickó szeme rám villant. Csak egy pillanatra: alattomosan, ravaszul. Kezdett érdekelni a tag.

– Mi vagyunk azok a palik, akik miatt Sherlock Holmes kénytelen volt. nyugalomba vonulni − jegyezte meg hanyagul Bernie. − Nem is hinné, hány megoldatlan ügyet oldottunk mi meg. Még mi is meglepődünk rajta néha. És a zsaruk tudják, milyen klasszak vagyunk, most is velünk dolgoznak.

– Tényleg? Nahát, ügyesnek kell lenniük, ha ezt meg akarják oldani − mondta a bárfiú kurtán, elfordult, visszament a bárpult végébe, és újból elővette az újságját.

Kiittam a whiskymet.

– Tudja, hol a Florian klub? − szóltam oda hozzá.

– Száz méterre innen, jobbra − felelte anélkül, hogy az újságjából felnézett volna.

Mikor a bár ajtaján kiléptünk, Bernie odasúgta: − Nem tűnt különösen barátságosnak ez a tag. Észrevetted?

– Én azt hiszem, be van gyulladva − mondtam, amint az ajtó lengve becsapódott mögöttem. − Várj egy percet. − Visszafordultam, az ajtó üvegén át belestem a bárba. Néhány másodperc múlva csatlakoztam Bernie-hez. − Telefonál − mondtam.

– Talán lóversenyre fogad.

– Ilyenkor? Délután? Gyerünk, együnk valamit. − Míg végigmentünk a hallon, aztán le a lépcsőn az utcára, eltöprengtem. − Nem vagyok benne biztos, hogy okosan viselkedtem − mondtam Bernie-nek. − Ha számítok a reakciójára, nem beszélek arról, kinek dolgozunk.

– Milyen reakcióra? − kérdezte csodálkozva Bernie. − Jó, elejtett egy poharat, ez mindenkivel megesik. Igaz, nem viselkedett valami barátságosan, de talán nem tetszett neki a pofánk. Nem mindenkinek tetszik.

– Befognád a szádat? Hagyj gondolkodni − mondtam bosszúsan.

– Na jó − adta meg magát Bernie. − Nosza, gondolkozzál. Ha valaki hall bennünket, azt hihetné, én nem is foglalkozom ezzel az üggyel. Ahogy velem bánsz.

– Kuss − mordultam rá.

III.

A Florian klub ragyogóan világított halljában tömegnyi ember nyüzsgött. A ruhatáros-leányka, aki elvette tőlünk kalapunkat, kurta, fodros szoknyát viselt, mélyen dekoltált blúzt, és kacéran villantotta ránk a szemét. Bernie szemérmetlenül megbámulta.

– Milyen a koszt ebben a csehóban, szivi? − kérdezte. − Egyébként, ha rád nézek, inkább téged lenne kedvem megenni.

A leányzó vihogott.

– A koszt kitűnő − mondta, aztán halkan hozzátette −, de gulyást ne egyenek. Eltűnt a konyhából a macska.

– Gyerünk, gyerünk − türelmetlenkedtem, és odébb vonszoltam Bernie-t. − Szűnj meg már, most dolgozunk.

– Miért? Mikor nem dolgozunk? − kérdezte keserűen. − Mi a fenének is léptem én be ehhez a céghez.

A főpincér egy sarokasztalhoz vezetett bennünket.

A tágas étteremben öttagú zenekar játszott, középen kis táncparkett, a fények tompán rózsaszínűek.

Miután leadtuk a rendelésünket, Bernie megkérdezte: − Mi a következő lépés?

– Beszélek az igazgatóval − mondtam. − Talán megtudunk tőle valamit. Aztán ott a beintőfiú. Ő is többet tudhat, mint amit a rendőröknek elmondott.

– Azok a tündérkék, akik ott kuporognak a sarokban, azok lesznek a bárleánykák, igaz? Nem lenne okosabb, ha én elszórakoznék az egyikkel, míg te az igazgatóval beszélsz? Egyáltalán nem szükséges mind a kettőnknek bemenni hozzá. Én inkább közben kiderítek valamit.

– Nem bánom − mondtam −, csak arra ügyelj, hogy amit majd kiderítesz, összefüggjön azzal, amiért itt vagyunk.

– Micsoda koszos fantáziád van − háborodott fel Bernie.

Fél óra múlva fizettem.

– Vigyázz, bajba ne keveredj − intettem Bernie-t, és felálltam.

– Az lesz majd ott, aki bajba keveredik − jelentette ki ő, Miközben mereven fixírozott egy vörös hajú nőt, akinek csinos, festett arcán elterpeszkedett az unalom. − Mindig az volt a vágyam, hogy egy bárleánykát vallassak.

Ott hagytam faképnél, és elindultam megkeresni az igazgató irodáját.

Mint kiderült, az igazgató alacsony, fekete emberke volt. Al Weimannek hívták. Bemutatkozás után közöltem, hogy a Bűnügyi Krónika munkatársa vagyok, aminek láthatóan megörült, és hellyel kínált.

– Miben állhatok szolgálatára, Mr. Sladen? − kérdezte.

– Szeretnék néhány új tényt felderíteni Fay Bensonnal kapcsolatban. Riportot készítenék az ügyről, ha sikerül néhány új szempontot találnunk.

– Hát ez szép feladat, nem mondom. A leány tizennégy hónapja tűnt el.

Megköszöntem a cigarettát, amellyel megkínált, rágyújtottam.

– Tudom − mondtam aztán −, de van úgy, hogy egy régi üggyel könnyebben boldogulunk, mint egy olyannal, ami a napokban történt. Ha például ezt a lányt eltették láb alól, a tettes most úgy érezheti, biztonságban üdül. Aztán egy szép napon, mikor már nyugodt, mert azt hiszi, semmi meglepetés nem érheti, rájön, hogy valaki újból előkotorta az ügyet. Jön a pánik, egy hibás lépés, és elárulja magát.

– Igen, ezt értem. Nos hát, mivel segíthetek?

– Van fogalma arról, hogyan mehetett ki a lány észrevétlenül az épületből abban a lenge öltözékben?

Weiman a fejét ingatta.

– Sokat töprengtem ezen, de képtelen vagyok rájönni. Mindkét hátsó kijáratot őrzik, és az éttermen át semmiképpen sem mehetett volna ki feltűnés nélkül.

– Ki volt a hátsó kijáratoknál?

– Joe Farmer a színpadi kijáratnál, Pete Schultz az alagsorban.

– Nem gondolt arra, hogy valamelyikük hazudhatott? Mert ha valamelyik nem mondott igazat, nincs semmi misztikum a dologban. A rendőrség gondolt erre?

– Gondolt, természetesen. Megdolgozták mind a kettőjüket, de hajthatatlanok voltak. Mindketten megesküdtek, hogy nem hagyták el a helyüket, és a lányt nem látták.

– Magának volt valami kifogása ellenük?

– Schultz oké. Vele semmi bajom sem volt. Különben is, sört vett éppen át, a rendőrség is utánanézett. A söröskocsi vezetője szerint a kritikus időben a kapuban állt.

– Marad tehát Farmer. Van, aki az ő állítását igazolta?

– Nincs. Farmeren én is gondolkoztam már. Ivott. Ez előtt az eset előtt többször átszökött munka közben Mike bárjába, itt szemben velünk. Egyszer rajta is kaptam. Megmondtam neki, ha még egyszer megteszi, kirúgom.

– Ez nem szerepel a vallomásában.

– Tudom − mosolygott Weiman. − Nem akartam bajba keverni Joe-t. Mielőtt a rendőrséget kihívtam, beszéltem vele, és sikerült meggyőznie, hogy nem járt Mike-nál.

– Egyszer már rajtakapta, és ő tudta, ha még egyszer előfordul, elveszti az állását. Meglehetősen nyomós érvei lehettek, ha hitt neki, Mr. Weiman.

– Mielőtt vele beszéltem, beszéltem Mike-kal. Mike kijelentette, hogy nem látta. Szerintem Joe biztosan nem hazudott.

– Ha viszont mégis hazudott, egyszerű az ügy: a lány az ő kapuján nyugodtan kisétálhatott.

– Nem juthatott messze anélkül, hogy fel ne tűnt volna.

– Miért ne? Ha kocsival várták, simán megléphetett. Szeretnék beszélni ezzel a Farmerrel.

– Farmer meghalt.

Rábámultam.

– Meghalt? Mikor halt meg?

– Két nappal a leány eltűnése után. Autóbaleset. A sofőr továbbhajtott, sose találták meg.

– Hát ez az − mondtam csalódottan. − Pedig már azt reméltem, jutottam valamire. A beintőfiú megvan?

– Spencer? Igen, az itt van még. Akar beszélni vele?

– Ő látta utoljára a nőt, igaz?

– Igen. Várja meg itt az irodában, Mr. Sladen. Nekem utána kell néznem a dolgaimnak. Küldöm a fiút.

Weiman felállt, menni készült, de én még megkérdeztem: − Mi volt a véleménye Fay Bensonról, Mr. Weiman? Olyan nő volt, aki könnyen belemászik különböző zűrös ügyekbe?

Weiman tagadóan rázta a fejét.

– Nem. Nem olyannak ismertem. Rendes gyerek volt, és a száma kitűnő. Más volt, mint a többi lány itt. Magának való, de nem barátságtalan, rendesen viselkedett. Nem, nem az a bajba jutós típus.

– A családjáról nem beszélt? Arról sose tett említést maga előtt, honnan való?

– Sose beszélt magáról. A számát szerettem. Nagy rutinnal csinálta. Látszott rajta, hogy jó pár éve dolgozik a szakmában. Azt rögtön észreveszi az ember, kinek van rutinja. Neki volt.

– Az az érzésem, valaki elől bujkált. Barátja nem volt, postát nem kapott, zárkózott volt, és nem volt őszinte, mikor az előéletéről beszélt. Ez mind arra vall. Helyes, rendben, nem akarom feltartani. Szeretnék Spencerrel beszélni.

Mikor Spencer megjelent az irodában, hellyel kínáltam. Nyúlánk, vékony fiú volt, nem sokkal több húszévesnél. Tágra nyitott szemmel bámult rám. Láthatóan zavarban volt, de zavarába őszinte csodálat vegyült.

– Bocsásson meg, uram − mondta −, de ön az a Chet Sladen, aki a Bűnügyi Krónikába szokott írni?

– Az vagyok − mondtam. − Ismered a lapot?

– Naná! Mi az, hogy! Fantasztikus! Szerintem haláli klassz, évek óta állandóan olvasom.

– Én is évek óta olvasom − mondtam vigyorogva −, úgyhogy most már ketten vagyunk, akik olvassuk. Jelenleg a Fay Benson-ügyön dolgozom, és remélem, tudsz valamiben segíteni. Jól megértettétek egymást Fay-jel?

– Nagyon. Fay édes pofa volt, Mr. Sladen. Sose volt vele semmi bajom.

– Mikor másodszor mentél érte az öltözőjébe akkor este, a szobája rendben volt? Semmi jele dulakodásnak?

– Éppen úgy volt, mint mikor először szóltam neki, csak éppen ő nem volt ott.

– Mikor először szóltál, biztosan ott volt?

– Hát persze, biztosan. Előbb kopogtam, aztán ő kiszólt, én kinyitottam az ajtót, és benéztem. A tükör előtt állt, színpadi cucc volt rajta, és azt mondta, mindjárt jön. Kérdezett valamit valami telefonhívásról, amire várt, és én azt mondtam neki, ha bejön a hívás, fogadja majd Joe irodájában.

– Szóval telefont várt?

– Igen. Izgult is miatta.

– Nem tudod, bejött a hívás?

– Nem hiszem.

– Körülnézhetek az öltözőjében?

– Bentről nem, csak kívülről, Mr. Sladen. Most egy másik lányé.

– Kintről is jó lesz.

Végigvezetett egy folyosón, aztán néhány lépcsőn lefelé, az épület hátsó részébe. Ott egy másik folyosó végén ajtó nyílt egy hallba, ahol többek között faládák, fényszórók és hangszeres dobozok álltak összevissza felhalmozva.

Az öltöző nem árult el semmit. Legfeljebb tizenöt méterre lehetett a színészbejárótól, a portásfülke bejárata a folyosó fordulóján túl nyílott, és onnan nem lehetett rálátni az öltöző ajtajára.

– Más ruhája biztosan nem volt Faynek az öltözőben? Amibe átöltözhetett volna?

– Biztosan nem volt, Mr. Sladen. Egyik feladatom az öltözőket takarítani, és a szekrény mindig üres volt. És ruhát másutt nem lehet tartani, csak a szekrényben.

– Rejtély, mi?

– Az, Mr. Sladen.

– Hát, köszönöm. Ha valami eszembe jut még, benézek, és beszélgetünk. Hol van Mike bárja?

– Tessék jönni, megmutatom. Elvezetett a színészbejáró portásfülkéje mellett, ajtót nyitott, és az utca túloldalára mutatott.

– Az ott az.

– Kösz − mondtam. Átmentem az úttesten, és benyitottam a bárba.

Hárman ültek egy asztalnál, söröztek. Egy negyedik a bárpultnak dőlve állt, előtte whiskys pohár.

A csapos, vörös, derűs képű, tagbaszakadt férfiú, egy rádióval vacakolt.

A helyiség legtávolabbi sarkába sétáltam, minél messzebb a négy vendégtől, és vártam, míg a csapos kiszolgál.

– Dupla whiskyt kérek és vizet − mondtam, mikor odajött hozzám. − És magának is töltsön egy pohárral, ha nincs más dolga.

– Szívesen, uram, és köszönöm − mondta vigyorogva.

– Több mint egy éve nem jártam Weldenben − mondtam, mikor visszajött az itallal. − Volt itt egy ismerősöm, Joe Farmer. Hallom, meghalt. A csapos bólintott.

– Pontosan. Cserbenhagyásos gázolás. Művészi produkció. A sofőrt sose találták meg. Ebben a városban a rendőrök a saját nevüket sem találnák meg a telefonkönyvben.

– Maga nyilván ismerte Joe-t.

– Nem én. Új fiú vagyok itt, néhány nappal az előtt halt meg, hogy idejöttem. De hallottam róla.

– És mi lett a csapossal, aki Joe-t itatta? − kérdeztem, hirtelen növekvő kíváncsisággal.

– Jake Hesson? Elment. Jobb állásba.

– Tudja, hová?

– Valami hotelba. A nevére már nem emlékszem.

Ekkor egy fénysugár villant az agyamba.

– Nem a Shad hotelba?

A csapos lelkesen bólintott.

– Ez az. Shad hotel.

Sugárzó arccal néztem rá.

– Nosza, igya csak ki − biztattam. − És tegyen hozzá még egyet.

Tudtam, megtettük az első lépést a cél felé.

II. fejezet

I.

A szállodába visszamenet, benéztem a Flóriánba Bernie-ért, de a főpincér közölte, hogy már körülbelül húsz perce elment.

– Egyedül? − kérdeztem gyanakodva.

A főpincér látható rosszallással csóválta a fejét.

– Az egyik lányt magával vitte − mondta.

Ismervén Bernie-t, biztosra vettem, hogy ezek után reggelig úgysem látom, ezért inkább hazamentem. A Shadben szívesen elbeszélgettem volna még egyszer a bárfiúval, Jake Hessonnal, de a bár zárva volt.

Így a portást vettem célba, aki egy magazint lapozgatott unottan. Eléje könyököltem a pultra.

– Az előbb nem értettem jól a nevét − mondtam, és cigarettával kínáltam.

– Larson. Köszönöm, nem dohányzom.

– Az az érzésem, hogy a bárfiújukkal már találkoztam valahol. Hogy is hívják?

– Jake Hesson.

– Mintha azelőtt Mike bárjában dolgozott volna, a Florian klub mögött. Igaz?

– Igaz − mondta Larson, és csodálkozva nézett rám. − Egy éve jött ide hozzánk.

– Emlékszik pontosan, mikor?

– Tavaly szeptemberben. Miért érdekli?

– Szóval mikor Miss Benson maguknál lakott, nem volt itt?

– Miss Benson? − Larson félretolta a magazinját. Egy darabig szemmel láthatóan küzdött benne a kíváncsiság és a gyanakvás, aztán megkérdezte: − Arra a lányra gondol, aki eltűnt?

– Az az. Hesson akkor nem dolgozott még itt?

– Nem.

– Furcsa. Azt mondja, ismerte.

– Szóval magát tulajdonképpen Miss Benson érdekli?

– Ühüm. A Bűnügyi Krónikának írok róla riportot. Mennyi ideig lakott itt a szállodában?

– Azt akarja mondani, hogy újból felveszik a nyomozást?

– Le se zárták. Szóval mennyi ideig lakott itt?

Larson egy nagy, bőrkötéses könyvet húzott maga elé, és lapozgatni kezdett benne. Egy idő múlva megszólalt.

– Augusztus kilencedikén jelentkezett be, és augusztus tizenhetedikén tűnt el.

– Kifizette a számláját, mielőtt elment?

– Nem. Harminc dollárral tartozik. Azt hiszem, arra a pénzre keresztet vethetek.

– A csomagjával mi lett?

– Elvitték a zsaruk. Nem volt sok, egy koffer meg egy kézitáska.

– Látogatói nem voltak?

– Nem. Postát sem kapott.

– Telefonok?

Larson tagadóan ingatta a fejét.

– Három nappal miután eltűnt, egy nő érdeklődött, megkerült-e. Mondtam neki, nem, mire megkért, hívjam fel, ha visszajönne.

– Mondott valamit erről a rendőrségnek?

– Erről a nőről? Miért mondtam volna? Elég bajom volt azzal is, hogy a zsaruk össze-vissza mászkáltak itt mindent. Semmi úgy nem rohasztja le az üzletet, mint egy rakás zsaru a házban. Ahogy mi ezzel a szállodával állunk, semmi szükségünk rá, hogy elvadítsák a vendégeinket.

– De arra emlékszik még, ki volt az a nő?

Larson visszalapozott a könyv végére, az utolsó lapra gemkapcsozott névjegyet kivette, a kezembe nyomta. A névjegyen ez állt:

Joan Nichols

Apartment B 76, Lincoln Avenue

Welden W 75 600

– Köszönöm − mondtam, és a zsebembe csúsztattam a névjegyet. − Hesson itt van valahol? Szeretnék beszélni vele.

– Nincs. Nem lakik itt. A Bay Streeten lakik albérletben.

– A címét tudja?

– Huszonhét. Miért, mi van vele?

– Semmi. Adatokat gyűjtök, mint a szarka, felszedek mindent, ami fénylik. Tudja, a születésem előtt egy szarka ijesztette meg a mamámat. Na jó, most, azt hiszem, megyek lefeküdni. Viszlát reggel.

Míg Larson a száját tátotta rám, én megfordultam, és felmentem a szobámba.

Nem alhattam többet, mint egy fél órát, mikor valaki felrántotta az ajtómat, és meggyújtotta a villanyt.

Hunyorogva ültem fel. Bernie állt az ajtóban.

– Az Isten szerelmére − mordultam rá −, még aludni sem hagyod az embert?

– Fenn kéne lenned, mint nekem, és melóznod − motyogta, és az ágyamhoz támolygott. − Apafej! Hogy én hogy beszívtam! − Felfújta az arcát, és lehuppant mellém az ágyra. − Viszont klassz hírem van neked. Faynek volt egy barátja.

– Mi? − kiáltottam. − Megtaláltad?

– Meg nem találtam, de van róla egy klassz személyleírásom. Tudtam, nem élhet meg egy ilyen baba, mint Benson, barát nélkül, ez természetellenes lenne. Összebarátkoztam azzal a vörösfejűvel. Dawn a neve, mondja ő, de fix, hogy az igazi neve Beulah vagy Dagmar, vagy valami hasonlóképpen rémes. De micsoda nő! Semmi gátlás, semmi represszió, és hogy imádja a dohányt!

– Na és mit mondott?

– Együtt dolgozott a klubban Fayjel. − A kezét a szemére szorította. − Te, mondd, Chet, tényleg mozog a padló, vagy csak én vagyok részegebb, mint gondoltam?

– A dagály jött fel eddig ma, ne izgulj − mondtam gúnyosan. − De beszélj már!

– Dawn szerint a klubban egyik lány sem tudott valami sokat Fayről. Nem mintha fenn hordta volna az orrát, de külön öltözője volt, és sose mozdult ki belőle. A lányoknak, persze, ez fúrta az oldalát, mert ilyenek a nők. A harmadik este, hogy Fay a klubban dolgozott, Dawn látta, mikor egy gépkocsivezetővel beszél a klub mögött. A pofából nem látszott sok, a kalapját a szemébe húzta, sötét szemüveget hordott, amit Dawn furcsállt, mert már este volt. A kocsija klassz, nyitott Cadillac, fele krémszínű, fele zöld.

– Hülyeség. Talán csak eltévedt.

– Erre is gondoltam. − Kinyitotta a szemét, és gyanakodva nézte a padlót. − Lehet, hogy nem látszik rajtam, de született detektív vagyok. Két nappal később Dawn megint látta a palit, este. Farmerrel beszélt a színészbejáró portásfülkéjében. Dawn akkor alaposabban megnézte. Mikor elment, megkérdezte Farmert, ki volt az, de Farmer azt mondta, nem tudja, és hogy Fayre vár. A személyleírást mindenesetre lejegyeztem, nehogy elfelejtsem.

– Bámullak, amiért ez eszedbe jutott. Csak azt nem értem, hogy a fenébe tudtál te visszakeveredni ide, ebben az állapotban?

Bernie önelégült mosollyal kotorta elő tárcáját, és egy ív papírt húzott ki belőle.

– Dawn fuvarozott haza. Ilyen nő. Azt mondja, a befektetéseire nagyon vigyáz. Szerinte én vagyok az aranytojást tojó libája. Klassz, mi?

– Folytasd már, te részeg fafej − horkantam rá. − Halljuk, milyen a pali.

Bernie homlokát ráncolva, értetlenül meredt a papírra.

– Fura − mondta. − Mintha kínaiul írtam volna.

– Fordítva tartod, te ütődött.

Tétován fordított egyet a papíron.

– Tényleg. Én meg már azt kezdtem hinni, az italtól nyelvzseni lettem. Szóval, az az alak hat láb magas, karcsú, napbarnított, vékony bajusza van. Este is sötét szemüveget hord. Akkor teveszőr kabát volt rajta, fehér nyloning és pöttyös csokornyakkendő. Egyik kezén aranylánc karkötő, a másikon arany karóra. Dawnban megbízhatsz, ha aranycuccról van szó. Ránézésre harmincöt körül lehet. Nem rossz személyleírás, mi?

A keze vészesen reszketett. Elvettem tőle a papírt, és az éjjeliszekrényemre tettem.

– Jó. Úgy látszik, megint megtudtunk valamit. Erről a szivarról nem tudnak a rendőrök. Mondott még valamit a nő?

– Nem elég ez neked egy estére? Különben is, Dawn aztán, hogy elmondta mindezt, nekifogott szövegelni, mennyire odavan a dohányért, márpedig ha az a nő egyszer ezt a dumát elkezdi, nincs az a hatalom, ami befogná a száját.

– Na jó, jól van, most menj, feküdj le. Ha elfelejtetted volna, a szobád a szomszédban van, balra mellettem.

Bernie laposan pislogott rám.

– És te? Te megtudtál valamit? − kérdezte. − Te mit csináltál egész nap?

– Sokat, de ebben az állapotodban úgysem lennél képes koncentrálni. Feküdj le inkább. Majd reggel elmondom.

– Nem rossz tipp − sóhajtotta, és felállt. − Rám fér egy kis szundítás. Ne kezdjük túl korán holnap. Az az érzésem, hogy borzasztóan másnapos leszek.

– Eredj lefeküdni − mordultam rá, és eloltottam a villanyt.

II.

Mikor másnap reggel fél tízkor benyitottam Bernie szobájába, teljesen felöltözve, tátott szájjal feküdt az ágyán, és aludt. Felőle összedőlhetett volna a világ.

Nem láttam semmi értelmét felébreszteni. Ebben az állapotban semmire sem tudtam volna használni. Csendesen becsuktam az ajtót, és lementem a hallba. Larsont megkértem, ne zavarja Bernie-t. aztán átmentem a garázsba, előhozattam a Buickot. Elindultam megkeresni Joan Nicholst.

A házra a város túlsó oldalán, egy kis mellékutcában találtam rá. Magas, szürke épület volt, az ablakokon kopott, zöld függönyök. A bejárati ajtóhoz lépcső vezetett fel.

A Buickot leparkoltam, felmásztam a lépcsőn, a hallban megálltam a postaládák előtt, végigtanulmányoztam őket. Miután Joan Nichols nevét egyiken sem találtam, átsétáltam szemben a portásfülkéhez, bekopogtattam.

Ingujjra vetkőzött, kövér férfi nyitott ajtót. Félig elszívott szivart rágcsált, és unottan mért végig.

– Nincs helyünk − közölte tömören, és már csukta volna be az ajtót, ha nem teszem a lábamat az ajtónyílásba.

– Nem szoba kell − mondtam. − Miss Nicholst keresem. Úgy tudom, itt lakik.

– Azt mondja, Joan Nicholst? − kérdezte, és rám bámult.

– Pontosan. Nem találom a nevét a postaládán.

– Az érthető. Őt sem találja. Ha annyira fontos magának, hogy megtalálja, sétáljon ki a weldeni temetőbe. E pillanatban ott tartózkodik.

– Azt akarja mondani, meghalt? − kérdeztem elképedve.

– Hát igen. Remélem. Az ő érdekében. Ugyanis koporsóba rakták, és eltemették. − Aztán gondterhelten tette hozzá: − Egyhavi bért húzott ki a zsebemből. Egy vasa sem volt, a csomagjait meg elvitték a rendőrök.

– Beteg volt, vagy mi?

– Leesett a lépcsőn. − A fejével intett a meredek lépcső felé, amely a portásfülkével szemben vezetett az emeletre. − Micsoda lépcsők. Gondolom, részeg lehetett, bár a hekusok szerint nem volt az. De hát azok sem tudnak mindent. Annyi biztos, hogy nagyot esett. Azt hittem, összedűl a ház.

– És ez mikor volt?

– Tavaly augusztusban.

– Hányadikán, emlékszik még rá?

A portás fészkelődni kezdett, láthatóan untattam.

– Minek kéne emlékeznem? Nem érdekel. A hekusok majd megmondják, ha annyira tudni akarja. − Lassan húzta befelé az ajtót. − Nekem van elég dolgom.

A dolog annyira meglepett, hogy képtelen voltam tovább faggatni, és tehetetlenül hagytam, hogy az orrom előtt becsukja az ajtót. Kisétáltam az utcára, vissza a kocsimhoz, beszálltam és rágyújtottam. A szélvédő üvegen át zúgó fejjel bámultam a piszkos kis utcát.

Véletlen? Két ember, mindkettőnek valami köze volt Fay Bensonhoz, és mindkettő halott. Mind a kettő röviddel az után halt meg, hogy a lány eltűnt. Mind a kettő látszólag baleset áldozata lett. − Nagyon, nagyon különös − mondtam félhangosan magamnak, és beindítottam a motort. Visszamentem a Main Streetre, ahol egy rendőr eligazított a Bay Street felé.

Mint kiderült, a huszonhetes szám egy édességbolt volt. Jake minden valószínűség szerint az emeleten bérelt szobát, de mivel az utcai fronton más bejáratot nem láttam, besétáltam az üzletbe.

Odabent, nagy halom sütemény, szendvicsek és cukorkás dobozok mögül, piszkosfehér overallos, jó húsban levő, fekete hajú leány csodálkozott rám.

– Mit parancsol? − kérdezte, mikor megálltam előtte.

– Jake Hessont keresem − mondtam legkisfiúsabb mosolyommal. − Úgy hallom, itt lakik.

– Miért keresi? − kérdezte, s közben kutatóan nézett rám.

– Majd megmondom neki, és ő, ha akarja, megmondja magának − mondtam, és tovább fokoztam gyermeteg mosolyomat, hogy ezzel tompítsam a szavaim élét. − Még alszik?

– Nem. A rendőrségtől jön?

– Úgy nézek én ki, mint egy hekus? − kérdeztem méltatlankodva. − Különben miért érdekli, honnan jövök? Talán Jake a barátja vagy ilyesmi?

Elfintorította az orrát, aztán hirtelen elmosolyodott.

– Nem állok annyira rosszul palik dolgában. De látom, maga nem zsaru. Jake elment.

– Úgy érti, dolgozni ment?

– Nem, nem azt mondtam. Lelépett. Felpakolt, elhúzta a csíkot. Maga nem ért angolul? Tegnap késő este ment el. Az az érzésem, valami zűrje lehet. Nem először.

Rágyújtottam. A gyufát gondosan a pulton elhelyezett hamutartóba raktam. Közben a leány arcát néztem.

– Megmondta, hová megy?

Tagadóan ingatta a fejét.

– Nem. Kifizette a bérét, összecsomagolta a cuccát, elsöpört. Jake-nek az ember nem tesz fel kérdéseket, hacsak nem akar új fogsort venni magának.

– Mióta lakott itt?

– Talán két éve.

Elővettem a pénztárcámat, kivettem belőle egy ötdollárost.

– Szeretném megnézni a szobáját, öt dollár elég költségekre?

Felém nyújtotta vörösre mázolt körmű, kétes tisztaságú ujjait, mohón kikapta kezemből az ötdollárost. Aztán elfordult, a pénztárgép fiókjából előkotort egy kulcsot, és a kezembe nyomta.

– Azon az ajtón át menjen fel az emeletre. Balra a második szoba. Ha az öregem rajtakapja, a maga dolga, hogyan dumálja ki magát. Ronda természete van az öregnek.

– Ha rám néz, nem hinné el − mondtam neki, útban az ajtó felé −, de nekem is az van.

Végigmentem egy folyosón, felmásztam néhány koszos, szőnyegtelen lépcsőfokon, megálltam balra a második ajtónál. A kulcs illett a zárba, elfordítottam, benyitottam.

A szoba pontosan azt a látszatot keltette, mint ahonnan valaki sietve távozott. A szekrény ajtaja nyitva, a fiókjait kihúzták, és ott hagyták a földön. A mosdóállványon piszkos, szappanos vízzel telt mosdótál.

Becsuktam magam mögött az ajtót. Körülnéztem. Most már biztosan tudtam, elindult a lavina. Hesson pánikba esett. Hazudott, mikor azt állította, ismerte Fay Bensont, gyanútlanul mondott valamit, ami éppen az eszébe jutott. S miután rájött, hogy hibát követett el, összecsomagolt, és meglépett.

Bármilyen módszeresen kutattam végig mindent, nem találtam semmit, ami érdekelt volna. Csak mikor az ágyat elhúztam a faltól, láttam meg a vastag porréteg alatt valami apró, sárgásán csillogó holmit. Lehajoltam érte, felvettem, és az ablakhoz vittem, hogy jobban megnézzem, mi az.

Miniatűr almautánzat volt: nők hordanak ilyeneket kabalakarkötőjükön. Az egyik oldalára alig olvasható, apró betűkkel vésték bele: F. B.-nek H. R. Június 24.

F. B. − Fay Benson?

Egy darabig a tenyeremen görgettem az almácskát, aztán a zsebembe csúsztattam. Éppen megfordultam, hogy folytassam a kutatást, mikor nyílt az ajtó. Zömök, barna képű férfi állt a küszöbön, és dühös ábrázattal meredt rám.

– Mit képzel maga? Mit keres itt? − horkantotta mogorván.

– Hessont keresem − mondtam, és arra gondoltam, ez bizonyára a lenti leányzó papája: lerítt róla, hogy ronda természete van. − Nem tudja, hol találom meg?

– Itt nincs, láthatja. Tűnjön el innen, mielőtt kipenderítem!

Úgy döntöttem, izmos is, szívós is, ezért békésen az ajtó felé indultam.

– Meg kell találjam, öt dolcsi ugrik a címéért − mondtam menet közben.

Ettől mintha kissé megbékélt volna.

– Húszba jön az magának.

A fejemet csóváltam.

– Tíz mehet, de egy centtel sem több.

– Oké, legyen tíz.

A tárcámat ki sem húztam a zsebemből, úgy vettem ki belőle két ötöst, és összehajtogatva a kezemben tartottam.

– Halljuk a címét.

– Sam Hardy kéglijébe ment, Friscóba. Lennox Street három.

– És biztos ebben?

– Ő mondta, hogy oda továbbítsuk a postáját − és már nyúlt is a pénz után. − Ha nincs még ott, előbb-utóbb ott lesz.

Odaadtam neki a tíz dollárt. Nem esküdtem volna ugyan meg rá, hogy nem az ablakon dobom ki, de mivel Fayette pénzéről volt szó, nem az enyémről, indokoltnak tartottam a kockázatot.

– Ha nem találom ott, haver − mondtam, és félretoltam az utamból −, még találkozunk.

Lekocogtam a lépcsőn, ki az utcára.

III.

Nem sokkal egy óra után értem vissza a szállodába. Bernie a hallban ült, a szeme üveges, az arca sápadt. Keze ügyében egy pohár whisky meg egy üveg víz.

– Még mindig vedelsz? Már azt hittem, tegnap egy életre telepiáltad magadat.

Behunyta szemét. Lassan kinyitotta. Megborzongott.

– Lennél szíves kicsit halkabban beszélni? − mondta drámai hangon. − A legkisebb zaj is, mintha tőrrel döfködnék az agyamat.

– Úgy kell neked. Most pedig gyerünk, együnk valamit. Újságom van számodra.

Bernie hátrahőkölt.

– Ne is beszélj evésről. Rá se bírok nézni ételre.

Elkaptam a karját, úgy vonszoltam be a barátságtalan, sötét étterembe.

– Akkor majd engem nézel.

Míg ettem, részletesen beszámoltam neki, mit derítettem ki előző este, és mit végeztem aznap délelőtt. Annyira felkeltettem érdeklődését, hogy még a fejfájása is elmúlt.

– Klasszul mennek a dolgok − mondtam. − Máris többet tudunk, mint a rendőrség, mikor annak idején a nyomozást megszüntette. És ez szép teljesítmény. Mi rájöttünk, hogy Faynek kapcsolata volt azzal a teveszőr kabátos férfival. A rendőrök erről nem tudnak, vagy nem találták elég érdekesnek ahhoz, hogy megemlítsék. Én viszont azt hiszem, a pali megér egy kis nyomozást. Az én szememben, aki éjszaka sötét szemüvegben jár, csak gyanús lehet. Aztán: ki az a lány, az a Joan Nichols? Ő hogyan illik a képbe? Fay eltűnése után három nappal érdeklődik utána. Aztán egyből lezuhan a lépcsőn, és kitöri a nyakát. Farmer, az egyetlen, aki láthatta Fayt kimenni a klubból, előzékenyen lefekszik egy autó elé. Ahogy elnézem, Joan Nicholsnak és Farmernek azért kellett eltűnnie, mert túl sokat tudott.

Bernie kidülledt szemmel meredt rám.

– Hohó! És arra gondoltál-e, te szuperman, hogy mi is tudunk valamit? − Szinte suttogva folytatta: − És mi van, ha valaki gondoskodik róla, hogy mi is eltűnjünk?

– Ne járjon a szád! Egy nyomozót sose nyírnak ki. Nem olvastál még detektívregényt?

– Nem tetszik nekem ez az ügy. Mondd, Chet, nem lenne okosabb kilépnünk ebből a buliból? Komolyan mondom. Igazán nem szeretném, ha történne veled valami… vagy, mondjuk, velem…

– Hagyd el − mondtam. − Ez lesz a legklasszabb sztorink. Én elindulok Hesson után. Te meg találd meg azt a teveszőr kabátos palit. Minden valószínűség szerint már nincs a városban, de megéri végignézni a szállodákat, próbáld meg, hátha felismeri valaki a leírás alapján. Az is segít valamit, hogy tudjuk, milyen kocsija van.

Bernie kelletlenül bólogatott.

– Jó, jó. Megteszem, amit tudok. Nem lehet olyan sok szálló ebben a városban, remélem legalábbis.

Hátratoltam a székemet, és felálltam.

– Hát akkor induljunk. Nekem szükségem lesz a kocsira. Estére visszaérek Friscóból. Itt találkozunk.

Bernie is összeszedte magát, és együtt mentünk ki a hallba.

– Várj egy percet − mondtam. A telefonfülkéből felhívtam a Florian klubot, és kértem, kapcsoljanak a színészbejáró portájára.

– Spencer ott van? − kérdeztem.

– Itt Spencer beszél. Ott Mr. Sladen?

– Igen Tudsz-e arról, hogy Miss Bensonnak volt egy kabalakarkötője? Tudod mi az, nem?

– Hát persze. Volt neki, Mr. Sladen. Egy csomó kabalacucc lógott rajta. Meg is mutatta egyszer.

– Volt a kabalák között egy aranyalma?

– Ahogy mondja, Mr. Sladen, volt.

– Remek, köszönöm − mondtam. Letettem a kagylót, visszasétáltam Bernie-hez. − Igazam volt. Az az alma Miss Benson karkötőjéről való. Spencer látta. Hesson beleizzadhat, míg megmagyarázza, hogyan került a szobájába.

– Ahhoz képest, hogy amatőrök vagyunk, klasszul csináljuk, nem?

– Ha amatőrök lennénk, klasszak lennénk. Viszlát, estig.

Négy óra volt, és már alkonyodott, mikor áthajtottam az Oakland Bridgen. A Harrison Streeten megálltam érdeklődni, hogyan jutok el a Lennox Streetre.

A rendőr az India Basin felé irányított.

Egy üres telken leparkoltam a Buickot, végigsétáltam egy koszos utcán, amely a Lennox Streetbe torkollott.

Bérkaszárnyák sora meredt fel az alkonyi ég előterében, elöl mindegyiken vas tűzlétra. Itt-ott a felsőbb, emeleti ablakokban már égett a villany.

A hármas szám keskeny, magas épület volt. A lépcső alján koszos, rongyos srácok ücsörögtek. Mikor megálltam előttük, kíváncsian bámultak rám, és egymást lökdösték a könyökükkel.

– Itt lakik Sam Hardy? − érdeklődtem.

– Ühüm − közölte az egyik srác. − De nincs idehaza. − Kicsit arrébb húzódott, hogy elmehessek közöttük. Míg a piszkos, kopott lépcsőn mentem felfelé, a gyerekek nyakukat tekergetve néztek utánam.

A bejárati ajtó nyitva állt. A kopár, piszkos hallban sovány néger ült egy felfordított ládán, hátát a falnak támasztotta, és a lóversenyújságot olvasta. Fáradt, unott szemmel nézett fel rám, végigmustrált. Elővettem egy egydollárost, meglengettem előtte.

– Hol találom meg Jake Hessont? − kérdeztem.

– Harmadik emelet, főnök. Tízes szoba − mondta felcsillanó szemmel, és már nyúlt is a pénz után. Hagytam, hadd húzza ki az ujjaim közül.

– Itthon van?

– Naná, főnök. Egész nap nem mozdult ki.

Bólintottam, és nekiálltam megmászni a lépcsőt. Másztam egészen a harmadik emeletig. Valamelyik ajtó mögött rádió bömbölt. Végigsiettem a folyosón, a tízes szobánál megálltam, fülemet az ajtóra tapasztottam. Egy darabig hallgatóztam, aztán, mikor bentről nem hallatszott semmi zaj, bezörgettem.

Senki sem invitált befelé.

Elfordítottam a kilincset, halkan kinyitottam az ajtót. Akadálytalanul nyílott.

Jake Hesson keresztben feküdt az ágyán. Piszkosfehér ingén vörös folt, pontosan a szíve alatt. A vörös foltból egy kés nyele állt ki.

Viaszsárga arcával a mennyezetre meredt. Jó néhány órája halott lehetett már.

III. fejezet

I.

Marshall hadnagy, a gyilkossági csoport nagydarab, pirospozsgás, energikus állú vezetője cigarettát ragasztott gondosan ápolt bajusza alá, és a szemével intett felém. Én a szoba másik végében álltam, a falhoz lapulva, mert nem akartam zavarni az ujjlenyomat-szakértőket, akik telenyüzsögték a szobát. Jake Hesson után nem maradt más, csak egy véres folt a piszkos ágyterítőn.

Marshall átlépdelt a szakértők között, és odajött hozzám.

– Tom Creed azt akarja majd, hogy adjuk át neki ezt az ügyet − mondta. − Ha igaz, amit mondott, Sladen, akkor oda vezetnek a szálak.

– Ki az a Creed? − kérdeztem.

– A weldeni rendőrkapitány. Tavaly az ő kérésére érdeklődtünk a Swallow klubban, ahol állítólag ez a Benson dolgozott, de nem tudtunk meg semmit. − Kesernyésen mosolygott rám. − Úgy tűnik, maga ezúttal majmot csinált belőlem.

Nem az első alkalommal dolgoztam együtt Marshall-lal, és megszerettem, mert intelligens volt, és értette a szakmáját.

– Azért talán inkább a papáját kellene felelősségre vonnia, nem engem − közöltem vele komoran.

Felnevetett; aztán Hamilton őrmesterhez, a helyetteséhez fordult.

– A többit rád hagyom. Én ezzel a zsenifiúval elmegyek, beszélek Creeddel. Gyere utánunk, ha kész vagy itt, legalább hazahozol majd.

– Oké − biccentett Hamilton.

– Gyerünk − mondta Marshall, és megfogta a karomat. − Levihet Weldenbe, Sladen. Creedet érdekelni fogja a meséje. Akkoriban nagyon felizgatta annak a lánynak az eltűnése, de nem találta meg a hulláját, nem tehetett mást, meg kellett szüntetnie a nyomozást.

– Kaphatnék azokból a felvételekből, amiket itt készítettek? − kérdeztem, Hamiltonhoz fordulva. − Weldenben lakom, a Shad hotelben.

Hamilton kérdően nézett Marshallra. Marshall bólintott.

– Hadd legyen neki. Én is szerepelek rajtuk. Nekem sem árt egy kis propaganda.

– Csak ne legyen olyan biztos benne, hogy megkapja − nevettem −, lehet, hogy Fay kiretusáltatja a képből. Vigyáznunk kell, hogyan adagoljuk a horrort olvasóinknak.

– Jöjjön, maga… − nevetett ő is, és együtt sétáltunk le a lépcsőn.

Útban Welden felé elismételtem a mesémet, nehogy Marshall véletlenül is elmulasszon belőle valamit.

– Úgy tűnik, van néhány új nyom, amiből kiindulhatunk − jegyezte meg, mikor befejeztem. − Mindig is az volt az érzésem, Farmer halála nem tiszta ügy. De hogyan kerül a képbe az a Nichols lány?

– Azt én is szeretném tudni − mondtam. Egy teherautót előztem meredeken, aztán folytattam. − Milyen pali Creed? Maga szerint engedi, hogy együtt dolgozzak vele?

Marshall a vállát vonogatta.

– Azt hiszem. Nincs olyan rendőr a Csendes-óceán partján, aki nem örül, ha a képe belekerül a maguk szennylapjába. Rendes fickó, de nem szereti, ha valamiből kihagyják. Jelentkeznie kellett volna nála, mielőtt Hesson után indul.

– Az ég szerelmére! Tegnap érkeztem Weldenbe. Fel akartam hívni, miután Hessonnal beszéltem.

– Szóval vigyázzon, szépen beszéljen vele. Mellesleg, még mindig együtt dolgozik azzal a kövér hollywoodi szövegíróval?

– Hát ha azt munkának nevezi! Mondjuk, még mindig a lap költségére vedel.

– Ügyes pacák. Az ember azt hinné, okosabbat is tehetne, mint a Bűnügyi Krónikának robotolni.

– Mindenki azt hiszi róla − nevettem. − A fejformájától van.

Este nyolc lehetett, mikor megálltunk a weldeni kapitányság előtt.

– Gondolom, Creed már hazament − mondta Marshall, mikor kimásztunk a kocsiból. − Meglátjuk.

Szerencsénkre, mikor a kapunál érdeklődtünk, az őrmester közölte, hogy Creed még fenn van az irodájában. Mindjárt felhívta telefonon, és felirányított hozzá.

Tom Creed rendőr százados magas, izmos, kemény tekintetű, szúrós kék szemű férfiú volt. Szürkülő hajáról ítélve, túl lehetett már az ötvenen.

Kezet rázott Marshallal, majd miután Marshall bemutatott neki, elmosolyodott.

– Komoly munkát végez a lapjuk − mondta, és látszott rajta, hogy örül a találkozásnak. − A mi oldalunkról nézi a dolgokat, és ezt szeretem.

– Ha nem lennénk jóban a zsarukkal − vigyorogtam −, éhen maradnánk. De csak tudná, mi a véleményünk a maguk galerijáról, ha nincs a közelünkben írógép!

– Ne törődj vele − mosolygott Marshall. − Nagy bohóc. Egyébként, ezúttal helyettünk dolgozott a fickó. Új nyomot talált a Fay Benson ügyben.

Creed leült, hellyel kínált. Szigorúan nézett rám.

Megpróbáltam elmagyarázni neki, miről van szó.

– A főszerkesztőmnek az az ötlete támadt, hogy jó lenne erről az ügyről riportot készíteni. Lejöttem ide, felderíteni a hátteret, és szerencsémre belebotlottam valamibe, ami az iratokban nem szerepel. Mostanra talán már ön is tud róla.

Creed pipát halászott elő a zsebéből, meg egy ócska dohányos zacskót. Megtömte a pipáját.

– Halljuk − mondta.

Neki is elmeséltem, amit Marshallnak. Egyikük sem szakított félbe, és mikor befejeztem, hosszan hallgattak mind a ketten. Creed láthatóan nem lelkesedett, amiért egy kívülálló beleavatkozott a dolgaiba.

– Azonnal jelentenie kellett volna nekem − morogta. − Elkaptam volna Hessont, még mielőtt ellóg a városból.

– A világon semmi terhelő adatom nem volt Hesson ellen, és magának sem volt, kapitány − mondtam. Elővettem zsebemből a kis aranyalmát, és letettem az asztalra. Feléje gurítottam. − Mikor ezt itt megtaláltam, Hesson már halott volt.

Creed Marshallra nézett.

– Mikor halt meg?

– Tegnap éjjel. Hajnali egykor érkezett a Hardy tanyára, és három és négy között nyírták ki.

– Valami nyom?

Marshall a fejét ingatta.

– Profi munka. Ujjlenyomat nincs. Hang nem volt. Senki sem látott semmit. Hajnali négykor Hardynál még a csövesek is alszanak.

Creed felvette a miniatűr almát, figyelmesen megnézte, aztán visszatette az asztalra. Tűnődve fújta rá pipája füstjét.

– Igen, úgy látszik, maguk itt elindítottak valamit. − Elgondolkodva nézett rám. − Nézzük meg még egyszer azt az aktát. − Felvette a telefont, és a Benson-aktát kérte.

– Az biztos, hogy Farmer hazudott − töprengett hangosan, mikor letette a kagylót.

– Nem tudom elképzelni, másképpen merre mehetett ki az a lány. Mindössze nyolc percről van szó, ezalatt tűnt el, és a szobájához a színészbejáró volt a legközelebb. Ezért is vallattuk Farmert, de nem sikerült rávennünk, hogy a vallomását megmásítsa. Valószínűleg együtt dolgozott Hessonnal.

Kopogtattak. Egy rendőr lépett be, vastag aktaköteget nyújtott át Creednek.

– Minden valószínűség szerint Farmer és Hesson rabolta el a nőt, és úgy látszik, Hesson lakására vitték. Ez a kis kabala Hesson ágya alatt is azt mutatja. − Creed kinyitotta az aktát, belelapozott. − A kabalakarkötő a karján volt, mikor eltűnt.

– Hesson lakására nem vihették − mondtam. − Oda csak az üzleten keresztül lehet feljutni, és nem mehettek arra, csak ha a tulaj is benne volt a dologban. Azt pedig nem hiszem, annál is kevésbé, mert éppen ő adta meg Hesson címét. Az én véleményem szerint Farmert és Hessont valaki megfizette, hogy rabolja el a lányt. Farmer telefonhívás ürügyén becsalta a portásfülkébe; a nő tényleg várt egy hívást. Valószínűleg fejbe verte, aztán kicipelhették egy autóba, ami kint várta őket. Farmeren és Hessonon kívül valakinek még kellett lennie velük, aki az autót vezette, mert csak így tudták egymás alibijét igazolni. A karkötő akkor eshetett le Fay kezéről, mikor Farmer leütötte. És Farmer nyilván odaadta Hessonnak, vagy később ment fel vele Hessonhoz.

Marshall bólintott.

– Igen, így lehetett.

– Megkerestetem a karkötőt − mondta Creed −, elég reménytelen ugyan tizennégy hónap után, de megpróbáljuk.

– És ki az a teveszőr felöltős pali? − kérdezte Marshall. − Amilyen jó leírásunk van róla, elő kell tudnunk keríteni.

– Low most jár utána − mondtam −, talán már talált is valamit.

– Kétszemélyes rendőrség − vigyorgott Marshall, és Creedre nézett. − Az az érzésem, az a teveszőr felöltős fickó fontos lehet. Utána kell néznünk.

Creed bólintott.

– Aztán itt az a lány, Nichols − mondta.

– Ő hogy kerül bele az egészbe?

– Tudunk valamit róla, hogyan halt meg? − kérdeztem.

Creed a telefon után nyúlt. A Nichols-aktát kérte.

– Nem emlékszem, mit mondott a halottkém. Ha tudok erről a kapcsolatról a nő meg Fay Benson között, sokkal jobban érdekelt volna a dolog.

Felemeltem az asztalról a miniatűr almát.

– Ki az a H. R.? Ő talán mondhatna valamit a lányról. H. R.-ről semmit sem tudunk, ugye? Nekem az az érzésem, az a lány valaki elől bujkált.

– Erre én is gondoltam − mondta Creed, és elvette az aktát a rendőrtől, amit az közben felhozott az irattárból. Belenézett, aztán folytatta. − A halottkém szerint a lány baleset következtében halt meg. Úgy látszik, a lépesőn lefelé menet belebotlott a szoknyájába, elesett, és kitörte a nyakát.

– És mi volt a foglalkozása?

– Showgörl. Ez volt a mestersége. Éppen Párizsból jött haza. Ő meg még kilenc lány egy kabaréba szerződtek el, de a számuk megbukott. Egy fillér nélkül érkezett ide, munkát keresni.

– Fay nyilván nem volt a kilenc lány között, ugye? − kérdeztem. − Azért érdemes lenne utánanézni.

Creed bólintott.

– Ellenőriztetni fogom − mondta.

– Szerintem Joan Nicholst meggyilkolták − jelentettem ki határozottan. − És Farmert is meggyilkolták.

Creed komoran mosolygott.

– Mert maga a Bűnügyi Krónika munkatársa. Semmi bizonyíték nincs, hogy meggyilkolták őket.

– Mikor halt meg Joan Nichols?

Creed megint belelapozott az aktába.

– Augusztus huszadikán.

– Huszadikán érdeklődik a Shad hotelban Fay után. Aztán hazamegy, és leesik a lépcsőn. Ha már itt tartunk, nem huszadikán este halt meg Farmer is?

Creed rám nézett, az arca elkomorodott, belenézett a Benson-iratok közé, bólintott, és összehúzta a szemöldökét.

– De igen.

– Hát ez az égig bűzlik. Szerintem. Maga szerint nem?

– Igaza van Sladennek − szólt közbe Marshall. − Van abban valami, amit mond.

Creed felhúzta a vállát.

– Akkor sincs bizonyítékunk. De azzal egyetértek, hogy nem árt tovább nyomoznunk.

– Fay Bensonról van fényképük?

– Van több is az aktában.

– Mikor eltűnt, az országos sajtót értesítették, vagy csak a helyit?

– Csak a helyit.

– Azt hiszem, nem ártana bevonni az ügybe az országos sajtót. Nyomtattassák ki országszerte, minden újságban a lány fényképét, és intézzenek körkérdést, ki ismeri. Mi is beszállunk. Így talán valamit összehozunk. Al Weiman szerint a lány nem volt kezdő a szakmában, de korábban valószínűleg más néven dolgozott. Próbálkozzunk, hátha kiderül róla még valami.

Creed helyeslően ingatta a fejét.

– Oké. Meglátom, mit tehetek.

– Szívesen együtt dolgoznék magával ebben az ügyben, kapitány − mondtam. − Nem akadályozom a munkájában, és akármit találok, továbbítom. Úgy látom, itt megvan egy jó sztori minden kelléke, és szeretnék benne lenni az elejétől. Mit szól hozzá?

– Rendben − mondta Creed. − Maga csak folytassa. És keressen fel, amikor akar.

– Pompás − mondtam. − Ha a kollégám talál valamit, felhívom.

Kezet ráztunk, összekacsintottunk Marshall-lal, aztán lementünk a kocsihoz.

II.

Visszamentem a szállodába. A portán Larson azzal fogadott, hogy Bernie a szobájában van.

Már félúton voltam a lépcső felé, mikor utánam szólt.

– Járt itt egy pofa, magát kereste. Azt mondtam neki, valamikor este hazajön.

– Mit akart? − kérdeztem, és megálltam.

– Azt nem mondta. Nehéz vagánynak néztem. Akar vele találkozni, ha visszajön?

– Ma este nem. Mondja meg neki, jöjjön holnap reggel. Ha sürgős, hívjon a szobámban, majd telefonon beszélek vele. Szeretnék már aludni egyet.

– Rendben − mondta Larson.

Továbbmentem. Az emeletünkön elsétáltam Bernie szobájához. A barátom egy karosszékben ült, és egy lavór forró vízben áztatta a lábát. Mellette az asztalon whiskysüveg, egy üveg ásványvíz, meg két pohár. Az egyik félig tele whiskyvel. Mikor meglátott, halványan rám mosolygott. Én csak álltam az ajtóban, és szájtátva bámultam.

– Mi jutott eszedbe? Mit csinálsz? − kérdeztem elképedve.

– A lőcseimet kezelem − magyarázkodott Bernie. − Elfelejtetted talán, hogy te vitted el az autót? Én meg közben elkoptattam a lábamat az aszfalton. Hiszed-e, nem-e, tizennégy szálloda van ebben a rohadt fészekben. Gondold el! Tizennégy! És a város legkülönbözőbb pontjain! És én mindegyikben voltam!

– És legalább megtaláltad?

Keserűen felkacagott.

– A nyomát sem. Elkoptattam a cipőtalpamat, semmiért.

Rágyújtottam, és én is kitöltöttem magamnak egy pohárral.

– Mindegyikben jártál? Egész biztos?

– Biztos. Larsont megkértem, készítsen nekem egy listát minden szállodáról. Esküszik rá, hogy a lista komplett. A fickó nem lakott szállodában Weldenben. Ez bizonyított tény. Vagy bérházban lakott, vagy Friscóból jött, vagy máshonnan, de szállodában nem szállt meg.

– A zsaruk keresik már − mondtam. Beszámoltam a weldeni kapitányságon tett látogatásomról. Amilyen kíméletesen tudtam, közöltem vele azt is, hogy Hessont meggyilkolták.

– Na látod, mit akartam mondani? − kérdezte panaszosan, és közben a lábát törölgette. − Már hármat kinyírtak. Ha továbbra is beledugjuk az orrunkat ebbe a zűrös ügybe, minket is kinyírnak.

– Nyugi − csitítottam. − A rendőrség már foglalkozik az üggyel. Az mindenesetre nagy csalódás, hogy azt a teveszőr kabátos pacákot nem találtad meg, Bernie. Szerettem volna elbeszélgetni vele, mielőtt Creed rászáll.

– Hát itt, a városban nem lakott. Szállodában legalábbis − makacskodott Bernie. − Miért nem hagyod a rendőrökre, vadásszanak rá ők.

– Persze, Larsontól is érdeklődtél, nem lakott-e itt? − kérdeztem, csak úgy mellesleg.

Úgy ugrott fel, mintha tüzes piszkavassal bökték volna fenékbe. Elvörösödött, mint a főtt rák, és kidülledt szemmel meredt rám.

– Miért pont itt szállt volna meg? − kérdezte rekedten.

– Miért ne? Megkérdezted Larsont?

– Nem, nem kérdeztem. − A hajába markolt. − Úristen, ha tényleg itt lakott!… És én egész nap az utcán gyalogoltam, olyan vagyok, mint egy hulla, és arra nem gondoltam, hogy Larsont megkérdezzem.

Felvettem a telefont, Larsont kértem a portán.

– Itt Sladen − mondtam, mikor végre Larson jelentkezett. − Emlékszik rá, hogy lakott-e itt egy pali tavaly augusztus táján, aki teveszőr felöltőt viselt? Magas, nap barnította alak, kis bajusszal?

– Persze − mondta Larson. − Nagyon jól emlékszem rá. Miért, mi van vele?

– Mindjárt lemegyek. Szeretnék magával beszélni. − Letettem a kagylót, és vádlón meredtem Bernie-re. − Te ökör. Itt lakott.

Bernie lehunyta a szemét.

– Honnan tudtam volna? − jajongott elkeseredetten. − És én hány mérföldet gyalogoltam miatta!

Magára hagytam a bánatával, és leszaladtam a földszintre. A pult előtt lefékeztem.

– Beszéljen arról a paliról − mondtam Larsonnak. − Hogy hívták?

Larson felütötte a vendégkönyvet.

– Augusztus kilencedikén érkezett. Henry Rutland a neve. Itt láthatja. Los Angelesből jött. Miért a nagy izgalom?

– Aznap érkezett, amikor Miss Benson?

– Igen. Miss Benson délben, Rutland este hatkor.

– Volt kocsija? Zöld és krémszínű Cadillac?

– Pontosan. Szemben, a garázsban tartotta.

– A garázsban vajon megvan a rendszáma?

– Talán. Nem tudnám megmondani.

– Mikor ment el?

– Tizenhetedikén reggel.

– Szóval aznap, mikor Miss Benson eltűnt − mondtam, és a tarkómat vakargattam. − Úgy látszik, ennek a szivarnak valami köze lehetett a lány eltűnéséhez. Látta őket együtt?

– Arra nem emlékszem. Mindig korán ment el, Miss Benson meg sose ment el előbb, mint késő délután.

– Hol volt a szobája? Miss Bensoné közelében?

Larson belemélyedt a vendégkönyvbe.

– Szemben laktak egymással. A második emeleten.

– Szóval, találkozhattak anélkül, hogy maga tudott volna róla?

– Gondolom, igen. Nincs állandó folyosószemélyzetünk, este nyolc után pedig a lenti személyzetből nem megy fel senki az emeletre.

– Rutland elmondta, milyen ügyben jár Weldenben?

– Nem. Arról nem beszélt.

– Sok csomagja volt?

– Egy bőrönd.

– Látogatók, posta vagy telefonhívás?

– Nem hiszem, hogy lett volna. Nem, biztosan nem volt.

– Van ilyenkor valaki a garázsban?

– Joe ott lesz. Csak egykor zárunk.

– Akkor beszélek vele.

A garázsos ember azonban nem emlékezett a Cadillac rendszámára. A kocsira emlékezett, Henry Rutlandre is.

– Tele volt dohánnyal − mondta. − És elég nagyvonalúan bánt vele. Minden reggel tíz felé elvitte a kocsit, és valamikor éjfél és egy óra között hozta vissza. Mindennap lemosatta, nagyon kényes volt rá, hogy tiszta legyen. A rendszámára, sajnos, nem emlékszem, de annyi kocsi megy át a kezemen…

A garázsfelügyelőt kielégítettem fél dollárral, és visszaballagtam a szállodába, Bernie szobájába. Bernie, az ágyán elnyúlva, maga volt a megtestesült szerencsétlenség.

– Henry Rutlandnek hívják − újságoltam neki, és letelepedtem egy székre −, Los Angelesből jött.

– Abszolúte nem érdekel − nyöszörögte −, és a legszívesebben fejbe rúgnám magam. Gondold el, öt teljes órát kutyagoltam, mikor egész idő alatt itt ülhettem volna a bárban.

Szörnyű jót szórakoztam a kétségbeesésén.

– Oda se neki, öregfiú − nevettem −, végre valami testmozgást is végeztél. Hát én most nem hívom fel Creedet, késő van már. Azt hiszem, legokosabb, ha… − elhallgattam. Bernie arcára néztem, és belém fagyott a szó: a szeme kidülledt, arca halálos rémületbe torzult, meredten nézett valamire mögöttem.

Nem mozdultam a helyemről, csak a fejemet fordítottam el, hogy lássam, mitől rémült úgy meg Bernie. És én is kővé dermedtem.

Zömök, széles vállú fickó állt az ajtóban. Kerek, húsos arca, mint a birkafaggyú. Viharkabátja koszos, széles karimájú, fekete kalapja mélyen a jobb szemébe húzva. Állán kétnapos, fekete szakáll. Palaszürke szemében olyan kegyetlen rosszindulat csillogott, hogy a hideg futott végig a gerincemen.

Jobb kezében harmincnyolcas automata pisztolyt tartott. Egyenesen rám célzott vele.

III.

Másodpercekig mozdulatlanul néztük egymást.

– Maradjatok, ahol vagytok − mondta aztán reszelős, mély orrhangon. Az ajka alig mozdult. − Melyiktek Sladen?

– Én vagyok − mondtam, és bosszantott, amiért olyan bizonytalan a hangom.

– Oké, ide figyelj. Holnap mindketten pusztultok a városból. Semmi szükség rátok Weldenben. Holnap délelőtt tizenegyig eltűntök. Többször nem figyelmeztetlek benneteket. Ha azt hiszitek, blöffölök, maradjatok, és meglátjátok, mi vár rátok. Értitek?

Mélyet lélegeztem. Már nem féltem, csak a düh forrott bennem.

– Mi a fenét akarsz? − kérdeztem, és mereven a szemébe néztem. − Különben is, ki vagy te?

– Ne törődj vele, mit akarok. Ez egy tipp. − Hirtelen megrázkódott. A teste megvonaglott, a falnak kellett támaszkodnia, hogy el ne dőljön. Iszonyú erőfeszítéssel folytatta.

– Ha a főnök nem így akarná, már most kinyírnálak benneteket, disznók. Tudjátok, mi lett Hessonnal. Veletek is az lesz, ha holnap délelőtt tizenegyig nem söpörtök el Weldenből. − Hátrálva kilépett a folyosóra, fél kezével az ajtókilincset markolta. − És ne álmodjátok, hogy majd a zsaruk vigyáznak rátok. Nincs az a hekus ebben a városban, aki megvéd ellenünk. Csomagoljatok, és tűnés. − Gyűlölködve nézett végig rajtunk, aztán elengedte a kilincset, hátralépett, és bevágta az ajtót.

Bernie-vel mint két sóbálvány ültünk, és hallgattuk, amint könnyed, gyors léptei elhalnak a folyosón. Mikor végre csend lett, felálltam. Bernie-re néztem.

– Kábszeres. A feje búbjáig tele kokainnal.

Bernie-nek összekoccantak a fogai.

– Úristen! − vacogta −, megmondtam neked, mi lesz, ha nem lépünk ki ebből a buliból. − Remegő kézzel nyúlt a pohárért, és felhajtotta maradék whiskyjét.

– Egy pillanatra engem is megijesztett − mondtam bosszúsan. − Úgy látszik, az utóbbi időben romlottak az idegeim.

– Az enyémek sose voltak jók − motyogta Bernie, és lemászott az ágyról. − Megőrülök! Még sose fogott rám senki pisztolyt.

Átment a szoba másik sarkába, a bőröndjét egy székre emelte, és nekiállt beleszórni a cuccait.

– Micsoda hülye ötleteid vannak! Mit csinálsz? − kérdeztem.

– Na, mit gondolsz? − háborgott, miközben a ruháit hányta a bőröndbe. − Csomagolok. Jó lesz, ha összekészítjük magunkat reggelig. − Már a zoknijainál meg a zsebkendőinél tartott, aztán egy pár cipőt dobott utánuk. − Ne állj ott, mint egy faszent, menj, csomagolj te is.

– Csak nem képzeled, hogy egy kábszeres hülye miatt itt hagyok egy jó sztorit?

Bernie gondosan elrendezte a cipőit a bőröndben.

– Nem tudom. Engem ez a sztori nem érdekel annyira. − Körülnézett, mit kell még elcsomagolnia. − Hallottad, mit mondott a pali? Söpörjünk, különben… Már kinyírta Farmert, azt a Nichols lányt, meg Hessont. − Hallottad, nem? Nem látszik vicces fiúnak. Láttad a szemét? Tiszta libabőr lettem. Ha itt akarsz maradni, és megjátszani a fenegyereket, hát nosza, felőlem! De nekem feleségem van, meg kutyám, akikről gondoskodnom kell. Én mindig megéreztem, mi az a tipp, amit meg kell fogadnom. És, öregem, micsoda tipp volt ez!

Még egy adag whiskyt töltöttem magamnak, és megfontoltan felkortyoltam a felét.

– Eddig az volt az érzésem, hogy szívesen dolgozol velem.

Bernie lezárta a bőröndjét.

– Mi köze van ennek ahhoz?

– Hát ha most faképnél hagysz, nem dolgozol velem, és a libabőreidre fogadhatsz, hogy a Bűnügyi Krónikának sem dolgozol tovább. Majd szólj, ha találkozunk, mikor az utcán kenyérért koldulsz, ne felejtsek el adni neked tíz centet.

Bernie elsápadt.

– Csak nem képzeled, hogy Fayette kirúg? Vagy igen? Csak nem akar kinyíratni bennünket?

– Ha egy jó sztori múlik ezen, miért ne? És ha most lelépsz, feketelistára tesz. Tudod, milyen bosszúálló a természete.

Bernie leroskadt az ágyra.

– Nem mondhatnánk neki azt, hogy semmi nincs a sztoriban?

– Még mit nem? Én a kábszeresnek a sarkában leszek. Hallottad, mit mondott Hessonról? Ha őt elkapjuk, megoldottuk az ügyet.

– Lazítsál inkább kicsit, Chet − könyörgött. − Hiszen mi nem vagyunk zsaruk! A mi dolgunk írni, nem gyilkosok után szaladgálni! Józanul kell ezt megítélnünk. Hagyd azt a palit a rendőrökre. Ezért fizetik őket! Én félek. Nem bánom, ezt akárkinek megmondom. Különben is, nincs életbiztosításom. Clair-re is kell gondolnom.

– Clair jobban jár, ha te elhunysz − olvastam rá kéjesen −, mert akkor Fayette kénytelen lesz nyugdíjat fizetni utánad.

Bernie az ajkát nyalogatta.

– Mi lenne, ha most egyből visszamennék az irodámba, és nekikezdenék megírni a sztorit? Rengeteg anyag van, amivel el tudom kezdeni. Nem kell mindkettőnknek agyonlövetnünk magunkat, igaz?

– Az ég szerelmére, szedd össze magad. Senki sem fog agyonlőni bennünket. A rendőrök vigyáznak ránk, míg el nem kapják azt a szarházit. És ha elkapják, felgöngyölítjük az ügyet.

Bernie most megpróbálta megjátszani a gunyorost.

– No nézd csak, át akarod magad ejteni? Ő van egyedül a háttérben, mi? Azt hiszed? Ez a disznó csak utasítást hajt végre. Meg is mondta. Ha a zsaruknak sikerül is elkapniuk, a megbízói egy falkára való gyilkost eresztenek a nyakunkba.

A telefonkönyvért nyúltam, kikerestem Creed otthoni számát, és feltárcsáztam.

A vonal másik végén Creed álmosan dünnyögött valamit a kagylóba.

– Itt Sladen beszél − mondtam. − Látogatónk volt, éppen most távozott, revolverrel a kezében. Tele volt kábítószerrel, és bevallotta, hogy ő ölte meg Hessont. Holnap délelőtt tizenegyig adott nekünk időt, hogy Weldent elhagyjuk, különben… tudjuk, mi lesz. Azt mondta, nincs az a rendőr a városban, aki megakadályozhatná, hogy golyót eresszen belénk.

Creed felhorkant.

– Tényleg? Maradjanak, ahol vannak. Két emberemet most azonnal odaküldöm − és letette a kagylót.

– Az ilyen rendőrkapitányokat szeretem − mondtam, és én is a helyére tettem a kagylót. − Semmi kérdezgetés, semmi izgalom. Határozottság, gyors intézkedés.

Bernie felhajtotta az italát. Kissé berúgott.

– Nekem nem tetszik az ügy, Chet. Szerintem el kell tűnnünk.

– Ne légy hülye. Nem látod, máris sikerült valami? Valaki már begyulladt. Ami azt jelenti, jó nyomon vagyunk.

– Sokra megyünk mi a te nyomaiddal a koporsóban − háborgott Bernie, és újabb adag whiskyt töltött magának. − Na, ide figyelj…

Még javában igyekezett meggyőzni, hogy tűnjünk el Weldenből, mikor Larson szólt fel telefonon. Két rendőrtiszt érkezett éppen a hallba, és beszélni akarnak velem.

– Küldje fel őket − mondtam. Letettem a kagylót, és Bernie-hez fordultam. − Biztonságban vagy már. Itt a törvény.

Bernie vadul felkacagott.

– Biztonságban? Röhej. Meghalok a gyönyörtől! Azt hiszed talán, hogy akad olyan rendőr, aki elém áll majd, mikor le akarnak puffantani?

IV. fejezet

I.

Visszatettem a sorozat fényképet Creed íróasztalára.

– Ezek között nincs.

Creed szívott egyet a pipáján. Vastag ujjaival töprengve zongorázott az íróasztal kopott lapján.

– Számomra új a fickó. A fiúk közül sem ismeri senki. Maga szerint komolyan gondolta, amit mondott?

– Semmi kétség. Amellett a feje búbjáig tele volt kábszerrel. Csodálom, hogy ott helyben nem lőtt bennünket halomra.

Peters, egy termetes, merev tekintetű nyomozó elővillantotta dohánysárga fogait, ő volt a testőröm, Creed osztotta be mellém.

– Majd én gondoskodom róla, ha elkezd valamit − mosolygott rám elszántan.

A karórámra néztem: tíz perccel múlt tizenegy.

– Jó, csak tartsa nyitva a szemét − mondtam. − Most már akármikor elkezdődhet.

– Talán okosabb lenne, ha itt maradna, míg el nem kapjuk azt az alakot − mondta Creed.

– A leggyorsabban úgy lehetne elkapni, ha megmutatnám magam az utcán. Akkor, ha kezdeményez valamit, az emberei lecsaphatnak rá.

Creed nem volt valami nagy véleménnyel az ötletemről.

– Maga maradjon itt, míg be nem sötétedik. Ha napvilágnál mutatkozik, túlságosan megkönnyíti a dolgát. Az is lehet, hogy addigra elcsípjük.

– Hát jó. Pisztolyt, persze, nem adnak, igaz?

– Dehogynem, kaphat. − Creed a szemével intett Petersnek. − Szerezzetek neki egy pisztolyt, és vigyázzatok rá. Te vagy felelős érte.

Peters egyáltalán nem keltette azt a látszatot, mintha összeroskadna a felelősség súlya alatt.

– Milyet kíván? Negyvenötöst vagy harmincnyolcast − kérdezte, és felállt.

– Negyvenötöst. Olyasmit, ami mentében megállítja a palit.

– Akkor kérjen egy elefántölőt − tréfálkozott Peters. − Olyan is van a fegyvertárunkban.

– Elég lesz a negyvenötös is.

Míg oda volt, beszámoltam Creednek a teveszőr felöltős férfiról.

Figyelmesen hallgatott, közben jegyzeteket készített, végül kijelentette, leküld valakit, hogy beszéljen Larsonnal.

– Valahogy a nyomára kell jussunk − mondta. − A fiúk most a kabalakarkötőt keresik, és a nő fényképét leközöljük az újságokban. Mellesleg a nő nem volt tagja a párizsi csoportnak. Megtaláltuk az ügynököt, aki Joan Nicholsnak és a lányoknak ezt a szerződést összehozta Párizsban; nem ismerte fel a képről.

Végignézett az íróasztalán szétszórt papírokon.

– Hozzá kéne fognom a többi munkámhoz, Sladen. Maga menjen le, a fiúk gondoskodnak magáról odalent, öt óra tájban jöjjön vissza hozzám, akkor kidolgozzuk a ma esti stratégiát.

Közöltem vele, hogy egyetértek, és távoztam. A földszinten összeszaladtam Peters-szel. Éppen a fegyvertárból jött, a markomba nyomott egy negyvenötös revolvert meg egy tár lövedéket.

– Volt már a kezében ilyesmi?

– Hát persze − mondtam −, csak sok helyre van szükségem. Mióta leszereltem, nem gyakoroltam komolyabban.

– Hát csak vigyázzon − mondta Peters. − Inkább hagyja rám a palit.

– Jó, ha maga látja meg először.

Egy berácsozott ablakú szobában Bernie-t fedeztem fel, amint az asztalnál ül, és egy táskaírógépet nézeget mogorván.

Az ajtó mellett egy széken Scaife terpeszkedett, Bernie testőre; keménykötésű, homoksárga hajú nyomozó, az orra lapos, nyilván valaki egyszer megpróbálta belenyomni a fejébe.

– Hogy haladsz? − kérdeztem Bernie-t.

– Hát hogy tudhatna az ember koncentrálni, mikor azt várja, melyik pillanatban eresztenek belé egy golyót − panaszkodott. − Nem haladok.

Scaife felnevetett.

– Azt hiszi, nem tudok vigyázni rá. Hát mi itt a probléma? Egyre mondogatom neki, hogy biztonságban van, de nem hisz nekem.

– Sose bíztam a zsarukban, és sose fogok − közölte Bernie, és gyanakodva nézett rám. − Mi a helyzet?

– Sötétedésig várunk. Akkor kimegyünk az utcára, és csapdát állítunk annak a gengszternek.

Bernie-nek kidülledtek a szemei.

– Mi az, hogy csapdát?

– Mi? Hát kisétálunk, karonfogva, mászkálunk a városban, és reméljük, észrevesz bennünket. Mikor aztán elkezd lövöldözni, ez a két fiú itt teletömi ólommal.

– Ez szép. És ha elvétik?

Elővettem a negyvenötösömet, és meglóbáltam előtte.

– Akkor jövök én! Valaha elég jól bántam a pisztollyal. Nem hiába hívtak Gyilkos Sladennek.

Scaife és Peters nevettek, de Bernie riadtan hátrahőkölt.

– Tedd el azt! Ettől vannak a balesetek! − Előrehajolva kitolta felénk kövér állát. − Honnan szeded azt a „mi”t? Engem ugyan nem látsz sötétedés után az utcán! Itt maradok, ezen a szent helyen, míg a pali le nem bukott. Ha te meg akarod játszani a hőst, hát nosza, légy hős. Én maradok.

Tehetetlenül néztem a két nyomozóra.

– Hát látják, micsoda emberekkel vagyok körülvéve? Nincs ebben a fiúban semmi vállalkozó szellem.

– Miért van úgy begyulladva, kisöreg? − fordult Scaife Bernie-hez. − Én vigyázok magára.

– Én pedig itt maradok − közölte energikusan Bernie.

– Nyugi − mondtam, és leültem. − Dolgozzunk valamit.

– Dolgozni, azt nem bánom, azért fizetnek, de nem leszek csalétek egy csapdában − morogta Bernie. − Szeretném, ha ezt megértenétek.

– Jó, jó − békítgettem −, majd elintézem egyedül. − Rágyújtottam. − És most rajta, tegyük papírra, amink van.

II.

Öt óra tájban visszamentem Creedhez. Peters kötelességtudóan ballagott mögöttem.

– Van valami ötlete? − fogadott Creed. Félretolta asztalán az aktát, amin éppen dolgozott, és székkel kínált.

– Egyedül csinálom végig a mókát − mondtam. – Low-nak nem tetszik a dolog, és nem mondhatnám, hogy hibáztatom érte. Különben is könnyebb az embereinek egyre vigyázni, mint kettőre. Mihelyt besötétedik, taxiba szállok, és elmegyek a szállodába. Levetem ezt a világos ruhát, és átöltözöm valamibe, ami nem olyan feltűnő a sötétben. A hoteltól aztán elsétálok a sarki vendéglőbe, ott megvacsorázom. Egykét embert elhelyezhet a bárban, az étterem ugyanis a bárból nyílik. Úgy ülök majd, háttal a falnak. Ha a pacák ott kezd el lövöldözni, a kezünkben van. Ha nem, a vendéglőből elgyalogolok a Gaumont mozihoz, ha még mindig semmi, továbbmegyek Mike bárjába, a Florian mögött. Onnan visszasétálok a hotelba.

Míg beszéltem, Creed jegyzetelt.

– Jobb lenne, ha innen gyalog menne a szállodába − mondta aztán. − A taxi elveszhet a forgalomban. Nem akarjuk szem elől téveszteni, ugyanakkor a pofának nem kell tudnia, hogy követjük: csapdát kell állítanunk neki, Sladen, csak úgy sikerülhet. Itt most a maga bőrére megy a játék. Peters ugyan halálosan biztosan lő, de neki a háttérben kell maradnia, és ez adott esetben kellemetlen lehet magának, könnyen kaphat egy golyót.

Csak most kezdett megvilágosodni bennem, valójában milyen vakmerően viszem a vásárra a bőrömet, és hogy Bernie talán nem is akkora szamár, amekkorának látszik. De már késő volt visszavonulnom, − Egy szavam sem lesz, ha Peters pisztolyvégre kapja, mielőtt lövöldözni kezd.

– Peters nem lesz egyedül − mondta gondterhelten Creed. − Negyven embert állítottam rá erre az ügyre. Útközben magát húsz méterenként fedezik. Nem fogja tudni, ki kicsoda: lesz, aki kocsiban ül, lesz köztük lézengő járókelő, meg olyan is lesz, aki fedezékből figyel. Ha ez a piszok elkezd disznólkodni, kapkodhatja a fejét, honnan kapja az ólmot.

– Pompás − mondtam megkönnyebbülten. − Még két óra, és elég sötét lesz.

– Én megyek, és elrendezem a részleteket. Maga addig pihenjen − mondta Creed.

A következő két órában Bernie-vel römiztem.

Bernie szerint bevett szokás a halálraítéltekkel kártyázni, és bár ő unja a kártyát, úgy érzi, kötelessége a figyelmemet elterelni az elkövetkezendőkről.

Elég gyenge játékos lévén, hamarosan három dollárt vesztett.

– Ennek a dohánynak esetleg semmi hasznát sem fogod venni, Chet − mondta, mikor felszólítottam, hogy fizessen. − Ha akarod, adok egy elismervényt.

– Készpénzt kérek − mondtam, és nyújtottam á kezemet a pénzért. − Mi van, ha az örököseim nem tudják behajtani rajtad?

– Ha már örökösökről beszélünk, Chet − mondta Bernie, és átadta a pénzt −, van végrendeleted?

Peters lépett be a szobába.

– Jön, Sladen? − kérdezte. − Mi készen vagyunk, ha maga is kész.

Felálltam.

– Szervusz, Bernie − mondtam −, ha nem jönnék vissza, mindenemet rád hagyom.

– Becsszóra? − kérdezte, és felragyogott az arca. − A televíziódat is?

– Még azt is, te dögkeselyű.

– Gyerünk − mondta Peters vigyorogva.

Odalent a folyosón Creed várt ránk.

– Mindent elrendeztem − mondta. − Az egész úton figyelik az embereim. Maradjon a járda közepén, és tartsa be a programot, akkor semmi baj sem lesz.

– Remélem − mondtam. A válla felett kinéztem a nyitott kapun át az utcára.

– Hatvan másodpercet adok, aztán követem − mondta Peters.

Bólintottam, lementem a lépcsőn a kapuhoz, ki a sötét, néptelen utcára. Kezem a zsebemben, a pisztolyomat fogtam, ettől valamivel bátrabbnak éreztem magam. Peters utánam jött, és mellém állt.

– Le ne puffantson izgalmában − mondtam neki.

Nevetett.

– Agyonizgatja magát. Vigyázok én magára.

A hangját bosszantóan magabiztosnak találtam. Akkor már nem bántam volna, ha valami biztonságosabb módszert eszelünk ki gengszterünk kinyírására.

– Legyen észnél − mordultam rá. Kiszolgáltatottnak éreztem magam; buzgón markoltam a revolverem agyát, de így is szorongva indultam neki a rosszul világított utcának.

Vagy harminc méterrel arrébb nagydarab férfi állt a falnak támaszkodva, és dohányzott. Egykedvűen mért végig, és mikor elmentem mellette, odasúgta:

– Fogadjunk, hogy reszket a térde.

Fel sem néztem rá, továbbmentem.

Azt hittem, sose érek el a szállodáig. Valahányszor elhúzott mellettem egy autó, égnek állt a hajam szála. Ha megláttam egy lődörgő férfit, kihagyott a pulzusom. Még attól is majdnem frászt kaptam, mikor egy fekete macska elszaladt előttem. A hotel előtt átvágtam az úttesten, a bejárathoz érve éreztem, hogy izzadok. Megálltam, megtöröltem az arcomat, és besétáltam a hallba.

Larson szokásos magazinját olvasgatta. Felnézett, bólintott. Az egyik karosszékben izmos fickó ült elnyúlva, újságot olvasott. Mikor elmentem előtte, utánam szólt.

– Scaife a szobájában van, le ne lője, mikor bemegy.

Biccentettem, beszálltam az ódon felvonóba, felvonszoltattam magam az első emeletre. Mielőtt kiszálltam belőle, óvatosan körülkémleltem, de nem láttam sehol bujkáló gengsztert. Végigmentem a folyosón, bezörgettem az ajtómon, benyitottam, és nyomban óvatosan oldalt léptem.

– Sladen vagyok − mondtam csak úgy, bele a sötétbe.

– Kerüljön beljebb − hangzott Scaife hangja, és felgyulladt a villany. Scaife a fotelomban ült; szemmel láthatóan felfedezte üveg skót whiskymet, és ahogy az üveget elnéztem, a felét már le is csúsztatta a torkán.

Beléptem, becsuktam az ajtót.

– Csend van, akár a temetőben − közölte Scaife. − Lehet, hogy a pali csak blöffölt.

– Ha személyesen találkozott volna vele, nem inná olyan kedélyesen a whiskymet. Nem blöffölt.

Scaife vigyorgott.

– Egy kétcentes gengszter miatt csak nem hagyom itt ezt a whiskyt?

Odamentem én is, töltöttem magamnak egy jó pohárral.

– Klassz riportot írhat majd erről − tréfálkozott Scaife. − Mi lesz a címe? Élethalálharcom egy kábszeressel? − Nevetett.

Kiittam a whiskym felét, amitől valamit javult a közérzetem.

– Maguk megengedhetik maguknak, hogy nevessenek, maguk nem kockáztatják a bőrüket − mondtam, és vetkőzni kezdtem.

– Azt azért nem mondhatnám − mondta Scaife. − Ez már hozzátartozik a mesterségünkhöz. Remélem, elkapjuk azt a trógert.

– Én is remélem. − Belebújtam sötét ruhámba. − Így jobb, nem vagyok annyira feltűnő. És most megyek, megvacsorázom, bár cseppet sem vagyok éhes − közöltem, és felhajtottam maradék italomat.

– Két fiúnk van a bárban, egy meg az étteremben tömi a hasát − tájékoztatott Scaife. − Maga is pakoljon jól be. Ott nem lehet semmi baja.

– Még nem jutottam el odáig. − Elindultam az ajtó felé. − Hát, viszlát.

– Maga mögött leszünk Petersszel. Ne menjen nagyon gyorsan.

– Oké. Nem megyek gyorsan.

Gyalog mentem le a földszintre, biccentettem Larsonnak, a szálloda kapujában megálltam, és végignéztem az utcán. Szemben egy kocsi parkolt. Ketten ültek benne.

– Az a kettő oké − mondta a férfi a karosszékben. − A mieink.

Bólintottam. Elindultam, ki a kapun, le a lépcsőn, a Bell Tavern felé. A szállodától vagy száz métert kellett gyalogolnom a következő sarokig.

Az elhagyatott, sötét utcán erővel kellett egymás elé tennem a lábamat; minden kis neszre, minden mozdulatra felfigyeltem. Egy mellékutcából autó kanyarodott ki előttem: mozdulatlanná meredtem. Csak akkor tudtam rávenni magam, hogy továbbinduljak, mikor a kocsi megállt egy trafik előtt, és a vezető kiszállt. A kocsi mellett elmenve, félig előhúztam a revolveremet; felkészültem, hogy bármely pillanatban hasra vágjam magam, de nem történt semmi.

Kifulladva érkeztem meg a vendéglőhöz. Belöktem az ajtót.

A fényesen kivilágított bárhelyiségben talán húszan lehettek italozók, beszélgetők, felém sem nézett senki. Levetettem a felöltőmet, revolveremet áttettem a zakóm zsebébe, odasétáltam a bárpulthoz, és rendeltem magamnak egy dupla whiskyt. Míg a bárfiú kitöltötte, körülnéztem. Az ajtóban két bikanyakú férfiú ült, előttük korsó sör. Jól megnéztek, aztán az egyik felém hunyorított. Megpróbáltam visszapislantani rá, de a szempillám mintha megbénult volna, alig mozdult.

Ettől a kettőtől eltekintve, a vendégek viszonylag ártalmatlannak tűntek. Kiittam a whiskymet, átsétáltam az étterembe, ahol sikerült megfelelő helyet kapnom, a bejárattal szemben, háttal a falnak.

Miután letelepedtem az asztalomhoz, megláttam a harmadik detektívet. A terem másik végében ült, elégedetten majszolt, és vidáman vigyorgott felém. Láthatóan tetszett neki a feladat, amit Creed kiosztott rá. Bíztam benne, hogy a revolvere a keze ügyében van.

Rostélyost rendeltem körítéssel. Míg vártam, hogy felszolgálják, azon töprengtem, le fogom-e tudni nyelni. A gyomrom remegett, mint a kocsonya, és a fülem mögött is izzadtam.

De a rostélyos puha volt, omlós, olyan ízletes, hogy észre sem vettem, már megettem. Határozottan jólesett.

Vacsora közben kitartóan lestem a bejárat felé, mikor tűnik fel a gengszterem, s közben tudtam, hogy fölösleges aggódnom: a két bikanyakúnál, aki az ajtóban ül, sose jut tovább. Ezt hajtogattam magamban, és kívántam, bárcsak el is hinném.

Kifizettem a számlámat. Aztán ott maradtam ülve, és buzgón tanulmányoztam az asztalterítő mintáját. Tudtam, a program szerint tovább kellene mennem, de mikor, olyan kellemes, kényelmes, biztonságos érzés volt elüldögélni az étteremben. Se testem, se lelkem nem kívánta most a sétálgatást a sötét utcákon.

A nyomozó, aki szemben ült velem az étterem másik végében, rám nézett. Én visszanéztem rá. Mire ő megnézte az óráját, és az ajtó felé kacsintott. Enyhe célzás, hogy induljak már. Vonakodva bár, de hátratoltam a székemet, felálltam, és elindultam a bejárat feléi − Már megyek − szóltam oda az egyik bikanyakúnak. Az odamormolta: − Legfőbb ideje. Szeretnék még ma éjjel hazakerülni.

Szívtelen alak, háborogtam, de megértettem. A ruhatárból kivettem a kalapomat, a felöltőmet, és kisétáltam az utcára.

Hét lépést tettem a Florian klub felé, mikor a cirkusz elkezdődött.

III.

Kivilágítatlan, nagy, fekete kocsi vágódott ki egy sötét mellékutcából.

Amint megláttam, hogy nem égnek a lámpái, tudtam: ez értem jött.

A vendéglőbe visszaugrani nem volt időm, a kocsi esztelenül száguldott felém. Sehol fedezék, sehol egy kapualj. Ott álltam a járda közepén védtelenül, akár a légy a falon.

Előkaptam a revolveremet, és rohantam a kocsi felé azzal a félőrült elképzeléssel, hogy elfutok mellette, mielőtt célba vehetnek. Egy pillanatra felvillant előttem a vezető alakja: mélyen lehúzott kalappal alacsony kis emberke kuporgott a kormánykeréknél. A hátsó ülésen másik alak, kezében fekete tárgy, géppisztolynak néztem, csöve a nyitott kocsiablak peremén.

Felemeltem a negyvenötösömet, tüzeltem. A revolver iszonyút rúgott, majdnem kiejtettem a kezemből, a váratlan dörrenés egy pillanatra megsüketített, de szerencsés lövés volt. A golyó szétverte a szélvédő üvegét, a kocsi, mint az őrült, megfarolt, éppen, mikor a géppisztoly harsány kattogással dolgozni kezdett.

Ha a kocsi nem farol meg, a sorozattól szitává lőve ott maradok. így a golyók mintegy másfél méterrel előttem a járdát söpörték végig.

Hasra vágtam magam a járda mellett. A kocsi előbb átkacsázott az úttesten, a kereke alig fél méterrel előttem süvöltött el, aztán csörömpölve egy lámpaoszlopnak rohant.

Felkönyököltem. Testőreim is munkába álltak: az éjszaka sötétjében revolverek torkolattüze villant, golyók süvítettek a levegőben. A kocsi többi ablaka is betört. Újból rátapadtam az úttestre, egész bensőm reszketett, az arcomról csorgott az izzadtság, amint az aszfalton a szaladó rendőrök lába dobogását hallgattam.

Előrenyújtottam revolvert tartó kezemet, és felnéztem.

A kocsi egyik ajtaja nyitva. A csomagtartó mögött sötét árny kuporgott: csak egy szempillantásra láttam, aztán újból felkattogott a géppisztoly: egy sorozat golyó fütyült el felettem. Kapásból lőttem. A golyóm nyilván talált, mert a kuporgó alak elejtette fegyverét, a fájdalomtól harsányat ordított, és a földre vetette magát. Zene fülemnek. Peters és Scaife rohant felém.

– A kocsi mögött van, vigyázzanak! − kiáltottam elfulladva.

Peters átlósan rohant át az úttesten. Scaife óvatosan nem kockáztatott: előbb a fal mellett futott, aztán közelített, derékszögben, hogy biztonságosan vehesse célba a gengsztert.

Amint láttam, hogy a fickó felkapja a géppisztolyát, figyelmeztetést ordítottam Peters felé. Peters hirtelen elfordult.

A géppisztoly felkattogott, Peters elvágódott, a revolver kiesett a kezéből.

Scaife háromszor tüzelt.

A gengszter megtántorodott, kiejtette kezéből a géppisztolyt, megpróbált felegyenesedni, de nem tudott. Mint a rongy csuklott össze.

– Megvan! − kiáltotta Scaife.

Félig zsibbadt lábakkal feltápászkodtam. A térdem megbicsaklott. A három éttermi detektív, aki a kapualjban keresett fedezéket, odajött hozzám. Négyesben csatlakoztunk Scaife-hez a kocsi túlsó oldalán.

Elnéztem a földön elnyúló, halott férfit, holtában is a géppisztolya felé nyújtotta a kezét. Az én kábszeresem volt. Fehér arca vicsorgó halotti maszk.

– Van még egy alak a kocsiban − mondtam.

Scaife benézett a vezetőülésbe.

– Az első lövésével eltalálta, Sladen − mondta, aztán megkerülte a kocsit, odament Peters-hez. Peters a földön ült, a karját szorongatta, és káromkodott.

Két riadóautó közeledett száguldva, üvöltő szirénákkal.

Az egyikből Creed szállt ki, odasietett Scaife-hez, Peters fölé hajoltak. Aztán Creed Scaife gondjaira bízta Peters-t, és odasétált hozzám.

– Maga rendben van?

– Nagyjából − mondtam, és az autóroncsnak támaszkodtam. − Peters sebe súlyos?

– Kiheveri − mondta Creed, és a halott gengsztert nézte. − Ez a maga embere?

– Ez az. Ismerős?

– Nem emlékszem rá.

Megérkezett a mentőautó, és további két rendőrségi kocsi. Addigra már tömeg gyűlt körénk, szájtátva bámultak a járdáról.

Mikor Scaife is társult hozzánk, Creed a halottra mutatott.

– Te ismered?

– Nem. Új arc − mondta Scaife.

– Hát jó − zárta le a kérdést Creed −, a darabnak vége. − Hozzám fordult. − Maga, a legokosabb, ha visszamegy a szállodába. Menjél vele, Scaife. Nem hinném, hogy újra kezdenék, de ma éjjel nem kockáztatunk semmit.

– Na, jöjjön, maga hős − vigyorgott komoran Scaife. − Vége az izgalomnak. Mondtam, hogy nem lesz olyan rossz, mint gondolja.

– Hát így is elég pocsék volt. Mindenesetre, most legalább van valami, amit Bernie-nek, míg él, a fejéhez vághatok.

Scaife az egyik rendőrségi autón fuvarozott vissza a szállodába.

V. fejezet

I.

A következő három nap nem történt semmi említésre méltó: idő kellett, míg a különböző irányokban megindult nyomozó munka valami eredményt produkál. Creed a feladatokat felosztotta emberei között, és meg kellett várnunk, hogy azok valamire jussanak. Nyomoztak Henry Rutland és Cadillacje után, foglalkoztak Fay Benson előéletével, keresték a kabalakarkötőt, és egy csoport azt próbálta kideríteni, milyen priusza van a gengszternek.

Azonnali eredményre nem számíthattunk, tehát türelmesen vártunk. Én közben Bernie-t visszaküldtem New Yorkba, hogy tegyen részletes jelentést Fayette-nek, és állítsa össze a riportunk első részét.

Bernie szemérmetlen sietséggel tűnt el, de még a vasútra is csak rendőrkísérettel volt hajlandó kimenni.

Lehozattam a Bűnügyi Krónika egyik fotóriporterét, egy Judson nevű fiút, hogy készítsen felvételeket Spencerről, Mike bárjáról, a bérházról, ahol Joan Nichols lakott, a miniatűr almáról, amit erre a célra megkaptam Creedtől, továbbá azokról a nyomozókról, akik az ügyben dolgoztak.

Mindez időbe tellett, de mikor minden kész volt, elégedetten állapítottam meg, hogy Bernie cikkeit hatásos és művészi illusztrációkkal tettem hitelessé.

A lövöldözés utáni harmadik napon Judson visszarepült New Yorkba, én meg elnéztem a kapitányságra, megtudakolni, van-e valami újság.

Mikor odaérkeztem, Scaife éppen az ügyeletesszobában trónolt.

– Már éppen készültem telefonálni − fogadott −, a kapitány szeretne magával beszélni.

– Miért, talált valamit?

– Talált. Majd ő elmondja, mit. Jöjjön.

Creed szivarozva ült az íróasztalánál, mikor benyitottunk hozzá; nagy, kemény arcán látszott, hogy halálfáradt.

– Jöjjön − üdvözölt, és elfojtott egy ásítást. − Haladunk. Üljön le.

Én leültem, Scaife a falnak támaszkodott.

– A gengszter neve Hank Flemming. Friscói. Mérföldes priusza van, hat gyilkossággal. Közismert bérgyilkos, dollárért ölt és vert hülyére embereket, ötven dollárért a saját apját agyonlőtte volna. Valaki nyilván megfizette, hogy magát kinyírja. A doki szerint, mikor a múltkor este azt a lövöldözést rendezte, tele volt kábítószerrel. Magának szerencséje van, amiért élve megúszta.

– Szóval most azt a fickót kéne megtalálnunk, aki felbérelte?

Creed leverte a szivarjáról a hamut.

– Pontosan. És ez nem lesz könnyű. Van egy nyomunk, amin esetleg elindulhatunk. Flemming zsebében találtunk egy tértijegyet Tampa Citybe, öt napja jött el Friscóból. Onnan Tampa Citybe ment, és Tampa Cityből jött ide. Lehetséges, hogy ott kapott valakitől utasításokat.

– A Tampa Cityi rendőrség tud róla valamit? − kérdeztem.

Creed haragosan ráncolta a homlokát.

– Azt mondják, nem tudnak semmit. Csakhogy én tisztában vagyok vele, hogy semmit sem kell adni arra, amit azok mondanak. A legalkalmatlanabb társaság az egész államban. Ed Doonan, a főnökük, sülve-főve együtt fut a gengekkel, és elhiheti nekem, tele van velük a város. Ő a kisujját sem fogja megmozdítani, ha segítségről van szó.

– Henry Rutlanddel kapcsolatban tudunk valami újat?

Creed a fejét ingatta.

– Még semmit. A kerületi Cadillac-ügynökségek szerint az elmúlt három évben négyszáz fele zöld, fele krém Cadillacet adtak el. Megvan a vásárlók listája, de nagy munka minden vevőt lenyomozni. Rutland neve nem szerepel a listán, de hát ez nem meglepő, valószínűleg hamis név. Az embereim dolgoznak rajta, de lesz egypár nap, míg az egész listát ellenőrzik. − Újabb ásítást nyelt le. − Viszont, azt tudjuk, mi lett a kabalakarkötővel. Fay Benson eltűnése után három nappal zálogba adták Tierneynél, a helyi zálogházasnál. Hesson adta be, az írnok felismerte a képről. A karkötőt később eladták egy színésznőnek, aki jelenleg Hollywoodban lakik. Érintkezésbe lépünk vele. Az biztos, hogy Hesson adta el.

– Fay Bensonról még semmi?

– Kevés, talán valami. Látta a képeket, amiket az országos lapokban kinyomtattunk? Tömegével kaptuk a leveleket, és kapjuk most is. Egy rakás levélíró azt állítja, ismeri, de szerintem a legtöbbről kiderül majd, hogy link. Egy van, aki azt írja, felismerte, csak éppen amikor kapcsolatban volt vele, a haja barna volt. Nem állít semmi biztosat, és ez a nyom is lehet hamis, de ki tudja? Szerinte a nő valamikor dolgozott neki. Találja ki, hol?

– Tampa Cityben?

– Nyert.

– Hát, háromnapi munka után ez nem rossz eredmény. És most? A Tampa City-i rendőrség tovább nyomoz?

– Aligha − mondta Creed mogorván. − Még sose fordult elő, hogy együtt dolgoztak volna velem. Mindent megígérnek a világon, aztán semmi.

– És ha én kirándulnék oda, és meglátnám, mit tudok én kinyomozni?

Creed helyeslően bólogatott.

– Éppen ezt akartam javasolni. Gyorsabban jutnánk előre. De vigyázzon magára. Doonan úgy utálja a magánnyomozókat, mint a leprát. Kemény galeri az ott, és ha megtudják, mi járatban van, esetleg lebeszélik róla.

– Majd vigyázok magamra − mondtam. − Tud valakit, aki ott a segítségemre lehet?

– Legjobb, ha felkeresi Don Bradley-t. Valaha ő volt a rendőrfőnök Tampa Cityben, de nyugdíjaztatta magát. Rendes fickó, egyike a legjobb rendőröknek az államban. Két évvel a korhatár előtt ment nyugalomba, mert valami baja támadt Doonan-nel egy gyilkossági ügyben. Sose tudtam meg részleteket. Ő segíthet magának, majd adok egy ajánlólevelet hozzá.

– Pompás. Még ma indulok.

– Esetleg nincs az egészben semmi, Sladen. Az az ember, aki azt a levelet írta, tévedhetett. Ha nem lett volna Flemmingnél egy Tampa City-i retúrjegy, biztosra venném, hogy tévedett.

– Hogy hívják azt az embert?

– Lennox Hartley. Tampa Cityben lakik, a Cannon Avenue 246-ban.

Feljegyeztem a nevet és a címet.

Valaki kopogott. Egy rendőr nyitott be, és odasúgott valamit Scaife-nek. Scaife bólintott.

– Egy férfi van odakint, kapitány − mondta, Creed felé fordulva. − Azt mondja, tud valamit Flemmingről. Akar beszélni vele?

– Naná − mondta Creed, és hátratolta a székét. − Sürgősen küldd be.

Fél perc sem telt el, nyílott az ajtó. Alacsony, kövér férfi lépett be rajta, vörös, agyondolgozott kezével idegesen gyűrögette kalapját. Barna kordnadrágot viselt, avítt, foltos kabátot, cowboyinget.

– Ted Sperry vagyok, kapitány − mondta. Láthatóan zavarban volt. − Megnéztem annak a gengszternek a képét az újságban. Körülbelül egy éve lehet, hogy járt nálam, hát gondoltam, legjobb lesz, ha személyesen jövök el, de ha nincs rám ideje…

– Foglaljon helyet, Mr. Sperry − mondta Creed. − Mi a foglalkozása?

Meglepetten hallottuk, hogy Mr. Sperry kertész.

– Kertészetem van a Dalmatian Roadon, kapitány − magyarázta. − Gyümölcsfákat és kerti kellékeket árusítok. Jól menő kis üzlet. A feleségemmel ketten csináljuk.

– Azt mondja, Flemming járt maguknál. Biztosan ő volt az?

– Egész biztos, kapitány. Aki a képen volt. Már mikor tavaly először megláttam, csodálkoztam, mit akarhat tőlem. Látszott rajta, hogy link alak.

– Na és mit akart?

– Tetszik tudni, én egy új eljárást dolgoztam ki, ami elég jól fizet: eperpalántákat nevelek hordóban. Az egész berendezést eladom. Nagy felhajtást csináltam neki, és ez az alak azt mondta, olvasta a hirdetésemet, és érdekli a dolog. Én általában a palántákat árusítom, hozzáadom a hordót, rajta a megfelelő lyukakkal és a termőföldet. Nagyon gazdaságos, kevés hely kell hozzá, és a gyümölcsre nem megy rá a féreg.

– Jól hangzik − mondta Creed, aztán türelmetlenül tette hozzá −, de, gondolom, Flemming nem eperpalántát akart venni.

– Úgy van, kérem, neki nem az kellett. Neki csak a hordó kellett. Vitatkoztunk is rajta. Megmondtam neki, a hordót én csak a palántával meg földdel együtt adom. Az én hasznom a palánta meg a föld, a hordót beszerzési áron számítom hozzá.

Kezdett érdekelni bennünket a dolog.

– És aztán mi történt? − kérdezte Creed.

– Jó ideig vitatkoztunk. Ő azt mondta, eperpalántája van neki is, amit én nem hittem el, mert egy olyan alaknak, mint az volt, még kertje sincs, azt én tudom, én egy mérföldről megismerem, ki a kertész. Szóval, a végén megegyeztünk, hogy kifizeti az egész berendezést, de csak a hordót viszi el. Másnap érte is jött teherautóval.

– Emlékszik, pontosan melyik nap történt?

– Emlékszem. Mielőtt idejöttem, utánanéztem. Augusztus tizenhetedikén.

Creed rám nézett. Aznap tűnt el Fay Benson.

– Nem írta fel a teherautó rendszámát?

– Sajnos, nem. Fontos lett volna?

– Talán nem. Milyen teherautó volt?

– Zöld, nyitott, egytonnás. Nem nagyon jegyeztem meg róla mást.

Creed a fejével intett Scaife felé.

– Vezesd le Mr. Sperryt a hullaházba. Mutasd meg neki Flemminget. Biztos akarok lenni, felismeri-e. − Felállt, kezet rázott Sperryvel. − Köszönöm, hogy eljött. Ha minden állampolgár úgy viselkedne, mint maga, nagyon megkönnyítenék a munkámat.

Miután Sperry sugárzó arccal és izzadtan eltávozott Scaife-fel, Creedhez fordultam.

– Hordó! … Hát ez Fay Bensonra nézve nem éppen biztató, nem gondolja, kapitány?

– Ez nekem is eszembe jutott − mondta Creed, elgondolkozó arccal. − Kíváncsi vagyok, adott-e neki valaki el cementet a városban? − Felvette a telefont, utasításokat adott, hogy ellenőrizzenek minden cementkereskedőt a körzetben. Mikor letette a kagylót, ismét felém fordult. − Nyilván ezért nem találtuk meg soha a holttestet. Valahol cementbe pakolva pihen.

Felálltam, odasétáltam az iroda falán függő térképhez.

– Van itt valami víz a környéken, ahová bedobhatták?

Creed odaállt mellém, és rábökött egy pontra a térképen.

– Itt. A Baldock-tó. A közepén körülbelül hatvan láb mély. Kedvelt piknikező hely, és legföljebb két mérföld ide.

– Van még más is?

– Csak a víztároló, de ott nem próbálkozhatott, mert azt állandóan kotorják. Emellett magas kerítés veszi körül. Ha valahol víz alatt van a nő, csak a Baldock-tóban lehet.

– Kimegyünk megnézni?

Creed a fejét vakargatta, közben a térképet tanulmányozta.

– Azt hiszem. Egyik emberemnek van békaember-felszerelése. Az lemehet megnézni. Ha talál valamit, kerítünk valahonnan egy csörlőt.

– Akkor én maradok, kapitány − mondtam −, míg ki nem derül, találunk-e valamit. Most nincs semmi értelme elmennem, mikor ilyen lehetőségről van szó. Vastagbetűs cím lesz a nőből, ha megtaláljuk. Mikor kezd hozzá?

– Holnap. Ma már túlságosan késő van, és azt sem akarom, hogy tömeg legyen. Hatkor reggel.

Ez számomra annyit jelentett, hogy ötkor fel kell kelnem, amitől elborzadt minden idegszálam, de beláttam, most nem lenne bölcs dolog ezen vitatkoznom.

– Oké − mondtam. − Hatkor ott leszek.

II.

A nap lassan kúszott fel az égen a tavat körülvevő fák felett, mikor kocsimmal odahajtottam a két autó mellé, amely a Baldock-tó partján parkolt. Gyönyörű volt a táj, körös-körül a parton szomorúfűzek hajoltak rá ágaikkal a tóra, bólogató, zöld lombjukat csillogva tükrözte vissza a víz.

Kimásztam a kocsiból, és odasétáltam Scaife-hoz, aki egy fának támaszkodva, békésen dohányzott.

– Csinos hely, mi? − kérdezte. − Fogadok, hogy utált felkelni ilyen kora reggel.

– Ez így van − feleltem −, de megérte. Sose gondoltam, hogy reggel ilyen jó illata van a levegőnek. − Oda lestem, ahol Creed két rendőrrel meg egy harmadik férfival álldogált; a harmadik éppen békaruhát húzott magára.

– Hagyjuk őket − figyelmeztetett Scaife −, az öreg reggelente általában igen harapós, és ma ráadásul valamikor hajnali három után feküdt le.

Leültem a tó partjára, kezemben mini fényképezőgépemmel, amelyet az esemény tiszteletére hoztam magammal.

– Szeretnék néhány művészi felvételt csinálni a lapomnak, csak arra várok, míg visszajönnek.

Creed közben beszállt a csónakba, a két rendőr meg a békaember kíséretében.

A rendőrök kieveztek a tó közepére, ott a békaember kimászott a csónakból, és lassan elmerült a tó vízében.

– Fogadjunk, hogy jéghideg − mondta Scaife, és szorosabbra húzta magán a felöltőjét. − Örülök, amiért nem meséltem el a századosnak, mivel foglalkoztam a háború alatt. Sajnos, mindenre emlékezik, amit mond neki az ember. Harris is azt hitte, előléptetik, ha leadja, micsoda hős volt, és tessék, mit kap érte? Jeges fürdőt. Brrr!

Előrehajoltam, és megmártottam kezemet a vízben.

– Na, nem is olyan hideg. Maximum mínusz tíz.

– Úgy kell neki − kacagott szívtelenül Scaife.

Csendben üldögéltünk egymás mellett, dohányoztunk, és figyeltük a kis csónakot a tavon, mikor, vagy húsz perc elteltével, váratlanul felbukkant a víz felszínén a békaember feje. Odaúszott a csónakhoz, bemászott, néhány szót váltott Creeddel, aztán a két rendőr evezni kezdett a part felé.

– Gondolja, hogy talált valamit? −kérdeztem Scaife-ot, és feltápászkodtam.

– Egészen biztos. Különben Creed még egyszer lekergette volna − mondta Scaife, és ő is felállt.

A parton sétálgatva vártuk, míg a csónak partot ér.

– A tó fenekén van egy hordó − újságolta Creed, izgalomtól sugárzó arccal. − Kétségtelen. És tele van cementtel.

Miután korábban már készítettem néhány képet a tóról, most sebtében lefényképeztem Harrist, amint éppen óriási erőfeszítéssel próbálna megfékezni vacogását.

– Most mindjárt felhozatja?

– Csak este − mondta Creed. − Nem akarom idecsődíteni a fél várost. És maga is tartsa a száját. A lány valószínűleg tényleg odalent van, de nem akarok semmi nyilvánosságot, míg biztosat nem tudunk.

Azzal beszállt a kocsijába, és elhajtott.

– Mondtam, hogy reggel nem lehet vele beszélni, mi? − vigyorgott Scaife. Aztán Harrisre nézett. − Milyen volt a víz?

Harris válasza nem tűrt nyomdafestéket.

Scaife-et visszafuvaroztam a városba.

– Ha sikerül is felhoznunk − mondtam, miközben a város felé tartottunk −, még messze vagyunk attól, hogy a gyilkost megtaláljuk. Jó, Flemming hajtotta végre a gyilkosságot, de az az érzésem, valaki megfizette érte, nem gondolja?

– Ühüm. Amennyire tudjuk, neki személyesen semmi oka sem volt gyilkolni. Na de azért már nem nekem fáj a fejem, hála Istennek − mondta Scaife. − Nem szeretnék most Creed asztalánál ülni. Többet meg kéne tudnunk arról a lányról. Például, ki volt az, akinek érdekében állt eltenni láb alól. Annak alapján, amit tudunk róla, nem az a fajta lány volt, aki bajba szokott keveredni, de hát az ember sose tudja. A víztükör sima lehet, és alatta ott az örvény.

Elnevettem magam.

– Ha így folytatja, Scaife, elmehet írónak. Akkor aztán dolgozhat, ha meg akar élni.

A kapitányságnál elbúcsúztunk.

– Viszlát.

– Jöjjön ki a tóhoz kilenc körül, Sladen. Én is ott leszek. Jó kis munka lesz azt a hordót felhúzni. Talán még magának is hasznát vehetjük − kuncogott, miközben a kocsiból kikászálódott. − Addig is, minden jót.

Mivel tudtam, hogy hosszú, és várhatóan nehéz éjszaka áll előttem, úgy döntöttem, legokosabb, ha alszom egyet a szállodában.

Délután háromkor ébredtem. Felöltöztem, és visszamentem a kapitányságra.

Scaife egy kamraszerű kis irodában ült, és a Benson-aktát tanulmányozta: a cigarettacsikkel teli hamutartó tanúsága szerint azzal szórakozott a nap nagyobb részében.

– Talált valamit? − kérdeztem, és leültem mellé.

Hátratolta a székét.

– Már megint maga? Nem, nem találtam semmit, és abban bízom, hogy a nő sem kerül meg. Ha mégis megtalálnánk, megnézhetjük magunkat. Sehol semmi értelmes összefüggés. Mi értelme volt Flemminget felbérelni, hogy megölje?

– Maga szerint nem Flemming ölte meg Joan Nicholst is, meg Farmert is?

Scaife bólogatott.

– De igen. Mindenesetre, nagyon valószínűnek látszik. Bár semmi bizonyítékunk nincs rá.

– Azt megértem, miért kellett Farmert kinyírni − mondtam −, valami köze lehetett Fay Benson elrablásához, meg azt is, Hessont miért nyírták ki, de azt nem értem, Joan Nicholsnak miért kellett meghalnia?

– A halottkém szerint baleset volt − közölte képmutató komolysággal Scaife.

– Nem, nem hiszem el. Joan érdeklődik, mi van Fay Bensonnal, hazamegy, és kitöri a nyakát. Túl egyszerű ez így. Ezen a vonalon is nyomoznak?

– Nincs mit. Creed pihenteti a témát, míg kapcsolatba nem tudja hozni a Benson-üggyel. Ha ugyan valaha sikerül neki.

– És mi van a többi nyolc lánnyal, aki Párizsban volt? Van olyan, aki itt lakik Weldenben?

– Van − mondta Scaife, és belelapozott az aktába. − Janet Shelley. Arcadia Drive 25.

– Beszélt már vele?

– Még nem. Most fontosabb dolgunk van. Majd rá is sor kerül.

– Szerintem Joan Nicholsnak kellett, hogy valami szerepe legyen ebben a dologban. Ma szabad vagyok délután, elmegyek, és beszélek azzal a Shelleyvel. Van kifogása ellene?

– Nincs, de rám ne hivatkozzék − vigyorgott jelentőségteljesen Scaife. − Menjen csak, beszéljen vele, ha akar. Nekem mással kell most foglalkoznom. Az öreg még mindig harapós kedvében van, és nem örülne, ha tudná, hogy egész időmet magára pocsékolom.

– Ha valamit megtudok, szólok − mondtam, és indulni készültem.

– Haverom − mondta gúnyosan Scaife, és nekiállt tovább elmélkedni a kövér akta felett.

III.

Az Arcadia Drive csendes utca a város peremén. Villaszerű házak sorával szemben, a túloldalon hatalmas, üres telek, csupa gaz, kiszáradt fű, néhány terjedelmes hirdetőtranszparenssel élénkítve.

A villák, mikor megépítették őket, csinosak lehettek, de már jócskán túl voltak virágkorukon. Olyan emberre emlékeztettek, aki, egyre fogyó jövedelme mellett, igyekszik megmaradni a felszínen, de tudja, hogy nem sokáig fog sikerülni.

Néhány villatulajdonos már feladta a középosztálylátszatot. Két előkertben ruhaszárító köteleket láttam, és ami az ápoltságot illeti, az előkertek sikerrel konkuráltak a szemben elterülő, üres telekkel.

A huszonötös számú villa még hősiesen állta a harcot. A pázsitot nemrég nyírták, és bár a ház falára bőven ráfért volna a festés, a függönyök az ablakokon csinosak voltak, tiszták.

Hüvelykujjamat energikusan a csengőgombra szorítottam. Némi várakozás után szőke, jó formájú leány nyitott ajtót. Tipikusan az a szép lány, akinek mestersége színpadon mutogatni magát. Kíváncsian mért végig. Derékban szorosan összefogott, kék házikabátot viselt, lábán kék, steppelt szaténpapucs.

– Miss Shelley? − kérdeztem, és megemeltem a kalapomat.

– Igen. De csak az idejét fecsérli, ha azt reméli, eladhat nekem valamit − közölte elutasító hangon −, utólag aztán ne panaszkodjon, hogy nem figyelmeztettem.

– Nem akarok magának semmit eladni. Én Chet Sladen vagyok, a Bűnügyi Krónikától. Ismeri a lapunkat, Miss Shelley?

– Nem szeretem a bűnügyeket.

– Ez is egy ok, amiért valaki ne olvassa, kétségtelen. Néhány kérdést szeretnék feltenni magának, ha nincs kifogása ellene. Joan Nicholsszal kapcsolatban szeretnék egyet s mást megtudni.

Szőke, szép vonalú szemöldöke csodálkozva ívelt felfelé.

– De hiszen Joan meghalt. Több mint egy éve meghalt.

– Ahogy mondja. Nem lennék alkalmatlan, ha bemennék magához? Nem tartom fel soká.

Félreállt az utamból.

– Ha ez valami csel akar lenni a kirablásomra − mosolygott −, csak az idejét vesztegeti. A világon semmi érték nincs a házamban.

A tárcámból névjegyet vettem elő, és megajándékoztam vele.

– Ha ez sem nyugtatja meg, hívja fel Scaife őrmestert a rendőrkapitányságon, ő kezeskedik értem.

– Jól van, jól − nevetett −, de hát az ember annyi rémséget olvas az újságokban. Jöjjön beljebb. Sajnos, nem tudom semmi itallal megkínálni. − A lakást csak éppen a legszükségesebb bútorokkal, spártai egyszerűséggel rendezték be, de minden ragyogott a tisztaságtól. Miss Shelley a nappali szobába vezetett. − Kérem, foglaljon helyet. Remélem, hamar végzünk, mert nemsokára mennem kell.

– Nem veszem soká igénybe az idejét, Miss Shelley − mondtam, és elhelyezkedtem egy kényelmesnek ígérkező karosszékben, amelyről azonban nyomban kiderült, hogy minden, csak nem kényelmes. Ha Miss Shelley megsúgja, hogy sziklatörmelékkel tömette ki, azon sem csodálkoztam volna. Elővettem Fay Benson fényképét.

– Miss Shelley, látta valaha ezt a leányt?

Elvette tőlem a képet, tanulmányozta, fejét rázta, és visszaadta.

– Nem hinném. Az arca ismerős, de az nem jelent semmit. A mi szakmánkban annyi lány néz ki egyformán.

Ezt emésztgettem egy darabig, jobban megnéztem Fay Benson vonásait, s végül hajlottam rá, hogy igazat adjak neki.

– A csoportban, mikor Párizsba mentek, biztosan nem volt magukkal?

– Igen, biztos.

– Joan Nichols magukkal volt?

– Igen. De annyival érdekesebb lenne mindez, Mr. Sladen, ha tudnám, miről van szó?

– Elnézést. Röviden: ez a leány, Fay Benson, tizennégy hónapja, titokzatos körülmények között eltűnt. Úgy látszik, Miss Nichols ismerte. Mindenesetre, három nappal azután, hogy eltűnt, kereste a szállodában, és megkérte a portást, tudassa vele, ha előkerül. Azzal hazament, leesett a lépcsőn, és kitörte a nyakát.

– Leesett a lépcsőn, azt én is hallottam − mondta Janet Shelley, és kérdőn nézett rám. − Baleset volt, nem?

– A halottkém szerint igen. A rendőrség is úgy hiszi, de én nem vagyok olyan biztos benne. Esetleg valaki lelökhette a lépcsőn.

– De miért… miért gondolja?

– Hosszú lenne most részletekbe menni, Miss Shelley. Lehet, hogy tévedek, de nem hiszem. Szeretném megtudni, Miss Nichols barátnője volt-e Faynek, vagy csak felületes ismerősök voltak. Tud erről valamit?

A lány tagadóan ingatta a fejét.

– Joan sose beszélt nekem Fay Bensonról.

– Maga és Miss Nichols barátnők voltak?

– Nem éppen. Joannak nehéz természete volt. A lányok közül senki sem fért meg vele.

– Hogyhogy nehéz természete volt?

Janet kissé habozott, aztán a vállát vonogatta.

– Nem szeretek pletykálni, de minthogy úgyis meghalt, azt hiszem, nem számít. Sose volt pénze. Mindig tőlünk próbált kölcsönkérni. Végül is mi mind elég szűkösen élünk, és abból kell kijönnünk, amit keresünk, Joan viszont sose tagadott meg magától semmit. Mindig tele volt adóssággal, és állandóan gyötört valakit kölcsönért. Ha nem kapta meg, rém undok tudott lenni. Nagyon éles nyelve volt.

– És mire költötte a pénzét?

Janet Shelley felhúzta a vállát.

– Hát mire költik a lányok a pénzüket? Mindig volt valami extra rajta. Persze, neki jobban kellett öltözködnie, mint nekünk többieknek, ő jobb körökben mozgott. Csodás tehetsége volt pénzes emberekkel megismerkedni. Mikor Párizsban voltunk, összebarátkozott Mrs. Cornelia Van Blake-kel, a milliomos feleségével. Ne kérdezze, hogyan csinálta, mindenesetre sikerült neki. Kétszer is meglátogatta a szállodájában, és együtt is vacsoráztak. Tőlem kölcsönzött ruhát hozzá, és valahogy kicsikart a lányokból húsz dollárt, hogy a látszatot tartani tudja. A lányok sose kapták meg a pénzüket, és nekem is sok bajom volt, míg a ruhámat visszakaptam.

Az egész nem nagyon érdekelt, de hagytam beszélni, remélvén, talán előbb-utóbb mond valami érdemlegeset is.

– Nem látta soha Joant egy magas, napbarnított arcú, harmincöt év körüli, vékony bajuszos férfi társaságában?

– Nem. Sose volt fiatal barátja. Minden férfibarátja öreg volt, olyan cukrosbácsik.

Ahhoz képest, hogy nem szeret pletykálni, gondoltam, egész ügyesen csinálja.

– És maga találkozott valakivel, akire ez a leírás illik? Állítólag Henry Rutland a neve, és fele krém, fele zöld Cadillacje van.

– Bárcsak találkoztam volna − nevetett bánatosan. − Klassz pofa lehet. Az én barátaim legfeljebb ha Forddal járnak.

Láthatóan nem sok értelme volt tovább rabolnunk egymás idejét. Nem jutottam vele sehova.

– Arról tud-e, hogy Miss Nicholsnak voltak-e ellenségei? − tettem fel neki az utolsó kérdést.

– Biztosan rengeteg volt, de megölni egyik sem akarta volna. A legtöbb, amit kívántak volna, hogy minél messzebb legyenek tőle.

– Oké − mondtam, és felálltam. Külön gyönyörűség volt megszabadulni a karosszéktől. − Sajnálom, amiért zavartam, de igen jó volt megismerni magát. − Alaposan körülnéztem a spártaian berendezett nappaliban, aztán őt néztem meg jobban. − Most zavarba hozom magát, Miss Shelley. A főszerkesztőmnek ugyanis az az álláspontja, kérdéseinkkel ne terheljünk ingyen senkit. − Előhalásztam két tízdollárost, összehajtogattam, és az egyik asztalra tettem: − Ez a tiszteletdíja az információért.

Ha Fayette hallaná ezt, gondoltam, most azonnal szétrobbanna, nekem viszont szimpatikus volt a kislány, és szemmel láthatóan nehéz időket élt.

Kedvesen elpirult.

– Nahát, erre igazán nem számítottam…− elhallgatott, aztán zavartan hozzátette: − De hiszen nem mondtam semmit.

– Akkor tekintse kártérítésnek az időrablásért. Az is lehet, hogy visszajövök még, további információért − mondtam. − Addig is, minden jót.

Mielőtt tovább tiltakozhatott volna, kisétáltam a hallba, kinyitottam magamnak a bejárati ajtót, végignyargaltam a kerten a kocsimhoz.

VI. fejezet

I.

Hét óra negyvenkor vettem fel Scaife-ot a kapitányságnál. A meleg, felhőtlen este kellemes éjszakát ígért hordókiemelés céljaira.

Scaife kényelmesen elhelyezkedett mellettem a kocsiban.

– Beszélt Janet Shelleyvel? − kérdezte.

– Beszéltem, de nem sokat tudtam meg tőle − mondtam, és röviden vázoltam beszélgetésünk lényegét. Aztán megkérdeztem: − Tud arról, hogy a fiúk vettek-e ujjlenyomatot Joanról, mielőtt eltemették?

Scaife a vállát vonogatta.

– Fogalmam sincs. Valószínűleg igen, de nem esküdnék meg rá. Miért?

– Nem ártana ellenőrizni a priuszát. Ha egy nő annyira utazik a pénzre, mint ő utazott, előbb-utóbb biztosan csinál valami marhaságot.

– Nem rossz ötlet − bólintott Scaife. − Ha visszaérünk, utánanézek, van-e tőle ujjlenyomat. Ha van, megnézzük a priuszosok között.

– Nagyon érdekelne. Eddig ő az egyetlen, aki sehogy sem illik bele a képbe. Rutland lehetett Fay barátja, Hesson és Farmer elrabolták, Flemming megölte. Nem gondolja, hogy Rutland fizette meg mind a hármat, hogy lebonyolítsák a dolgot? Talán ő áll az egész gyilkosságsorozat mögött?

Scaife a fejét csóválta.

– Nem tudom. Semmi értelme vaktában találgatni. Inkább várok, míg a tények összeállnak. Most még azt sem tudjuk, meghalt-e az a lány?

– Talán bizony fogadni akar velem, hogy a lány nem ázik a tó fenekén?

– Azt nem − makacskodott Scaife −, de míg meg nem találtuk, nem mondhatunk semmi biztosat.

Hosszú kocsisor haladt előttünk, lassan kígyózva, a Baldock-tó felé.

– Micsoda forgalom − csodálkoztam. Scaife halkan káromkodott.

– Csak nem járt el valakinek a szája? Őrület. Az öreg meg fog pukkadni mérgében. Nézze azt a tömeget.

Lehetetlen volt előznöm. Kénytelen voltam beállni a karaván végére. Mire vagy félmérföldnyire értünk a tóhoz, már csak lépésben haladtunk.

Elöl az úton rendőrök irányították a forgalmat.

– Hadd szálljak ki egy percre − mondta Scaife, és már nyitotta is az ajtót.

Leálltam, és vártam, míg előremegy. Egy rendőrrel beszélt valamit, aztán dühöngve jött vissza.

– Legalább kétezren vannak már a tónál, és állandóan újabbak jönnek − mondta, és visszaült mellém a kocsiba. − Tartalék legénységet kellett kirendelnünk, hogy fenntartsák a rendet. Valakinek tényleg eljárhatott a szája. Mi előremehetünk. Vigyázva hajtson.

Kihúzódtam a kocsiáradatból, és előrehajtottam a tóhoz.

A fák alatt hat rendőrautó állt, meg két teherautó. A vízpart csak úgy nyüzsgött az újságíróktól meg a fotóriporterektől. Még két csoport filmes hiéna is tüsténkedett ott, a felvevő kamerájukat babrálták.

Egy rendőrrészleg három nagy erejű fényszórót igazgatott; az égők vakítófehér fénycsóvája bevilágította a tó tükrét.

Mikor Scaife-fel Creedék csoportjához értünk, Harris éppen békaember-ruháját húzta magára.

Creed dühösen meredt rám.

– Ez a maga műve? − kérdezte. A hangja élével sonkát lehetett volna vágni.

– Ártatlan vagyok, kapitány. Egy árva szót nem szóltam senkinek.

– Mindenki ezt mondja. Hát remélem, annak a valakinek az érdekében, aki pofázott, hogy megtaláljuk azt a nőt.

Harrishoz fordult, aki a hűvös éjszakai levegőben dideregve állt mellette, és ráhorkant, hogy siessen már.

Harris bemászott a csónakba, két rendőr ellökte a csónakot a parttól, aztán ők is beleugrottak, és kieveztek a tó közepére.

A közelünkben egy fához nagy teljesítményű csörlőt rögzítettek, az acélkábel végén markolószerkezet tátogott.

A markolókat három rendőr csónakba rakodta, majd ők is kilökték magukat a vízre, és a többiek után eveztek. A kábelt ketten adagolták utánuk a partról.

Én Scaife-fel elsomfordáltam a kapitány közeléből. Egy fa alá húzódtunk, onnan figyeltük, hogyan halad a két csónak a tó közepe felé.

Néhány fotóriporter megpróbált saját vízi járművén kievezni a tóra, de egy raj rendőr elhessegette őket a partról. Egy riporter felháborodottan tiltakozni próbált Creednél, de nem jutott semmire, és miután Creed ráviharozta minden dühét, megsemmisülten elkullogott.

– Ha abban a hordóban nem lesz, csak cement − súgta oda Scaife a szája sarkából −, akkor egy földrengés semmi ahhoz képest, amit maga itt meg fog élni. Harris jártatta a száját, fogadni mernék. Őrülten szereti propagálni magát.

Harris eltűnt a víz alatt. A tömeg némán, feszülten várt. Mintegy tíz perc múlva bukkant fel ismét. A markolóval megrakott csónak felé integetett. Azok odaeveztek hozzá, a markolókat a csónak oldalán leeresztették a vízbe.

– Most már nem tart soká − mondta idegesen Scaife, rágyújtott, türelmetlenül szívott egyet, aztán a vízbe hajította a cigarettáját.

Úgy éreztem, órák teltek el, míg végre Harris újból megjelent a víz színén, és a part felé integetett.

– Rajta, kezdjétek a tekerést − mordult Creed a csörlő mellett álló rendőrökre.

Ketten nekigörnyedtek, de ennél többre nem jutottak csörlőtekerés ügyben, mire Creed odakiáltott két társuknak, hogy menjenek segíteni nekik.

A dob forgásba jött. A kábel lassan tekeredett fel rá. Tíz perc múlva Creed felváltotta a négy rendőrt; azok izzadtan, lihegve húzódtak hátra.

– Azt hiszem, kicsit messzebbre is mehetnénk innen − súgta a fülembe Scaife. − Ha az öreg kiszúr bennünket, minket is beállít tekerni, és ahogy elnézem, rohadt egy meló.

Még mélyebbre bújtunk be a fák közé.

Több mint egyórai kemény munka után lassan a felszínre emelkedett a hordó.

A tömeg vad lelkesedéssel ünnepelte a négy rendőrt, aki a vízbe gázolva, kézzel segítette partra vonszolni. Az egyik fényszóró megcélozta őket sugarával, mire persze a fotóriporterek rohamra indultak, lencsevégre kapni a jelenetet.

Szerették volna Creedet is rávenni, álljon oda melléjük ő is, de ő, bár látszott rajta, milyen szívesen megtenné, nem volt hajlandó rá. Nem merte vállalni a kockázatot, hogy nevetségessé váljék, ha végül is a lány mégsem lenne a hordóban.

Mentőautószerű, nagy, fekete, zárt teherautó gurult oda, ahová a hordót kivonszolták.

– A temetkezési vállalat teherautója − jegyezte meg Scaife. − Creed nem meri itt kinyittatni. Jobb, ha eltűnünk innen. Menjünk inkább a hullaházba, úgyis ott tudjuk csak meg, mi van benne.

Átverekedtük magunkat az izgatott tömegen, majd, ahogy a nép ritkult előttünk, futva tettük meg az utat a Buickhoz. A kocsik sűrűjében alig tudtam vele megfordulni, de aztán sebes iramban elrobogtunk a város felé.

A városban a kocsit a rendőrségi parkolóban hagytam, onnan gyalogoltunk át a kapitányság mögé, a hullaházba.

Alighogy beléptünk, a lejtős folyosón kinyílt egy ajtó, és egy gumikötényes, gumikesztyűs, kövér emberke lépett ki rajta.

– Jó estét, őrmester − üdvözölte Scaife-ot, és simára borotvált képe felragyogott. − Nos? Mi a helyzet? Felhozták?

– Hello, Joe − mosolygott rá Scaife −, fel hát, simán. Körülbelül fél óra múlva itt is lesznek vele.

– És van benne valami?

– Cement. Nem tudom, más van-e. Az öreg itt nyittatja ki.

– Az utolsó cementes ügyem kész horror volt − mondta undorodva Joe. − A pofa hat hónapja volt a vízben. Látniuk kellett volna.

– Ez a nő tizennégy hónapja ázik. Gondolja, hogy maradt belőle valami?

Joe a vállát vonogatta.

– Az attól függ, hogyan fedi be a cement. Ha jól benne van, nincs gond. Nem marad meg sokáig, de a személyazonosság megállapítására lesz idő.

Joe-t hallva, enyhe rosszullét környékezett; már egyáltalán nem voltam olyan biztos, tényleg szeretnék-e jelen lenni, mikor felbontják a hordót.

– Jöjjenek az irodámba. Van egy üveg valamim, ebben a hangulatban jót fog tenni maguknak. Én is mindig húzok egyet belőle, mielőtt egy ilyen munkához hozzálátok.

Joe egy kis irodába terelt be bennünket, és ácsorogva vártuk, míg egy üveg skót whiskyt meg poharakat kotort elő a szekrényből.

– Ez az úr itt Chet Sladen − mutatott be neki Scaife −, az a fickó, aki a Bűnügyi Krónikának szokott cikkeket írni. Most ezzel az üggyel foglalkozik.

Joe felém bólintott.

– Valamit már olvastam magától, mister. Gondolom, itt most egy jó sztorit kerített magának. Csinál fényképeket is?

– Igen.

– Talán rólam is csinálna egyet?

– Azt hiszem, a fényképezőgépe nincs ilyesmi ellen biztosítva − vigyorgott Scaife.

Készítettem néhány felvételt a kis emberről. A megvilágítás nem volt ugyan valami jó, de úgy gondoltam, ha már a whiskyjét iszom, méltányos valamit nyújtanom viszonzásul.

Néhány pohárral felhajtottunk, tisztán, szóda nélkül, ennek folytán, mikor meghallottam a teherautó hangját, amint az udvarba befordult, már alig éreztem a gyomrom émelygését.

Joe gyorsan eltüntette az üveget meg a poharakat, keze fejével megtörölte száját, és kiment kinyitni a hullaház kettős kapuját.

– Jöjjön csak − biztatott Scaife −, ez jó próba lesz, mit bír el a gyomra.

Creed jött be dörmögve az irodába, utána a rendőrségi orvosszakértő.

– Maga már itt? − villámlott rám.

– Miért ne? Az én ötletem volt az egész. Különben sose találta volna meg.

– Ühüm − morogta, elfordult, és az ajtóból parancsokat süvöltött a rendőröknek, akik azzal foglalatoskodtak, hogy a hordót egy négykerekű járgányra gurítsák át. Aztán megint felém fordult. − Kellemes perceim voltak, míg azokat a dögkeselyűket leráztam magamról. Ha rájövök, kinek járt el a szája, kitöröm a nyakát.

– Nahát, illenék, hogy rájöjjön! Maga a rendőr! − Hadd bosszantsam kicsit, gondoltam.

Scaife oldalba bökött, és figyelmeztetően pislogott rám.

A teherautó nyomában beözönlött a hullaházba az egész csoport.

Joe és két segédje − azok is gumikötényben és gumikesztyűvel − már várakozóan ácsorogtak odabent.

– Gyerünk − türelmetlenkedett Creed. − Lássuk, mi van a hordóban.

A négy rendőrt, akik a járgányt begurították, kikergette a helyiségből.

Én a falhoz húzódtam, és beszereltem a gépembe a villanófényt. Majdnem elejtettem az egészet, annyira reszketett a kezem.

Joe és segédei percek alatt leszedték a cementről a hordóborítást.

Miközben ezen dolgoztak, Creed odafordult hozzám.

– Ez az a hordó, amit Sperry adott el Flemmingnek, látja az eperpalántáknak készített lyukakat? A nő biztosan benne van.

Joe az utolsó korhadó léceket ügyeskedte ki a fémabroncsok közül, amelyek valaha a hordót összefogták. A hordóalakban megkötött cementblokk hátborzongató látványt nyújtott az éles világításban.

– Akárki csinálta, szakember volt − jegyezte meg Joe. Hátralépett, és megtörölgette homlokát. − Adjatok ide két vésőt, Tom.

Míg Tom odavitte neki a vésőket, villanófénynél lefényképeztem a cementblokkot.

– Nyugalom − mondta Joe, és Tommal nekifogtak belekalapálni a vésőt a cementbe.

Tíz perc kalapálás után a cement megrepedt. Joe bekukucskált a repedésen.

Creed félretolta, ő is belenézett a nyílásba, fintorgott, hátralépett.

– Ő az − mondta. − Látszik a flitter a ruháján. Oké, Joe, nyisd szét.

Még néhány kalapácsütés, és a cement kettévált, mint a csokoládétojás húsvétkor. Csak éppen odapillantottam, és elfordultam.

Mikor Creed hangja valahonnan a távolból felhangzott: − Ez mind a magáé, doktor, már ami megmaradt belőle −, én már útban voltam kifelé. Általában jó gyomrom van, de attól a látványtól hányingerem támadt.

Siettem vissza az irodába, megkerestem a whiskys üveget, és egy jó adaggal töltöttem magamnak.

– Nekem is − szólalt meg Scaife a hátam mögött. Fogta az üveget, félig töltötte a poharát. − Phű! Nem lennék orvos a világ minden kincséért sem. Na, de ezzel most tisztázódott minden. A nő az, biztosan.

Néhány perc múlva megjelent Creed is az irodában, ő is ivott valamit, bár neki láthatóan semmi szüksége sem volt rá: a szeme csillogott az izgalomtól, és roppant elégedettnek látszott.

– Na hát végre jutottunk valamire − mondta. − Maguk ketten maradjanak itt. Én beszélek a sajtóval. Semmi kétség, a nő Fay Benson. A hullának egyik kisujja görbe, és Fay egyik kisujja is görbe volt. − Kiitta a whiskyjét. − Most már csak azt kell kinyomoznunk, miért ölték meg?

Azzal kivonult az udvarba, ahol már egy rakás újságíró várt rá türelmetlenül. Scaife rágyújtott.

– Kemény munkánk lesz még ezzel − mondta komoran. − Meg kell találnunk azt a Rutlandet is.

Felvettem a telefonkagylót. Személyes kapcsolást kértem Bernie-vel New Yorkban. Tíz perc múlva ott volt Bernie a vonalban. Éjfél múlt húsz perccel, és meglepett, hogy még ébren találom.

– Nem beszélhetünk sokat − mondta. − Clair partit rendez, és ezeket a keselyűket a legjobb whiskymmel kell itatnom. Mi a helyzet?

– Vedd a jegyzetfüzetedet − mondtam.

– Valami nagyon izgalmas diktálnivalóm van, úgy hogy igyekezz.

– Nem érne rá holnap reggelig? − kérdezte panaszosan. − Clair nem szereti, ha otthagyom a vendégeket. Azt mondtam, vendégeket? Marhaság. Ordas farkasok ezek, nem vendégek.

– Ide figyelj, te alkoholba áztatott cerkófmajom. Hozd azt a jegyzetfüzetet, és hegyezd a füledet. Megtaláltuk Fay Bensont!

– Tényleg? Hát ez már valami. Hogy van?

– Nedvesen, hidegen és abszolúte holtan. Hozd a füzetedet.

Dühítő várakozás után végre megint ott volt a vonalban.

– Clair pokolian zabos − mondta. − Az ég szerelmére, siess.

– Hagyd a fenébe Clairt − kiáltottam. − Figyelj arra, amit mondok. − Diktálni kezdtem a riportot. Bernie egyik csúcsteljesítménye, hogy valamiféle maga szerkesztette gyorsírással, hihetetlen sebességgel tud diktálás után írni. Közöltem vele a tényeket, aztán hozzátettem: − A reggeli géppel további fényképeket küldök. Küldjetek ki valakit a képekért a reptérre. Szenzációs anyag − mondtam befejezésül.

– El lesz intézve. Holnapra az egészet feldolgozom. Klassz munka, Chet.

– Örülök, hogy te is úgy gondolod. Maradj a telefon közelében. Rövidesen lesz még valami mondanivalóm. Várjuk az orvos jelentését.

– Ne hívj többet ma már − könyörgött Bernie, és rémület csengett a hangjában. – Clair…

– Tudom, Clair nem szereti. Clair forduljon fel − mondtam acsarkodva, és letettem a kagylót.

Creed jött vissza a szobába, csak úgy sugárzott róla az önelégültség.

– Az ilyen sztorikat imádják ezek a hullarablók − mondta és leült. − A címlapra kerülünk, az biztos. Itt volt már a doki?

Scaife közölte, hogy még nem volt itt a doki.

Vagy tíz percet kellett várnunk, míg a rendőrorvos megérkezett. Tökéletes egykedvűséggel tömte meg a pipáját, és elutasítóan intett, mikor itallal kínáltam.

– A halál oka ütés a tarkóján. Szerintem revolver agyával ütötték le. Ennyi az egész. Túlságosan sokáig ázott a vízben, hogy ezenkívül mást is mondhassunk róla. Mikor a cementbe berakták, már halott volt.

Creed felállt.

– Köszönöm, doki. − Aztán Scaife-hoz fordult. − Gyerünk, menjünk dolgozni. − És kivonultak. Utánuk az orvosszakértő.

Én felvettem a telefonkagylót, és újból tárcsáztam Bernie-t.

II.

Másnap reggel, nem sokkal tizenegy után, benéztem Creed irodájába. Előzőleg kifizettem számlámat a Shadben, összecsomagoltam, és készen álltam a kétszáz mérföldes útra Tampa Citybe.

Scaife azzal fogadott, hogy Creed tárgyal, de mielőtt elmegyek, szeretne velem beszélni.

– Legfeljebb húsz percet kell várnia, és az öreg szabad lesz. Addig jöjjön velem az irodámba. Van egy újságom a maga, számára. Igaza volt − kezdte, miután helyet foglaltam. − Joan Nicholsnak volt priusza. 1948-ban két évet ült zsarolásért.

– Részletek?

– Különlegesen ocsmány ügy volt. Egy revüben együtt dolgozott valakivel, akinek a fiútestvérét igazságügyi elmegyógyintézetben ápolták. A fiúnak meglehetősen undorító múltja volt. Joan ezt megtudta, és megfenyegette azt a másik lányt, hogy ha nem fizet neki hetente öt dollárt, elmondja a többieknek. A lány különben nem is tudott volna többet fizetni, minthogy még az anyját is ő tartotta el. És fizetett. Hat hónapig ment ez így, akkor meghalt a fiú, és a lány feljelentést tett. Joan Nichols két évet kapott.

– Ez érdekes − mondtam. − Kíváncsi vagyok, Fayt is zsarolta-e?

– Inkább hiszem, hogy Rutlandet zsarolta. Esetleg együtt dolgoztak, együtt akarták megszorongatni Rutlandet, mire az mind a kettőjüket kinyírta.

A fejemet ingattam.

– Én nem így látom a dolgot. Joan halálát balesetnek álcázták. Farmerét is. Az én okoskodásom szerint a kérdés a következő: miért volt szükséges úgy eltüntetni a holttestet, hogy ne lehessen megtalálni? Csak az veszi magának a fáradságot cementbe ágyaztatni egy hullát, aki sürgető kényszerhelyzetben van; akinek életbe vágóan fontos megakadályoznia, hogy valaki megtalálja a holttestet. De mi lehet az az ok, ami miatt olyan kínosan ügyeltek rá, hogy a hulla nyomtalanul eltűnjön?

Scaife elgondolkodva nézett rám; ő erre a szempontra nem gondolt.

– Hát igen, ez az − mondta. − Végeredményben őt is éppen úgy kigyökölhették volna baleset látszatával.

Az asztalnál megszólalt a berregő. Felállt.

– Gyerünk, ez az öreg lesz. Tudom, mert magával akar beszélni.

Creed az íróasztalánál ült, és a szivarját rágcsálta. Ma már nem látszott olyan elégedettnek, mint tegnap este, mikor az újságíróknak megmagyarázta magáról, milyen klassz pali. Komoran ráncolta a homlokát, és úgy nézett rám, mint aki nem tudja eldönteni, utáljon-e vagy ne.

– Hát az biztos, hogy elindított valamit az ötletével, Sladen. Akasszanak fel, ha tudom, hogyan jutunk a végére. – Scaife-ot kihessegette a szobából. − Na jó, a hullát megtaláltuk, a gyilkost megöltük, de mi hasznunk belőle? Valami esze még a sajtónak is van, és előbb-utóbb rájön, hogy Flemming valaki másnak a pénzéért ölte meg a nőt, aztán rövidesen nekiállnak piszkálni engem. És e pillanatban semmi nyom sincs a kezemben.

– Talán találok valamit Tampa Cityben. Éppen indulóban vagyok.

– Bizonyos szempontból remélem, hogy nem talál. Azzal sem jutnánk semmire. Már mondtam magának, Tampa Cityben semmi hatásköröm nincs. Nem küldhetem oda az embereimet. Doonantől pedig semmi együttműködést nem várhatok. Mióta ő ott a főnök, Tampa City a bűnözők paradicsoma. Nem is gondolná, micsoda törvénytisztelő nép lakik abban a kétszázötvenezres városban. A bűnügyek ötven százaléka közlekedési bűncselekmény, a többi: jelentéktelen lopás, áruházi tolvajlás meg efféle. Négy éve nem fordult elő rablás vagy gyilkosság, csupa kisstílű bűntett az alsóbb néprétegekben, olyanok között, akiknek nincs pénzük védelmet vásárolni. Még ha nyomra akadna is, nagyon vigyáznia kell, hogyan használja fel.

– Annyira azért nem lehet rossz a helyzet − próbáltam vitatkozni. − Ha közvetlen bizonyítékom van rá, hogy a fickó, aki felbérelte Flemminget, Tampa Cityben tartózkodik, csak tudunk valami nyomást gyakorolni Doonanre, aminek alapján kiadja magának?

Creed a vállát vonogatta.

– Az attól függ, kiről van szó, és menynyit tud védelemre fizetni. De nem talál ott semmi bizonyítékot, azt lefogadom, mert előbb rúgják ki a városból. − Kivette szájából a szivart, a hamut beleadagolta a hamutartóba. − Nem tréfálok, Sladen. Elmondok magának valamit. Hat hónapja egy weldeni magánnyomozó válási ügyben nyomozott. A feleség, akit figyelt, átment Tampa Citybe, a nyomozó utána. A nőnek rengeteg dohánya volt. Gondolom, elment Doonanhez, és panaszt tett a nyomozó ellen. Szeretném, ha látná, mit csináltak azzal a szerencsétlennel. A felesége tolókocsiban tologatja. Nem tudja, ki verte össze, de, ami azt illeti, nem is törődik vele, mert meg is hülyült hozzá. Nagy nehezen, mert beszélni is alig tud, sikerült kiszednem belőle, hogy három huligán beszorította egy zsákutcába. Az arcukat nem látta, nem is volt rá ideje, mert pillanatok alatt eszméletlenre verték. Beszéltem róla Doonannel. Azt ígérte, nyomozni fog a három huligán után, és azt is mondta, egy héten belül begyűjti őket. Azóta sem láttam őket, nem is fogom soha. A hideg futkározott a gerincemen.

– Csak nem bánnának el velem is így? − csodálkoztam rá.

Creed lemondóan mosolygott.

– Ha Scaife-ot küldeném oda szaglászni, vele megcsinálnák. Magával miért ne?

– Én a Bűnügyi Krónikát képviselem − mondtam, minimális meggyőződéssel.

Creed nevetett.

– Mondja ezt Doonannek. Jót fog szórakozni rajta.

– Talán okosabban tenném, ha nem mennék Tampa Citybe?

– Ahogy parancsolja. Én nem kérem magát, hogy menjen, de ha annyira kell magának egy sztori, mint ahogy, úgy látszik, annyira kell, hát ott találhat magának. Magán múlik.

Kényszeredetten nevettem.

– Úgy beszél, mint a főszerkesztőm, csak ő éppen utasítana, hogy menjek. Na jó. Amilyen hülye vagyok, elmegyek. De nagyon vigyázok magamra. Óvatos leszek.

– Megvan még a pisztolya, amit tőlem kapott? − kérdezte, és a kezét nyújtotta. − Adja ide. Doonan kerületében tőle kell fegyverviselési engedélyt kérnie. Ha nincs tőle engedélye, és megtalálják magánál ezt, hat hónapot ülhet az ország legocsmányabb börtönében.

Vonakodva adtam át a negyvenötöst.

– Reméltem, hogy megtarthatom − mondtam. − Akinek én ezt a pisztolyt az orra alá tartanám, az nem juttatna tolókocsiba.

– Biztosabb magának e nélkül. Rendőrre nem foghat fegyvert, ezt magának tudnia kell. − Az íróasztalról felvett egy borítékot, és átnyújtotta. − Itt van néhány sor Don Bradleynek, Tampa City exrendőrkapitányának. Valaha jó barátok voltunk. Már nagyon régóta nem találkoztam vele, túlságosan is régóta. Rendes ember. Talán megfelelő útbaigazítást adhat magának, de mindenesetre arra nézve kellő felvilágosítást fog adni, kivel találkozzék, és kit kerüljön el.

– Köszönöm − mondtam, zsebre vágtam a borítékot, és elnyomtam a cigarettámat. − És elmegyek, beszélek Lennox Hartleyvel is. Megtudom, mit tud Fay Bensonról. Jött még levél a lánnyal kapcsolatban?

– Jött hát, néhány tucattal azóta is. Nem sokat érnek. A levélírók azt mondják, felismerték a nőt, de egyik sem állítja ezt olyan határozottan, mint Hartley. És különben is, egyik sem Tampa Cityből jött. Feldolgozzuk őket, és ha találunk bennük valamit, értesítjük. Mihelyt talál magának helyet, hívjon fel, és adja meg a címét. − Elgondolkodva nézett rám. − Remélem, nem rúgják ki, mielőtt valami címet szerez, amit közölhet velem.

– Én is remélem − mondtam. Creed hangja minden volt, csak nem biztató. − Nos hát, indulok.

Kezet fogtunk.

– Minden jót, Sladen, és jó szerencsét.

Úgy mondta ezt, mintha nagyon is rám férne a jó szerencse.

– Köszönöm − mondtam, és kimentem a szobából.

Scaife még a helyén ült, mikor az irodája előtt elmentem. Bedugtam a fejemet az ajtón.

– Megyek Tampa Citybe. Viszontlátásra − mondtam.

Hosszan, komolyan nézett rám.

– Tudja, Sladen, én azt hiszem, a maga Low barátjának sokkal több esze van, mint magának. − Hátratolta a székét. − Talán maga a zseni a brigádban, de nála van a józan ész. Én… én el nem mennék Tampa Citybe akkor sem, ha a feleségem haldokolna ott… már, tudniillik, ha lenne feleségem. Ugyanis nincsen.

– Nemcsak zseni vagyok − mondtam öntudatosan −, de hős is.

Végig, amíg a folyosón mentem, hallottam gyászos, harsogó nevetését. Nem hangzott valami lelkesítően.

VII. fejezet

I.

Körülbelül délután négy óra volt, mikor a Tampa City felé vezető útra ráfordultam. A négysávos autópálya, sárga homokbuckák és a napsütötte óceán között, zsinóregyenesen vezetett a város felé.

Ez idő tájt az úton aránylag kicsi volt a forgalom, és egészen addig, míg egy hatalmas, legalább negyven láb széles transzparenst meg nem láttam felmeredni az út mellett, szolid hatvan mérfölddel hajtottam. De ahogy a vakító fehér alapon vérvörös betűkkel lángoló szöveget elolvastam, lázas sietséggel levettem lábamat a gázpedálról.

TAMPA CITYHEZ KÖZELEDSZ, LASSÍTS VAGY

KÉSZÜLJ FEL EGY ÉJSZAKÁRA A FOGDÁNKBAN

Talán egy mérfölddel arrébb, az út mellett, két közlekedési rendőr ült motorbiciklijén, szétvetett lábakkal, kesztyűs kezük a kormányon, bármely pillanatban indulásra készen: két vaskos, vörös képű fickó. Szemük, mint két napszítta, sárga kavics.

Szigorúan megnéztek, míg jámbor harmincöt mérfölddel elhajtottam előttük.

Újabb mérföld után az út meredeken lejteni kezdett, és végre, életemben először, elém tárult Tampa City.

A fehéren csillogó város felhőkarcolóival, strandkabinjaival, luxushoteljaival, vidám, tarka napernyőivel, trópusi bokraival, fáival mintegy átkarolta a jól védett tengeröblöt. Olyan ápolt volt, olyan megelégedett, mint a showgörl, aki éppen most kapott ajándékba egy gyémánt karkötőt.

Miután a hosszú, forgalmas főutcán alaposabban körülnéztem, megállapítottam, hogy ez a gazdag emberek városa. Rolls-Royce-ok, Bentley-k, Cadillacek, Daimlerek álltak tömött sorokban a parkolóhelyeken, a kocsikban jól táplált, jól öltözött férfiak doboltak türelmetlenül a kormánykeréken, nyilván a feleségükre vártak, mikor fejezi be végre bevásárló körútját; mások kávéházakban ülve, arcátlan nyíltsággal bámulták a lengén öltözött leányzókat, akik hasonlóan arcátlan nyíltsággal mutogatták bájaikat.

Ez a város tetszene Bernie-nek, gondoltam, de nekem sem volt ellene kifogásom.

Miután az egyik parkolóban felfedeztem egy üres helyet, odakanyarodtam a Buickommal, leállítottam a motort, és kiszálltam.

A nap perzselően tűzött. Átsétáltam egy drugstore-ba, hogy kiderítsem, merre találom meg a Havelock Drive-ot, ahol Don Bradley lakik.

A kiszolgáló úgy kezelt, mint aki csak szívességből áll szóba velem. Röntgenszemével szinte átvilágította a pénztárcámat, kutatva, mennyi pénzem van. Ahogy rám nézett, semmi kétségem nem maradhatott afelől, hogy igen gyatra véleménnyel van rólam; a jelenlétem láthatóan semmi örömöt nem okozott neki.

Amint kifelé igyekeztem, magas, ifjú hölgy lépett be az üzletbe, fürdőruhája csupaszon hagyta hátát, szemén tenyérnyi napszemüveg, fején kocsikerék méretű szalmakalap. Bal bokáján a gyémántokkal kirakott lábperec szép pénzébe kerülhetett valami baleknak.

A kiszolgáló olyan alázatos hajlongással közelített hozzá, amilyennel általában királyi fenségeket szoktak üdvözölni. A vak is láthatta: Tampa Cityben csak a pénz beszél.

Visszasétáltam a parkolóhoz.

A kocsim ott állt: a rendőrt, aki az oldalának támaszkodott, hátulról bátran Primo Carnerának néztem volna. Közönyös, egykedvű arcot vágtam, ő viszont merev, hideg és főleg barátságtalan tekintettel mért végig.

– Ez a magáé? − kérdezte; csak a fejével biccentett az autóm felé, mintha méltóságán alulinak érezné egyáltalán a tekintetére méltatni.

– Az enyém − fuvoláztam lágyan. Nem tudtam, mi baja van, de nem kellett telepatikus médiumnak lennem, hogy lássam, valami nagyon nem tetszik neki.

– Maga most Tampa Cityben van − közölte, keményen ropogtatva a szavakat. − Mi úgy szeretjük, ha a kocsikat szabályosan parkolják. A maga hátsó kereke túl van a fehér vonalon.

Ránéztem a mellettem parkoló Rolls-Royce-ra. Oldalsó kerekeivel legalább háromlábnyira a fehér vonalon túl parkolt, de végül is az egy új Rolls-Royce volt, nem egy régi Buick.

– Elnézést − mondtam. − Idegen vagyok a városban.

Kinyújtotta felém a kezét. Gyengébb megvilágításban akárki bátran fürt banánnak nézhette volna.

– Jogosítvány.

Átadtam a jogosítványomat. Úgy eltöprengett rajta, mintha nehezen olvasná a hosszabb szavakat, aztán előszedett valahonnan egy bőrtáskát, abból kivett egy blokkot, és nehézkesen írni kezdett.

– Sokáig marad a városban? − mordult rám anélkül, hogy felnézett volna.

– Nem hiszem. Aligha engedhetem meg magamnak.

Ezt eleresztette a füle mellett. Kitépett egy lapot a blokkból, és a kezembe nyomta.

– Öt dollár.

A szemem sem rebbent. Átadtam neki az öt dollárt, a nyugtát zsebre vágtam. Creed figyelmeztetése járt az eszemben, különben is, a pénz Fayette-é. Nem érdekelt az ügy.

A hekus láthatóan csodálkozott, amiért nem vitatkoztam.

– Legközelebb vigyázzon jobban.

– Veszek magamnak egy vízszintmérőt meg egy fejesvonalzót − mondtam komolyan −, és majd vigyázok, ha legközelebb itt hagyom a kocsit, hogy pontosan a vonalon belül parkoljak.

Megnyalta a ceruzája hegyét, és felírta a rendszámomat. A szeme fagyos volt, mint egy mélyhűtött jéghegy. Semmi kétség, legközelebb gondja lesz rám.

Beültem a kocsiba.

– Mehetek?

Hosszan, szúrós tekintettel mért végig, aztán elvonult. Hátulról pontosan olyan volt, mint egy sziklatömb, amelynek lába nőtt. Ha csak a könyökével oldalba bök, beszakad a mellkasom.

Míg a parkolóból kievickéltem a kocsival, kivert a verejték, de nem a hőségtől. Ha ezt még egypárszor eljátsszák velem, gondoltam, kedély és idegállapotom csúnyán le fog romlani Tampa Cityben.

A Lincoln Drive-on, a város szegényebb negyedében a házak kisebbek voltak, és nem minimum kéthektáros, kerítéssel körülvett park közepén álltak, mint egyébként a Tampa Cityi házak kilencvenkilenc százaléka. Az utcát kétoldalt fasor szegélyezte, és úgy elbújt, mint aki szégyelli magát. Ennek ellenére úgy döntöttem, szívesen laknék ilyen utcában.

A huszonnégyes szám előkertjében nagydarab, testes, bizalomgerjesztő külsejű férfi tett-vett egy cukorborsóágyásban. A cukorborsó hivatásos kertésznek is becsületére vált volna. Úgy gondoltam, a férfiú csak Bradley lehet. Mikor a Buickommal megálltam a ház előtt, felnézett.

Ízig-vérig rendőr, gondoltam magamban, éspedig a jobbik fajtából. Telt, viharvert arc, állandó félmosolya jól illett fürkésző, kék szeméhez. Ritkás bajusz, napbarnította, kopaszodó fej, széles, izmos áll: markáns egyéniség.

Kiszálltam a kocsiból. Ő elém sétált a kerti ösvényen.

– Bradley kapitány? − kérdeztem, kezem a kapurácson.

– Az vagyok. Kerüljön beljebb.

– A kocsim jó helyen van? Ma már egyszer megbüntettek, mert pár centivel a vonalon túl parkoltam.

Nevetett.

– A kocsi jó helyen van. Az én házam előtt nem büntetnek meg senkit. Fáradjon beljebb.

Elindult az ösvényen a ház felé. Én utána.

– Ilyen szép cukorborsót még sose láttam − mondtam, nem hízelgésből, hanem mert tényleg úgy gondoltam.

– Nem rosszak. Maga kertész?

– Még nem.

– Hát igen − bólintott. − A kertészkedés a középkorú meg az öreg embereknek való. Nem tudom, mit csinálnék, ha nem lenne ez a kertem.

Csinos, kényelmesen berendezett nappaliba vezetett. A szoba kétszárnyú ablakai gyepes udvarra nyíltak.

– Nem értettem jól a nevét.

– Chet Sladen.

– Maga az, aki a Bűnügyi Krónikába szokott írni? − kérdezte, és csodálkozva felhúzta bozontos szemöldökét.

– Én vagyok az.

Mosolyogva nézett végig.

– Örülök, hogy megismertem. Minden riportját elolvasom. Foglaljon helyet. Iszik valamit?

– Köszönöm.

Miközben az italt kitöltötte, megkérdezte:

– Most van először Tampa Cityben?

– Most. Csinos kis város. Látszik, hogy tele van dohánnyal.

– Ez így van. Egyesek szerint több pénzt vernek el ebben a városban, mint Hollywoodban. E pillanatban tizenhárom milliomos lakik itt. Akinek nincs minimum évi tízezres jövedelme, az nálunk koldusnak számít. − Odahozta az italokat, és egy fotelba ereszkedett. − Hát, egészségére.

Ittunk, aztán átadtam neki Creed levelét.

– Ajánlólevél, kapitány − mondtam. − Creed kapitánytól.

Bradley szeme felcsillant.

– Nahát, nahát, évek óta nem hallottam Tomról. Hogy van?

– Pompásan. Együtt dolgozunk egy ügyön, és a nyomok ide vezettek. Creed úgy gondolta, legokosabb, ha személyesen nézek utána.

Bradley komor pillantást vetett rám, felbontotta a borítékot, elolvasta a levelet. Csak miután visszadugta a levelet a borítékba, szólalt meg.

– Hm. Szóval az a szándéka, hogy itt nyomoz tovább az ügyben?

– Úgy gondoltam. Ha jól tudom, Doonan nem lelkesedik az ilyesmiért.

– Ez enyhe kifejezés. Fogadja el egy idősebb ember tanácsát, Mr. Sladen, üljön be az autójába, és menjen vissza Weldenbe. Ha az emlékezetem nem csal, Weldenben sokkal egészségesebb a levegő, mint itt.

– Tudom, kapitány. Csakhogy én kaptam egy feladatot, és azt teljesítenem kell. És azt reméltem, ebben kapok valami segítséget magától.

– Én félre vagyok állítva, több mint egy éve nem jártam bent a kapitányságon. Nem sokat segíthetek. De elmondaná, miről van szó tulajdonképpen?

Kényelembe helyeztem magam, és beszámoltam neki, mi minden történt addig az ügyben.

Bradley félig lehunyt szemmel figyelt. Mikor befejeztem, az volt az érzésem, szórul szóra el tudná ismételni, amit mondtam.

– Érdekes eset − mondta. − Azt hiszem, jó helyen keresgél minálunk. Lehet, persze, véletlen, nem tudom. Talán érdekli. A városban van egy Golden Apple nevű exkluzív klub.

Felkaptam a fejemet.

– Golden Apple? Arany Alma? Hát ez érdekes. Micsoda klub ez?

– Nagyon exkluzív, Mr. Sladen. Egy Hamilton Royce nevű, minden hájjal megkent alaké. Mikor még hivatalban voltam, vettem magamnak a fáradságot, és utánanéztem Royce-nak. Hamiskártyásként kezdte az Atlanti-óceánon. Hamiskártyázásból előlépett zugügynöknek, és perceken múlott csak, hogy a miami rendőrség elől meg tudott lépni. A pénzét átmentette hozzánk, és itt telepedett le. A Golden Apple két játéktermében, ezt pozitívan tudom, mert bizonyítékom van rá, legalább két asztalnál csalnak. Aki nem tag, a közelébe sem juthat a Golden Apple-nek. Egyébként Doonan, a mostani rendőrfőnök lett, a klub költségén, az első örökös tag, és úgy tudom, azóta is a klub fedezi a tagsági díját. A klubnak ötszáz tagja van, csupa olyan személyiség, akinek a nevét megtalálja a Kék Könyvben. Egyik sem keres kevesebbet évi százezernél. Mondhatom, csudálatos hely.

– Az ezek után nyilvánvaló − mondtam. − Gondolja, hogy én is beléphetnék?

– Előbb választják meg az Egyesült Államok elnökének, Mr. Sladen, efelől biztosítom − nevetett Bradley.

– Hát akkor ezt emelt fővel kihagyom. Mondja, kapitány, ismer esetleg egy bizonyos Lennox Hartleyt? Mond magának valamit ez a név?

– Nem hiszem. Ő az, aki állítólag felismerte Fay Bensont?

– Pontosan. Ő a következő, akivel beszélni akarok Tampa Cityben.

– Fogadja meg a tanácsomat, és legyen óvatos. − Bradley hangján érződött, hogy komolyan gondolja, amit mond. − Az egyenruhás rendőrök az utcán nem érdekesek. Persze, ők is szívesen veszik, ha leesik egy-egy potya dollár, és mivel részesedést kapnak minden helyszíni bírságolásból, arra rá is mennek. Fizessen, ne vitatkozzon velük, és nem lesz semmi baja. De arra vigyázzon, hogy ne kerüljön össze a civil nyomozókkal. Azok veszedelmes fráterek, és ha azt mondom, veszedelmesek, akkor elhiheti, hogy azok. Mathis százados még csak hadnagy volt, mikor én voltam a parancsnok. Sok bajom volt vele, és sajnálom, amiért nem szabadultam meg tőle akkor. Rossz rendőr, és amellett brutális alak. A beosztottja Joe Carson hadnagy. Az is komisz, de a legocsmányabb hármuk közül Carl Lassiter, az őrmester. Ha vele összekerül, a legokosabban teszi, ha pillanatok alatt eltűnik a városból. Nem tréfálok, Mr. Sladen. Járt itt egy magánnyomozó Weldenből…

– Hallottam. Creed elmesélte.

– Lassiter intézte el. Szóval, vigyázzon.

Kezdett az idegeimre menni a dolog. Bárcsak Bernie velem lenne, gondoltam. Bernie olyan tökéletesen begyulladna, hogy mellette tényleg hősnek érezném magam.

– Igyekszem simán megúszni a dolgot − mondtam. − És köszönöm a tippet. Egyébként keresnék itt egy alkalmas, kényelmes és nem túl drága szállodát. Tudna ajánlani egyet?

– Próbálja meg a Beach hotelt, a Palm Avenue-n. Ott megadnak magának mindent, és nem is fosztják ki. És fogadjon el még egy tanácsot. Ne mondja el senkinek, hogy velem beszélt. Nem vagyok népszerű ebben a városban, és a látogatóim ugyancsak nem népszerűek.

Felálltam.

– Köszönöm szépen. És ha tanácsra lenne szükségem, meglátogathatom?

– Természetesen. De jobb, ha előbb felhív telefonon. És lehetőleg ne hagyja a ház előtt a kocsiját. Inkább jöjjön sötétedés után, úgy biztonságosabb.

Csodálkozva néztem rá.

– Ezt komolyan mondja?

– Igen. Egészen komolyan.

– Azt akarja mondani, tényleg nem nézik jó szemmel, ha valaki meglátogatja?

– Erről van szó. Mióta egy éve nyugalomba vonultam, azt hiszem, maga az első látogatóm. Az emberek nem szívesen járnak olyan rendőr lakására, akit nyugdíjba menesztettek. De ne higgye, hogy bánom. Van egy nagyszerű feleségem, itt a kertem, és mi más kell egy ilyen korú férfinak?

– Nyugdíjba menesztették? − kérdeztem. − Én azt hittem…

– Magyarán, kirúgtak. Talán egyszer, ha mindkettőnknek több ideje lesz, elmesélek mindent, de most rengeteg dolgom van, és azt hiszem, magának is.

– Hát igen − mondtam, még mindig elképedve. − Oké. Köszönöm, hogy fogadott, kapitány. Addig is, minden jót.

Elbúcsúztunk, és lesétáltam az ösvényen az autómhoz.

Húsos, pirospozsgás rendőr sétálgatott a szemben levő járdán. Mikor meglátott, megállt, és szájtátva nézett.

A szívem ugrott egyet, de úgy tettem, mintha nem látnám. Beszálltam a kocsiba, és indítottam.

A visszapillantó tükrömben látszott a rendőröm képe. Jegyzettömböt tartott a kezében. Nem volt nehéz kitalálnom, hogy a rendszámomat írja fel. Ez sem tett jót a pulzusomnak.

II.

Berendezkedtem a Beach hotelban. A hotel, mint Bradley megjósolta, kényelmes volt és nem túlságosan drága, s a személyzet láthatóan örömmel fogadott.

A harmadik emeleten kaptam szobát, kilátásom nyílt a strandra és az óceánra, fürdőszobám is volt. A boy, aki a csomagomat felsegítette, megkérdezte, küldessen-e fel egy üveg whiskyt, és mikor megdicsértem, milyen remek gondolat, a gyerek a szokásos huzavona helyett sajátkezűleg hozta fel.

– Parancsol még valamit, mister? − kérdezte. − Tessék csak mondani, akármit.

Töltöttem magamnak a whiskyből.

– Mondd meg nekem, hol találom meg a Cannon Avenue-t.

– Egyszerű. Ha kilép a hotelból, forduljon balra, menjen végig a főúton az első kereszteződésig, ott forduljon jobbra, és menjen el a negyedik villanyrendőrig, ott megint balra, és eljut a hegy aljáig, onnan balra a negyedik utca a Cannon Avenue. Tizenöt perc kocsin.

Áldásomat adtam rá, megtoldva egy dollárral. Miután elment, levetkőztem, letusoltam. Aztán megittam még egy whiskyt, felvettem legelegánsabb nyári öltönyömet, élénk színű nyakkendőt kötöttem hozzá, ellenőriztem magam a nagytükörben, nehogy szégyent hozzak Tampa Cityre, ha megjelenek az utcán, majd, miután nem találtam magamon semmi kivetnivalót, lementem a kocsimhoz.

A szerelvényfal órája szerint tizennégy perc alatt értem el a Cannon Avenue-ba, amely egyike volt azon elegáns kaliforniai villasoroknak, ahol minden évi százezer dollár jövedelem alatti járókelőnek szükségszerűen alacsonyabbrendűségi komplexusa támad.

Tágas, fákkal körülkerített parkok, tökéletesen ápolt kertek, luxusvillák. A villák mintha acsarkodva nézték volna egymást: mindegyik más volt, és minden építész szemmel láthatóan azzal próbálta túllicitálni elődjét, hogy még tökéletesebb, még modernebb, még több technikai vacakkal felszerelt villát épít, mint a másik.

A kétszáznegyvenhatos számú lehetett a legfrissebben épült villa, az út végén. Kétemeletes, svájci faház stílusú, konzolos tetővel. A bejárati ajtóhoz faragott fakorlátos lépcső vezetett, maga az ajtó sötét tölgyfa, a kopogtató faragott medvefej. Az ajtó felett, a bonyolult díszítésű öntöttvas lámpa lehetett volna tizenötödik századi firenzei munka, de sokkal valószínűbb, hogy a helybeli kovácsmester fabrikálta egy művészi ihletettségű pillanatában.

A kert kínosan rendes. Ilyen agyonápolt kertben, szerintem, senki sem érezhette jól magát. Én, ha ilyen kertem lenne, a közelébe sem mernék menni.

A Buickot leparkoltam a járda mellett, kinyitottam a kertajtót, végigsétáltam a kétoldalt rózsatövekkel szegélyezett ösvényen, felmásztam a lépcsőn, megemeltem a bejárati ajtóra szerelt medvefejet, és kopogtattam.

Csend. A faragott korlátnak dőltem. A nap égette a hátamat. Már éppen újból kopogtatni akartam, mikor bentről léptek zaja hallatszott.

Nyílt az ajtó. Magas, szikár férfi állt előttem: szőrös, inas kezével az ajtófélfának támaszkodott. Pontosan olyan volt, mintha most lépett volna ki egy moziújságból. Hosszúkás, napbarnította arca csinos lehetett annak, aki szereti a filmszínész típust. Én nem szerettem. Halántékánál ritkuló, fekete haja hátranyalva, úgy csillogott a napfényben, mint egy lakkcipő. Sötétkék, nyitott gallérú inget viselt, fehér, bő nadrágot és fehér őzbőr cipőt. Minden tizenéves leányka szíve repesett volna, ha látja. Az enyém nem csinált semmit.

– Hello − mondta. − Mit óhajt?

Ahogy a száját kinyitotta, a rám lövellő whisky gőz kis híján lepörkölte a bőrt az arcomról. A whiskyt nyilván nem itta. Fürdött benne.

– Mr. Hartley? − kérdeztem.

– Az vagyok. − Még nyomatékosabban megtámasztotta az ajtófélfát. Szemlátomást részeg volt.

– Chet Sladen vagyok. A Bűnügyi Krónika riportere. Szeretnék beszélni önnel.

Ráncba vonta homlokát, félig lehunyta szemét.

– Bűnügyi Krónika? Azt mondja… az a magazin?

– Az, az. Van egy perce számomra?

– Hát, kedves barátom! Persze, persze. Jöjjön, igyék meg egy pohárral! − Félreállt az ajtóból. − Örülök, hogy megismerhetem. Ami azt illeti, unatkozom, mint egy ló. Maga szokott unatkozni?

A hall, ahová bevezetett, zsúfolva volt faragott dísztárgyakkal, síbotokkal, tarka szőnyegekkel. Az egyik falnál egy svájci állóóra.

Azt feleltem, legjobb emlékezetem szerint még sose unatkoztam.

– Szerencsés flótás maga − mondta, és láthatóan őszintén gondolta. − Jöjjön beljebb. − A hallból három lépcsőfok vezetett le, a tágas nappali szobába. A lépcsőn lebotorkálva, Hartley majdnem orra bukott, ha odalent nem kapja el egy szék hátát, hasra esik.

A nappalit kényelmesen, de roppant ízléstelenül rendezték be. Mikor a belsőépítész a szobát tervezte, nyilván éppen Svájc volt a rögeszméje. Ha odakint hó lepte volna be az ablakot, és lavina dübörgött volna a távolban, talán még elfogadható lett volna, de itt, a tűző kaliforniai napon, az egész ház abszolút elmebeteg hatást keltett.

Körülnéztem, hogy jobban megnézzem magamnak a berendezést, mikor a szemem megakadt egy nőn. A kereveten ült, és úgy nézett rám, mint egy autóbaleset különösen undorítóvá torzult áldozatára.

Magas volt, nyúlánk, sötét hajú, gőgös és nagyon-nagyon csinos. Zöld fürdőruhája rafináltan hangsúlyozta ki vonzó idomait, hosszú, formás lábainál szebb aligha akadt Tampa Cityben.

Lassan felállt. Ajka hűvös félmosolyra nyílt, szeméből jól-rosszul leplezett düh szikrázott.

– De Hart, drágám − mondta −, arról volt szó…

– Ez az úr Mr.… mit is mondott, hogy hívják? − kérdezte Lennox Hartley, hunyorgott, és kíváncsian vizsgálta az arcomat.

– Sladen − mondtam −, de ha zavarok…

– De természetesen nem zavar. − Vállamra tette forró, súlyos kezét. − Suzy drágám, ez Mr. Sladen. Nagyon fontos beszélnivalója van velem. Találkozhatunk holnap? Mondjuk, én felveszlek a kocsimmal…

A nő gyilkos tekintettel mérte végig. Aztán elvonult. Fel a lépcsőn, ki a hallba.

Hartley lassan utánafordult. Elgondolkodva nézte. A nő megállt az ajtóban, kinyitotta, aztán olyan vadul vágta be maga után, hogy a hallban az egyik síbot leesett a falról.

– Igazán sajnálom… − kezdtem, de Hartley nevetett.

– Ne törődjön vele. Nem is tudja, mennyire örülök, hogy maga itt van. Ez a nő megőrjít. − Odament a zsúfolásig megrakott bárszekrényhez, kitöltött két rekord méretű whiskyt. Egy kis jeget adott hozzá, aztán némi nehézségek árán visszanavigálta magát hozzám, markomba nyomta az egyik poharat, majd bágyadtan elnyúlt egy fotelban, és felém emelte a poharát.

– Skol − mondta. Hosszúkat kortyolt a whiskyből, letette a poharát, sóhajtott, egy székre mutatott. − Foglaljon helyet, Mr. Sladen. Pihenjen. Szereti a nőket?

Leültem.

– Ha van, jó, ha nincs, az is jó − mondtam.

– Bárcsak én is így lennék vele − mondta gyászosan. − Ha vannak, idegesítenek, ha nincsenek, magányosnak érzem magam. Pokol ez az élet, nem?

– Lehetne rosszabb is − vigasztaltam.

– Hát ez igaz. − Észrevette, amint megint a szobát mustrálom, és, mintegy félve, nehogy őt tegyem felelőssé a berendezésért, sietve megjegyezte: − Szerintem a háztulajdonos hülye. Ne higgye, hogy én rendeztem ezt így be! Ezt a viskót csak bérlem. Egy szép napon, azt hiszem, elmegyek Svájcba, és berendezek magamnak egy kaliforniai napozóbungalót. Az majd őket őrjíti úgy meg, ahogy ez megőrjít engem. − Fintorogva végighúzta kezét a homlokán. − Miről akart velem beszélni, öregfiú?

– Úgy tudom, maga írt levelet a weldeni rendőrségnek, Fay Bensonnak azzal a fényképével kapcsolatban, ami megjelent a lapokban.

Pislogva bámult rám. Aztán bólintott.

– Tényleg. Maga ezt honnan tudja?

– Együtt dolgozom a rendőrséggel. Szeretnénk valamit megtudni a lány előéletéről.

– De hát az égre, miért magát küldi a rendőrség? Miért nem jönnek ők maguk?

– Tampa City kívül esik a weldeniek illetékességén. Úgy állapodtunk meg, hogy én látogatom meg magát, így elkerülünk minden bonyodalmat. − Elővettem a tárcámból Fay képét, és odamutattam neki. − Ez az a lány? Most is felismeri?

Elvette tőlem a képet, hunyorítva vizsgálta, aztán felkapcsolt egy asztali lámpát, és alaposabban szemügyre vette.

– Ez az a nő − mondta. − Akárhol megismerném. Ne felejtse el, mikor én láttam, a haja barna volt, de az arc ugyanaz. Női arcokban szakértő vagyok, ez a mesterségem, ugyanis címlapillusztrátor vagyok. − Meglengette a fényképet. − Ez a lány a modellem volt. Az a felfújt tyúk, aki az előbb elment, az is a modellem. Fogalma sincs, mit szenvedek ezekkel a lányokkal. − Újabb fényképlengetés. − Ez a mostani egy csomó pénzembe meg időmbe kerül. Ha ránéz az ember, nem is gondolná, igaz? Mikor először találkoztunk, azt hittem, könnyen kezelhető, de nem, a végén éppen olyan lett, mint a többi.

– Annak a nőnek Fay Benson volt a neve?

Hartley a fejét ingatta.

– Nem. Frances Bennett-nek hívták. A Golden Apple-ben volt showgörl. Ez egy luxuslokál a Roosevelt bulváron, ha nem tudná.

– Azt mondja, a modellje volt?

– Erről van szó. Sokat dolgozott nekem. Tavaly júniusban láttam meg a klubban, és rögtön láttam, ez kell nekem. Tipikus címlaparc és alak. Megállapodtunk, hogy eljön ide hozzám. Egyszer aztán, miután megállapodtunk, hogy másnap eljön, nem jött. Azóta se láttam.

– Ez mikor volt?

– Valamikor tavaly augusztusban.

– Meg tudná mondani a pontos dátumot? Fontos lenne.

– Azt hiszem. − Nyögve feltápászkodott a fotelból, bizonytalan léptekkel átkacsázott a szobán, odament egy szekrényhez. A szekrényből elővett egy iratrendezőt, aztán visszajött a foteljához. − Itt van valahol az utolsó rajzom róla. Nem lettem vele kész, de rajta van a dátum. − Félig kész vázlatok között lapozgatott, végül előhúzott egyet, átadta nekem.

– Ez az. Itt a dátum a hátán.

Elvettem tőle a rajzot. Kétségtelen, a fickó értette a dolgát. Fay a befejezetlen vázlaton is tökéletesen felismerhető volt, kétségtelenül őt ábrázolta. A kelet a kép hátán: augusztus 2. Két héttel azután tűnt el Weldenből, hogy ebben a szobában modellt állt Hartleynak. Weldenbe augusztus kilencedikén érkezett: mit csinált augusztus másodika és kilencedike között? Ezt szerettem volna tudni.

– Igen, ő az, nem kétséges − mondtam, és visszaadtam a vázlatot. − Nem emlékszik, nem mondott esetleg valamit arról, hogy nem jön el befejezni a képet?

– Nem. Tökéletesen átejtett. Pedig nagyon tetszett neki a kép, és méltán. Sőt azt mondta, alig várja, hogy kész legyek vele. Már csak egy nap lett volna, meg is mondtam neki, és ő maga javasolta a másnapot. Még az órát is. Aztán sose jött.

– Azt meg tudná mondani, hány órakor ment el augusztus másodikán?

– Négy körül. Nem szeretek soká dolgozni. Fél egykor jött. Kettőig dolgoztunk, aztán szendvicset ebédeltünk, és négykor elment.

– És a lány ott volt aznap este a Golden Apple-ben?

– Ott. Véletlenül én is ott voltam, és láttam. A műsorban is fellépett.

– Tudja, hol lakott?

– Meg tudom mondani. Rendszerető madár vagyok, Mr. Sladen. Úgy rám nézve nem is gondolná, de a munkámat módszeresen végzem. − A szekrényből kartonregiszteres dobozt halászott elő, átlapozta, megtalálta, amit keresett, és az ölembe dobta.

Bennett, Frances, Lucy. 256, Glynne Avenue. T. C. 4475. Showgörl. Golden Apple klub. Kora 26. Haja: barna. Szeme: kék. Magassága 5 láb 6 inch. Mellbősége 36 inch. Csípő 36 inch. Testsúly 120 font. Fotogén. Jó: yachttúra, nyaralás, turizmus, bonbonos doboz. Kellemes, türelmes modell.

– Mindről vezetek nyilvántartást − mondta Hartley. − Aztán, ha megint kellenek, kikeresem a kartonjukat.

Feljegyeztem a címet.

– Van fogalma róla, volt-e barátja?

– Nincs. Arra vigyázok, hogy ne kerüljek bizalmas kapcsolatba a modelljeimmel. Ha mégis, mindig baj van belőle. Itt van Suzy. Klassz modell, de azt hiszi, a fejemre mászhat: ajtókat csapdos, pimaszkodik velem, nem teszi meg, amit mondok. Az én hibám. Túlságosan közel engedtem magamhoz.

– Hát én nem bánnám, akármilyen közel kerülne hozzám − nevettem. − Hallott valaha, Mr. Hartley, egy Henry Rutland nevű tagról? Magas, jóképű, fele krém, fele zöld Cadillacje van.

– Nem. − Hartley lehunyta szemét. Láttam, érdeklődése rohamosan csökken irántam. − Hát, testvér, mást már nem tehetek az érdekében. Azt hiszem, szunyókálok egyet. Nem érzem magam olyan üdének, mint reggel, mikor felkeltem.

– Mindenesetre köszönöm − mondtam, és felálltam. − Lehet, hogy még jelentkezni fogok. Ne zavartassa magát, megtalálom az ajtót.

Akkor már a falaknak beszéltem. Mire a hallba felértem, már horkolt.

VIII. fejezet

I.

Már majdnem hét óra lett, mire végre kiderítettem, hol a Glynne Avenue, de elhatároztam, hogy továbbcsinálom. Nem felejtettem el, mit mondott Creed, és tudtam, ha a jóslata beválik, és kipenderítenek Tampa Cityből, nincs sok időm. Márpedig szerettem volna minél több információt összeszedni, még mielőtt bajba kerülök.

A Glynne Avenue kétoldalt fasorral szegélyezett, nem kimondottan előkelő utca a tengerparti sétány végén.

Megállapítottam, melyik a ház, amelyet keresek, aztán továbbhajtottam a legközelebbi parkolóig, ott hagytam a kocsit, és visszagyalogoltam.

A 256. szám barna kőből épült, kisebbfajta bérház. Felmásztam a külső lépcsőn. A kapu mellett öt névtábla díszelgett, nekiálltam tanulmányozni őket, de egyik sem mondott számomra semmit. Fay Benson lakását azóta nyilvánvalóan valaki más bérli, csak éppen fogalmam sem volt, melyik lakásban lakhatott eredetileg.

Ez pedig komoly problémát jelentett. Nem ambicionáltam ugyanis túlzottan, hogy detektívtevékenységemet nagydobra verjem, pedig ha ki akarom deríteni, ki költözött be utána a lakásba, ezt a kockázatot vállalnom kellett. Nekikészültem, hogy találomra megnyomom az egyik első emeleti lakás csengőgombját, mikor nyílt a ház kapuja. Fekete hajú, fehér bőrű, kék szemű fiatal nő állt előttem.

Nem volt világraszóló szépség. Inkább az a fajta, akire egyszerűen jó ránézni. Akit az ember hazavisz bemutatni a mamának. Meghökkenve nézett rám, nyilván nem számított rá, hogy összefut valakivel a kapuban.

– Úgy megijesztett − mondta, és idegesen mosolygott.

– Ne haragudjon − mondtam, és megemeltem a kalapomat. Szolid, megbízható leánykának látszott. Ezért így folytattam:

– Miss Bennett-et keresem. Úgy tudom, itt lakik. Miss Frances Bennett.

Furcsán, gyanakodva nézett rám.

– De hiszen Frankie már hónapok óta elment Tampa Cityből. Tavaly augusztusban.

– Tényleg? Hát ehhez mit szól? Ez aztán a balszerencse. Megígértem neki, ha legközelebb jövök, elviszem vacsorázni.

Elmosolyodott.

– Igazán kár. Nem, Frankie elköltözött, nem tudom, hová ment. Reméltem, hogy ír majd, de sose írt.

– A barátnője volt?

– Igen. Egy lakásban laktunk.

Bemutatkoztam:

– Sladen vagyok. − Aztán hozzátettem: − Hát erre igazán nem számítottam. Azt reméltem, itt találom, és eljön velem vacsorázni.

Korábbi gyanakvása lassan eltűnt, kíváncsian nézett, aztán, úgy látszik, a látvány megnyugtatta, mert ő is bemutatkozott.

– Én Irene Jarrard vagyok. Nem tudom, Frankie beszélte rólam. Igazán sajnálom, Mr. Sladen, de Frankie elköltözött. Ez a helyzet.

– Hát igen, kár. − Elővettem egyes számú, fiús mosolyomat. − Magának biztosan van ma estére programja, Miss Jarrard. Vagy talán megesik a szíve egy vándoron? Úgy számítottam rá, hogy a ma estét kellemes társaságban töltöm.

– Hát… hát, nem tudom… − Elhallgatott, habozott, aztán zavartan nevetett. − Tudja, Mr. Sladen, igazán nem is tudom. Megmondom őszintén, úgy volt, hogy ma egyedül vacsorázok, de nem hiszem…

– Teljesen ártalmatlan vagyok − mondtam. − Ha eljön velem, meglátja. Különben nem tudom bebizonyítani magának.

– Ez tényleg így van − nevetett. − Hát jó. Igazán szívesen megyek.

– Pompás. A kocsim az út végén parkol. Hová megyünk?

– Lodonihoz. Kicsit drága, de remekül főznek, már tudniillik ha szereti a tengeri dolgokat.

Azt mondtam neki, megőrülök a tengeri dolgokért.

Útban Lodoni étterme felé, igyekeztem elnyerni Irene bizalmát, és mire megérkeztünk, úgy csevegtünk egymással, mintha időtlen idők óta ismertük volna egymást.

Mikor a homokkal felszórt kocsifelhajtóra rákanyarodtunk, arról mesélt éppen, hogy Ryman Thomasnál dolgozik, a hirdetővállalkozónál, de ahogy az étterem neonfényekkel megvilágított bejárata felé közeledtünk, félbeszakította mondókáját.

– Talán mégsem kellett volna ide jönnünk − mondta −, nagyon drága lesz. Nem akarom, hogy szórja a pénzét.

Jól szórakoztam rajta: Fayette-re kellett gondolnom és arra, micsoda sikere lenne nála Irene-nek ezzel a szövegével.

– Ma költekező kedvemben vagyok − közöltem nagyképűen. − Különben is, szóra sem érdemes. − Behajtottam a parkolóba, leparkoltam, aztán odasétáltunk az étterem bejáratához.

Lodoni étterme, óceánra nyíló ablakaival, nyomban elnyerte tetszésemet. Meglehetősen tele volt ugyan, de sikerült a teraszon asztalt kapnunk, csodás kilátással a tengerre, a holdfényben viháncoló fürdőzőkre, és a széles ívben elnyúló parti sétányra.

Irene közölte velem, miszerint úgy hallotta, Lodoni teknősbékasültje mennyei, tehát teknősbékasültet rendeltünk. Először megittunk két nagyon száraz Martinit, előételnek scampit ettünk, ezután következett a teknősbékasült.

Vacsora közben a legkülönbözőbb témákról beszélgettünk, és csak mikor a kávét hozták, tereltem Fay Bensonra a szót.

– Miért költözött el innen Frankie, Miss Jarrard? Mi oka lehetett rá?

Irene a fejét rázta.

– El sem tudom képzelni. Én reggel munkába mentem, mint rendesen, és mire hazaértem, már nem volt ott. Üzenetet sem hagyott. Egyszerűen elment.

– Minden holmiját elvitte?

– Igen. Különben sokkal jobban felizgatott volna a dolog. Így egyszerűen nem értem. Felhívtam a Golden Apple-t, de ők éppen úgy nem értették, mint én.

– A Golden Apple-ben kivel beszélt?

– Az ügyelővel, Mr. Hewlittel. Frankie neki sem szólt, hogy el akar menni.

– Emlékszik pontosan, melyik nap volt ez?

– Augusztus harmadika. Emlékszem, mert negyedikén van az öcsém születésnapja. Nyakkendőt vettem neki, és szerettem volna kikérni Frankie véleményét. De akkorra már elment.

– Előzőleg nem is sejtette, hogy menni akar?

– Nem.

– A lakbérét kifizette?

– Ki. Ott találtam a pénzt a kandallópárkányon. Ezért lepődtem meg annyira. Gondoltam, legalább valami üzenetet hagyhatott volna. Jó barátnők voltunk, Mr. Sladen, kilenc hónapig laktunk ugyanabban a lakásban, és mindig nagyon jól megértettük egymást.

Újabb kávékat rendeltem. Megvártam, míg a pincér kihozza, és elmegy, aztán megkérdeztem.

– Miss Bennett dolgozott a klubban másodikán éjszaka?

– Igen. Előzőleg, délután, modellt állt Mr. Hartleynek, a magazinillusztrátornak. Én hat körül mentem haza a hivatalból, és Frankie elmondta, milyen remek képet rajzol róla Hartley; alig várta, hogy másnap megint elmenjen hozzá. Aztán elszaladt vásárolni valamit. Mikor visszajött, átöltözött, és már ment is dolgozni a klubba. Nyolc óra lehetett.

– Nem látszott zavartnak, idegesnek?

Irene tagadóan rázta a fejét.

– Jó formában volt. Nem volt semmi baja.

– És rendes időben ment haza?

– Azt hiszem, valamivel később a szokottnál. Általában minden éjjel kettő felé jött meg. Nem aludtunk közös hálószobában, de többnyire hallottam, mikor jön. Akkor az volt az érzésem, későbben van, mint máskor, de nem állítom biztosan: álmos voltam, nem is néztem meg az órát. De, gondolom, később lehetett. Ha jól emlékszem, már majdnem hajnalodott.

– Mielőtt másnap munkába ment, beszélt vele?

– Ó, nem, nem zavartam. Frankie sose kelt fel tizenegy előtt, nekem meg már kilenckor indulnom kell.

– És mondja, mikor aznap éjjel Miss Bennett hazament, egyedül volt?

Irene felkapta a fejét.

– Furcsa, hogy ezt kérdi − mondta, és összevonta a szemöldökét. − Akkor éjjel olyan érzésem volt, mintha valaki lett volna vele. Félálomban voltam, mikor az ajtónyitást hallottam, és mintha egy férfihangot hallottam volna. Nem merem biztosan állítani. Álmos voltam, de akkor arra gondoltam, ez egy férfi.

– Frankie gyakran hozott férfiakat a lakásba?

– Emlékezetem szerint csak egyszer, július vége felé. Azt mondta, meghívta vacsorára egy barátját, és ha lehet, szeretne egyedül maradni vele. Ebben már akkor megállapodtunk, mikor közösen kivettük a lakást: ha én hívtam meg valakit, ő csinált házon kívül programot. Aznap véletlenül moziba mentem, és csak későn értem haza. Ők már akkorra elmentek, de a hamutartóban rengeteg cigarettacsikk maradt. Egyiptomi cigaretta. Utálom az egyiptomi cigaretta szagát, azért jegyeztem ezt így meg.

– Persze nő is lehetett az illető, nem?

– Hát nem, a csikkeken nem volt rúzsnyom.

Elmosolyodtam.

– Jó nyomozó lenne magából, Miss Jarrard.

– Én ugyanezt gondoltam magáról − mondta komoly arccal. − Miért kérdez ennyi mindent róla?

– Megmondom magának őszintén, Miss Jarrard. Frankie-vel valami baj van. − Kivettem a tárcámból Fay Benson képét, és eléje tettem az asztalra.

Irene felvette a képet, megnézte.

– Igen, persze, ő az. Csak ezen a képen szőke. A természetes hajszíne barna, Mr. Sladen. Miért szőkítette ki magát? Mikor készült róla ez a kép?

– Annak alapján, amit elmondott, gondolom, talán két héttel azután, hogy innen elment. Ez a lány − mutattam a képre − Fay Bensonnak nevezte magát. Augusztus kilencedikén érkezett Weldenbe, és a Florian klubban kapott állást, mint szólótáncos. Augusztus 17-én váratlanul eltűnt. A rendőrségnek az a véleménye, elrabolták, őszinte leszek magához, de kérem, ígérje meg: amit elmondok, nem adja tovább. Nagyon fontos.

Kissé ijedten nézett rám.

– Természetesen. Nem szólok senkinek.

– A weldeni rendőrség megkért, derítsem ki Frankie-ről, amit tudok. Érzésük szerint a Tampa Cityi rendőrség nem nagyon támogatna egy ilyen nyomozást, ezért óvatosnak kell lennem. Valami nem világos ebben az ügyben, és szeretnék annyi világosságot teremteni, amennyit lehet.

– De ha elrabolták, mostanáig meg kellett volna már találni! − mondta Irene, tágra nyílt szemmel. − Azt mondja, augusztus tizenhetedikén tűnt el? Ennek már több mint tizennégy hónapja!

– Még nem találták meg − mondtam. Tanácsosabbnak véltem, ha nem teszek említést a gyilkosságról. Esetleg halálra rémül, és bezárkózik előttem. − Talán nem is rabolták el, csak fél valamitől, és bujkál. Volt férfi barátja, akivel rendszeresen járt?

– Nem volt. Tudja, a munkája miatt nehéz lett volna. Mindennap későn kelt fel, és este nyolckor már ment a klubba. Sokszor mondogatta, milyen unalmas, mikor az embernek szabad a délutánja, és nincs, akivel eltöltse.

– És mégis, ott van az a férfi, aki felment a lakásra vacsorázni, és aki vele volt aznap éjjel, mikor elment.

– Igen, de sose mondta meg, ki volt az, és én sose láttam.

– Biztosan nem ment el már akkor éjszaka? Maga reggel nem ment be a szobájába, igaz?

– Nem. Persze, elmehetett már éjszaka is. Én aznap reggel kicsit elaludtam, és sietnem kellett. Csak mikor hazaértem, vettem észre a pénzt a kandallópárkányon. Lehet, hogy éjszaka hagyta ott.

– Sose említette magának Henry Rutland nevét?

– Nem.

– Volt egy kabalakarkötője. Látta?

– Igen, sokszor láttam.

– Látta azt is, hogy a kabalák között volt egy aranyalma?

Meglepetten nézett rám.

– Tényleg. Mr. Royce-tól kapta. Röviddel azután, hogy megkapta az állást a Golden Apple-ben. Már az első este óriási sikere volt, és Mr. Royce azt az aranyalmát adta neki emlékbe.

– Hamilton Royce? Az övé a klub, nem?

Igenlően bólintott.

Hamilton Royce − Henry Rutland, gondoltam. Miért ne lehetne a kettő egy és ugyanaz a személy?

– Maga találkozott vele?

– Dehogy. Frankie nem sokat beszélt ugyan róla, de azt hiszem, nagyon kedvelte. Én magam sose láttam.

– Sose írta le magának, milyen ember?

– Nem emlékszem rá, de az az érzésem, nagyon csinosnak tartotta.

Ezek után úgy döntöttem, ezt a Mr. Royce-ot közelebbről meg kell néznem magamnak. Érdekelt.

Még vagy egy fél órát beszélgettünk, de nem derült ki semmi új Fayjel kapcsolatban. Irene elmondta róla, amit tudott, több mondanivalója szemmel láthatóan nem volt. Egy nyom mindenesetre volt a kezemben, aminek utána kellett járnom. Ez azt jelentette: meg kell ismerkednem Royce-szal.

Irene-t hazavittem. Megígértem neki, ha valami világrengető felfedezést teszek, közlöm vele, aztán visszahajtottam a Beach hotelba.

Felmentem a szobámba, ágyba bújtam, és a sötétben fekve végiggondoltam, mennyivel sikerült előbbre jutnom.

Faynek ezek szerint volt egy rejtélyes barátja. Amit valamiért titokban tartott Irene előtt. Mármost, ha ebben a kapcsolatban nem volt semmi rendellenes, a világ legtermészetesebb módján beszélt volna róla Irene-nek. De nem beszélt. Vajon miért?

Royce lett volna az illető? Egyetlen apróságot tudtam meg arról a bizonyos férfiról: egyiptomi cigarettát szívott. Nem gyakori ugyan, de nem is ritkaság.

Vajon Fay augusztus másodikán éjjel ment el? Ha igen, lehetséges, hogy együtt ment el a barátjával. Jól emlékeztem: Fay és Henry Rutland ugyanazon a napon jelentkeztek be Weldenben a Shad hotelban.

A hiányzó idő augusztus másodikától, amikor Fay elment Tampa Cityből, augusztus kilencedikéig, amikor megérkezett Weldenbe: hét nap. Hol volt Fay ez alatt á hét nap alatt? És mit csinált?

Munkára, Sherlock, biztattam magamat. Ez a hiányzó idő lehet az egész titok nyitja, hát rajta, dolgozz.

Két óra elmúlt már, mikor elaludtam.

II.

Másnap kora délután kikocsiztam Lennox Hartley villájához.

Fiatal filippínó inas nyitott ajtót. Bevezetett a nappaliba, és közölte, hogy megnézi, Mr. Hartley fogad-e.

Fél órát kellett várnom, míg Hartley előkerült. Piros-fehér csíkos házikabát, gyöngyszürke pizsama volt rajta, és tökéletes elnyűttségét némileg ellensúlyozta, hogy legalább megfürdött és megborotválkozott.

– Már megint maga − sóhajtotta, miközben nehézkesen átkelt a szőnyegen a bárszekrény irányába. − Whiskyt vagy gint?

Mondom, whisky nagyon meg fog felelni.

Két hatalmas adaggal töltött. A keze reszketett, mint a rezgőnyárfa levele. Az egyik poharat átnyújtotta nekem, aztán belezuhant egy karosszékbe, hatalmasat húzott a whiskyjéből, és lehunyta a szemét.

– Napfény és korai látogatók: pokol − mondta panaszosan. − Néha szeretnék a holdon élni. Gondolt maga valaha arra, hogy a holdon éljen?

Egyesek szerint a holdon nincs említésre méltó mennyiségű levegő, fejtegettem neki tudományosan, továbbá meglehetősen hideg is van, minek okából eddig még nem foglalkoztam komolyan a gondolattal, hogy a holdra vonuljak vissza.

Rám bámult, aztán vállat vont.

– Talán igaza van, de gondolja meg, milyen egyedül lehetne ott az ember. − Újabb hatalmasat kortyolt, aztán megkérdezte: − Nahát, öregfiú, miről van szó már megint?

– Maga tagja a Golden Apple klubnak, igaz, Mr. Hartley?

Meglepetten nézett rám.

– Hát persze, de azért ne gondoljon rólam semmi rosszat! Miért?

– Szeretném, ha elvinne ma este a klubba.

Tátva maradt a szája, aztán elmosolyodott, és a fotel mellett egy kisasztalra tette a poharát.

– Csodálatos pofa maga, mondhatom. Szóval vigyem el magammal a klubba. Hát ez roppant érdekes, Mr. Slade… így hívják?

– Sladen − mondtam.

– Bocsánat. − Kezével a pohara után tapogatott, megmarkolta, maga elé tartotta. − Ez roppant érdekes, Mr. Sladen. Miből gondolja, egyetlen pillanatig is, hogy nekem nincs más vágyam, mint magát ma este elvinni a Golden Apple-be? Nem szeretnék tapintatlannak látszani, de nézzük reálisan a dolgot. Tegnap találkoztam magával életemben először, és most azt kívánja, vigyem el magát a világ egyik legdrágább lokáljába, és költsem magára a drága pénzemet. Ne vegye rossznéven, Mr. Sladen, de ha én elviszek valakit szórakozni, általában olyan nőkre szórom a pénzemet, akik kötelességüknek érzik később megszolgálni. Érti, mire gondolok?

Nevettem.

– Hát persze, így szeretem én is csinálni, de itt másról van szó. Nagyon komoly dologról. Okom van azt hinni, hogy Frances Bennett-et meggyilkolták.

– Meggyilkolták?

– Igen. Feltétlenül szükséges bejutnom a klubba, hogy körülnézhessek. Maga az egyetlen ismerősöm, aki klubtag. A rendőrségnek tesz szolgálatot, ha elvisz.

Hosszasan elgondolkodva vizsgálgatta a szőnyeg mintáit. Ahogy meggyötört arcát elnéztem, a gondolkodás roppant fájdalmas művelet lehetett számára.

– Valaki a klubból ölte volna meg? − kérdezte végül.

– Lehetséges. − Már majdnem megkértem, adjon személyleírást Royce-ról, de aztán elvetettem az ötletet. Valószínűleg arra a következtetésre jutna, hogy én Royce-ot gyanúsítom a gyilkossággal, és ha ezt közhírré teszi, komoly bajba kerülhetek.

– Semmi értelme magát elvinnem a klubba, Mr. Sladen − mondta fejcsóválva. − Egyikünknek sem lenne semmi haszna belőle. Megmondom, miért. Én elég sűrűn járok el oda, de még soha férfivendéget nem vittem magammal. Soha. A kapuban áll egy alak, a legizmosabb fickó, akit valaha láttam. Ha nem akar gyanút kelteni, ne jöjjön velem.

– De ez az ügy sürgős − mondtam −, ha nem lenne az, nem terhelném magát.

Ismét elmélyedt gondolataiban. Aztán csettintett egyet az ujjával.

– Elintézem én magának. Megkérem Suzy-t, vigye be − mondta. − Ő tag, és gyakran viszi magával a barátait. Így megfelel magának?

– Nekem igen, de érzésem szerint Suzy-nak nem nyertem meg túlzottan a tetszését tegnap. Ő valószínűleg nem fogja ezt olyan jó ötletnek tartani.

Lennox elutasítóan legyintett.

– Maga nagyon téved. Maga nem ismeri Suzy-t. Elviszi. Örökös lesen van minden után, ami új és nadrág van rajta. Bízza csak rám. Én elintézem. Van pénze?

Csodálkozva néztem rá.

– Van, persze. Miért, ez nekem pénzembe fog kerülni?

Kellemetlenül felnevetett. Ha ezt Fayette hallaná, gondoltam, megfagyna a vér az ereiben.

– Ennél ostobábbat nem is kérdezhetett volna. Hogy pénzébe kerül-e? Legyen nyugodt: sokba. Ha valaki Suzy-t meghívja, az okosabb, ha előbb eladja a házát, zálogba teszi a kocsiját, és kiveszi az utolsó fillérjét is a bankból. Ezért jövök én össze vele itthon. Nem engedhetem meg magamnak, hogy házon kívül szórakoztassam.

– Hát, tessék, beszéljen vele − mondtam nagyúri gesztussal.

– Ez a beszéd − mondta ő, és felvette a telefont.

III.

A Golden Apple klub parkjának magas falak közé ékelt kapuját két bivalyerős kinézetű férfi őrizte. Fehér vászon egyenruhát és csúcsos föveget viseltek.

A kovácsoltvas kapu két oldalán álltak, a magasból hatalmas fényszórók világították meg az utat és a kutató szemük előtt lassan elvonuló autókat.

– Nagyon vigyáznak itt, nehogy illetéktelen bejuthasson − mondtam Suzy-nak, aki mellettem díszelgett az első ülésen.

– Drága uram, ez egy exkluzív klub − mondta −, nem szeretjük, ha akárki beteszi a lábát.

Gondolom, ezt bóknak is tekinthettem volna, ezzel szemben viszketett a tenyerem, és a legszívesebben lekentem volna neki egyet. A sznobság minden fajtájától dühbe gurulok.

Lassítottam, és beálltam az előttünk csigalassúsággal mászó kocsisor végére. A bejáratnál a vezetők kinyitották a kocsijuk ablakát, és odamutatták tagsági igazolványukat az őröknek.

A szemem sarkából figyeltem Suzy-t. Volt rajta mit nézni. Aranylamé estélyi ruhája felett bíborvörös szegélyű, fekete selyembelépőt viselt. Festőien szép, hófehér nyakán a briliáns nyakravaló jókora pénzébe kerülhetett valakinek.

Hartley azt adta be neki, hogy gazdag New Yorki üzletember vagyok, szabadúszó, tele elkölteni való pénzzel. Ez a jellemzés, úgy látszik, eléggé felkeltette Suzy érdeklődését, mert érezhetően elfelejtette korábban rólam alkotott lesújtó véleményét. Azt nem mondhatnám ugyan, hogy kimondottan szívélyes lett volna hozzám, de legalább nagyjából emberszámba vett.

Ahogy a kapuhoz értünk, az egyik őr odalépett hozzánk. Megállítottam a kocsit. Az őr bekukkantott az ablakon, merev, jégcsaphideg tekintettel rám bámult.

– Hello, Hank − szólt ki Suzy −, csak én vagyok.

– Oké, Miss − mondta az őr, és a sapkájához emelte a kezét −, mehetnek. − Még egyszer alaposan megnézett, aztán hátralépett.

Gázt adtam, a kocsi begurult a kapu alatt, aztán végig a hosszú, kanyargós, homokkal beszórt kocsifelhajtón.

– Ez biztosan megismer, ha még egyszer találkozunk − mondtam.

– Természetesen, ez a dolga. Ha egyszer egy arcot megnéz, azt sose felejti el. Különben, nem akarja, hogy felvegyék tagnak? Beajánlom, ha akarja.

– Nem tudom, meddig leszek Tampa Cityben, mindenesetre köszönöm a kedvességét. Ha maradok, azt hiszem, szívesen igénybe veszem.

Egy éles kanyar után feltárult előttem a Golden Apple klub épülete. Roppant impozáns látványt keltett. Fényárban úszott, és Addison Mizner Palm Beachi Everglades klubját juttatta eszembe, de miután alaposabban szemügyre vettem, rájöttem, hogy valójában a híres Palm Beach klub tűrhető utánzata. Nem sajnálták róla a stukkó díszítést, a teteje vörös cserép, itt-ott középkori tornyocskák éktelenítették, az ablakokon a kovácsoltvas rácsok spanyol kolostorokra emlékeztettek. Valaki szemmel láthatóan iszonyú pénzeket költött rá.

A kocsifelhajtótól, ahol a vendégek kimásztak a kocsijukból, egészen a kivilágított fogadóteremig vörös bársony futószőnyeg borította az alacsony, kényelmes lépcsőfokokat.

A gépkocsikból makulátlanul öltözött, jól táplált, pénzes urak és hölgyek szálltak ki, briliánsok csillogtak-villogtak mindenfelé, mint a szentjánosbogarak. Aki nem tud egy briliáns nyakéket megengedni magának, gondoltam, jobb, ha a közelébe sem jön ennek a lebujnak.

– Hol a parkoló?

– Édes uram! A személyzet gondoskodik a kocsikról − utasított rendre türelmetlenül Suzy.

– Ne haragudjon, de én csak egy egyszerű jöttment vagyok New Yorkból.

A kocsit tehát az egyenruhás személyzet gondjaira bíztuk, és felsétáltunk a bársonyszőnyeges lépcsőn.

Mikor a hallba értünk, valahonnan a semmiből kifogástalan szmokingos, díjbirkózó küllemű alak tűnt elő. Hideg, kegyetlen arca volt, akár elefántcsontból faraghatták volna. Amint elém állt, mint egy pár éles, csupasz tőrt szegezte rám a szemét. Spanyolnak néztem, de lehetett mexikói is vagy kubai. Aztán kérdően Suzy-ra nézett.

– Jó estét, Juan − búgta Suzy, és láthatóan igyekezett a hangját minél nyájasabbra édesíteni. − Ez az úr Mr. Sladen. Elhoztam megmutatni neki a klubunkat. New Yorki.

Juan hangja érdes volt, mint egy durvább kivitelű dörzspapír.

– Lesz szíves aláírni a vendégkönyvet − mondta, de egész modorából hiányzott mindenféle szívélyesség, ellenkezőleg, pontosan olyan embernek tűnt, aki cseppet sem örül, amiért be kell engednie a klubba.

A hallon át a pulthoz vezetett, amely mögött egy testhezálló, fekete ruhába bújtatott nő előbb hűvösen végigmért, majd egy lúdtollat nyomott a kezembe.

Nem írtam ki a teljes nevemet. Ki tudja, hátha az a füstösképű olvassa a Bűnügyi Krónikát.

– Tíz dollárt kérek − közölte a nő.

Rábámultam.

– Tíz micsodát?

Juan olyan szorosan állt a hátam mögött, hogy a nyakamon éreztem lehelete forróságát.

– Tíz dollárt, Mr. Sladen. Ideiglenes tagsági díj − világosított fel kurtán.

Szerencsére, kellő időben észre tértem; lévén most gazdag New Yorki üzletember, letettem a tíz dollárt. Ennek fejében kezembe nyomtak egy elegáns kártyát; a kártyán ott állt a nevem, a dátum, továbbá miniatűr betűkkel a tájékoztatás, miszerint tíz dollárért egy éjszakára igénybe vehetem a klub szolgáltatásait. Elrémisztett a gondolat, mit fizetnék, ha, mondjuk, egy hónapra óhajtanám igénybe venni a klub szolgáltatásait.

A ruhatárosnő megszabadított a kalapomtól, Juan pedig jelenlététől: elsuhant egy másik pali felé, hogy azt is megvágja tíz dollárra, miután, elég meggondolatlanul, vendéget hozott magával.

Suzy beterelt a bárba. Életemben ilyen hosszú és ekkora luxussal berendezett bárhelyiséget nem láttam. Kifizettem egy kisebb vagyont két pezsgőkoktélért, aztán nekifogtam volna a bájcsevegésnek, de el sem kezdhettem, mert odasündörgött hozzánk egy zömök emberke, kötetnyi étlapot rakott elénk, és megkérdezte, nem óhajtanánk-e esetleg vacsorát rendelni.

Óhajtottunk. Pontosabban, Suzy óhajtott. Úgy döntött, hogy osztrigával kezdi, aminek, becslésem szerint, minimum dollár volt darabja, utána roston sült folyami pisztrángot kért, azután fácánsültet franciasalátával, fagylaltot és végezetül sajtot. A magam részéről ugyanazt óhajtottam. A zömök emberke felírta rendelésünket, és odasétált következő áldozatához.

– Ahhoz képest, amilyen remek alakja van, Suzy, nagyon jól táplálkozik − mondtam. − Hogyan csinálja ezt?

– Maga szerint jó alakom van? − kérdezte minden lelkesedés nélkül.

– Nagyon. És hozzá nagyon jó étvágya. Sose diétázik?

Suzy-t a téma láthatóan nem érdekelte.

– Néha − mondta, és felemelte üres poharát. − Innánk még egyet?

Ez így ment vagy egy fél óráig. Már azon kezdtem töprengeni, elég lesz-e a pénz, amit magammal hoztam, mikor végre a hölgy ki jelentette, ideje vacsorázni mennünk. Bevonultunk az étterembe.

Mikor letelepedtünk az asztalunkhoz, két hiányosan öltözött leányka éppen egy énekes táncszámot mutatott be a zenekar melletti emelvényen. A nők jók voltak. A zenekar is.

Már a folyami pisztrángnál tartottunk, mikor a mellettünk levő asztalhoz társaság érkezett, két nő és két férfi. Nyomban látszott, hogy fontos személyiségek lehetnek, mert a maitre d’hotel személyesen kísérte őket a helyükre: hátrálva ment előttük, és közben a kezét lengette, mint egy zászlót. Ha zászló lett volna nála, azt lengette volna.

Az egyik nő a társaságból azonnal felkeltette a figyelmemet. Talán huszonhat éves lehetett. Alacsony, feszes idomú; lángszínű estélyi ruhája alatt olyan alakkal, hogy kidülledt tőle a szemem. Csillogó, barna haja hátul kontyban tornyozódott, ami kiemelte fejformája tökéletes vonalát. Klasszikusan szép arca hideg, mint egy görög szobor, talán egy kicsit túlságosan kemény. És nagyon, borzasztóan dölyfös. Mintha tűz égette volna belülről, és ettől szebb lett, mint egyszerűen szép: élővé, kívánatossá, csábítóvá vált, ellenállhatatlanul nőiessé. Talán az a bizonyos trójai Heléna volt ennyire nőies.

A férfiak szemét úgy vonzotta, mint a mágnes. Mind, a zenekar tagjai is, a pincérek is, úgy bámultak rá, mintha csak azt várnák, mikor int nekik, hogy odarohanhassanak hozzá. Megfigyeltem, akármilyen messze voltak tőle, abban a pillanatban, amikor meglátták, mindnek az arcára kiült a leplezetlen, pimasz, sóvárgó vágyakozás. Nocsak, gondoltam, talán én is ilyen otrombán meresztem rá a szememet? Hát igen, döntöttem el magamban.

A társaság másik nőtagjáról is lerítt, hogy úszik a pénzben, amúgy kedves, de jelentéktelen, töltött galamb forma fiatalasszonynak látszott; a barna hajú Szép Helénának garantáltan nem jelentett konkurenciát.

A két gazdag, jól táplált úriember az asztaluknál jellegzetes figura volt: ennek a műfajnak a képviselői délelőttönként, fél tizenegy tájban láthatók, amint éppen szindikátusokat, bankokat vagy üzlethálózatokat igazgatnak. Szinte hallottam, hogy minden mozdulatukra csikorog a gyomorfekélyük. Portóibor-piros ábrázatukból ítélve, ingerlékeny természetű úriember volt mindkettő.

– Magának sincs jobb dolga, mint bámulni? − mondta bosszúsan Suzy.

– Miért? Csak én bámulok? − kérdeztem, és ránevettem. − Ki az a nő? Nem az a kerek képű, hanem az a másik, a barna.

Suzy megvetően biggyesztette az ajkát.

– Nem értem, miért buknak úgy rá a férfiak. Szerintem az a nő nem más, mint egy betegesen szexualizált, undorító állat.

– Én viszont állatbarát vagyok − mondtam. − Egyszer érmet is kaptam, mert kimentettem egy kutyát a folyóból. Ki az a nő?

– Azt hittem, mindenki ismeri. Uram egek! Még ha annyi pénzem lenne, mint neki, akkor se produkálnám magam ilyen közönséges módon, mint ez. Nem is értem, Piero miért nem kúszik előtte hason, mikor az asztalához vezeti. Igazán már csak az hiányozna.

Előrehajoltam, és nem sok sikerrel, megpróbáltam nem kiabálni. Megismételtem: − Ki − az − a − nő?

– Nem vagyok süket − mondta Suzy bosszúsan, és hátrahúzódott a székén. − Cornelia Van Blake, ha tudni akarja. − Hófehér vállát vonogatva tette hozzá: − Azt hittem, még a New Yorkiak is ismerik.

– Cornelia Van Blake?

Töprengve néztem rá. Hol hallottam ezt a nevet? Mivel kapcsolatban?

– Itt lakik Tampa Cityben?

– Persze. A West Summiton van villája és hozzá tíz hektár parkja. Ha nem tudná, West Summit Tampa City legelőkelőbb negyede, csak milliomosok engedhetik meg maguknak, hogy ott házuk legyen.

Milliomosok…

Kísérteties érzés bizsergett végig a gerincemen.

Hát persze! Már emlékszem. Cornelia Van Blake volt az a milliomosnő, akivel Joan Nichols találkozott Párizsban. Pontosan emlékeztem Jane Shelley szavaira:

Csodás tehetsége volt pénzes emberekkel megismerkedni. Mikor Párizsban voltunk, összebarátkozott Mrs. Cornelia Van Blake-kel, a milliomos feleségével. Ne kérdezze, hogyan csinálta, mindenesetre sikerült neki.

Kétszer is meglátogatta Mrs. Van Blake-et a szállodájában, és együtt is vacsoráztak.

Még egyszer szemügyre vettem a barna nőt: a menüt tanulmányozta. A maitre d’hotel tartotta eléje.

Egyáltalán nem tűnt olyan nőnek, aki lerobbant showgörlökkel barátkozik: egyáltalán nem volt az a fajta, aki bárkivel barátkozik. Ha arról lenne szó, fogadni mernék, hogy egy jéghegy hamarabb fogna tüzet, mint ő.

– Azok közül a jó húsban levő urak közül melyik a nő férje?

Suzy türelmetlenül fészkelődött.

– Kedves uram, a nő özvegy. A férje tavaly meghalt. Maga nem tud semmit?

– Balszerencsés fickó − mondtam, és megembereltem magamat. Erőszakkal fordítottam el a szememet Mrs. Cornelia Van Blake-ről, és továbbfogyasztottam folyami pisztrángomat.

Semmi éhséget nem éreztem. Legalábbis a pisztrángot nem kívántam.

IX. fejezet

I.

Vacsora után táncolni mentünk; Cornelia Van Blake-et csak később hoztam megint szóba, akkor, mikor szünetet tartottunk, és átmentünk a bárba, inni valamit.

Suzy rájött, hogy jól táncolok. Bevallom, a társalgás meglehetősen gyenge oldalam, a tudományom nem terjed túl a szokványos típusszövegen. A tánc viszont, mondhatnám, specialitásom. Suzy elsőrendű partnernak bizonyult, és miután egyszer körbekeringtük a parkettet, annyira feloldódott, hogy bevallotta, nagyon meg van elégedve a produkciómmal. A második kör után még tovább oldódott, majd egy különlegesen lendületes tangó után kezdett egészen emberi lény módjára viselkedni.

– Menjünk ki, igyunk meg egy whiskyt − javasoltam. − Aztán folytatjuk. Mutassuk meg ezeknek, milyen az igazi tangó.

– Hol tanult meg ilyen jól táncolni, Chet? − kérdezte, és belém karolt.

Hát igen, számtalan módja van annak, mivel lehet egy nőt levenni a lábáról. Érdekelt volna, létezik-e olyan, amivel Cornelia Van Blake is levehető a lábáról.

– Kedves hölgyem, mit képzel? − kérdeztem fölényesen. − Az ilyesmit nem tanulja az ember, erre születni kell.

Suzy kuncogott.

– Na, ezt megkaptam, úgy kell nekem. Rendben van, ne haragudjon, amiért az elején olyan undok voltam, de általában azok, akiket Hart rám sóz, hogy ide elhozzam, rendszerint az idegeimre mennek. Rémes. El sem tudja képzelni.

– Hát igen. Egy nőnek meg kell őriznie, ha mást nem, legalább a női méltóságát.

Romantikus pillantást vetett rám.

– Csak azért ne higgye, hogy amiért táncolni tud, másról is szó lehet. Mert nem lehet.

– Azért még ne kiáltson segítségért! Csak ha úgy érzi, szüksége van rá − nevettem, és benyitottam a bárba. − Ki beszélt itt arról, hogy én mást is akarnék?

– Értem én a célzást − mondta; felmászott az egyik bárszékre, és intett a bárfiúnak.

Két whiskyt rendeltem, és én is feltornásztam magam mellette egy székre.

Lopva körülkémleltem. Reméltem, hátha a zsúfolt helyiségben valahol megpillantom Mrs. Van Blake-et, de nem volt sehol.

– Sokat gondolkoztam azon, milyen szép lenne milliomosnak lenni − mondtam, miközben szemrebbenés nélkül kifizettem két whiskyért a háromszoros árat. − Ha nem lenne alaptermészetem a lustaság, valamit tennék is ez ügyben. Nézze például azt a Van Blake-et. Mit mondott, mennyije van?

– Nem mondtam semmit. Senki sem tudja. A férje állítólag ötmilliót hagyott rá, de mindenki azt mondja, sokkal több volt. A pofa kitalált valami szerkezetet, amit az olajfúrásoknál használnak, és csak annak a szabadalmi díjából évente jó pár ezer dollárt bezsebel. Amellett még zsugori is a nő. Van Blake adta a pénzt ehhez a klubhoz is, és az övé volt a részvénytöbbség, de mikor meghalt, Cornelia eladta Royce-nak. Most Royce vezeti a klubot.

– Vajon mennyit fizetett neki Royce? − kíváncsiskodtam, és még egyszer megszemléltem a bár vagyont érő berendezését.

Suzy a vállát vonogatta.

– Sokat. Az a nő megnézi, miért mit kap.

– Azt mondja, a férje tavaly meghalt?

– Igen. Meggyilkolták.

A whiskys pohár majdnem kiesett a kezemből.

– Meggyilkolták? Hogyan? Miért?

Csodálkozva fordult felém.

– Hiszen az újságok tele voltak vele! Maga talán nem olvas újságot? Mikor olyan kíváncsi a természete?

– Hagyjuk az én természetemet. Fogadjunk, hogy a New Yorki újságok nem foglalkoztak annyit az üggyel. Különben is, jobb dolgom is van, mint újságot olvasni. Ott van a rádió, az nekem bőven elég. Ki gyilkolta meg?

– Egy vadorzó. Van Blake gyűlölte a vadorzókat. Akár hiszi, akár nem, minden reggel hét óra előtt kilovagolt a parkba, és ha tetten ért egy vadorzót, a lovaglóostorával kergette el. Nos, hát ez egyszer túlzásba vitte. A pofa agyonlőtte. Úgy kellett neki.

– Igazi feudális tempó. És mi lett a vadorzóval?

Suzy ismét a vállát vonogatta.

– Nem tudom. Meglógott. A rendőrség sose találta meg. − Kiitta a whiskyjét, lecsúszott a székéről. − Gyerünk táncolni. Ma korán kell lefeküdnöm. Holnap délben modellt állok Hartnak, és nem akarok úgy kinézni, mint egy hulla.

– Az teljesen elképzelhetetlen, hölgyem − mondtam gálánsan, és a sarkában lépdelve, visszamentem vele a bárba.

Egyig táncoltunk. Egykor Suzy kijelentette, most már haza kell mennie.

Mióta a klubba betettem a lábamat, állandóan arra vártam, mikor látom meg Hamilton Royce-ot, de hiába igyekeztem, egy férfi sem felelt meg, még megközelítően sem, annak, amilyennek elképzeltem.

A bárból kifelé menet megkérdeztem Suzy-t: − Royce nem mutatkozik ma este? Szerettem volna megismerkedni vele.

– Nem láttam. Nem mindig jön elő − mondta közönyösen. A hallban megállt. − Várjon itt rám, rögtön jövök.

Utánanéztem, amint belibeg a Hölgyek feliratú ajtón. A hall tele volt távozókkal, sűrű tömegben nyüzsögtek körülöttem. A falhoz húzódtam, hogy ne zavarjam őket. Jobbra tőlem folyosó nyílott, a végén tölgyfa ajtó. Roppant elegáns ajtó. Érdekes ajtó. Ez az a fajta ajtó, gondoltam, amilyent egy ilyen pöffeszkedő luxuslokál tulajdonosa az irodája ajtajára tetet. És az a bizonyos tulajdonos, Hamilton Royce, mind ez ideig nem került a szemem elé. Pedig csak azért voltam ott, mert őt akartam megnézni magamnak.

Legfeljebb két másodpercig haboztam. Mindig mondhatom később, hogy a férfimosdót kerestem, és eltévesztettem az utat.

Gyors pillantással felmértem a helyzetet. A portás elmerülten számlálgatta az este folyamán begyűjtött borravalókat. A ruhatárosnőt körülnyüzsögték a kalapjukért harcoló klubtagok. Juan, késként villogó szemével, egy kövér, nyilván nagyon fontos személyiség, talán szenátor előtt hajlongott, aki ugyancsak menni készült. A lépcsőkön a lakájnak öltöztetett gorillák taxiért fütyörésztek.

Senki rám sem hederített.

A folyosó bejáratához húzódtam, majd lassan, a tőlem telhető leghanyagabb léptekkel elsétáltam a tölgyfa ajtóhoz.

Kezem a kilincsen, lassan benyitottam. Az ajtó annyi zajt sem keltett, mint egy hulló falevél.

A szemem végigfutott a tágas, fényűző eleganciával berendezett szobán. Férfiszoba: olyan férfié, akinek rengeteg pénze van, aki minden kényelmet megadhat magának, és aki nem hagyott ki semmi lehetőséget, amivel kényelmi igényeit kielégítheti.

Mindez egy töredék másodpercig. Aztán megláttam a kandalló mellett némán birkózó párt.

Egy férfi és egy nő dulakodott egymással. A nő Cornelia Van Blake. A férfi magas, karcsú, jóképű, vékony bajszos, napbarnította férfiú.

A férfi úgy fogta le Corneliát, ahogy Rudolph Valentino fogta le annak idején nőpartnereit a némafilmek korában: a nő csuklóját fél kézzel leszorította, másik karjával a derekát ölelte, így próbálta hátradönteni, miközben ajkával az ajkát kereste.

A nő vadul igyekezett szabadulni; izmosabb volt, mint gondoltam, mert a férfinak keményen meg kellett küzdenie, hogy leszorítva tarthassa.

Ha egy férfi túlzottan összpontosítja figyelmét egy nőre, azzal bárki könnyedén elbánik, ez ősi meggyőződésem.

Ritkán alkalmazok erőszakot: az elhatározáshoz is lusta vagyok. Pedig a háború alatt − balszerencsémre a tengerészgyalogsághoz vonultattak be − vitathatatlanul a legjobb könnyűsúlyú ökölvívó voltam az egységemnél, kizárólag, mert rájöttem, hogy bokszolni még mindig kevésbé fárasztó, mint kitennem magam zászlóaljparancsnokom − mellesleg fanatikus sportember − egyéb irányú szeszélyeinek.

Mit sem törődve, mi lesz a következménye, néhány gyors lépéssel az íróasztalnál termettem.

A férfi elengedte Corneliát, felém fordult. A szeméből düh sugárzott. Hogy zavarát enyhítsem, gyorsan elhelyeztem egy jobb horgot az állán. Pompásan sikerült ütés volt. Elsöprő hatású.

A fickó hanyatt zuhant az íróasztalára, majd miután lesodort róla néhány költséges mütyürkét, maga is rászédült a mütyürkéire.

– Sajnálom, hogy nem jöttem korábban − mondtam Corneliának, aki akkor már mélyen kivágott, váll nélküli estélyi ruhájának a birkózás közben lecsúszott kivágását igazgatta.

Azt sem mondta, köszönöm.

Volt már szerencsém dühös nőkhöz életemben, de Cornelia izzó, visszafojtott dühe teljesen újszerű élményt nyújtott. Arca fehér volt, mint a frissen esett hó, szeme lángolt, mint a tűzforró parázs, mondanám, ha viktoriánus regényíró lennék.

Úgy nézett keresztül rajtam, mintha ott sem lettem volna. Gyilkos pillantást vetett a teljes hat láb hosszával még mindig hanyatt fekvő férfira, aki éppen a fejét rázogatta, remélve, hogy ettől valamennyire észre tér, aztán sarkon fordult, és kiment a szobából. Ahogy a közelembe ért, éreztem magamon, hogyan árad belőle perzselőn a düh.

Feszültségem enyhítendő, belemarkoltam az íróasztalon álló aranyszelencébe, kivettem egy cigarettát, és rágyújtottam. Egy szippantás, és mintegy jelzőlámpa villant az agyamban: egyiptomi, Abdullah. Megnéztem a márkajelzést a cigarettán, nem tévedek-e. Aztán a nagydarab férfit néztem meg, amint éppen feltápászkodott a földről. Pontosan a fejemben volt Bernie személyleírása a titokzatos Henry Rutlandról: több mint hat láb magas, karcsú; napbarnított arc, vékony bajusz; egyik karján aranylánc karkötő, a másikon arany karóra.

A fickónak a bal csuklóján arany karkötő. A jobbon arany karóra. Egyébként, függetlenül az arany dekorációtól, úgy illett rá a leírás, mint egy méretre készült kesztyű.

Persze, ez nem volt éppen megfelelő alkalom odalépni hozzá, kezet rázni, mondván: „Ha nem tévedek, Henry Rutlandhez van szerencsém?”

Ezzel szemben, megfelelő alkalomnak éreztem sürgősen eltűnni a szobából, megemészteni felfedezésszámba menő új élményeimet, és eldönteni, mi legyen a következő, célszerű teendő.

Amíg Royce, az íróasztal szélébe kapaszkodva, nagy nehezen lábra állt, két lépést tettem az ajtó felé. Aztán megálltam.

A hangtalanul nyíló ajtóban Juan állt előttem kegyetlen, füstös, merev arcával. Jobb kezében harmincnyolcas revolver. Egyenesen a mellemre célzott.

II.

Egy végtelennek tűnő percig nem történt semmi. Csak néztük egymást mereven, Juan meg én. Aztán Juan előrelépett, becsukta maga mögött az ajtót, háttal nekitámaszkodott.

Royce megkerülte az íróasztalt, leült. Ujjával az állkapcsát tapogatta, nyilván fájt neki. Tűnődő szeméből halál lövellt felém.

– Nézd meg, ki ez.

Juan kinyújtotta bal kezét.

– Tárca − mondta. − És mozgás!

Elővettem a tárcámat. Mikor átnyújtottam neki, rájött, hogy nem tud egyszerre a tárcával foglalkozni, meg engem is sakkban tartani a revolverével, ezért leeresztette a revolver csövét. Ami hallatlan ostobaság volt tőle. A szemét is levette rólam. Vagy túlzottan bízott magában, vagy egyszerűen fafej volt. Nem vettem magamnak a fáradságot, hogy eldöntsem a kérdést. Pompás jobb horogütést küldtem az állára: életemben nem ütöttem meg embert ilyen keményen. Ahogy az ütés ereje végigfutott a karomon, azt hiszem, nekem jobban fájt, mint neki.

Úgy csuklott össze, mint egy rongy. Röptében kaptam el a revolvert, mielőtt elérte volna a szőnyeget.

– Az az érzésem, mozgalmas esténk van − mondtam mosolyogva a nagydarab férfinak, és megcéloztam a revolverrel.

Rám nézett. Az arca elfehéredett a dühtől.

– Takarodjon innen − sziszegte.

– Már megyek is. A pisztolyt majd ott hagyom annál a gorillánál a kapuban. Biztosabb, ha nálam marad, míg ki nem érek ebből a lebujból. − Azzal felmarkoltam a tárcámat, és az ajtóhoz hátráltam.

Mozdulatlanul ült, tenyere az íróasztal lapján, napbarnította arca halálsápadt.

Mindent egybevetve, nem lehetett kellemes estéje.

Kinyitottam az ajtót, kihúzódtam a folyosóra, gyors léptekkel a hallba siettem.

Suzy már várt rám.

– Uram egek, hol mászkált? − kérdezte türelmetlenül. − Már éppen elhatároztam, hogy egyedül megyek haza.

– Pontosan ezt fogja tenni − mondtam. − Nincs időm sokat magyarázkodni. Kérje meg az egyik gorillát, hozasson egy taxit magának. Még a kalapomat sem várom meg.

Otthagytam faképnél. Nagyon siettem. A kijárattól visszapillantottam, tátott szájjal, a meglepetéstől szótlanul bámult utánam.

– A kocsiját, uram? − kérdezte hivatalos szigorral a portás.

– Köszönöm, majd magam − mondtam, elrohantam mellette, végig az úton, egy parkoló kocsisor felé.

Fogalmam sem volt, mennyi időbe telik Royce-nak, míg akcióba lép, de tudtam, addig nem vagyok biztonságban, míg túl nem jutottam a kapuőrségen.

A Buickot könnyen megtaláltam. Az őrnek markába nyomtam egy dollárt, és beugrottam a volánhoz. Míg a kocsifelhajtón végighajtottam, elővettem a revolvert, és az ablakon át kihajítottam a sűrű babérbokrok közé. Nem felejtettem el, mit mondott Creed, mi vár rám, ha nincs fegyverviselési engedélyem, és fegyvert találnak nálam.

Bölcs cselekedet volt, mert amint kocsim fényszórója megvilágította a kaput, láttam, hogy zárva van.

A kapuban némán, mozdulatlanul állt a két őr, plusz egy hatalmas, bivalykinézetű fickó; a bivalykinézetű fején széles karimájú puhakalap. Rám vártak.

A puhakalapos pontosan fényszóróim sugarában terpeszkedett; kilométerekről ordított róla, hogy hekus. Vörös, durva arca volt, a brutalitás szobra lehetett volna.

Vegyél egy rakás vörös agyagot. Gyúrd össze nagyjából emberfej formájúra, nyomjál a közepébe egy másik darab vörös agyagot orr helyett, húzzál egy vonalat a szája helyén, végül dugjál két gyufafejet kétoldalt szemnek, és − megtévesztésig hűen − előtted áll a fickó feje.

Jóval magasabb volt hat lábnál. Amint ott állt, raglánja zsebébe mélyesztett kézzel, lábát terpesztve, fejét oldalt billentve, csak úgy áradt belőle a nyers, állati erő.

Kíváncsi voltam, vajon ez-e a híres Carl Lassiter őrmester, Bradley kapitány szerint a legocsmányabb hekus Tampa Cityben. Ha nem ő, a továbbiakban már egyáltalán nem érdekelt. Ez a fickó nekem egyszer s mindenkorra elég volt.

Megálltam előttük.

A két őr közrefogta a kocsit, jobb kezükkel készenlétben tartották pisztolyukat. Egyszerre nyitották ki kétoldalt a kocsi ajtaját.

– Tartsa a kezét a kormánykeréken − reccsent rám, aki mellettem állt.

Mozdulatlanul ültem, kezem a kormánykeréken.

– Miért? Miről van szó? − kérdeztem. − Mit akarnak?

– Szállítsátok ki − mondta a puhakalapos. Rekedt, mély hangja furcsán szakadt ki bivalynyakából.

A túloldalon álló őr rám fogta pisztolyát.

– Szálljon ki, és a kezét tartsa nyugodtan.

Kiszálltam.

– Megőrültek? − kérdeztem. − Ideiglenes tag vagyok…

– Kuss − horkant rám a puhakalapos, és odaszólt az egyik őrnek −, nézzétek meg a kocsit. − Aztán a másikhoz fordult. − Vezessétek be.

Az őr a hátamba nyomta a pisztoly csövét. − Mozgás.

Megkerültem a kocsit, besétáltam a kapu mellett álló őrbódéba. A bódé egyetlen, tágas szobából állt, benne íróasztal, puskaállvány puskákkal, két szék és egy hideg kokszkályha.

A hekus is bejött utánunk. A lámpa éles fényénél alaposan végignézett, aztán elővette szolgálati jelvényét, és az orrom elé tartotta.

– Én Lassiter őrmester vagyok − mondta. − Maga kicsoda?

– Sladen − feleltem. − Mit akarnak tőlem?

– Tárca.

Odaadtam a tárcámat. Az asztalhoz vitte, egyik hatalmas ujját beleakasztva, kirázta tartalmát az asztal lapjára.

Leült, lassan, igazi rendőralapossággal végignézett mindent.

Miután mindent gondosan megvizsgált, odalökte felém az egészet. Nem volt sok: hivatali névjegyek, valami készpénz, vezetői jogosítványom és egy hevenyészett költségjegyzék, amit egy félig elhasznált darab papír hátára firkáltam.

Míg a papírjaimat és a pénzemet helyre rakosgattam, a bivalyképű mereven nézett. Nem emlékszem, hogy valaha ennél kellemetlenebbül fixírozott volna valaki.

A tárcámat a zsebembe mélyesztettem, felnéztem, egyenesen hideg, merev malacszemébe.

– Megnyugodott? − kérdeztem.

– Kíváncsiskodunk? − kérdezte, de úgy, mintha a puszta tény is undorítaná, hogy szóba kell állnia velem.

– Író vagyok − mondtam. Elővettem a névjegyemet, letettem eléje. − Sose hallott a Bűnügyi Krónikáról? Többnyire együtt dolgozunk a rendőrséggel.

– Egészségükre váljék − mondta, felemelte nehéz testét a székről, megkerülte az asztalt.

Nem vagyok kifejezetten alacsony termetű, de mellette törpének éreztem magam.

A másik őr is bejött a szobába. Tagadóan intett fejével Lassiter felé.

Lassiter rám nézett.

– Elő a pisztollyal − mondta, és a kezét nyújtotta.

– Micsoda pisztollyal? − kérdeztem értetlenül. − Miről beszél?

Ocsmány arca bíborvörös lett.

– Emelje fel a karját − reccsent rám, és a szeme szikrázott hozzá.

Felemeltem a karomat. Gyors, szakavatott mozdulatokkal tapogatott végig: mintha egy kőtörő kalapáccsal ütögetett volna.

– Hol dobta el? − vicsorgott.

– Mit hol dobtam el? − kérdeztem, és igyekeztem megőrizni bamba arckifejezésemet.

Vaskos kezével megmarkolta az ingem elejét. A szájából fokhagyma és whiskybűz áradt.

– Hol dobta el? − recsegte még egyszer, és egy kicsit megrázott, amitől majdnem kitörött a nyakam.

Hallgattam. Tudtam, ha magyarázkodni kezdek, jön a verés. Annyira hülye nem voltam, hogy azt képzeljem, elbírnék hármukkal.

– Nincs pisztolyom. Sose volt pisztolyom. Világos?

Felemelte bal kezét, pofon vágott. Mintha egy baseballütőt vágott volna az arcomba.

A kezem már ütésre rándult, de az utolsó tört másodpercben megfékeztem magam. Ha kettesben vagyunk, elintézem, de nem úgy, hogy a két másik fickó lefogjon, míg ő velem foglalkozik.

– Rajta, üssön meg − vicsorogta a képembe. − Mire vár?

– Nem ütöm meg − mondtam. − Megőrült maga? Mi baja van?

Még egy rázás következett, amitől meglazultak a bölcsességfogaim, aztán elengedett.

– Mit csinál Tampa Cityben?

– Körülnézek. Megpróbálok anyagot találni valami riporthoz. Van kifogása ellene?

Előrefeszítette a vállait.

– Micsoda anyagot? − meredt rám.

– Amit éppen találok − mondtam. − Mitől lett annyira ideges? Nem jöhet ide Tampa Citybe egy író témát keresni anélkül, hogy a zsaruk rá ne másszanak?

Bőszült undor ült ki az arcára.

– Nem szeretjük a kíváncsi embereket ebben a városban − mondta. − Vigyázzon magára. Másodszor nem figyelmeztetem. Most pedig tűnjön innen, és ne lássuk többé itt a klubban.

– Oké, őrmester − mondtam. − Értettem.

– Tűnés − horkant fel. − Gyerünk, ne is lássam.

Az ajtóhoz léptem.

Szinte számítottam rá, de akkora testű embertől nem vártam olyan fürgeséget: mielőtt elugorhattam volna előle, mérföldes csizmájával úgy rúgott belém, hogy kirepültem az őrbódéból, és négykézlábra ereszkedve értem földet a kocsifelhajtón.

Lassan utánam sétált, és végignézett rajtam.

– Erről írjon riportot, kíváncsi úr − mondta vigyorogva, és a fogait villogtatta hozzá. − És ha még egyszer találkoznánk, kaphat tőlem még további anyagot is.

Meg tudtam volna ölni. Ha revolver van nálam, megölöm.

Lassan felálltam.

A két őr kinyitotta a kaput.

Lassiter meglendítette a csizmáját, belerúgott a kocsiba, hogy a sárvédő behorpadt, a máz lepattogzott a horpadásról.

– Ezt a szemetet se lássam többet − mondta.

Beültem a kocsiba, elhajtottam. Rázott a düh.

Még mikor a hotelhoz értem is, reszkettem.

III.

Másnap tíz óra tájban megreggeliztem, elkértem a fogadóportástól a telefonkönyvet, és megkerestem Mrs. Cornelia Van Blake telefonszámát meg a címét. Címként mindössze ennyi állt a könyvben: Vanstone, West Summit.

Megkérdeztem a portást, hogyan jutok el a West Summithoz.

– Tudja, hol a Golden Apple klub?

Mondom, tudom, hol a Golden Apple klub.

– Ahogy a klubot elhagyja, lemegy a tengerpartra, és elmegy egy útjelző tábláig. West Summit az egész dombtető a San Franciscói autóút mellett.

Megköszöntem a felvilágosítást, kihoztam a garázsból a Buickot, megálltam egy virágüzletnél, mentegetőző üdvözletet és fél tucat orchideát küldtem Suzy-nak, aztán elhajtottam a tengerparti sétányra.

A Golden Apple mélységes álomba merült, a kapuk zárva, az őrbódé ajtaja zárva: senki, aki utánam küldött volna egy tétova golyót.

Továbbmentem a dombtető felé, egyenletesen emelkedő, elhagyatott parti úton.

Egy elágazásnál tábla jelezte az irányt a West Summit felé. Balra lefordultam a tengerparti útról, és meredek szerpentinen felkapaszkodva, elértem a dombtetőt.

A Vanstone-féle birtok a széles, fákkal szegélyezett út végén kezdődött. Egyfelől a tengerre nézett, a másik oldalon messze elnyúlt egy erdő felé. Az erdő aztán lehúzódott tovább, a friscói autóútig.

Hogy ez Vanstone, kiderült a magas, kovácsoltvas kapura kitett tábláról. A villa kívülről nem volt látható, eltakarta a parkot körülvevő, magas kőfal. A fal tetején gonosz kinézetű, hegyes vasak, mint megannyi dárdahegy meredtek az égnek. A kapu mellett őrbódé. Ide tehát senki sem hajthat be minden további nélkül, nem csengethet be, hogy Mrs. Van Blake-et keresi, vele szeretne beszélni.

Ha valakiből egyszer milliomos lesz, vigyáznia kell magára: mennyi mindenről le kell mondania, ami hozzá tartozik a mindennapi, természetes élethez.

Elhajtottam a kapu előtt, továbbmentem balra a fal mellett. Egy jó mérfölddel arrébb az út lejteni kezdett, a távolban már látszott a friscói autóút.

Megállítottam a kocsit. Kiszálltam, lehúztam a cipőmet, és mezítláb, zokniban felkapaszkodtam a tetejére. A kocsi tetején állva, elláttam a fal felett, és alaposan szemügyre vehettem a villát is, a parkot is.

Pontosan olyan volt minden, amilyennek egy milliomos rezidenciáján lennie kell: gondozott kertek, rengeteg virág, méregzöld, biliárdasztal simaságú gyep, homokos kocsifelhajtó. A tűző napon regiment kínai kertész dolgozott.

Az impozáns méretű ház hófehér fala vakítóan csillogott a napfényben; a háztető zöld csempe, az ablakokon a redőnyök is zöldek. A bejárati lépcső két oldalán, a ház teljes szélességében napernyőkkel teleszórt, csodálatos terasz terpeszkedett.

A kertészeken kívül sehol semmi jele az életnek: senki sem végzett egészségügyi sétát a teraszon, az ablakokon sem nézett kifelé senki.

Az egész házból áradt a magányosság. Nem szerettem volna ekkora házban egyedül lakni.

Lemásztam a kocsi tetejéről, visszabújtam a cipőmbe, beültem a volán mellé. Egyelőre nem állt szándékomban meglátogatni Mrs. Van Blake-et, ezért visszahajtottam a szállodába.

Ebéd előtt felhívtam Bradley századost a szobámból, és megkérdeztem, felkereshetném-e este.

– Hát persze − mondta −, már kíváncsi vagyok, mire jutott. A kocsit ne hagyja a házam előtt, jó?

Megnyugtattam, hogy erre vigyázni fogok, és kilenc felé ott leszek.

Ebéd után felsétáltam a szobámba, mert meg akartam írni esedékes jelentésemet Bernie-nek. Amint az ajtón beléptem, rögtön láttam, hogy míg oda voltam, valaki kutatott a holmijaim között.

Behúztam magam mögött az ajtót.

A bőröndömet a csomagtartó állványon hagytam, most a földön hevert. A felöltőm, amit a szekrénybe akasztottam, az ágyon.

Kihúztam a szekrény felső fiókját. Valaki kíméletlenül összetúrta az ingeimet, zoknijaimat, annyi fáradságot sem vett magának, hogy helyre rakja őket. Végignéztem a többi fiókot is: az a valaki azokat is, nyilván sietősen, átkutatta. Az illetőt láthatóan nem érdekelte, észreveszem-e, hogy ott járt.

Úgy gondoltam, ez csak Lassiter lehetett, de biztos akartam lenni. Letelefonáltam a portára, és kértem, küldjék fel a szállodai detektívet.

Nem telt el öt perc, a detektív megjelent a szobámban: kövér, tohonya férfiú, lógó bajusszal, hideg halszemmel.

Az asztalra kikészítettem öt dollárt, hogy nyomban észrevegye, amint belép. Még engem észre sem vett, a szeme már megakadt a pénzen.

– Hekusok jártak nálam? − kérdeztem, és a pénzt néhány centiméterrel közelebb toltam hozzá.

Nyilvánvalóan hallgatást parancsoltak neki, de az öt dollár túl erős kísértésnek bizonyult. Pillanatnyi habozás után igent bólintott.

– Lassiter őrmester? − kérdeztem.

Újabb bólintás.

– Sajnálom, amiért zavartam − mondtam, és átadtam neki az öt dollárt.

A farzsebébe csúsztatta a pénzt, harmadszor is bólintott, és kivonult a szobából: komoly, szolid, megvesztegethető férfiú.

Nos, Lassiter nem talált semmit, amiből megtudta volna, miért vagyok Tampa Cityben. Nem hoztam magammal egyetlen feljegyzést sem, semmi árulkodó írást a Benson-ügyről. Valószínűleg még mindig a fene ette, mit keresek ott, és keresek-e valamit egyáltalán?

Leültem az asztalhoz. A fiókból előhúztam egy köteg papírt, és nekiálltam az írásnak. Hosszú levélben részletesen tájékoztattam Bernie-t a legfrissebb eseményekről. Azt hittem, elpusztulok az erőlködéstől, de hiába, ezt a levelet meg kellett írnom. El is tartott egy darabig; mire elkészültem vele, hat óra elmúlt. Miután a borítékot leragasztottam, lementem az utcára. A levelet bedobhattam volna a szálloda gyűjtőládájába, de nem mertem megkockáztatni; elsétáltam inkább a legközelebbi utcasarokig, ott dobtam bele egy postaládába. Aztán visszasétáltam a szállodába.

A hallban, az egyik fotelban, zömök, testes férfi terpeszkedett, és újságot olvasott. Mérföldekről lerítt róla, hogy hekus.

A pult mögött lézengő házi detektív megvárta, míg odaérek hozzá, akkor előbb a zömök, testes férfiúra nézett, aztán rám, majd lassan lehunyta egyik szemét. Ezután felemelte két húsos ujját, lassan, megfontoltan megvakarta a nyakát, megint rám nézett, és enyhén az utca felé intett a fejével.

Ha valaki szavak nélkül történeteket tud elbeszélni, ez a házi detektív tudott. Felsőfokon. Annyi mindenesetre nyilvánvaló volt, hogy még egy hekus van, kint az utcán. Az öt dollár, úgy látszik, nem hullott terméketlen talajra.

Visszakacsintottam rá, aztán odasétáltam a lifthez, és felvitettem magam az emeletre. A szobámból felhívtam Suzy-t. Közvetlenül mielőtt felvették a kagylót, halk kattanás hallatszott a vonalban. Szóval lehallgatnak, gondoltam. A hölgy nincs otthon, és csak későn megy haza, közölte Suzy szobalánya. Megköszöntem, és letettem a kagylót.

Kíváncsi lettem volna, mióta hallgatják le a beszélgetéseimet. Eltöprengtem, hallottam-e azt a bizonyos kattanást, mikor Bradleyt hívtam; nem emlékeztem rá, de nem voltam biztos benne. Remélhetőleg Lassiter előbb nem tudott rákapcsolódni a vonalamra, és nem hallgatott bele, mikor Bradleyvel beszéltem; azt se testem, se lelkem nem kívánta volna.

Két jól idomított hekussal a nyakamon amúgy sem ígérkezett könnyűnek az út a kapitányhoz. Úgy döntöttem, legcélszerűbb, ha nyomban elindulok, mert így bőven lesz időm lerázni őket, jóval, mielőtt a Lincoln Drive-ra eljutnék.

A portánál megálltam.

– Itthon vacsorázik, uram? − kérdezte a portás, miközben a kulcsomat a helyére rakta.

– Nem, házon kívül leszek − közöltem emelt hangon, nehogy a zömök, testes férfiú egy szót is elszalasszon belőle.

Elsétáltam a kijárathoz, kiléptem a forgóajtón, a lépcső tetején megálltam. Körülnéztem. Akárhogy meresztettem a szememet, a sétányon nyüzsgő tömegben nem tudtam felfedezni a másik hekust.

– Kocsit parancsol, uram? − kérdezte az egyenruhás portás.

Nemet intettem, lesétáltam a lépcsőn. Néhány percet gyalogoltam a sétányon, aztán befordultam a város felé, és benyitottam a legközelebbi bárba. A pulthoz sétáltam. Whiskyt rendeltem, szódával.

A helyiségben rajtunk kívül alig lézengtek egypáran. Megnéztem a csapos arcát, elég értelmesnek találtam, közelebb hajoltam tehát hozzá.

– A feleségem figyeltet − súgtam bizalmasan. − Ki lehet innen jutni valahol hátul, öreg? − Meglengettem előtte egy dollárost.

A csapos cinkosan vigyorgott.

– Hát persze − mondta. − Azon az ajtón menjen ki ott, onnan kijut a hátsó kijárathoz, ami a Dorset Roadra nyílik.

– Kösz − mondtam. Egy húzásra lehajtottam a whiskymet, keresztülmentem a helyiségen, és a csapos által jelzett ajtón át kiléptem egy folyosóra.

A folyosón, jobb kéz felől, jókora szekrény állt. Szemben velem a hátsó ajtó. A szekrényben seprűk, törlőrongyok; bőven maradt hely a számomra. Beléptem, magamra csuktam az ajtót, és vártam.

Nem kellett soká várnom. Néhány másodperc múlva nyílt a bár ajtaja, nehéz lábak döngtek végig a folyosón.

Résre nyitottam a szekrény ajtaját, és kikukucskáltam.

A zömök, testes hekus kivörösödött arccal, villámló szemekkel éppen a hátsó ajtót nyitotta ki, kilépett az utcára, jobbra-balra tekingetett. Aztán elindult jobbra.

A szekrény falának támaszkodtam, és tovább vártam, nekem nem volt sürgős. Gondolnom kellett a kettes számú hekusra is. Ő talán éppen a bárt figyeli. Húsz hosszú, fárasztó perc után kinyitottam a szekrény ajtaját, kilestem.

Csend volt. Kiléptem a szekrényből, lábujjhegyen a hátsó ajtóhoz osontam, halkan kinyitottam.

Előttem, a járda szélén, éppen megürült egy taxi; a sofőr, mielőtt továbbhajtott, cigarettára gyújtott. Egy ugrással mellette termettem, felrántottam a kocsi ajtaját, beugrottam.

– A vasútállomásra, de gyorsan − mondtam.

A sofőr gázt adott. A vasútállomásról tudtam, hogy a város másik oldalán van, arra, amerre Bradley lakik. Mikor az állomás épülete feltűnt előttünk, megállíttattam a taxit, fizettem és kiszálltam.

Az órám szerint bőven volt még időm a Bradley-féle találkozóig. Egy közeli mozi kínálkozott célszerűnek, hogy ott eltöltsem hátralevő, majdnem teljes órámat. Elhelyezkedtem az utolsó sorban, és negyvenöt percen át merengtem Jane Russel bájain, amint a mozivásznon produkálta magát.

Mire a moziból kijöttem, besötétedett. Ha az emlékezetem nem csalt, a Lincoln Avenue legfeljebb ötpercnyire lehetett az állomástól. Az úton feszülten figyeltem minden mozgást; mikor, vagy ötven lépésnyire a mozitól, megláttam egy rendőrt, beosontam egy trafikba. Vásároltam egy csomag Camelt, kibontottam, komótosan rágyújtottam: hagytam időt a rendőrnek, hogy továbbsétáljon.

Négy perc sietős gyaloglás után elértem a Lincoln Avenue sarkára. Egy pillanatra megálltam, végignéztem a hosszú utcán. Kihalt volt és néma, mint a temető éjfélkor.

X. fejezet

I.

– Lassiter kopói a sarkamban voltak, mikor elindultam − mondtam, miközben elhelyezkedtem Bradley egyik kopott foteljában −, de idejében leráztam őket.

Bradley két pohárba whiskyt töltött.

– Ilyen gyorsan sikerült összeakaszkodnia velük?

Whiskys poharával kezében, merev arccal, állva hallgatott végig, míg beszámoltam neki a Golden Apple-ben lejátszódott eseményekről. Mikor befejeztem, ő is leült.

– Mit tud Cornelia Van Blake-ről, kapitány? − kérdeztem.

– Neki köszönhetem, amiért kitettek a rendőrségtől. Majdnem biztosan az ő közbelépésére történt. Mindenesetre ő volt a háttérben.

– És ez összefügg Van Blake meggyilkolásával?

– Látom, alaposan körülszaglászott, mióta találkoztunk. Ki beszélt magának a gyilkosságról?

– Egy arannyal bélelt tündér. Szeretném, ha többet elmondana erről az ügyről.

– Ne higgye, hogy valami köze van a maga dolgához. Nincsen − mondta. Kényelmesen előrenyújtotta vastag lábait. − Azért elmondom. Nagy vonalakban akarja, vagy érdeklik a részletek is?

– A részletek is érdekelnek. Még ha nem lenne is semmi köze az én ügyemhez, vannak személyek, akik itt is, ott is szerepelnek. Ki tudja, hátha mégis van valami kapcsolat a két ügy között. Hallgatom.

Bradley összevonta szemöldökét, felnézett a mennyezetre, aztán nekifogott összefoglalni a tényállást.

– Van Blake-et tavaly augusztus hatodikán lőtték agyon. Kora reggel kilovagolt a parkba. Egy idő múltán a lova visszaügetett a házhoz, de Van Blake nélkül. A személyzet a keresésére indult, s végül egy tisztáson találták meg, egy domb tetején. Vadászpuskával lőtték agyon. − Szünetet tartott, rám nézett. − Nagy felhajtás volt. Van Blake-et, mint dúsgazdag embert, mindenki ismerte. A sajtó is, a politikusok is nagy ügyet csináltak belőle. Tudtam, gyorsan ki kell derítenem valamit, különben elveszítem az állásomat. − Elgondolkozva szívta a pipáját. − Végül is ez történt. Elveszítettem az állásomat.

Hallgattunk.

– Van Blake felesége a gyilkosság idején Párizsban volt − folytatta aztán. − A férfinak üzleti ügyei voltak Párizsban, és úgy rendezte a dolgait, hogy a feleségével együtt megy át Európába. Ez egy hónappal a halála előtt volt. Utolsó pillanatban közbejött két fontos igazgatósági ülés, emiatt késett az indulása, de az asszony előrement. Van Blake titkára táviratozta meg neki a hírt. Mire persze hazajött.

– Ki az a titkár? − kérdeztem.

– Vincent Latimer. A temetés után felmondott. Jelenleg a Hammerville Engineeringnél dolgozik. Ne is remélje, hogy tőle megtud valamit. Hallgat, mint a csuka.

– És maga, kapitány, meddig jutott el a nyomozásban?

– Furcsa gyilkosság volt. Nem értettem a dolgot a vadászpuskával. Ha előre megfontolt szándékkal követték el, miért vadászpuskát használtak? Mikor annak emberre a maximális hatótávolsága harminc méter? Márpedig én mindig azon a véleményen voltam, hogy itt előre kitervelt dologról van szó. És mással nem tudom magyarázni, miért használtak vadászpuskát, mint hogy Van Blake ismerte a gyilkost. A gyilkosságot egy tisztáson követték el, tehát a tettes lesben sem állhatott, nem közelíthette volna meg Van Blake-et lőtávolságon belül, csak úgy, ha ismerőse volt. Akárhogy is történt, én így rekonstruáltam magamnak az esetet.

– Az én tündérkém szerint egy vadorzó gyilkolta meg.

– Tudom. Mindenki úgy tudta, de engem nem ejtettek át.

– Maga szerint a felesége volt a tettes? A vállát vonogatta.

– Számomra az az érdekes, kinek állt érdekében eltenni láb alól? És az érdekmotívum vastagon fennáll a nőnél. Huszonkét évvel volt fiatalabb a férjénél, a világon semmi sem kötötte őket össze. Mielőtt feleségül ment hozzá, a nő modell volt. Kétszobás lakásban lakott. Tudta, ha a férje meghal, a vagyon nagy részét ő örökli. Talán megunta a várakozást. Maga látta, igaz? Egyáltalán nem az a fajta, aki eltűri, hogy dirigálják, és Van Blake erre nagyon is hajlamos volt. Nyilván szerette volna, ha az ő kezében van a pénz, és ezt el is érte. Szerintem kézenfekvő, hogy benne volt a dologban.

– De hát, mikor a férjét lelőtték, ő Párizsban volt.

– Hát igen. Csodás alibi, nem? Nem állítom, hogy ő lőtte le személyesen. Nyugodtan felbérelhetett valakit, aki pénzért megtette helyette.

– Volt valakije?

– Sokat járt együtt Royce-szal. És olyan előélettel, mint Royce-é, az ember előbb-utóbb feltétlenül gyilkol. Őt is szívesen gyanúsítom. A nő, amint a Van Blake-vagyon a kezébe került, a klubot eladta Royce-nak, aki már régen szerette volna megszerezni, de Van Blake vagy nem akarta eladni, vagy túl sokat kért érte. Ez például pompás motívum lehet: a nő talán a klub eladásával vette rá Royce-ot, hogy megszabadítsa a férjétől.

– Royce-nak is volt alibije?

Bradley komoran felnevetett.

– Mi az hogy! Mint a vas. New Yorkban pókerozott a város három legtisztességesebb polgárával, az egyik közülük bíró. Egész idő alatt együtt voltak, erre mind a hárman megesküdtek. Egyébként azt sem állítom, hogy ő gyilkolt személyesen: akár Juan Ortez, akár valamelyik másik bérgyilkosa egyetlen szavára megtehette.

– És ezen a nyomon semmire sem jutott?

– Nem. Mihelyt szaglászni kezdtem, Doonan elvette tőlem az ügyet, és kirúgatott a rendőrségtől. Doonan történetesen igen jó barátságban van Mrs. Van Blake-kel. Szerinte a nő egy szende, magányos tündér.

– És az újságok milyen alapon vették be a vadorzómesét?

– Ezt Mrs. Van Blake nagyon ügyesen kitervelte. Az ő előadása szerint a gyilkosság előtt két héttel Van Blake elkapott a parkban egy vadorzót. Még a nevét is tudta: egy Ted Dillon nevű fickó, aki néhány mérföldre a parktól lakott, a friscói úton. Ted nehéz vagány volt. Egyedül élt, csak akkor dolgozott, ha rákényszerült, és volt jó néhány kellemetlensége verekedés miatt, meg egypárszor lopáson is rajtakapták. Alkalmasabb bűnbakot nem is találhattak volna nála. A nő a következőket mondta el: a férje egy ízben lovaglóostorral kergette el Dillont, és az azért jött vissza, és ölte meg a férjét, hogy a verésért bosszút álljon. És a sajtó megette ezt a mesét, annál is inkább, mert Dillont nem tudtuk megtalálni. Doonan is kapva kapott ezen a megoldáson, nekem azonban túlságosan megrendezett íze volt. Van Blake sose tudott volna egyedül elbánni Dillonnal. Mindegy, kutattunk Dillon után, meg is találtuk a nyomát. Körülbelül a gyilkosság idején látták, amint motorkerékpáron elhajtott a Van Blake park hátsó kapujától. Legalábbis láttak valakit a motorkerékpárján, bukósisakban és motoros szemüveggel, és a tanú megesküdött, hogy Dillon volt az. Persze a bukósisak és a motoros szemüveg tökéletesen takarja az arcot, de ez senkit sem érdekelt, csak engem. Végül a motorkerékpárt is megtaláltuk a kikötő közelében, egy fészerben, de Dillon sose került elő.

– Annál a pofánál, akit a motorkerékpáron láttak, volt fegyver?

Bradley tagadóan csóválta a fejét.

– Nem. A puskát később találtuk meg. az erdőben. Kinyomoztuk az eredetét. Két hónappal korábban lopták el helyi bankárunktól, Abe Boremantől. Négy barátjával ment vadászni, és egy étteremnél megálltak ebédelni. A puskákat meg a vadászzsákjukat a kocsiban hagyták. Mire visszamentek a kocsihoz, a puska eltűnt. − Jelentőségteljesen nézett rám. − Hamilton Royce is a társaságban volt. Ebéd közben kiment az étteremből telefonálni. Nyugodtan odamehetett Boreman autójához, kivehette a puskát, és elrejthette a saját kocsija csomagtartójában. Döntse el maga.

– És maga mit csinált tovább?

– Elkezdtem firtatni Mrs. Van Blake alibijét. Elkértem az útlevelét. Semmi kétség, az útlevél szerint akkor volt Franciaországban, mikor mondta. Eddig jutottam el. A nő akkor nyilván felhívta Doonant, és elmondta neki, hogy mindenfélét kérdezgettem tőle, mert mielőtt észbe kaphattam volna, már nyugdíjaztak, és kész. Dillont sose találták meg, és az ügyet sose oldották meg.

– Szóval maga szerint Royce Mrs. Van Blake felbujtására gyilkolta volna meg Van Blake-et?

– Ez az én elméletem. És nagyon meggyőzőnek tartom.

– De bizonyítéka nincsen.

– Nincsen. Az érdekmotívummal nincs baj. Royce ellophatta a puskát, de ez minden, plusz a megérzésem. A megérzéseim pedig rendszerint nem csalnak.

– Van elképzelése, mi történhetett Dillonnal?

– Bárki szabadon találgathat. Maga is. Én azt mondanám, jelenleg valahol a tenger fenekén tartózkodik, cementbe pakolva. De persze ez csak találgatás.

– Nos, köszönöm, amit elmondott, kapitány. Az az érzésem, igaza van. Kössenek fel, ha valami kapcsolatot látok e között a gyilkosság és az én ügyem között. Ha csak összehozhatnám valahogy Fay Bensont Van Blake-kel. Talán míg Mrs. Van Blake Párizsban volt, Van Blake meghívta Fayt egy éjszakára? Ilyesmi megesett már, és meg is fog esni ezután is. Talán a lány látta a gyilkosságot, megijedt és elmenekült. Ez lehetett az ok, amiért más nevet vett fel. Royce barátunk, a gyilkos, nyomára akadt Weldenben, és kinyírta. Nem állítom, hogy így történt, de ilyesfajta kapcsolatra gondolok.

– Felejtse el. Időpazarlás. Van Blake nem olyan ember volt. Ne foglalkozzék vele, csak megkeveri a saját dolgát.

Vállat vontam.

– Talán igaza van. Én megyek, még van elintéznivalóm. − Felálltam. − Mindenesetre majd jelentkezem.

Kikísért. Mielőtt a bejárati ajtót kinyitotta, eloltotta a villanyt.

– Vigyázzon magára, fiam − figyelmeztetett. − Ha jó búvóhelyre lenne szüksége, menjen el Sam Bennhez. A Maddox Streeten van bárja. Ha rám hivatkozik, nála meghúzhatja magát. Lehet, hogy egyszer még sürgősen szüksége lesz rá.

– Remélem, nem lesz − mondtam, és kiléptem a sötét, meleg, esti utcára.

II.

Még nem volt késő. Semmi értelmét nem láttam visszamenni a szállodába, ahol a hekusok megint a nyomomba szegődnének. Elhatároztam, engedélyezek magamnak néhány órát lefekvés előtt.

A városközpont felé menet eszembe jutott, milyen jó alkalom lenne most elbeszélgetni Mrs. Van Blake-kel. Ha ugyan hajlandó lesz szóba állni velem, amiben, enyhén szólva, erősen kételkedtem. Sok időm nem volt már: úgy éreztem, óráim ebben a milliomosfészekben meg vannak számlálva, és még bőven akadt mit tennem.

Egy telefonfülkéből feltárcsáztam Van Blake-ék számát, és kíváncsian vártam, mi lesz.

A telefon jó ideig csengett, csak nagy sokára jelentkezett egy férfihang:

– Itt Mrs. Van Blake rezidenciája.

Csak a komornyik lehetett, ráadásul, mély hangja, dallamos kiejtése alapján Angliából importált komornyik.

– Itt Mr. Sladen, Weldenből − mondtam. − Mrs. Van Blake-kel szeretnék beszélni.

– Kérem, tartsa a vonalat − mondta a hang. Aztán csend.

Hosszú, végtelennek tűnő hallgatás után már éppen azon töprengtem, nem felejtkeztek-e meg rólam, mikor Cornelia Van Blake hangja szólalt meg a vonal másik végén.

– Halló. Ki beszél ott?

– Sladen vagyok − mondtam. − Író. Zavarhatnám néhány felvilágosítás erejéig? Egy leányról van szó, akivel tavaly Párizsban találkozott.

Csend. Úgy tűnt, a nő szaporán, szaggatottan lélegzik, de lehet, hogy tévedtem.

– Felvilágosítás? Micsoda leányról van szó?

A hangja szinte személytelenül csengett, hideg volt és száraz, mint egy mélyhűtött salátalevél.

– Nem, szó sincs… − A hangja elakadt. Mintha váratlanul eszébe jutott volna valami. − Hát, azt hiszem… jöjjön − mondta végül. − De nincs sok időm.

– Pompás. Tíz perc elég lesz. Perceken belül ott vagyok − és sietve letettem a kagylót, mielőtt meggondolná magát.

Miért egyezett vajon olyan könnyen bele Mrs. Van Blake ebbe a késői látogatásba? Ezen töprengtem, míg a fülkéből kiléptem. Érzésem szerint túlságosan simán ment a dolog. Eredetileg biztosra vettem, hogy szóba sem áll velem.

Leintettem egy kószáló taxit.

– Vanstone, West Summit − mondtam, és beültem a hátsó ülésre.

Nem egészen húsz perc múlva ott álltunk a taxival a házat őrző kovácsoltvas kapu előtt.

Fekete egyenruhás, hegyes sipkás figura bújt elő az őrbódéból, kinyitotta az egyik kapuszárnyat, aztán odasétált hozzánk.

– Mrs. Van Blake vár rám − mondtam. − Sladen vagyok.

– Valami igazolás van önnél, uram?

A sötétben nem sokat láttam belőle, de a hangja kemény volt és gyanakvó.

Odamutattam neki a jogosítványomat. Zseblámpája fényénél megvizsgálta, aztán visszaadta.

– Köszönöm.

Kinyitotta a másik kapuszárnyat is.

– Életemben először járok itt − szólt hátra a sofőr, mikor behajtottunk. − Hát így élnek a gazdagok. Őrség meg minden. Nahát, nahát.

– Szívesebben élek úgy, ahogy megszoktam − mondtam, es a nyitott kocsiablakon át kikémleltem a sötétbe. Nem láttam semmit, csak a reflektorok megvilágította növényeket, fákat, bokrokat meg a fehér, homokkal beszórt utat. Sem a kert, sem a ház nem volt látható.

Néhány perc kocsikázás következett, majd egy kanyar után, betonnal borított térségen át odagurultunk a ház bejáratához felvezető lépcső aljához.

A homályból újabb fekete egyenruhás férfi lépett elő, kinyitotta a kocsi ajtaját.

A sofőrt megkértem, várjon meg, biccentettem az egyenruhás férfiúnak, és felmentem a lépcsőn.

A nyitott bejárati ajtóban hollywoodi műkomornyik becsületére váló öltözékbe bújtatott férfi állt. Rám várt.

A hall tompa fényei megvilágították arisztokratikus vonásait. Nem lehetett messze a hetventől. Szikár alakjával méltóságteljes államférfiú is lehetett volna, aki, mondjuk, éppen Molotovhoz készül díszvacsorára: főúri termek és lobogó kandeláberek atmoszférája lengte körül.

– Méltóztassék követni.

Tartásából, hangjából merev rosszallás áradt.

Egy üvegajtón át széles folyosóra értünk, és néhány lépés után benyitottunk a ház frontját teljes szélességben elfoglaló nappali szobába.

Legalább ötven ember számára elegendő kerevet és fotel állt mindenfelé, különböző csoportosításban; a terem padlóját végig beborító, gazdag díszítésű perzsaszőnyeg hamisítatlan milliomos hangulatot keltett.

– Ha szíves lenne várakozni, uram, értesítem Mrs. Van Blake-et érkezéséről − recitálta a komornyik, mintha egy sikeres színdarab szövegkönyvéből olvasná. Olyan némán, észrevétlenül tűnt el, mint egy szellem.

Amint a komornyik elsuhant, a szemem megakadt a kandalló felett függő életnagyságú olajfestményen. Mrs. Van Blake-et ábrázolta.

Oszlopos korláton ült, sápadtzöld nyári ruhában, és a távoli kertet szemlélte. A kép szinte élt; a festő óriási türelemmel még a háttérben meghúzódó tájképrészletet is hallatlanul gondosan dolgozta ki.

A tartása, a póz, ahogy ott ült, valahogy ismerősnek tűnt. Közelebbről szemügyre vettem. A jobb alsó sarokban megtaláltam a festő nevét: Lennox Hartley.

Kicsit hátráltam, hogy jobban lássam. Ezt sose néztem volna ki Hartleyból. Elsőrendű címlaprajzoló, ez a Fay Benson-féle vázlat alapján nyilvánvaló volt, de ebből a festményből kitűnt, hogy sokkal több: rendkívül tehetséges festőművész.

A festmény pontosan tükrözte azt az érzést, amelyet Cornelia Van Blake akkor keltett bennem, mikor először megláttam. Hideg volt és tartózkodó, de az arc személytelen maszkja mögött most is ott lobogott az a tűz, amit azon az estén megéreztem benne. Lenyűgöző látványt nyújtott.

Aztán ott állt mellettem. Ijesztő volt: úgy jött le a lépcsőn, kelt át a teremnek is beillő szobán, hogy csak akkor vettem észre, mikor a kezemmel megérinthettem volna.

– Mr. Sladen?

Váll nélküli, fehér estélyi ruhát viselt, nyakán csodás smaragd nyakék villogott. Elbűvölő volt. De mikor nagy, zöld, a nyakék smaragdjaival versenyt csillogó szemével egyenesen a szemembe nézett, furcsa, baljós érzetem támadt.

– Az vagyok − mondtam. Láthatóan nem ismert rám, és úgy döntöttem, nem említem meg neki a Golden Apple klubot. − Segítséget szeretnék kérni öntől, Mrs. Van Blake. Köszönöm, hogy fogadott.

A komornyik italokkal teli tálcát helyezett el egy asztalon.

– Foglaljon helyet − mondta Mrs. Blake, és egy fotelra mutatott. Ő maga is leült a fotel mellett egy székre.

A komornyik érdeklődött, mit innék? Whiskyt kértem szódával. Corneliának konyakot töltött ballonpohárba, és míg az italokkal bajlódott, mi némán ültünk. Miután végzett az italokkal, hangtalanul elosont, és betette maga után az ajtót, Cornelia felém fordult.

– Mit óhajt? − kérdezte; a hangja érezhetően ellenséges volt.

– Bűnügyi riporter vagyok − mondtam. − Joan Nichols viselt dolgai érdekelnek. Úgy tudom, önök tavaly találkoztak Párizsban.

Kifejezéstelen arccal kémlelt konyakos poharába. Aztán semmitmondó tekintettel rám nézett.

– Olyan sok emberrel találkozom. Nem emlékszem a Joan Nichols névre. Biztos, hogy nem téved?

– Ön járt Párizsban tavaly, igaz, Mrs. Van Blake?

– Jártam.

– Joan Nichols showgörl volt, és mikor ön Párizsban volt, ott dolgozott. Úgy tudom, többször is együtt ebédeltek önnél a szállodában.

Homlokát ráncolta.

– Lehetséges. Igazán nem emlékszem. − Ingerülten felvonta a vállát. − Maga honnan tudja ezt?

Nem tudtam eldönteni magamban, hazudik-e, vagy valóban nem emlékszik. Bár az arckifejezése nem árult el semmit, valami feszültséget éreztem benne. De ez akkor csak feltevés volt.

– Amint Miss Nichols mesélte barátainak, önök együtt vacsoráztak − mondtam −, de nem ez az érdekes. Ezzel nem akarom untatni. Reméltem ugyan, hogy emlékezni fog rá, de persze ön rengeteg emberrel összejön. Könnyen utánanézhetek a párizsi szállodában.

Egy csepp konyak kilöttyent a ballonpohárból, foltot ejtett a szoknyáján. A keze rezzenését nem láttam, de a konyakfolt eleget mondott.

Felnézett rám.

– Csak nem utazik el azért Párizsba, hogy azt megállapítsa, együtt vacsoráztam-e azzal a lánnyal? − kérdezte tágra nyílt szemmel.

– A lapnál, amelynek dolgozom, van egy szabály, Mrs. Van Blake. Minden adatot ellenőrzünk, mielőtt kinyomtatjuk. Gondoltam, talán emlékezni fog a leányra, és megtakarít nekem egy párizsi utat és az azzal járó fáradalmakat, de ha nem, kénytelen leszek odautazni.

– Érthetetlen. Miért annyira fontos ez maguknak?

– Szeretnénk rekonstruálni a leány múltját. Úgy látszik, különös előszeretettel kötött ismeretséget gazdag emberekkel. Barátai előtt azzal dicsekedett, hogy ismerte önt, sőt együtt is vacsoráztak kettesben. Ez pedig érdekes, Mrs. Van Blake. Végül is a lány egyszerű showgörl volt, és ahhoz, hogy ön hajlandó legyen barátságot kötni vele, nagyon tehetségesnek kellett lennie. Persze, hazudhatott is. Talán Párizsban találok más gazdag embereket is, akikkel kapcsolata volt.

– Szívesen segítenék önnek − mondta Mrs. Van Blake, és arisztokratikus ujjaival végigsimította homlokát. − Hadd gondolkozzak. Halványan emlékszem, mintha találkoztam volna azzal a lánnyal. Egészen csinos volt, ha az az, akire gondolok. Igen, azt hiszem, már emlékszem.

– Szóval, találkoztak?

– Azt hiszem… biztosan. A neve nem jut eszembe, de a névmemóriám nagyon rossz. − Lenyelt egy korty konyakot, aztán folytatta. − Igen, biztosan emlékszem, találkoztunk. Arra már nem, hogy hogyan. Én egyedül voltam Párizsban, a férjemet vártam. A lány biztosan nagyon jól elszórakoztatott. Halványan arra is emlékszem már, hogy meghívtam vacsorára.

Ügyesen adta elő a dolgot, de engem nem tudott átejteni: Joan Nichols neve addig szemmel láthatóan egyáltalán semmit sem mondott számára, míg nem beszéltem arról, hogy Párizsban találkozott vele. Az én párizsi utazásomat csupán blöffnek szántam: vajon miért ijedt meg tőle annyira?

– Melyik szállodában lakott Párizsban, Mrs. Van Blake?

A szeme egy pillanatra bosszúsan, gyanakvóan villant rám.

– Az ötödik Györgyben.

– És arra is emlékszik, hogyan ismerkedtek össze azzal a lánnyal?

– Nem. Valószínűleg egy üzletben találkozhattunk. Ez az, azt hiszem. − Szinte hallatszott, milyen lázasan dolgozik az agya: − Igen, persze, emlékszem már. Nem beszélt franciául, és nem értették meg egymást egy kiszolgálóval a boltban. Én segítettem ki. Igen, így volt.

Hazudik. Ebben most már teljesen biztos voltam. Határozott megerőltetésembe került megőriznem az arcomon az egykedvű kifejezést.

– És megkedvelte.

A szeme villant.

– Ugyan kérem! Nyilván megkedveltem, ha egyszer meghívtam vacsorára, Mr. Sladen. De alig emlékszem már rá, milyen volt. Annyi emberrel találkozom. Ha más nem érdekli, mert… − Felállt, végignézett rajtam.

Én is felálltam.

– Azt hiszem, ez minden. Csak éppen az adataimat ellenőriztem. Nagyon kedves volt öntől, hogy fogadott.

– De tulajdonképpen miért érdekli annyira az a lány? Ön bűnügyi riporter, nem azt mondta? Valami baj van azzal a lánnyal?

– Már nincs, mert meghalt. Tavaly augusztus huszadikán meggyilkolták. Néhány nappal azután, hogy hazatért Párizsból. A rendőrség értesülése szerint zsaroló volt. − Az arcát figyeltem: szeme sem rebbent.

– Értem. Ebből is látszik, mennyire kell vigyázni, ha az ember idegenekkel ismerkedik.

– Ez így van − mondtam. Mikor a falicsengő felé indult, hozzátettem: − Nagyszerű az a festmény önről. Sose hittem volna Lennox Hartleyről, hogy ilyesmire képes.

Valamiért, csak ő tudta, miért, ez az odavetett megjegyzésem érzékenyen érintette. Fehér keze ökölbe szorult, sarkon fordult. A szeme olyan keménnyé merevedett, mint nyakán a smaragdok.

– Ön ismeri Mr. Hartleyt? − kérdezte.

– Beszéltem vele. Azt nem állítanám, hogy ismerem. Az én mesterségemben rengeteg emberrel beszélünk.

– Igen, azt hiszem, ez így van. Nos, jó éjt, Mr. Sladen. Jameson majd kikíséri. − Ismét a csengő felé fordult.

Spontán támadt ötlet volt, és spontán cselekedtem. Amint Cornelia megnyomta a csengőt, elővettem a tárcámat.

– Majdnem elfelejtettem. Itt van velem Joan Nichols egy fényképe. Talán ennek alapján azonosítani tudja.

Kivettem a tárcából Fay Benson fényképét, és a kezébe nyomtam. Elvette, hátat fordított, közelebb lépett az egyik lámpához.

Az arcát elfordította, de így is láttam, a hatás megdöbbentő volt.

Ha egy dühödt viperát nyomtam volna a markába, nem válthatott volna ki belőle viharosabb reakciót. Egész teste megremegett. A kép kiesett a kezéből. Aztán egy rövid másodpercig szinte görcsbe meredve állt, mozdulatlanul, majd iszonyú erőfeszítéssel összeszedte magát, lehajolt, felemelte a képet, visszafordult felém, és odanyújtotta. Az arca porcelánfehérre sápadt. Már nem volt szép, öreg volt, a tekintete visszataszító.

– Nem ismerek rá erről a képről − mondta merev, vértelen ajakkal. − Ezek a showgörlök mind olyan egyformák. Jó éjt, Mr. Sladen.

Elfordult, és magasra tartott fejjel, kissé bizonytalan léptekkel kivonult a szobából. Egy ideig csak álltam, és élveztem, amint szétárad bennem a diadalérzet. Megvan az összefüggés, most már biztosan megvan. Cornelia ismerte Fay Bensont. Valami módon neki volt kapcsolata a lánnyal, nem a férjének, ahogy eredetileg gondoltam.

Mielőtt időm lett volna kielemezni a lehetséges megoldásokat, megérkezett a komornyik, és kikísért a várakozó taxihoz.

III.

A taxiban sok száz elődöm, ismeretlen cél felé igyekvő utastársam illata kondenzálódott, áradt makacsul az ülések huzatából, és kísért végig utamon a szálloda felé.

Behúzódtam a sarokba, a cigarettámat is elfelejtettem meggyújtani: az ügy újabb fordulatán töprengtem. A mozaik elemei lassan helyükre illeszkedtek, egyelőre értelmetlenül, de éreztem, hamarosan ki fog alakulni a kép.

Hamilton Royce és Fay Benson ismeretlen okból együtt elhagyják Tampa Cityt, és Weldenbe mennek; valaki felbéreli Flemminget, hogy rabolja el és gyilkolja meg Weldenben Fayt; Royce aznap, mikor Fay meghal, visszautazik Tampa Citybe.

Szívesen eljátszottam a gondolattal, hogy az a bizonyos valaki, aki Flemminget felbérelte, Royce volt, de míg nem tudtam, valójában miért kellett a leányt megölni, nem tehettem semmit ellene.

És most a mindeddig értelmetlen tragédiában, mint egy deus ex machina, megjelenik Cornelia, Bradley exkapitány szemében a Van Blake-gyilkosság első számú gyanúsítottja. Ha valóban ő gyilkolta vagy gyilkoltatta meg férjét, könnyen belekerülhetett egy zsaroló hálójába. Párizsban kétszer együtt vacsorázott egy tönk szélén álló showgörllel, akiről kiderül, hogy zsaroló. Amennyire akkor láttam, ez lehetett az egyetlen ok, amiért Cornelia kétszer is meghívta magához Joan Nicholst: zsarolás. Ez azt is megmagyarázná, miért nem akart Cornelia tudni a nőről, és miért szeretett volna mindenképpen lebeszélni egy párizsi utazásról. De hol van Fay Benson helye ebben a képben? Miért hatott Fay képe Corneliára úgy, mintha egy különlegesen ijesztő szellem jelent volna meg neki? Csak az képes valamitől ennyire megrémülni, akinek igen alapos oka van rá.

Mindig is kerestem a kapcsolatot Fay Benson és a Van Blake házaspár között, és íme, megtaláltam. De mihez kezdek vele? Nem nyomozhatok tovább így, egy falka rendőrrel a sarkamban.

Még akkor is ezen rágódtam, mikor a taxi megállt a Beach hotel előtt. Kifizettem a sofőrt, és felsétáltam a hallba.

Az óra a pult felett tizenkettő huszonkettőt mutatott. Nyomát sem láttam a zömök, testes hekusnak, aki, mikor elmentem, a fotelban terpeszkedett. A portás átadta a kulcsomat, s közben olyan hűvös tartózkodással nézett el mellettem, mintha legalább hat hónapja adós lennék a szobám árával.

Mikor átkeltem a hallon a lift felé, egy oszlop mögül a házidetektív bújt elő.

– Hazamentek, vagy a szobámban várnak rám? − kérdeztem halkan, merev ajakkal.

– Hazamentek − mondta. − A telefonját lehallgatják. Ennek a szállodának jó híre van, gondolom, holnap kiköltözik innen.

– Csak nincs szüksége a szobámra?

– Nekem nincs, csak az igazgatónak.

– Na jó, akkor kiköltözöm.

Fellifteztem az emeletre, benyitottam a szobámba, felgyújtottam a villanyt. Kissé idegesen. Cseppet sem lepett volna meg, ha odabent két markos legény vár rám. De a szoba üres volt.

Kulcsra zártam az ajtót. Megkerestem whiskysüvegemet, jó kétujjnyit kitöltöttem magamnak, az itallal egy karosszékhez vonultam, és leültem. Semmi értelme másik szállodát keresnem. Lassiterék nem tűrnék el, hogy itt maradjak, kérlelhetetlenül ki vagyok tessékelve Tampa Cityből. Ha makacskodni próbálnék, csak nekem lenne bajom belőle. Visszagondolva Lassiter őrmester módszereire, roppant magányosnak éreztem magam; megint hiányoltam Bernie jelenlétét, aki kétségbeesésével némi erkölcsi támaszt nyújthatott volna.

Jó ideig melengettem kezemben a whiskymet, és forgattam fejemben a különböző lehetőségeket, míg végül úgy döntöttem, reggel eltávozom a városból, de este, sötétedés után, visszajövök. Bradley szerint Sam Benn-nél meghúzódhatok, ő elrejt, ha el akarok tűnni a színről. Ez látszott a legjobb megoldásnak. Arra, hogy nyíltan dolgozzak tovább, semmi reményem: ettől kezdve a rögösebbik úton kell tovább nyomoznom.

A telefon csengett. Annyira elmerültem gondolataimban, hogy az első csendülésre megrezzentem, kilöttyentettem a whiskymet.

– Itt Sladen − mondtam.

– Na végre − mondta valaki a vonal túlsó végén; nem mutatkozott be, de azonnal megismertem a hangját. − Suzy adta meg a telefonját. Ha nincs jobb dolga, öregfiú, ugorjon ide hozzám egy italra. Van egy elméletem, ami talán érdekelni fogja.

Lelki szemeim előtt megjelent egy markáns arcú rendőr, amint a fülét hegyezi, hogy egy szót se mulasszon el a beszélgetésünkből. Kurtán csak ennyit mondtam a telefonba: − Ne említse a nevét, és ne mondjon többet. Rögtön ott leszek.

– Mi ez a nagy izgalom? − kérdezte Lennox Hartley enyhe kíváncsisággal. − Csak nem hallgatják le a telefonját?

– Lehetséges. Rögtön ott vagyok magánál − mondtam, és letettem a kagylót.

Míg lefelé siettem a hallba, azon töprengtem, vajon miért hívott Hartley ilyen lehetetlen időben? Szép kis út a szállodámtól a Cannon Avenue-ig. Úgy döntöttem, a Buick-kal megyek. Ha a rendőrség a nyomomba szegődnék, könnyebben lerázom őket, ha én vezetek.

Megkerültem a szállodát; a garázsból egy kis ablakon halvány fény szűrődött ki az utcára, különben teljes volt a sötétség. Az ügyeletes álmos szemmel, mogorván bújt elő, megmutatta, hol áll a Buick, aztán visszament aludni. Csak az irányfényeimet gyújtottam meg, úgy hajtottam ki a garázsból. Először a tengerpart felé indultam, és jó ideig aggódva figyeltem a visszapillantó tükrömet, de nem látszott benne reflektorok fénye, amiből arra következtethettem volna, hogy követnek. Visszafordultam a város felé.

Alig volt forgalom az utcán. Az éjszakai életet csak néhány lokál, éjjelnappal mozi és étterem képviselte. A szerelvényfalon az óra egy óra tíz percet mutatott, összevissza keringtem, lehetőleg mellékutcákon, míg meg nem győződtem róla, hogy valóban senki sem szegődött a nyomomba. Akkor elindultam a Cannon Avenue felé.

A hosszú, elegáns sugárúton, a kivilágított házak tanúsága szerint, Tampa Cityben az emberek nagy része otthonában éli éjszakai életét. A házak többsége előtt kocsik sora parkolt, és az éjszaka tele volt túlhangosított rádiókból áradó tánczene hangjaival.

Elhajtottam az út végéig. Ott megfordultam, aztán lassú tempóban visszagurulva, elhaladtam Hartley svájci villája előtt. Az ablakokban semmi fény, de ennek nem tulajdonítottam jelentőséget; az ablakokat vastag, nehéz függönyök takarták, ezt mindkét látogatásom alkalmával megfigyeltem.

A kocsit a Hartley házával szomszédos villa előtt parkoló nyitott Packard mögé állítottam, kiszálltam, visszasétáltam a házig, belöktem a kertkaput, felsétáltam a bejárati ajtóhoz.

Az ajtó előtt megálltam. Visszanéztem a sötét kertre. Nem hallatszott más hang, mint a távoli rádiók zenéje. Megemeltem a medvefejet, bezörgettem. A kopogtató lendületétől az ajtó kissé megmozdult. Lassan befelé toltam: akadálytalanul nyílott. Belestem a sötét hallba.

Megmarkoltam az ajtó szélét, hogy ne mozdulhasson el, és újból kopogtattam. Semmi. A sötétség, mint tömör massza indult felém, szinte nekitámaszkodhattam. Hallgatóztam. Baljós érzeteim támadtak.

– Van itt valaki? − kérdeztem, és beléptem a hallba. Zsebemben az öngyújtóm után tapogattam.

Valahol a közelemben egy óra ketyegett hangosan: ez volt az egyetlen hang a házban. Felkattintottam az öngyújtómat. A fellobbanó láng halvány, sárgás fényénél megpillantottam az ajtó melletti villanykapcsolót. Meggyújtottam a villanyt.

Lassan becsuktam magam mögött a bejárati ajtót, végigmentem a hallon, lenéztem a sötét nappali szobába. Éppen újabb villanykapcsoló után tapogattam a falon, mikor valahol zaj támadt a házban. Villámgyorsan megfordultam. A fejem felett, az emeleten, lassú, vonszoló léptek csosszantak kísértetiesen: a szőr felállt a hátamon, és a pulzusom kihagyott.

– Maga az, Hartley? − kérdeztem, de a hangom nem volt több, mint egy rekedt hördülés. Visszaléptem a hall világosságába, felnéztem az emeletre.

Csak a vonszoló léptek zaja válaszolt. Aztán odafent egy alak vált ki a sötét háttérből. Megállt a lépcső tetejénél. Hartley filippínó inasa volt. Kezével a lépcső korlátját markolta, állán, a szája sarkából élénk vörös csíkban folyt a vér. Fehér kabátja bal oldalán tenyérnyi piros folt.

Kiszáradó szájjal, elképedve bámultam fel rá.

Apró, sárga arca görcsbe rándult. A lába megroggyant, térde kifordult. Keze lecsúszott a korlátról.

Előrebukott.

A lépcső közepéig zuhant, ott vállával ráesett egy lépcsőfokra, aztán a hátán csúszva, leszánkázott a lábamhoz.

Nem kellett hozzányúlnom. Úgyis tudtam, hogy halott.

XI. fejezet

I.

Valahol a közelben, az utcán, kocsiajtó csapódott. Gyújtás kattant, induló motor zúgott.

– Remek este volt. Évek óta nem mulattam ilyen jót − kiáltotta egy férfi.

A fiú sárga, halott arcát néztem. Az ingem nedvesen, hidegen tapadt a hátamra. Szegény gyerek, ennek nem volt remek estéje.

Odakint a kocsi zajosan indult, aztán a hangja lassan elhalt a távolban. A sötét, kihalt házra ráült a csend.

A filippínóért nem tehettem semmit. Hátraléptem. És Hartley? Vajon őt is megölték?

Néhány lépés át a hallon, lementem a nappaliba. A falon kitapogattam a villanykapcsolót. Meggyújtottam a villanyt.

Egy pillanatra azt hittem, a tágas szoba üres, nincs benne senki, aztán megláttam az elegáns, őzbőr cipőt. Egy fotel mögül nyúlt elő.

Lassan megkerültem a fotelt.

Lennox Hartley arcra borulva feküdt, ujjaival a puha, vastag szőnyegbe markolt; vidám, sárga, selyem háziköntösén hátul vérfolt. A háta közepén.

Lehajoltam. A keze még meleg volt. Kitapogattam a nyaki artériáját. Nem volt pulzusa. Legfeljebb ha tíz perce lehetett halott.

Első, spontán reakcióm: el innen. Ha a rendőrség most itt talál, nincs az a hatalom, ami ebből a csávából kihúz.

Felegyenesedtem. A szekrény, ahol Hartley a vázlattömbjeit őrizte, ott állt előttem tárva-nyitva. Az egyik vázlattömb a földön hevert, néhány lap kiszóródott belőle.

Mellette kis fali páncélszekrény. Kulcsa a zárban, ajtaja félig nyitva.

Odamentem, belekukkantottam Halom irat tetején vastag köteg ötvendolláros hevert, fehér papírcsíkkal gondosan átkötve. Kiemeltem a köteg pénzt, hogy lássam, mi van alatta.

– Ne mozduljon − csattant fel Lassiter őrmester hangja az ajtóból.

Mozdulatlanná dermedtem. Jobb kezemben a köteg ötvendolláros. A vállam merev, a szívem vadul kalapált.

– Jól van. Most forduljon meg, és ne mozdítsa a kezét.

Nagyon lassan megfordultam.

Lassiter a nappali ajtajában állt, hatalmas tenyerében szinte eltűnt a harmincnyolcas rendőrségi pisztoly. Fekete csőtorkolata egyenesen a mellemnek szegeződött.

Néztük egymást. Amint Lassiter felismert, apró, hideg malacszemei kissé tágabbra nyíltak.

– Hello, kíváncsi úr − mondta, és ajaktalan szája farkasvigyorra torzult. − Most aztán tényleg talált valami anyagot, amiről írhat. − A pisztolyát rám szegezve, lassan belépett a szobába. − Két gyilkosság és rablás: szép teljesítmény.

Átkoztam magam, amiért hozzányúltam á pénzhez. Szétnyitottam az ujjaimat, a dollárköteg halkan puffant a szőnyegre. A lehető legnagyobb bajba kerültem, tudtam, és tudtam azt is, hogy ebből az életben nem fogom kimagyarázni magam.

– A látszat komisz, az biztos − mondtam, és szerettem volna, ha a hangomból nem érződnék ki belső remegésem. − De nem én öltem meg őket. Hartley felhívott a szállodában, mert beszélni akart velem. Idejöttem, és így találtam holtan mind a kettőt.

Lassiter vigyorgott.

– Nocsak. Tudom, hogy telefonált. Azonosítottam a számot, és átjöttem megnézni, mi újság. Úgy látszik, jó tipp volt idejönnöm. Hol a pisztolya?

– Nincs pisztolyom. Nem én lőttem le őket.

– És ezt ki veszi be magától, mondja? Életemben nem buktattam le embert ilyen könnyen. Hátráljon a falhoz.

Feltartott kézzel engedelmeskedtem.

Lassiter a telefonhoz ment, de közben rajtam tartotta a szemét. Bal kézzel vette fel a kagylót.

– Adja nekem a kapitányságot − mondta −, de gyorsan.

A lábammal kitapogattam a falon egy kiálló konnektort. Mereven figyeltem Lassitert, s közben lassan megemeltem a jobb sarkamat, és óvatosan ráhelyeztem a konnektor tetejére.

– Itt Lassiter − ugatta Lassiter a telefonba −, küldjetek egy riadóautót a Cannon Avenue 246 alá. Siessetek. Mondd meg a hadnagynak, elkaptam egy palit, aki éppen agyonlőtte Lennox Hartleyt és az inasát. Tetten értem.

Egész testsúlyommal ránehezedtem a jobb lábamra. Éreztem, amint a konnektor kiszakad a falból. Egy rúgás oldalt, szikraeső, aztán kialudt minden villany.

Abban a pillanatban négykézlábra buktam; Lassiter pisztolya máris dörrent, végigpásztázta az ablakot, majd vakolat záporozott a fejemre, a pisztolygolyók a fejem felett vágódtak a falba.

Szerencsémre, a hallban is kialudt a villany. A sűrű sötétség pillanatnyi biztonságot nyújtott. Lassiter vaktában újból felém sütötte a pisztolyát, a torkolattűz közvetlen közelemben villant; felegyenesedtem, és ütöttem. Sikerült: az öklöm a fülén találta el, éreztem, hogy megtántorodik. Nyomban visszabuktam négykézlábra, mire megint felém lőtt. A golyó kiütötte az egyik nagy ablak üvegét.

Négykézláb, összeszorított fogakkal, zihálva másztam arrébb. Hallottam, amint Lassiter az ajtó felé botladozik. Nagyon lassan, vakon tapogatózva, az ablak felé kúsztam. Távolról hallatszott a riadóautók szirénájának üvöltése. A hangjuk egyre erősödött.

Tapogatózó kezemmel valószínűleg elnyúltam egy kis asztal felett; nem vettem észre, és belebotlottam: a kis asztal puffanva dőlt a szőnyegre. Lassiter tüzelt, elkésve, a golyó mellettem süvített el. Amint félreugrottam, nekiestem egy széknek. Az is feldőlt.

Lassiter káromkodva, bizonytalanul közeledett felém, és mielőtt elkerülhettem volna, elkapott.

Megmarkolta a zakómat, de sikerült kitépnem a kezéből, oldalt léptem, és újból ütöttem. Ezúttal az állát súrolta az öklöm, egy gondolattal azelőtt, hogy elsütötte volna a pisztolyát. Az arcomon éreztem a lövés perzselő melegét: egy pillanatra elállt a lélegzetem. Lassiter az ütésemtől hátratántorodott, és belegabalyodhatott egy fotelba: az egész ház beleremegett, amint a fotel feldőlt, és Lassiter a földre zuhant.

Egy ugrás az ablak, félrerántottam a függönyt, a szobát elárasztotta a holdfény.

Versenytempóban közeledő autó fényszórói, mint két hosszan előrenyúló ujj világítottak bele az éjszakába. A sziréna már a közelben vijjogott, és látszott az autó tetején villogó, vörös fényjelzés.

Átlendítettem a lábamat az ablakpárkányon.

A ház előtt sikoltó gumikkal fékező rendőrautóból két rendőr ugrott ki, kezükben pisztoly. A kocsiajtókat be se csukták maguk mögött.

Egyikük átugrotta a kertkaput, és a ház felé rohant.

Mögöttem Lassiter káromkodva birkózott a feldőlt fotellal. Eredetileg ki akartam ugrani az ablakon, de elkéstem: ha akkor kilépek, az úton rohanó rendőr biztosan meglát.

Visszahúzódtam tehát, és bebújtam a vastag függöny mögé.

Hevesen dobogó szívvel, mozdulatlanul vártam.

Lassiter a bútorok között csetlett-botlott, az ablakhoz igyekezett. Mélyen kihajolt a párkányon; olyan közel volt hozzám, hogy éreztem a ruhájából áradó állott dohány szagot.

– Erre ment − bömbölte. − Nem juthatott messzire.

Aztán, mérhetetlen megnyugvásomra, átlendítette hatalmas lábát az ablakpárkányon, és kiugrott a kertbe.

– Nem látom, őrmester − kiáltotta vissza az egyik rendőr.

Nem vártam meg, míg Lassiter kikáromkodja magát. Gyorsan átosontam a sötét hallba, a korlátot tapogatva, felsiettem a lépcsőn. Fent megálltam hallgatózni.

Újabb szirénák süvöltése az éjszakában. Újabb autók kerékcsikorgása, amint a ház előtt megálltak. Lassiter bikahangján ordított valamit, de nem értettem, mit.

Felvillantottam az öngyújtómat. Szemben velem egy ajtó. Néhány lépés, elfordítottam a kilincset, beléptem. Hartley hálószobája volt.

A függönyök behúzva. Becsuktam magam mögött az ajtót, megpróbáltam a villanykapcsolót. Égett a villany.

Fehér szőnyegen vér. Az ágyterítőn harmincnyolcas revolver. Vér a szőnyegen: úgy látszik, itt kapta a lövést a filippínó. A revolver az ágyon: a gyilkos fegyver. Elővettem a zsebkendőmet, ráterítettem a revolverre, úgy emeltem fel. Megszagoltam a csövét. Bűzlött a lőportól. Megnyugtatóbbnak éreztem, ha fegyver van nálam, ezért a hátsó zsebembe süllyesztettem. Aztán eloltottam a lámpát, félrehúztam a függönyt, és kinéztem a kertbe.

A frissen nyírott pázsit ezüstösen csillogott a holdfényben. A kertben három rendőr kutatott: egy vonalba fejlődve, lassan távolodtak a háztól. Kezükben pisztoly. Arra nincs menekvés.

Odalent csapódott a bejárati ajtó, nehéz léptek dobbantak a hallban.

Lábujjhegyen odaosontam az ajtóhoz, és résre nyitottam.

Valaki bosszúsan kiáltotta:

– Gyújtson már valaki világosságot.

A hallban zseblámpák fénye villogott Rövid csend, aztán felgyulladtak a lámpák.

A lépcső alján zömök, téglavörös képű, fekete puhakalapos férfi hajolt a holt filippínó fölé.

Lassiter a bejárati ajtónál strázsált, brutális pofáján csillogott az izzadság.

– Biztos vagy benne, hogy az ablakon át menekült? − kérdezte a zömök férfi, de nem nézett Lassiterre.

– Igen, hadnagy. Láttam, mikor kimászott − bizonygatta Lassiter. − Nem juthat messze. Kirúgott a falból egy konnektort, és kivágatta a biztosítékokat.

Eszerint, gondoltam, a zömök férfiú Joe Carson hadnagy, akiről Bradley exkapitány mesélt.

– A százados el lesz ragadtatva tőle − mondta Carson. − Ha nem kapjuk el azt a palit, mehetsz vissza járőrszolgálatba, Lassiter.

Lassiter kényelmetlenül feszengett.

– Persze hogy elkapjuk − mondta idegesen.

– Miért nem hoztál magaddal egypár fiút, te hülye? − kérdezte Carson, és elfordult a filippinótól.

– Honnan sejthettem volna, hogy lövöldözni fog? − dühöngött Lassiter. − Hazafelé mentem éppen, mikor megkaptam a drótot, hogy a pali Hartleyhez indult. Gondoltam, megnézem, mi járatban van. És elkaptam, amint éppen a széfet rabolta ki.

– És te hagytad meglépni − mondta Carson, és besétált a nappaliba.

A bejárati ajtó két oldalán két egyenruhás rendőr helyezkedett el, pisztollyal a kézben.

További szirénák süvöltése. Odakint újabb autó ajtaja csapódott, aztán három civil ruhás férfi lépett be a hallba. Az ajtóban álló két rendőr a legtermetesebb előtt vigyázzba merevedve szalutált. Úgy döntöttem, a nagydarab civil nem lehet más, mint Mathis százados.

Carson előjött a nappaliból.

– Még nem találtuk meg − mondta. − Az összes utat figyeljük. Itt hagyta a kocsiját. Chet Sladen a neve, a Bűnügyi Krónika munkatársa.

Mathis sovány arcán a fekete bajusz furcsa ellentétben állt hófehér hajával. Cigarettát vett elő, vékony ajkai közé dugta.

– Bűnügyi Krónika? − ismételte. − Ez biztos?

– Magam is olvastam a fickótól néhány cikket.

– Vigyázzunk, Carson! A Bűnügyi Krónika túlságosan befolyásos lap! Miért akarta volna ez az alak megölni Hartleyt?

– Tőlem ne kérdezd − vonta fel a vállát Carson. − Lassiter tetten érte, amint éppen a széfet rabolta ki.

– Nem hiszem el.

Lassiter előődöngött a nappaliból.

– Én láttam, százados! Az az érzésem, hogy a Van Blake-gyilkosság után szaglászik. Talán Hartley rajtakapta, amint a széfjében kotorászott. Sladen elvesztette a fejét, és lelőtte.

Mathis hangja élesen csattant fel.

– És miből gondolod, hogy a Van Blake-ügyben szaglászik?

– Ma este meglátogatta Mrs. Van Blake-et. Beszélt Bradleyvel is − mondta Carson. − És volt a Golden Apple klubban.

– Sürgősen kérek részletes jelentést, írásban. Ez a főnököt is érdekelni fogja.

– Rendben, százados − bólintott Carson.

Mathis sarkon fordult, a bejárati ajtónál megállt.

– Jó lesz, ha igyekeztek megtalálni Sladent − szólt hátra, csak úgy, a vállán keresztül.

Aztán kiment az éjszakába.

– Míg a doktorra várunk, körülnézek az emeleten − dörmögte Lassiter. − A fickónál nem volt fegyver. Talán fenn hagyta valamelyik emeleti szobában.

Carson mordult egyet, és visszament a nappaliba.

Én sietve visszahúzódtam Hartley hálószobájába.

A becsukott ajtón keresztül hallottam, amint Lassiter lassan lépdel felfelé a lépcsőn.

II.

A falnak dőltem. A vastag függöny mögött vártam.

Hallottam Lassiter döngő lépteit az emeleti hallban. Bement a szomszédos szobába, néhány perc múlva kijött, és egy másik szobában kutatott tovább.

Az idegeim meglehetősen lerongyolódott állapotban voltak. Búvóhelyemről ráláttam a kertre: a három rendőr még mindig ott ődöngött, céltalanul. Arrafelé nem nyílt kiút számomra. Egy reménységem lehetett, ha Lassiter biztosra veszi, hogy nem vagyok a házban, s ezért nem kutat át mindent túlzott alapossággal.

Aztán nyílt a hálószoba ajtaja. Hallottam, amint Lassiter fel-alá toporog; végül felgyulladt a villany. Lassiter felhorkant, kirohant, az ajtót is nyitva hagyta maga után.

– Hadnagy! Nem jönne fel egy percre? − kiáltotta.

Kikukucskáltam a függöny mögül. Lassiter háttal állt felém, áthajolt a hallban a lépcsőkorláton. Aztán hirtelen megfordult, én meg viharsebesen visszaengedtem magam elé a függönyt. Hallottam, hogy belép Carson.

– Itt kapta a fiú a lövést − magyarázta. − Itt a szőnyegen a vére. És nézze, a gyilkos az ágyra tette a pisztolyt, látszik a lenyomata.

– Sürgősen hívd ki Maxwellt ujjlenyomatot venni − mondta Carson. − Én visszamegyek a kapitányságra. Biztos akarok lenni, hogy ez a Sladen nem csúszik ki a kezünk közül. Te maradj itt, míg nem hívlak.

Kimentek a szobából. Az ajtót nyitva hagyták. Megvártam, míg leérnek a lépcsőn. Aztán előbújtam, keresztülsiettem a szobán, ki az emeleti hallba, szemben benyitottam egy másik ajtón. A szoba az utcára nyílt, vendégszoba lehetett. Az ablakon nem volt függöny. Lenéztem az utcára.

A ház előtt mentőautó és három riadókocsi állt. A túlsó járdán egy csoport férfi meg nő bámészkodott, egyesek közülük estélyi ruhában. Négy-öt rendőr állt előttük, háttal a csoportnak, a Hartley villát figyelték.

Reménytelen vállalkozásnak látszott ekkora nézőközönség előtt lemászni a csatornán a kertbe. Visszamentem az ajtóhoz, óvatosan éppen hogy kinyitottam, és vártam, mi lesz.

Lassiter meg egy másik civil ruhás rendőr jött fel a lépcsőn, bementek Hartley hálószobájába.

– Minden ujjlenyomatot vegyél le, amit találsz − mondta Lassiter, − Úgy láttam, a többi szobában nem járt senki. Nekem beszélnem kell a sajtóval. Ne húzd az időt, Max.

A másik morgott valamit. Lassiter leszaladt a lépcsőn.

Legalább fél órát álltam ott a sötétben, míg Lassiter újból feljött, és bement Hartley szobájába.

– Kész vagyok − mondta az ujjlenyomatos. − Csak Hartley és az inas ujjlenyomatait találtam.

– Hát jó. Carson vár bennünket − mondta Lassiter −, még nem találták meg Sladent. − A hangjából aggodalom érződött. − A városból nem juthat ki. Még ma éjjel jelentést kell írnom a hadnagynak. Ez az én formám. Két embert itt hagyok. Holnap nappali fénynél még egyszer átkutatjuk a házat.

Lementek a földszintre.

Kisomfordáltam az emeleti hallba, lefelé leskelődtem.

A filippinó hulláját már elvitték. A bejárati ajtónál Lassiter állt, három civil nyomozóval.

– Oké, Gesserter − mondta Lassiter egy testes rendőrnek, aki éppen akkor lépett be az ajtón −, én visszajövök kilenc körül. Maga ne mozduljon innen, és tartsa nyitva a szemét. Zárja be az ajtót utánunk, és ne engedjen be senkit. Webb őrködik odakint. Megmondtam neki, hogy tartsa távol az újságírókat, de ezek között a kurvák között biztosan akad olyan dörzsölt alak, aki besurran ide, mikor Webb nem figyel. Senki sem jöhet be, míg vissza nem jöttem, értette?

– Értettem, őrmester.

– Ha valaki mégis bejut, maga megnézheti magát − mordult még egyet Lassiter, aztán elment, mögötte a három másik nyomozó.

Gesserter kulcsra zárta a bejárati ajtót, aztán kifelé fülelt; mikor a rendőrségi kocsik zaja elhalt, hátratolta a sapkáját, kirázott egy cigarettát a dobozából, és besétált a nappali szobába. Néhány perc múlva egy késői adó tánczenéjének hangjai szűrődtek fel hozzám.

Visszamentem Hartley hálószobájába, kikémleltem az ablakon.

A kertben, a terasz és a gyep között, a kőkockákkal kirakott ösvényen egy rendőr sétált lassan fel s alá.

Aztán az utcai szoba ablakából is kinéztem, mi történik odakint. A bámész csoport eloszlott. Közel s távol semmi gépkocsi. A Buick-om is eltűnt. Úgy döntöttem, ideje, hogy én is eltűnjek.

Kimentem az emeleti hallba, a lépcsőnél megálltam hallgatózni. Gesserter még mindig a nappaliban tanyázott. Az út onnan, ahol álltam, le az ajtóig végtelenül hosszúnak tűnt.

Jobb kézzel megmarkoltam a lépcső korlátját, elindultam lefelé. Félúton hallottam, amint a rendőr a torkát köszörüli; a szívem hevesebben kalapált, de továbbmentem.

A legalsó lépcsőfokon megálltam. Hogy elérhessem a bejárati ajtót, végig kellett mennem a nappali szoba bejárata előtt, a nyitott térségen. Centiméterekkel tornásztam magam előre, annyira, hogy éppen csak bepillanthassak a nappaliba.

Gesserter háttal állt nekem, dohányzott, és a jobbját lengette valami lágy szvingzene ütemére. Egy lépés előre. Aztán még egy. A harmincnyolcas revolvert a zakóm zsebébe csúsztattam, kezem a markolaton. Még két lépés előre, és kikerülök Gesserter látóteréből. Ekkor hirtelen megfordult.

Mozdulatlanná merevedtem.

A hallon és a nappali szobán át sóbálvánnyá meredten néztük egymást. Gesserter húsos, viharvert arca sötét bíborvörösre vált, apró szemei mint két játék golyóbis kerekedtek.

Ha most fegyvert fogok rá, villant át az agyamon, végem. Abban még halványan reménykedhettem, hogy bebizonyítom, nem én öltem meg Hartleyt, de ha egy rendőrre fegyvert emelek, menthetetlen vagyok.

Lassan kihúztam a kezem a zsebemből. Valami csoda folytán sikerült mosolyt varázsolni az arcomra.

Figyeltem, amint lázasan babrál a pisztolya tokján. Minden mozdulata zavart volt, vontatott.

– Jó estét − üdvözöltem, a tőlem telhető legtermészetesebb hangon. − Hol vannak a többiek?

Végre sikerült előhalásznia a pisztolyát. Rám fogta.

– Ne mozduljon.

– Csak nyugalom − mondtam sietve. − Reméltem, hogy itt találom Carson hadnagyot. Nincs itt?

– Maga kicsoda? − kérdezte keményen, és kövér ujját a pisztoly ravaszán tartva, lassan elindult felém.

– Sladen vagyok. A Bűnügyi Krónika munkatársa − mondtam, és reméltem, Gesserter nem tudja, hogy éppen én vagyok az, akit az egész Tampa Cityi rendőrség keres. − Hallott már rólam, nem?

Ettől szemmel láthatóan valamennyire megnyugodott, de a pisztolyát még rám fogva tartotta.

– Lássam a sajtóigazolványát.

Elővettem, szétnyitottam a tokját, és átnyújtottam neki. Alaposan megnézte, aztán visszaadta.

– Hogyan jutott be ide?

– Webb engedett be hátul − mondtam.

– Körül akartam nézni. Megengedi?

– Webb eresztette be? − Leengedte pisztolya csövét. − Ez parancsellenes, ezt Webbnek tudnia kellett volna. Ide nem jöhet be senki.

– Ki fogja ezt megtudni? Itt lőtték le Hartleyt? − Körülsétáltam a szobát. − Ez tudta, hogyan kell élni, mi?

Gesserter visszadugta a pisztolyt a tokjába.

– Rajta, gyerünk kifelé. Nekem parancsom van.

– Én csak a munkámat végzem − mondtam hátrálva.

– Én is. − Elment mellettem, felment a hallba. − Gyerünk, kifelé.

Utánamentem, és vártam, míg elfordítja a zárban a kulcsot.

– Tűnés − mondta, és kitárta az ajtót.

– Már megyek is − mondtam, és elléptem mellette. A kocsifelhajtón minden erőmet meg kellett feszítenem, hogy futásnak ne eredjek. Figyeltem, nem lép-e elő valahonnan a másik rendőr, de nem volt sehol.

A kertajtónál megálltam, visszanéztem.

Gesserter a ház kivilágított ajtajában állt, engem nézett. Egy pillanatra összeakadt a tekintetünk, aztán visszalépett, és bevágta az ajtót.

III.

Amint a ház közeléből elkerültem, rohanni kezdtem. Az utca néptelenül, hosszan nyúlt el előttem a sötétben. Még a ritkán elhelyezett lámpák sárga fényfoltjait is szélesen elkerültem.

Fogalmam sem volt róla, találkozik-e a két rendőr a háznál. Ha találkoznak, perceken múlik, és jelentést tesznek a kapitányságon.

Jó két mérföldnyi út állt előttem a város közepéig. Egyetlen lehetőségem, minél előbb eltűnni, míg a járőrkocsik nem indulnak üldözésemre. Bradley azt mondta, ha ki akarom vonni magam a forgalomból, keressem fel Sam Benn tanyáját a Maddox Streeten. Most láttam, milyen bölcs tanács volt ez, csak éppen fogalmam sem volt, hol a Maddox Street. Ezzel az erővel akár az ellenkező irányba is futhattam.

Egy idő után lépésre lassítottam, de változatlanul kerestem a legárnyékosabb, legsötétebb helyeket. Jó hosszú gyaloglás után, végre befordultam egy hosszú utcába, amely egyenesen a városközpontba vezetett.

A távolban csillogó neonfények mintegy halvány ködbe burkolták a belváros házait: még nagyon messzinek tűntek. Megnéztem a karórámat. Majdnem három óra volt. Rövidesen világosodik.

Az egyik mellékutcából váratlanul reflektorfény vágott elém, egy autó fordult ki az útra.

Éppen egy házkerítés mellett mentem, mikor a fényt megpillantottam; a kerítés téglából épült, elég alacsony volt. A tetejére támasztottam a tenyeremet, átdobtam magam rajta, és mögéje kushadtam.

Az autó zúgva száguldott el mellettem, egy pillanatra megvilágította a kerítést, és én ijedten, még laposabban tapadtam hozzá. Viharos fékezés, aztán hallottam, az autó a Cannon Avenue-ra fordult be.

Kiegyenesedtem, visszamásztam a járdára, és megint futásnak eredtem. Az út a bevásárló központ peremén ért véget. Mire odaértem, ziháltam, mintha asztmás lennék.

Tudtam, itt már komolyabb a veszély, itt őrszemek cirkálnak, és nyilván mindnél ott a személyleírásom.

Mellékutcákban bujkálva igyekeztem tovább, apró üzletek, harmadosztályú kis éttermek kivilágítatlan kirakatai előtt, sötét bérházak tövében. Ez a városrész úgy bújt el a bulvárok mögött, mintha szégyellné magát; itt laktak a kis dolgozók ezrei, akik alázatosan kiszolgálják a Tampa Cityi gazdagok szeszélyeit.

Valahol előttem egy árnyék mozdult. Megtorpantam, aztán hangtalanul besurrantam egy üzlet mellett a kapualjba. Valahonnan nagydarab rendőr sétált elő, megállt a járda szélén, sarkán himbálta magát, gumibotját lengette, az ég szürkésfekete boltozatát bámulta.

Vagy öt percet pihentette a lábát, miközben én aggódva figyeltem. Aztán továbbsétált, az ellenkező irányba.

A következő útkereszteződésnél lefordultam jobbra, egy még kisebb mellékutcába. A túloldalon, egy üvegajtón át kiáradó, sárgás fény csillogó négyszöget rajzolt az aszfaltra. Az ajtó felett neonnal kirakott szöveg: Jó koszt. Egész éjjel nyitva.

Átmentem az úttesten, megbizonyosodtam, hogy sehol egy lélek a közelben, és beléptem a sárgán fénylő négyszögbe. Az üvegajtón keresztül belestem a helyiségbe.

Zsíros fekete hajú, fekete borostás állú, kövér férfi könyökölt az italospultra, és bambán bámult a pulton kiterített újságjára.

A helyiség üres volt, a lámpák nagy része eloltva.

Belöktem az ajtót, odasétáltam a pulthoz. A kövér az unalomtól elnehezülő szemmel nézett rám.

– Használhatom a telefonját, főnök? − kérdeztem.

Piszkos hüvelykujjával a terem vége felé bökött.

– Tessék, használja csak − mondta, és hatalmasat ásított, közben elővillantotta nagy, fehér lófogait.

Bezárkóztam a fülkébe, fellapoztam a telefonkönyvet, megkerestem Sam Benn számát, és feltárcsáztam.

– Hello − szólt egy álomittas hang a kagylóba.

– Sam Bennt keresem.

– Vele beszél. Mit akar?

– Bradley százados adta meg a nevét, hogy hívjam fel. Egy rakás tré vadászik rám, és sürgősen el kell tűnnöm.

A férfi a vonal másik végén mélyet sóhajtott.

– Hát jól van, ha Bradley papa mondja, ki vagyok én, hogy ellenkezzem? Hol van?

– A Sherrat Streeten, egy étteremben.

– Azt tudja, én hol vagyok?

– Nem én.

A férfi felnyögött.

– Ami azt jelenti, nekem kell elmennem magáért, igaz?

– Nem rossz gondolat.

– Azt meghiszem, magának nem rossz, de bezzeg nekem. Na jó, rendben van. Hogy az ember mit meg nem tesz Bradley papáért! Maradjon ott, ahol van. Fél órán belül ott vagyok magáért, de lehet, hogy hamarébb.

– Kösz.

A vonal megszakadt. Letettem a kagylót, és indultam volna kifelé a fülkéből, mikor észrevettem, hogy odakintről árnyék vetődik a vendéglő üvegajtajára, majd egy pillanattal később nyílt az ajtó, és két megtermett férfi lépett be a vendéglőbe. Nehézkes léptekkel odasétáltak a pulthoz. A kövér felnézett rájuk, lassan kiegyenesedett, és két nagy, szőrös kezét a pultra tette. Kifejezéstelen arccal nézett maga elé.

A fülke üvegfalán keresztülszűrődve hallottam, az egyik jövevény hangját.

– Rendőrség. Keresünk egy palit. Járt itt valaki magánál?

Az arcomat kiverte a hideg verejték. A fülke legsötétebb sarkába lapultam.

– Az elmúlt két óra alatt nem járt itt senki − mondta bársonyos hangon a kövér.

– Biztos ebben?

A kövér cigarettát dugott a szájába, és gyufa után kotorászott.

– Hallotta, mit mondtam, nem?

A nyomozó előrehajolt, kipöckölte a cigarettát a kövér szájából, közben vastag keze meglegyintette az arcát.

– Ne dohányozz, csirkefogó, ha én beszélek veled − horkant rá.

A kövér vonásai megmerevedtek, melyen ülő szeme felvillant, de nem mozdult.

– Az a pali magas, barna, harminchárom-harmincnégy éves lehet − folytatta a nyomozó. − Sötétszürke ruhában van, szürke puhakalapban. Ha látja, hívja fel a kapitányságot, értette?

– Értettem.

– Jobb is lesz, ha érti.

A két nyomozó megfordult és távozott. Az ajtót nyitva felejtették maguk mögött. A telefonfülkéből láttam, amint továbbmennek az utcán.

A kövér megkerülte a pultot, odament a nyitott ajtóhoz, kinézett, becsukta az ajtót, visszament a pulthoz. Egyszer sem nézett felém.

Papírzsebkendőt kotortam elő, letöröltem az arcomról az izzadságot, aztán kinyitottam a fülke ajtaját, kiléptem az étterembe.

– Lehet, hogy visszajönnek − szólt oda a kövér. − A sarkon őrszem áll. Oda menjen be − és a hüvelykujjával a telefonfülke melletti ajtó felé bökött.

– Köszönöm − mondtam. Odamentem az ajtóhoz. A szoba, ahová benyitottam, kopottas bútorokkal kényelmesen berendezett kis helyiség volt.

Egy karosszékben nagy, fekete macska kuporgott. Mikor beléptem, felnézett rám, kinyitotta a szemét, úgy döntött, ártalmatlan vagyok, és tovább aludt. Elővettem a cigarettámat, rágyújtottam, mélyen leszívtam a füstöt. A térdem remegett, mintha mérföldeket futottam volna, és nehezen szedtem a levegőt.

Egy idő múlva megjelent a kövér is, és egy csésze kávét tett elém az asztalra. Aztán a fiókból kis üveg Haig whiskyt vett elő.

– Vannak barátai? − kérdezte, és elém tolta az üveget.

– Valaki eljön értem. Köszönöm, amit értem tett.

– Semmiség. Az itteni rendőröknek akkor sem segítenék, ha a pénzem bánná. − Visszasétált az ajtóhoz. − Itt biztonságban van. Maradjon nyugton − mondta és kiment.

Jókora adag whiskyt töltöttem a kávémba. Miután kiittam, sokkal jobban éreztem magam. Csak akkor ültem le az egyik fotelba.

Mióta Hartley hulláját megláttam, ez volt az első nyugodt pillanatom. De mikor arra gondoltam, milyen mélységesen belemásztam itt a csávába, még mindig túlságosan ideges lettem ahhoz, hogy képes legyek komolyan elgondolkozni azon, vajon miért ölhették meg Hartleyt. Nem felejtettem el utolsó szavait: van egy elméletem, ami talán érdekelni fogja. Tudta, hogy Fay Benson múltjával kapcsolatban nyomozok, tehát elmélete nyilván Fay Bensonnal függött össze. Talán e miatt az elmélete miatt kellett meghalnia? De honnan tudhatta a gyilkos, mit mondott nekem Hartley, ha akkor, mikor telefonált, nem volt vele? Hartleynek, a jelek szerint, ismernie kellett a gyilkost.

Elővettem a harmincnyolcas revolvert, és alaposabban szemügyre vettem. Vagy új volt, vagy nagyon gondosan karbantartották. A tárból csak két golyó hiányzott, tehát csak két lövést adtak le vele. A gyilkos nagyon jó lövő volt, vagy talán közvetlen közelből lőtte le Hartleyt.

Creed biztosan tud majd közelebbi információt szerezni a revolverről, gondoltam; mihelyt alkalmam adódik, elküldöm neki. Azzal gondosan visszacsomagoltam a zsebkendőmbe, és visszasüllyesztettem a zsebembe.

Mi legyen a legközelebbi teendőm? Fay Benson elrablásának és gyilkosságának kulcsát Tampa Cityben kellett keresnem, ebben biztos voltam. De minden órával, amit a városban töltök, nő a valószínűsége, hogy letartóztatnak. Pillanatnyilag én voltam Hartley gyilkosságának első számú gyanúsítottja, és ha nem találom meg az igazi tettest, ennek az államnak a területén sehol sem lehetek biztonságban.

A gondolat megizzasztott.

Ennek ellenére tudtam, történjék bármi, Tampa Cityben fogok maradni. Arra gondoltam, jó maszkot kellene kitalálnom magamnak, ha szabadon akarok mozogni. Mondjuk, ha sötétebb barnára festeném a hajamat, fekete szemüveget hordanék, és más ruhát, talán elboldogulnék. Tampa City tele van turistákkal, feltűnés nélkül elkeveredhetnék közöttük.

Még javában tervezgettem, mikor a kövér dugta be fejét az ajtón.

– Sam van odakinn, magát keresi. Oké?

Felálltam.

– Hát persze. Bejöhet ide?

A kövér bólintott, és elment. Egykét perccel később Sam Benn jelent meg az ajtóban.

Alacsony, vékony csontú emberke volt; bozontos, szürkülő haj, vékony, hegyes arc, mélyen ülő, kifejezéstelen szemek. Bőr sportmellényt viselt, amelyen állig felhúzta a cipzárt, és piszkosszürke, bő nadrágot.

Hozzám lépett, kezet ráztunk.

– Mekkora a zűr? − kérdezte. − Milyen mélyen mászott bele?

– Elkaptak egy villában, két hullával − mondtam. − A rendőrség azt hiszi, én öltem meg őket.

Sam elhúzta az orrát.

– Szép. Mit akar tőlem? Kisegítsem a városból?

– Nem. Valahol biztonságos helyet keresek, ahonnan végezhetem a munkámat. Meg kell találnom a gyilkost, ha ki akarok mászni a slamasztikából.

– Ne akarjon ilyet bebeszélni magának. Okosabb, ha eltűnik innen.

– Egy-két napig még nem. Bradley százados azt mondta, maga tehet értem valamit. Igaz?

– Hát igen. − Benn elvigyorodott. − Amit én azért az emberért meg nem teszek! Elbújtatom magát egy ideig, de nem sokáig. A bőrömet viszem a vásárra. Nos hát, ide figyeljen. A kocsim az utca végén parkol. Elmegyek, idehozom, és lassan elhajtok az étterem előtt. Dagi szól majd magának, mikor induljon. A kocsiajtó nyitva lesz. Gyorsan ugorjon majd be. Oké?

Közöltem vele, hogy oké.

XII. fejezet

I.

Tizenegy múlt, mikor Benn óvóhelyén kikászálódtam a falba süllyeszthető ágyból, nagyokat ásítottam, és odabotorkáltam a mosdóhoz, hogy egy kis hideg vizet fröcsköljek az arcomba.

A búvóhelyen látszott, hogy profi munka; kíváncsi lettem volna a történetére. A bárhelyiség alatt feküdt, bejáratát bonyolult módon álcázták, és vészkijárat vezetett ki belőle egy eldugott kis mellékutcába. A hűtőszekrény tele élelmiszerrel. A három karosszékből és egy asztalból álló bútorzatot rádió, televízió, telefon és széles körű italválaszték egészítette ki.

Borotválkozás közben meghallgattam a rendőrség URH-közleményeit, de csak rutin információkat sugároztak, az én ügyemről nem történt említés.

Már a borotvámat tisztítottam, mikor Benn megjelent. Két barna papírba csomagolt dobozt tett le az asztalra, aztán különböző zsebeiből négy kisebb csomagot meg egy összehajtogatott újságot halászott elő.

– Remélem, nem felejtettem el semmit − dörmögte, odaballagott a fali konnektorhoz, és bekapcsolta az elektromos főzőlapot.

Kinyitottam az újságot. Részletesen beszámolt a kettős gyilkosságról. Carson hadnagy is nyilatkozott. Szerinte a rendőrség számos fontos nyom birtokában van, és roppantul szeretne beszélni egy magas, barna, erős termetű férfival, aki sötétszürke ruhát visel és sötét kalapot, és aki valószínűleg értékes adatokkal szolgálhatna, amelyek elősegítenék a gyilkosság megoldását. A nevem nem került szóba, és egyáltalán, nagyon meglepett, amiért olyan bizonytalan személyleírást adtak rólam.

– Ez magáról szól? − kérdezte Benn, miközben két tojást tett a forró vízbe.

– Ühüm − feleltem én; Benn hozta festéket a mosdókagylóhoz vittem, és nekiálltam sötétebb tónusúra barnítani a hajamat.

Mire a lágy tojás, a kávé és a pirítós kenyér elkészült, én is befejeztem a műveletet. Hihetetlen, mennyit számít, ha valakinek a haja sötétebb lesz. Benn egy tekercs sötétbarna szőrt is hozott, meg egy kis alkoholos ragasztót, de úgy döntöttem, mielőtt a bajuszragasztáshoz hozzáfognék, megreggelizem.

Benn a falnak támaszkodott, cigarettáját az ujjai között tartva figyelte, hogyan eszem.

– Régóta ismeri Bradley kapitányt? − kérdeztem tőle, és egyetlen csapással lefejeztem az első lágy tojást.

– Tizenkét éve. A háborúban parancsnokom volt. Kétszer megmentette az életemet. Kihúzott egy haditörvényszéki eljárásból, és három hét szabadságot adott, mikor a feleségem meghalt, holott a tábornok szigorú parancsban letiltott minden szabadságolást. − Benn cigarettája parázsló végét nézte. − A jobb karomat levágatnám érte, ha ezzel segítenék neki.

– Klassz ez a rókalyuk itt.

– Csak ne magyarázza félre, öregem − vigyorgott. − Ez már itt állt, mikor az egész lebujt megvásároltam. Valaha Al Capone egyik italraktára volt. Hébe-hóba akad valaki, aki meg akarja magát húzni valahol, olyankor jól jön. Míg Bradley aktív volt, zárva tartottam, de mióta ez az útonálló galeri játssza meg itt a rendőrséget, ott segítek, ahol tudok. − Mélyet szívott a cigarettájából. − Napi húszba fog jönni magának. Európai túrára gyűjtök, különben nem számítanék semmit.

Visszavigyorogtam rá.

– Oké. Legyen harminc. Költségszámlára dolgozom.

Irigykedve felsóhajtott.

– Mindig ez volt a vágyam: költségszámla. Hát ne legyen gondja semmire, amíg itt van.

Lecsaptam a második lágy tojás feje búbját.

– Tegye le magát.

Elővett egy üveg sört, a kupakját a fogával pattintotta le róla, marokra fogta az üveget, és leült.

– Nem maradhatok soká. Dolgom van.

– Hogy érintkezhetünk, ha beszélni szeretnék magával?

– Telefonáljon. Más nem veheti fel, csak én.

– Van valakije, aki elvinne egy üzenetet tőlem? Szeretnék egy csomagot eljuttatni Weldenbe.

– Van egy fiúm, de annak eljárhat a szája. Nem adhatná fel postán?

– Még ma ott kell lennie.

– Biztonságosabb a posta.

– Meglátom. Kaphatnék valami levélpapírt? Sokat?

– Talál az asztalfiókban.

– Pompás. Pillanatnyilag, azt hiszem, ez minden.

Nagyot húzott a sörösüvegből, sóhajtott, a keze fejével letörölte a száját, felállt.

– Ennivaló van itt bőven. Szolgálja ki magát. Majd még meglátogatom.

Elővettem a pénztárcámat, megnéztem, mennyi készpénzem van, átadtam neki két ötvendollárost; a csomagokat, amelyeket hozott, már előzőleg kifizettem. Miután a tálcát elvitte, kinyitottam a dobozokat, felvettem a barna sportruhát. Nagyszerűen illett rám, nem volt túlzottan elegáns sem, nyugodtan elkeveredhettem benne a tömegben, nem kellett félnem, hogy feltűnést keltek.

Fél órát bajlódtam a bajusz felragasztásával, szálanként kellett odaillesztenem, de mikor elkészültem, és kissé meg is nyírtam, tökéletesen eredetinek látszott. Új ruhámban, sötét hajjal, bajuszosan még Bernie sem ismert volna rám. Magam is alig ismertem magamra, amikor odaálltam a tükör elé.

Becsomagoltam a harmincnyolcas revolvert. A formáját igyekeztem annyira, amennyire lehetett, eltűntetni. Aztán leültem a telefonhoz, felhívtam a weldeni rendőrkapitányságot. Creed századost kértem a telefonhoz.

– Sladen vagyok − mondtam, mikor Creed jelentkezett a vonal végén. − Van egy pisztolyom meg egy jelentésem a maga számára. Szeretném, ha még ma megkaphatná. Ide tudna küldeni valakit, hogy elvigye?

– Lehetséges − mondta Creed. − Mi ez a dolog Hartleyvel? Ki nyírta ki?

– A maga itteni haverjai azt hiszik, én. A személyleírás a lapokban én vagyok. Jelenleg utánam kutatnak. Amíg nem tisztázom itt a dolgokat, nem mutatkozom még maga előtt sem. A jelentésből, amit küldök, minden részletet megtud. A pisztoly a gyilkos fegyver. Itt hagyom Sam Benn-nél, aki bártulajdonos a Maddox Streeten. Küldjön valakit nagyon sürgősen érte.

– Hogyan húzták be magát a gyilkossági ügybe?

– Néhány perccel a gyilkosság után a helyszínen voltam. Lassiter elkapott, amint éppen körülnéztem. Sietve eltűntem, persze.

– Ide nézzen, Sladen, ha körözik magát…

– Jó, jó, tudom. Nem kérek segítséget magától. Egyedül is elintézem. Ellenőriztesse nekem a pisztolyt, ez minden, amit kérek. Később újból felhívom, addig is minden jót − és letettem a kagylót.

A következő órát azzal töltöttem, hogy jelentés formájában az elejétől fogva összefoglaltam az egész történetet. Benn éppen akkor lépett be, amikor az irományomat borítékba dugtam.

Meghökkenten nézett végig.

– Megáll az eszem − ámuldozott. Körüljárt, úgy mustrált meg még egyszer. − Sose ismertem volna magára. Nyugodt lehet, barátom, nincs az a zsaru a világon, aki rájönne, hogy maga az.

Büszkén tapogattam a bajuszomat.

– Nem rossz, mi? Remélem, így már elboldogulok. Egyébként, beszéltem valakivel, és eljönnek a csomagért meg a levélért. A weldeni rendőrségtől jön az illető, és megmondtam, hogy magától veheti át. Rendben?

– Hát persze. − Elvette tőlem a levelet. A csomagot megtapogatta. − Pisztolynak érzem.

– Az is − mondtam, aztán hátradőltem, és a székemen himbálózva megkérdeztem: − Régen él itt Tampa Cityben?

– A háború óta.

– Akkor ismerheti a városban, aki számít valamit.

– Ismerek néhányat.

Elővettem Fay Benson fényképét, odaadtam neki.

– Látta már ezt a nőt?

Alaposan megnézte, aztán a fejét rázta.

– Nem hiszem. Ezek a lányok mind egyformák, de nem emlékszem.

Visszavettem tőle a képet, eltettem.

– Tud valamit Cornelia Van Blake-ről?

– Ő rúgatta ki Bradleyt a rendőrségtől − mondta, és elkomorodott az arca. − Ismerem. Mi köze hozzá?

– Még nem tudom, de az az elképzelésem, hogy ő van összes bajaim gyökerénél.

– Doonan zsaruit mind a kezében tartja. Ha vele összeakasztja a szarvát, okosan teszi, ha nagyon vigyáz magára. Lassiter ott szerepel a bérlistáján.

– Valóban? Honnan tudja?

– Itt a bárban hall az ember egyet s mást. Lassiter ugyan csak őrmester, de hatalmas befolyása van. Ebben a városban csak a pénz beszél, az meg van neki dögivel. Csak látná a Packardját meg a villáját.

– Úgy gondolja, mind a nő pénzén szerezte?

– Azt beszélik. Fogadásom van rá, hogy jövőre hadnagy lesz, két év múlva meg százados.

– De miért?

– Az a nő nem fizet, ha nem kap érte valamit. És Lassiter megdolgozik érte.

– Bradley szerint a nő ölte meg a férjét. Maga mit gondol?

– Nem tudom, de azt tudom, hogy két nappal a gyilkosság után Lassiter egy Packardot vásárolt magának.

– Állítólag Ted Dillon volt a gyilkos. Maga ismerte Ted Dillont?

– Szóval ez a gyilkosság érdekli magát? − kérdezte Benn, és elterült egy fotelban.

– Nem, de valószínűleg kapcsolatban áll azzal, ami után nyomozok. Ismerte Dillont?

– Ugyanabban az ezredben szolgáltunk a háború alatt. Nagyon jóban voltunk, ő nem ölte meg Van Blake-et.

– És mi lett vele?

Benn a vállát vonogatta.

– Elintézték. Ha valaki egy olyan gazdag és befolyásos palit akar meggyilkolni, mint Van Blake volt, tanácsos jó előre gondoskodnia bűnbakról. Hát ez volt Ted.

– És mi volt Hamilton Royce szerepe a dologban?

Benn tanácstalanul nézett rám.

– Neki? Volt szerepe? Ezt nem is tudtam.

– Bradley úgy gondolja, Royce rendezte el a gyilkosságot, Mrs. Van Blake utasítására. A klub volt a fizetség érte.

– Érdekes ötlet, de nem tudok róla. Az olyan milliomosfészek, mint a Golden Apple, kívül esik az én érdeklődésemen. Miért nem beszél inkább Royce volt barátnőjével? Az a nő, érzésem szerint, boldogan elvágná Royce nyakát, ha remélhetné, hogy büntetlenül megússza. Akkoriban, mikor Van Blake-et megölték, összevesztek, és Royce kidobta őnagyságát a fészkükből.

– Ki az a nő, és hol találom meg?

– Lydia Forrestnek hívják. A Hey-Day klubban dolgozik a Tampa bulváron. − Felállt. − Ha lesz egy kis időm, és magának kedve van beszélgetni, szívesen hallanék egyet s mást erről az ügyről. Dillon a haverom volt.

– Szívesen − mondtam.

Magához vette a levelet és a csomagot. Miután elment, felvettem a telefont, és sürgősseggel kértem New Yorkot. Bernie hamarosan ott volt a drót végén.

– Hogy megy a dolgod, öreg? − kérdezte. − Régen nem láttalak.

– Elboldogulok nélküled − mondtam. − Itt az ideje, hogy már te is dolgozzál valamit.

– Sejtettem, hogy innen fúj a szél. A sztori remekül megy, még Fayette-nek is tetszik. Adj még két hetet…

– Két hetet? Frászt! Készülj fel egy hosszú útra. Párizsba mész.

Majdnem felsikoltott a gyönyörtől.

– Párizsba? Uramisten! Ez aztán a jó hír. Gondolod, hogy Fayette beveszi?

– Holtbiztos, ha elolvassa a jelentésemet, amit most küldök neki. Azt akarom, Párizsban ellenőrizd Cornelia Van Blake minden lépését. Mindent leírok, amit tudnod kell. Vidd magaddal Fay Benson fényképét. Mutogasd mindenfelé. Azt is megírom, melyik hotelokban kell megmutatnod.

– Szóval, a nő járt Párizsban?

– Nem tudom, éppen ezt szeretném megtudni. Ellenőrizd Joan Nicholst is.

– Ide figyelj, Chet! Ez úgy hangzik, mintha megint hülyére akarnál dolgoztatni − tiltakozott Bernie. − Ne feledd, hogy Párizsban mást is lehet csinálni, nemcsak dolgozni.

– Hát ide figyelj te naplopó strici! Én benne ülök itt a slamasztikában. A trék azt hiszik, két szivart kinyírtam, és most vadásznak rám. És micsoda mocskos, brutális banda! Ha nem teszed meg, amit mondok, én magam megyek Párizsba, te meg intézheted tovább az ügyet itt Tampa Cityben.

– Ne izgulj − nyugtatott meg sietve Bernie. − Megkapod, amit akarsz. Csak mondd meg, mit, mindent megkapsz.

II.

Fél tíz felé járt már, mikor Sam Benn búvóhelyéről, a vészkijáraton át, kimerészkedtem az utcára.

A holdat felhő takarta, az eső a levegőben lógott, sötét éjszaka volt. Ami mindenesetre fokozta biztonságérzetemet.

Jóleső érzéssel nyújtóztattam ki a lábamat. A délután folyamán jelentést írtam Fayette-nek; amennyire tudtam, kitértem benne az ügy legapróbb részleteire is. Majdnem négy óra hosszat dolgoztam rajta, de azzal, hogy olyan aprólékosan papírra vetettem mindent, igen sok addig homályos részletet tisztábban láttam.

Úgy éreztem, a kulcskérdés: miért ölték meg Lennox Hartleyt. Ha arra sikerül megtalálnom a választ, megoldódik az egész rejtély.

Bőven volt időm elgondolkodni, mi minden történt velem az előző napon. Még élénken élt bennem a kép: Cornelia arca, mikor megjegyzést tettem Hartley festményére, és viharos reakciója, mikor meglátta Fay Benson fényképét. Fay modellt állt Hartleynak. Valahol valami kapcsolatnak lennie kellett hármuk között. Talán Fay barátnője, Irene Jarrard tud valamit, gondoltam, ami fényt deríthetne erre a kapcsolatra. Talán Fay mondott egyszer valamit neki, amit, ha tudnék, helyes vágányra terelhetném az ügyet. Úgy határoztam, első adandó alkalommal beszélek Irenevel.

Hamilton Royce szerepe volt a másik nyitott probléma, amire ugyancsak meg kellett találnom a megoldást.

Aznap estére mindenesetre a legcélszerűbb programnak az ígérkezett, ha megpróbálom beszédre bírni Royce exbarátnőjét.

A Hey-Day klub túlcifrázott, neonfényes bejáratától lépcső vezetett le a sötét, levegőtlen pincehelyiségbe, amely egyesítette az olcsó bérleti díj és a turistákra gyakorolt vonzóerő előnyös tulajdonságait.

A lépcsőn lesétálva, eljutottam egy kemény tekintetű, keménykötésű fickóig, az bevasalt rajtam három dollár belépő és ideiglenes tagsági díjat, aztán viharos sebességgel elvesztette irántam minden érdeklődését.

Félrehúztam a bár bejárata előtti függönyt, és a sűrű dohányfüstön meg a sűrűn egymás mellett álló asztalok között átverekedtem magam a bárpultig.

Legfeljebb ha húszan lehettek a helyiségben, többségük szemmel láthatóan férfipartnerra vágyó, túlságosan kikészített és alig felöltözött bárleányka. Amint a bárpult felé igyekeztem, szinte éreztem, hogyan fúródik belém a tekintetük.

Megálltam a pultnál. A patkányképű bárfiú köszöntést biccentett. Megpróbálta eldönteni, miféle vagyok, de láthatóan nem tudta, hová tegyen.

Whiskyt kértem, víz és jég nélkül.

– Ha társaságot óhajt, uram − mondta a bárfiú, és elém tette a whiskyt −, csak mosolyogjon az egyik tündérre ott, kezét-lábát fogja törni, úgy rohan magához.

– Melyikük Lydia Forrest? − kérdeztem, és a poharamért nyúltam. − Vagy műsora van éppen?

A bárfiú lepedékes nyelve hegyével megnedvesítette az ajkát. Mélyen ülő szemére mintha hályog ereszkedett volna.

– Miss Forrestet szeretné?

– Jól hallotta.

– A barátja? − kérdezte. A hidegháborús hangulat, mint egy fal emelkedett közénk.

A pultra könyököltem, rámosolyogtam.

– Ha mindenáron tudni akarja, egy barátjának vagyok a barátja − mondtam szelíden. − Megtalálható itt?

– Nem. És ha elfogad tőlem egy tippet, felejtse el. Van néhány barátja, és idegesíti őket, ha valaki érdeklődik utána.

– Tényleg? − mondtam fejcsóválva. Kiittam a whiskymet, odatoltam eléje a poharamat. − Ezen ne vesszünk össze. Elég barátnőm van, semmi szükségem más vadászterületén cserkészni. Egy üzenetem van a számára, ennyi az egész.

Némileg megenyhülten, újratöltötte a poharamat.

– Sokan járnak a nyakára − mondta. − De ha csak egy üzenetről van szó…

– Csakis. Hol találom meg?

Elvette a whisky árát meg az egy dollár borravalót.

– Fél óra múlva lép fel. Várjon itt, mister.

Fayette pénzéből további négy dollárt számoltam le eléje.

– Ha még fél órát itt kell lélegeznem, ebben a füstben, acéltüdőbe rakhatnak. Nem beszélhetnék vele az öltözőjében?

A jobb fülét húzogatva nézegette a négy dolláromat.

– Gondolom, megteheti − mondta végül. − A zenekar mellett a második ajtó. Ne csinálja feltűnően.

Egy porszívó nem szippantja fel gyorsabban a tollpihét, mint ahogy ő a négy dolláromat eltüntette a zsebében.

Fogtam a poharamat, odasétáltam a zenekar közelében egy asztalhoz, leültem, elszívtam egy cigarettát. Egy kreppgumi bőrű, platinaszőke baba ellibegett társnői közül, és hívás nélkül az asztalomhoz telepedett.

– Hello, szépfiú − mondta; mosolya ragyogását jelentősen tompította rossz fogsora. − Rendelsz nekem valamit inni?

A mamámat várom, közöltem vele drámaian. Az arca reprodukálhatatlan fintorra torzult. Visszalibegett a többi lányhoz, összesúgott velük. Ekkor két fiatalember lépett be a bárba, világos, nyári öltönyben, kézzel festett nyakkendővel. Többé nem érdekeltem a lányokat, valamennyi őket falta a szemével.

Lehörpintettem a whiskymet, felálltam, odalődörögtem a zenekar mellett a második ajtóhoz. Az ajtó egy folyosóra nyílott.

A folyosó legvégén két további ajtó; az egyikre valaki egy csillagot festett. Bekopogtattam.

Rövid várakozás után mély alt hangon kiszólt valaki, hogy tessék. Benyitottam.

A hármas tükör előtt ülő szőke nő csinos lehetett annak, aki szereti a gránitból kifaragott női arcokat. Az alakja megfelelt egy bártáncosnőtől méltán elvárható átlagnak. Három éve még bomba nő lehetett, de az éjszakai élet alaposan megtépázta üdeséget. Mélyen kivágott, feketével szegett, vörös estélyi ruhában ült ott, túlrúzsozott ajkai között lapos, török cigaretta lógott.

– Nos, mi az? − kérdezte, felhúzott szemöldökkel.

– Miss Forrest?

– Az vagyok.

– Az én nevem Low − mondtam, ez alkalomra kikölcsönözve Bernie nevét. Besétáltam a szobába, becsuktam az ajtót. − Van egy perce számomra?

Megfordult a székén, egyik formás karját a szék hátán nyugtatta, úgy nézett rám, minden különösebb érdeklődés nélkül.

– Miről van szó?

– Valamiről, ami mindkettőnket érdekel, Miss Forrest. Hamilton Royce-ról szeretnék informálódni.

A szeme összeszűkült, gondosan leverte cigarettájáról a hamut, csak azután kérdezte: − Miért?

– Bonyolult história: hogy rövid legyek, Royce-nak valami módon köze van egy nő eltűnéséhez. Információt szeretnék kapni róla, és felhatalmazásom van, hogy fizessek is az információért.

– Micsoda nő?

– Fay Benson vagy Frances Bennett. Talán ismerte?

– Maga kicsoda? Detektív? − kérdezte merev szájjal.

– Magánnyomozó.

– És ki a megbízója?

– Valaki, akinek rengeteg dohánya van, és nem takarékoskodik vele.

Elnyomta cigarettáját, visszafordult a tükör felé, a tükörképét nézegette.

– Itt nem beszélhetünk − mondta. Felvett egy fésűt, finom, selymes hajába mélyesztette. − A Lennox Drive 246/C alatt lakom. Egy után otthon vagyok.

A folyosón ajtó csapódott. Arról, ahogy a nő a fésűjét letette, és az arca megfeszült, láttam, ő is hallotta.

Valaki kopogott. Lydia megfordult, rám nézett. A szeméből rémület sugárzott.

– Téved, kérem − fordult idegesen felém. Betörőképű, vállas fickó lépett be az ajtón. − Nem ismerek itt semmi Morgant…

A férfi rám nézett.

– Maga mit keres itt? − Rekedt, krákogó hangja volt.

– Mi köze hozzá? − válaszoltam, és az ajtó felé hátráltam.

– Tüntesd el ezt a palit innen, Sam − mondta pihegve Lydia. − Folyton molesztál.

A fickó kinyúlt felém, sonkakezével megmarkolta a zakóm elejét. Szinte odakínálta az állát, hogy beakasszak neki egyet, de Lydia kétségbeesett ábrázata láttán ellenálltam a kísértésnek. Lydia a lovag szerepét osztotta ki rám, hát tartottam magam hozzá.

– Már megyek is − mondtam. − Nem akarok semmi kellemetlenséget.

– Nem akar, de megkaphatja − mondta a sonkakezű, és kilendített a folyosóra. Végiglökdösött a hátsó kijárathoz, kinyitotta az ajtót, kilökött a sötétbe.

– Ha még egyszer idedugja a pofáját, miszlikre aprítom, és a cafatjait felzabáltatom a kutyámmal − mondta, azzal úgy mellbe taszított, hogy átlendültem az utca másik oldalára.

Kiegyenesedtem, megigazítottam a zakómat. Rámosolyogtam. Ritkán vagyok nagyon dühös, de most minden idegszálam sóvárgott, hogy laposra verjem.

– És mit gondol − kérdeztem −, én addig mit csinálok? − Kihívó mozdulattal odatartottam eléje az államat.

Nem tudott ellenállni a kísértésnek. Bal térde hajlatából indította az ütést, pontosan olyan drámaian, lassan és legalább annyira veszélyesen, mint egy ilyen szadista csirkefogótól várható volt.

Bal öklét hagytam elcsúszni az állam mellett, ugyanakkor olyat húztam be oldalt az állára, amitől magam is talpig megrázkódtam.

Tompa hördüléssel, kifordult szemmel terült el a járdán.

III.

Lévén két és fél óra szabad időm, visszamentem Benn bárjába. Benn éppen lefeküdni készült, de mikor felszóltam neki telefonon, azonnal lejött.

Gyanakodva nézte sérült csuklómat, aztán nem szólt semmit.

– Kocsira lenne szükségem − mondtam. − Tud valakit, akitől ilyen későn még bérelhetnék egyet?

– Vigye el az enyémet. A garázs ott van hátul az utca végén. − A kulcsokat az asztalra dobta. – 1943-as Lincoln, de vigyáztam rá, és egész jól megy.

– Príma, köszönöm − mondtam, és zsebre vágtam a kocsikulcsokat. − Még valamit. Hol találom meg a Lennox Drive-ot?

Benn a tenyerével elfojtott egy ásítást.

– Tudja, hol van Bradley százados háza? Onnan a második keresztutca. Ha nincs más, én lefeküdnék. Nekem dolgoznom kell, ha meg akarok élni.

Mondtam neki, nincs más.

Miután elment, bekapcsoltam a rádiót, végighallgattam Beethoven Negyedik Zongoraversenyét. Háromnegyed egy lett, mire újból előbújtam rejtekhelyemről. Megkerestem Benn kocsiját, és elhajtottam a Lennox Drive-ra.

A kocsit egy utcasarokkal szemben hagytam, a Drive vége felé, és gyalog sétáltam vissza a bérházig, ahol Lydia lakott, hátul a földszinten. Jó erősen megnyomtam a csengőt, nem voltam biztos benne, hazaérte már. Aztán mozgást hallottam az ajtó mögött. Ezek szerint megjött, gondoltam, mikor nyílt az ajtó.

Életemben nem ért ilyen félelmetes meglepetés.

Juan Ortez állt előttem, jobb kezében negyvenötös Colt, a szemében gyilkos fény.

– Ne mozdítsa a kezét − mondta −, jöjjön be. Egy rossz mozdulat, és vége.

Félreállt előlem.

Tágas szobába léptem be, az ablakokon vidám, tarka függönyök; egy asztalon vázában rózsák, az egyik sarokban elegáns rádiógramofon halk swingzenét játszott.

Lydia egy heverőn ült. Nem nézett rám. Mészfehér arcán három piros csík. Valaki, feltehetően Juan, pofon üthette.

– Álljon háttal a falnak − mordult rám Juan.

Láthatóan nem ismert fel. Ettől függetlenül, dermedten hátráltam a falig, közben igyekeztem még ijedtebbnek látszani, mint amilyen voltam.

– Teljesen félreért − kezdtem bele lázasan valami magyarázatba.

– Kuss − vicsorgott rám Juan.

– Hallgatsz már rám végre? − tört ki Lydia. − Ez a pofa ma este betolakodott az öltözőmbe. Életemben nem láttam. Sam kidobta. Nyilván idáig követett.

– Te adtad meg a címedet − mondta fojtott hangon Juan. − Sam hallotta.

– Sam hazudik, te is jól tudod − kiáltotta hisztérikusan Lydia. − Mindig azon van, hogy bajba keverjen. Én nem adtam meg neki a címemet.

Juan végignézett rajtam.

– Mit akar maga itt?

– Semmit − mondtam meghunyászkodva, és minden erőmmel igyekeztem egy tökéletesen begyulladt mamlasz látszatát kelteni. − Most nem, legalábbis. Honnan tudhattam volna, hogy nincs egyedül? Arra gondoltam, ha sikerül jól elbeszélgetnünk, a végén majd szépen összebarátkozunk.

– Vagy úgy? Szóval maga egy közönséges szoknyavadász? Mi?

– Csak barátkozni akartam vele − makacskodtam ijedten.

Juan Lydiára nézett, aztán megint rám, kissé kevésbé magabiztosan.

– Utálatos vagy, Juan − mondta Lydia, és felállt. − Dobd ki ezt a stricit, és tűnj el te is. Le akarok feküdni. − Az asztalhoz ment, dupla adag whiskyt töltött magának, felemelte a poharát.

– Fogd be a szád − vakkantott rá Juan. − Az az érzésem, hogy mind a ketten hazudtok. Majd én kiderítem, ki ez a strici.

Lydia vállat vont, és lassan elindult az asztaltól Juan felé. Mikor melléje ért, rájöttem, mit akar. Az ajtó felé húzódtam.

– Megállj − kiáltott rám Juan, és felemelte a pisztolyát.

Ebben a pillanatban Lydia az arcába fröccsentette a whiskyt, megragadta a csuklóját, két kézzel leszorította, egyik ujját beakasztotta a pisztoly ravasza alá, hogy Juan ne tudja elsütni.

Két ugrással mellettük termettem, és egy jobbegyenest küldtem Juan állára. A fickó feje hátracsuklott, és miközben hanyatt esett, egy másik ütést küldtem az első után.

Lydia felegyenesedett. Kezében tartotta Juan pisztolyát. Szikrázó szemmel nézett végig a földön elnyúló férfin. Ellenkezés nélkül hagyta, hogy ernyedt ujjai közül kivegyem a fegyvert. Aztán, néhány tétova lépés után, egy fotelba roskadt.

– Ezt nem lett volna szabad csinálnom − rebegte cérnavékony hangon. − Nem lett volna szabad.

– Ez a disznó nem marad soká nyugton − mondtam −, és magának sok mindent el kell mondania nekem. Elvihetem valahová, ahol nem akadékoskodhatnak magával. Akar velem jönni?

– Mi mást tehetnék? Ezek után?

– Menjen, csomagoljon. Majd én vigyázok erre a stricire.

Felállt, lassú léptekkel átment a szomszéd szobába.

Kigomboltam Juanon a zakót. Lehúztam a könyökére, nadrágjából kihúztam a derékszíjat, összekötöztem vele a csuklóját. Mikor a hátára fordítottam, mordult egyet, és kinyitotta a szemét.

A csövénél megmarkoltam a Coltot, és az agyával jókorát ütöttem a feje búbjára. Mint egy gombnyomásra, lehunyta a szemét, és ernyedten elnyúlt a szőnyegen. Az egyik függöny zsinórjával megkötöztem a lábát, a szájába zsebkendőt tömtem.

Ezután egy darabig nem fog hőbörögni, gondoltam, és átsétáltam a másik szobába, hogy megnézzem, mi van Lydiával.

Ruhákat hajigált két bőröndbe; a mozgásán látszott, hogy egyre jobban elhatalmasodik rajta a pánikhangulat.

– Ne idegeskedjen − mondtam. − Nem lesz semmi baj.

– Fogalma sincs, mit beszél − vacogta reszketeg hangon −, őrült voltam, amiért szóba álltam magával.

– Nyugodjon meg. Vigyázok magára. Hadd segítsek valamit.

– Nem. Majd én, hagyjon. − Az egyik bőrönd fedelét lezárta, és lázas sietséggel befejezte a másik csomagolását. − Ki kell jutnom a városból. Már régen várt ilyesmire.

– Ki várt ilyesmire? Royce?

– Ő. − Lezárta a második bőröndöt, is. − Hová visz?

– Kinn áll a kocsim. Ha gondolja, hogy biztonságosabb eltűnnie a városból, semmi akadálya. Van valami elképzelése?

– Barátaim vannak Friscóban. Már régen oda kellett volna mennem. El tud vinni még ma éjjel?

– Természetesen − mondtam, és arra gondoltam, útközben is elbeszélgethetek vele. Az ajtóhoz sétáltam. − Míg átöltözik, vigyázok Juanra. Ne húzza az időt.

Becsuktam magam mögött az ajtót.

Juan öntudatlanul hevert, ahová fektettem. Elhelyezkedtem egy székre, ahonnan szemmel tarthattam, és vártam.

Vagy húsz percbe tellett, míg Lydia megjelent. Sötétszürke ruhában, karján egy bundával. Az arca nyúzott, falfehér. Gyors pillantást vetett Juanra, aztán elfordította róla a szemét.

– Tűnjünk el innen − suttogta.

Visszamentem a másik szobába, felvettem a két bőröndöt. A nappaliban Juan nyöszördült egyet, nehézkesen mocorgott.

– Nem lesz vele semmi baj − mondtam −, jöjjön.

Az előszobában letettem a bőröndöket, kinyitottam a lakás ajtaját. Kiléptem a folyosóra. A folyosó végén a házkapu, a kapu üvegablakán egy férfi árnyéka. Alacsony, izmos férfié, olyan széles vállakkal, mint egy díjbirkózó.

Villámgyorsan visszaléptem az előszobába. Intettem Lydiának, maradjon, ahol van. A kezem mozdulatára benne akadt a lélegzet.

Megint, óvatosan, kilestem a folyosóra. A házkapu nyílott, az alak belépett a folyosóra. Sietve becsuktam a lakás ajtaját.

– Mi az? − suttogta Lydia.

– Valaki van odakint…

Halkan megfordítottam a zárban a kulcsot.

Léptek fojtott hangja a folyosón. Az ajtó előtt a léptek megszűntek. A kilincs lassan mozdult.

Lydia a szája elé tartotta kezét. Az arca hamuszürke volt.

Az a valaki odakintről ököllel verte az ajtót. A süket csendben úgy szólt, mint az ágyúdörej.

XIII. fejezet

I.

A dörömbölés megismétlődött. Hátrébb húzódtam.

– Ki az? − kérdezte Lydia, halkan susogva, mint a rezzenő falevél.

– Nem tudom − feleltem, hasonló hangerővel. − Zömök, díjbirkózó.

– Borg − rebegte Lydia. A szeme kikerekedett. − Biztosan nincs egyedül. − Hisztérikusan nézett körül. − Ne engedje be.

Borg újból próbálkozott a kilinccsel. Az ajtó reccsent egyet, nyilván nekifeszítette a vállát.

Lydiát csuklójánál fogva bevonszoltam a hálószobába. Becsuktam az ajtót, kulcsra zártam.

– Itt kell hagynia a bőröndjeit − mondtam. Odamentem az ablakhoz, kinyitottam, és kikémleltem a sötét kertbe, végigfürkésztem a bokrok sötét árnyait. − Erre megyünk ki − szóltam hátra.

Mellém állt. Ölembe kaptam, átemeltem az ablakpárkányon, leengedtem a kertbe, aztán utána másztam.

– A kocsim a sarkon túl parkol − súgtam a fülébe −, van itt valahol kijárat?

– Van. Jöjjön, megmutatom.

Átfutott egy gyepes sávon, egy kis hátsó kapuhoz.

– Én megyek előre − mondtam, és elővettem Juan pisztolyát.

A kis kapu elhagyott mellékutcára nyílott. Az utca vége elveszett a sötétségben.

Lassan lépdeltem előre, Lydia szorosan mögöttem, majdnem a sarkamra lépett. Tisztán hallottam rémült, szapora lihegését. A kis utca sarkán megálltam. Nem messze fénylett a kocsim parkolólámpája. Sehol egy lélek. Megfogtam Lydia karját, a kerítések árnyékában elindultunk a kocsi felé.

– Ki az a Borg?

– Royce egyik embere. Nem fogják hagyni, hogy elmenjünk.

– Egyelőre még azt csináljuk, amit akarunk.

A sarkon megálltunk. Vagy húsz lépésnyire lehettünk a kocsitól.

– Én előremegyek, maga várjon itt. Ha intek, fusson a kocsihoz.

Ott hagytam, és óvatosan kilestem az utcasarkon. Jobbra tőlünk a Lennox Drive-on, Lydia háza előtt, nagy autó parkolt. Az autó mellett egy férfi állt, és a házat figyelte. Átvágtam az úttesten, becsúsztam a Lincoln vezetőülésére.

– Jöjjön − intettem Lydiának.

Már járt a motor, mikor beugrott mellém, és indítottam, mielőtt az ajtót becsukta volna.

Semmi kétség, Benn nagyon vigyázott a kocsijára, de mihelyt jobban kezdtem nyomni a gázpedált, tisztán láttam, ebből a kocsiból nem fogok sokat kihozni; Benn semmi esetre sem arra tartotta, hogy üldöző gengszterek elől meneküljön vele.

A visszapillantó tükörben nem látszott mögöttünk semmi fény: árulkodó fényszórók reflektorfényei. Kezdtem reménykedni, hogy nem vették észre, merre szöktünk.

Végre elértük a Tampa Cityből kivezető főútvonalat, és a Lincolnból nagy nehezen sikerült kipréselnem ötvenöt mérföldet; ennél a sebességnél a kocsi már reszketett a megerőltetéstől.

Kihalásztam zsebemből egy doboz cigarettát, Lydia ölébe dobtam.

– Gyújtson meg nekem egyet, és maga is gyújtson rá − mondtam, és tovább vizsgáltam a visszapillantó tükrömet, nem látszanak-e benne üldöző autó lámpái.

– Nem tud gyorsabban menni? − idegeskedett Lydia.

Reszkető kezével alig tudta kivenni a dobozból a két cigarettát.

– Csak jobban rá kéne lépnem a gázra − biztattam −, de ez elég így, míg nem üldöznek bennünket.

Lydia rágyújtott, az egyik cigarettát az ajkaim közé dugta.

– Beszélgessünk − mondtam. Nem akartam ráijeszteni, de nem tudtam, mennyi időnk van, mielőtt utánunk erednek. − Mit tud Frances Bennettről?

– Mi lett vele? Hol van? Nem szépítgettem a dolgot.

– Meghalt. Weldenben halászták elő egy tó fenekéről. Royce vele volt egy weldeni hotelban. A nő ott dolgozott a Florian klubban. Aznap éjjel, hogy eltűnt, Royce elutazott a városból.

Lydia ökölbe szorította a kezét.

– Hát meghalt. Pedig figyelmeztettem a kis hülyét. De nem hallgatott rám. Megmondtam neki, hogy Royce a saját piszkos céljaira használja fel. Royce nem bukik egy olyan buta kis libára, mint Frances.

– Ne beszéljünk mellé. Kezdjük az elején. Mit jelentett Royce magának?

Térdére könyökölt, felhúzta vállait, úgy meredt a szélvédő üvegen át előre; a fényszórók fénye mint két fehér sugárnyaláb rohant előttünk az úton.

– Hogy mi volt Royce nekem? Minden. Úgy volt, hogy megesküszünk. Boldogok voltunk, belém volt csavarodva. Aztán egyszer csak vége lett. Elhidegült tőlem. Nem is nagyon titkolta. Először azt hittem, az a bestia Van Blake van a dologban, az mindig ott lógott a klubban. Azt nyilván tudja, hogy a klub Cornelia férjéé volt?

Megnyugtattam, hogy tudom.

– De aztán rájöttem, nem ő volt. Hanem a Bennett. Titokban találkoztak. Figyeltettem őket. Mikor azt mondta Royce, reggel az irodájában lesz, Frances-szal autózott. Mikor azt mondta, menjek haza, mert neki a klubban van dolga, Francest vitte vacsorázni. Lodonihoz, ahol nem ismerték őket.

– Ez Van Blake halála előtt volt?

Csodálkozva fordította felém az arcát. A szerelvényfal halvány fényénél láttam: a szemében visszafojtott könnyek csillogtak.

– Mi köze van ehhez Van Blake halálának?

– Nem tudom. Talán semmi. Az időpontot akartam rögzíteni.

– Közvetlenül előtte volt. Két héttel…

– Azt mondja, titokban találkoztak. Mennyire titokban? Senki sem sejtette, mi folyik köztük?

– Senki. Én sem tudtam volna, ha nem bérelek fel egy magánnyomozót, hogy figyelje Francest.

– De miért igyekezett Royce annyira titokban tartani a dolgot? Attól félt, hogy maga nehézségeket támaszt majd neki?

Lydia felnevetett: nagyon kellemetlen nevetés volt.

– Azokkal a gorillákkal, akik őt őrzik, igazán senkitől sem kell tartania.

– Akkor minek ez a nagy titkolózás?

– Nem tudom. Szerettem volna megtudni, de nem jutottam semmire. Beszéltem Frances-szal. Teljesen bele volt esve Royceba. Ez meg is látszott rajta, csak a nevét kellett említenem, már felragyogott az a buta kis képe. De azt határozottan tagadta, hogy valaha együtt mentek volna el valahová. És én, amilyen hülye vagyok, elmondtam neki ezt a dolgot a detektívvel. Ennél nagyobb őrültséget nem tehettem volna. − A kezét megint ökölbe szorította, olyan görcsösen, hogy elfehéredett a bőre. − Elmondta Roycenak. És Royce eljött hozzám, a lakásomra. Csak az arcára néztem, és tudtam, mindennek vége. Azt vártam, megöl. De csak annyit mondott, csomagoljak, és tűnjek el a városból. Halálosan féltem, beszélni sem tudtam. Azt hiszem, ezt látta rajtam, azért nem ölt meg. Ott állt a hálószobám ajtajában, míg csomagoltam, és nézett. Mikor elkészültem, és indulni készültem, elkapta a karomat, hetekig meglátszott a nyoma. Míg beszélt, végig fogta. Azt mondta, nem hagyhatom el Tampa Cityt. A Hey-Day klubba kell mennem dolgozni, és soha senkinek egy szót sem beszélhetek róla. Juan lesz a börtönőröm, mondta, és ha valaha valakinek beszélek akármiről vele kapcsolatban, vagy ha meg akarok lépni, vagy ha csak a közelébe is kerülök, Juan elintéz. És ezt komolyan gondolta. Így éltem az elmúlt másfél év alatt. Azóta nem is találkoztunk úgy, hogy beszélhettem volna vele. Soha nem kaptam tőle semmit, egy fillért sem. És nézze, most mit csináltam. Ha utolérnek, megölnek.

– Nem érik utol − nyugtattam meg. Megbíztattam az öreg batárt, és sikerült kinyomnom belőle ötvenhét mérföldet. Valami kis tartalék még maradt benne, de nem sok. A motor harsogó zúgása miatt gyakorlatilag ordítanunk kellett, ha meg akartuk érteni, mit mond a másik. Vagy egy percig némán eltöprengtem afölött, amit Lydia elmondott, de nem sokra jutottam vele. Most már volt tanúm arra, hogy Royce és Rutland ugyanaz a személy, az igaz, tehát Roycenak valóban volt szerepe Fay eltűnésében, ami valami, de édeskevés a megoldáshoz. Még igen sok részlet hiányzott. Hirtelen ötletem támadt.

– Hallott valaha egy férfiról, akit állítólag Hank Flemmingnek hívtak? − kérdeztem.

– Nem. Miért?

– Neki is szerepe volt az ügyben. Talán, ha leírom, emlékszik rá: zömök, széles vállú, izmos; húsos, kerek, széles arc, pergamenszínű bőr. Mikor utoljára láttam, piszkos ballonkabát volt rajta és fekete, széles karimájú puhakalap. Ezek után sem ismer rá?

Vaktában próbálkoztam, de célba találtam.

– Andrews látta.

– Andrews?

– Az a magánnyomozó, akit felfogadtam. Ő beszélt nekem egyszer valakiről, és éppen olyannak írta le, mint maga.

– És Andrews hol látta?

– Egy este Lodoninál, mikor Royce és Frances Bennett is ott vacsorázott. Ez az alak egy kocsiban ült a vendéglő előtt, és Andrews felfigyelt rá. Mikor Royce és Frances megérkeztek, Royce úgy irányította Francest, hogy elmenjenek a pofa autója mellett. Ott Royce kicsit hátra maradt, és rámutatott Francesre. Erre az a pofa kiszállt a kocsijából, utánuk ment az étterem ajtajához, és alaposan megnézte magának Francest. Andrews azt mondta, pontosan úgy látszott, mintha Royce azt a pofát valamiért rá akarta volna állítani Francesre, de én nem hittem el neki. Andrews nem valami jó nyomozó, állandóan csak pénzt akart kisrófolni belőlem.

Azt hittem, azért találta ki ezt a mesét, hogy bizonyítsa, még többet is csinál, mint kellene.

Végre ez valami konkrétum volt. Tehát Flemming valóban Roycenak dolgozott, mikor megölte Fayt.

Éppen tovább akartam érdeklődni, látták-e máskor is azt a valakit, mikor véletlenül belenéztem a visszapillantó tükörbe. Eddig intenzíven csak arra figyeltem, mit beszél Lydia, és teljesen elfelejtkeztem arról, hogy üldöznek. Attól, amit most a tükörben láttam, elszorult a torkom.

A sötétségben két sárga fénykarika kúszott mögöttünk. Még jó mérföldnyire lehettek tőlünk, de a távolság közöttünk szemmel láthatóan fogyott.

Lydia is meglátta, és felsikoltott.

Én tövig nyomtam le a gázpedált.

II.

A nyílegyenes, négysávos autóút végét elnyelte az éjszaka sötétje. Körülöttünk is sötétség borított mindent, akár egy alagútban autózhattunk volna. A Lincolnból hatvan mérföldnél többet lehetetlen volt kipréselnem, ilyen sebességgel pedig nem remélhettem, hogy elhagyjuk üldözőinket.

A két sárga fénykarika egyre közelebb kúszott hozzánk.

Lydia, derekát kifacsarva, mintegy hipnotizáltan figyelt hátra; szeme tágra nyílt a rémülettől, arca a szerelvényfal halvány, zöldes fényénél betegesen sápadtnak látszott.

– Le tudunk térni valahol erről az útról? − kérdeztem, és igyekeztem túlordítani a motor zúgását.

– Valahol előttünk van egy út jobbra − nyögte ki nagy nehezen Lydia.

Eloltottam a lámpáimat. A másik kocsi jó fél mérföldnyire lehetett mögöttünk.

A szemem majd kiesett, úgy erőltettem, hogy meglássam a leágazást jelző táblát, mégis majdnem túlszaladtam rajta.

Lydia csimpaszkodott a karomba.

– Most, ott, előttünk! − sikoltotta.

– Vigyázz!

Az utolsó pillanatban tapostam bele a fékbe, amint a tábla felmeredt az út mellett. A kerekek sikítottak, Lydia előretámaszkodott, a Lincoln két keréken vette a kanyart, Lydia nekem zuhant, a hátsó kerekek blokkoltak. Kiengedtem a féket, a kocsi élesen megdőlt, aztán túl voltunk a kanyaron; keskeny, cikcakkosan kanyargó úton gurultunk tovább. A sebességet kénytelen voltam idegtépő harminc mérföldre levenni.

Lámpa nélkül azon az úton szerencse, hogy nem csúsztunk bele az út menti árokba. Talán háromszáz métert mehettünk, mikor Lydia, aki közben kitartóan lesett hátrafelé, felkiáltott: − Túlmentek! Nem vettek észre!

– Hová vezet ez az út? − kérdeztem, és felkapcsoltam a fényszórókat. Fokozatosan felgyorsítottam harmincötre.

– Glyne Baybe. Kis tengerparti falu.

– Ki lehet onnan jutni a friscói útra?

– Nem. Ez zsákutca. És azok vissza fognak fordulni utánunk. − Hisztériásán összeütötte az öklét. − Rájönnek, hogy itt befordultunk.

Ezt magam is valószínűnek tartottam, de nem idegesítettem Lydiát.

– Nyugalom. Elrejtjük a kocsit, és mi is elrejtőzünk. Ha telefonhoz jutok, felhívom a weldeni rendőrséget. Glyne Bay már hozzájuk tartozik.

Az út kiegyenesedett. A távolban utcai lámpák fénye látszott. Tovább gyorsítottam, Lydia egyszerre csak teljes erejével a karomba kapaszkodott.

– Jönnek − lihegte.

A visszapillantó tükörben, a cikcakkos út végén, valóban feltűnt a két sárga reflektor fénye.

Tövig nyomtam a gázpedált. A Lincoln előrelendült.

Előttünk egy neonreklám fénylett: Térjen le balra, a Glyne Beach Motelhoz.

Megint kikapcsoltam a világítást, balra rántottam a kormányt, és bukdácsolva, dülöngélve végighajtottam a motel parkolójához vezető, keskeny úton. A parkolótéren hosszú sorokban negyvenötven kocsi állt. Fékcsikorgás, a Lincoln zökkenve megállt egy koszos Ford mellett Felrántottuk az ajtót, kiugrottunk.

– Gyerünk.

Már üldözőink kocsija is befordult a parkoló felé, a reflektorok fénycsóvája végigseperte az utat. Megragadtam Lydia csuklóját, és átrohantunk egy kettős kapun, aztán salakos út következett egy nagy, füves térség felé; a füves térség körül bungalók, lehetett belőlük vagy ötven.

Végigrohantunk a salakos úton. Az irodaépület a térség közepén állt. Teljes sötétség borította. Markomba szorítottam Juan pisztolyát, hátranéztem. Az üldöző autó fényszórói bevilágították a parkolót.

Csak annyi időre álltam meg, míg meggyőződtem, hogy az iroda ajtaja zárva van. Nem volt időm bajlódni vele, el kellett rejtőznünk, és csak másodpercek álltak rendelkezésünkre.

A salakos úton sietős léptek közeledtek felénk. Lydiával, kéz a kézben, átrohantunk a füves térségen, az egyik bungalósor felé. Valamelyik házikó ajtaján, a kilincsen tábla lógott: kiadó. Elengedtem Lydiát, felugrottam a tornácra, leszakítottam a kilincsről a táblát, vissza Lydiához, elkaptam a kezét, és hátravonszoltam a bungaló mögé. A táblát a fűbe hajítottam.

– Ide be kell jutnunk − lihegtem.

Szerencsénkre, a bungaló egyik hátsó ablaka nem volt rendesen bereteszelve; az ujjamat beerőltettem az ablakkeret alá, és sikerült kinyitnom. Fél kézzel átkaroltam Lydia derekát, a másikkal térde alá fogtam, és beemeltem a házba, aztán én is bemásztam utána. Az ablakot becsuktam, bereteszeltem.

– Megtalálnak − nyafogta Lydia reszketeg hangon. − Beszorítanak ide.

– Reméljük, nem − mondtam, az ablak mellé kuporodtam, és kilestem a sötétségbe.

Lydia odahúzódott hozzám. Tisztán hallottam szapora lihegését. Odakint nem láttam senkit, nem is hallatszott semmi.

– Maradjon itt, míg megnézem, van-e a házban telefon − mondtam súgva.

Keresztültapogatóztam a szobán. Kezem egy ajtókilincsre tévedt, kinyitottam az ajtót. Újabb sötétség fogadott. Gyufát gyújtottam, fellobbanó fénye egy folyosót világított meg. Balra ajtó. Elfújtam a gyufát, és benyitottam. A bungaló nappali szobája lehetett. Az ablakhoz lopóztam, oldalra húzódtam, és kilestem.

Előttem, frissen nyírt, gyepes térség közepén, egy alak halvány körvonalai látszottak. Borg volt. Széles vállával, szögletes alakjával nem lehetett más. Háttal állt a bungalónknak. A kezében pisztoly. A felhők mögé rejtőző hold sejtelmes fénye megcsillant a cső acélján.

Összehúztam az ablakon a függönyt, további gyufa fényénél megkerestem a telefont: az ablak mellett, egy kis asztalkán állt.

Felemeltem a kagylót, a központot tárcsáztam.

– Kérem sürgősen a weldeni rendőrséget.

A telefonközpontos buzgón igyekezett meggyőzni, hogy azonnal kapcsol.

A szívem hevesen kalapált, az ing a hátamra tapadt az izzadságtól. Álltam, vártam, és hallgattam a vonalban a megszokott, idegesítő kattogásokat.

Végre felmordult egy hang.

– Welden, rendőrkapitányság.

– Creed kapitány bent van?

– Nincs. Ki keresi?

– Akkor adja Scaife őrmestert.

– Egy pillanat.

Újabb várakozás, dobhártyahasogató kattogások. Aztán Scaife hangja.

– Itt Scaife.

– Itt Sladen. A Glyne Beach-i motelban vagyok. Két gengszter vadászik rám, és segítséget kérek. Mit tud tenni értem?

– Máris intézkedem − válaszolta Scaife kurtán. − A közelben cirkál egy URH-kocsink. Tíz percen belül ott van.

– Ide figyeljen! Gyorsabban kell. Ezek a disznók nem tréfálnak.

– Meglesz − mondta Scaife, és letette a kagylót.

Visszatapogatóztam a másik szobába. Lydia az ablak mellett állt, a falhoz húzódva, kifelé figyelt.

– A rendőrség útban van. Bármelyik pillanatban itt lehetnek. Látott valakit odakint?

– Nem.

Éreztem, hogy minden ízében reszket. Egymás mellett álltunk, és vártunk. Hirtelen megmarkolta a csuklómat.

– Nem hallott semmit? − suttogta.

Visszafojtottam a lélegzetemet.

Valahol egy deszka reccsent. A csendben úgy hangzott, mint a mennydörgés.

Lydia megborzongott, görcsösen markolta a karomat.

A füléhez hajoltam.

– Nyugalom − suttogtam. − Jöjjön olyan halkan, ahogyan tud. − Keresztülvezettem a szobán. Szorosan az ajtó mellé állítottam, a falhoz, úgy, hogy ha valaki benyit, ő az ajtószárny mögé kerüljön.

Odakint újabb deszka reccsent, aztán a bejárati ajtó nyikordult. Valaki benyitott a bungalóba.

– Itt vannak − lihegte Lydia.

– Hagyja rám őket − mondtam magabiztos hangon, bár egyáltalán nem éreztem magam olyan magabiztosnak.

A folyosón halk, csosszanó neszek. A szívem vadul vert. Aztán nyikorgás, valaki elfordította a szoba ajtaján a kilincset. Lydia elé álltam, ujjam a pisztoly ravaszán.

Amint az ajtó nyílott, mi mögéje szorultunk. Lydia szinte belévájta ujját a csuklómba, őszintén reméltem, hogy nem esik pánikba, és nem kezd sikoltozni.

Az ajtó és az ajtófélfa közötti résen kivehető volt egy férfi szögletes, széles vállú árnya. Borg néhány másodpercig mozdulatlanul állt, bekémlelt a sötétbe, aztán két lépéssel a szoba közepén termett.

Feszülten vártam, mi lesz. Csak hallani lehetett, amint az ablakhoz sétál. Ezután, gondoltam, logikusan be fog nézni az ajtó mögé, és akkor az nyer, aki gyorsabban húzza meg a ravaszt. Ezt a pillanatot nem akartam megvárni: Borg túlságosan kedvező helyzetben volt.

Kiszabadítottam a csuklómat Lydia szorításából, kikerültem az ajtó mögül, előrelopakodtam. Lydiát ott hagytam az ajtó védelmében.

Borg közben kinyitotta az ablakot, és az ablakpárkányra dőlve, kikémlelt a sötétbe.

Minden idegszálamat megfeszítve, rárohantam.

Borg hátraperdült, szembefordult velem. A pisztoly csövét markolva, teljes erőmmel a fejére sújtottam; a meglepetéstől meghökkent, a fordulástól elveszítette egyensúlyát, mégis sikerült úgy félrekapnia a fejét, hogy a pisztoly agya csak az arcát érte. Ettől is megszédült, nekem esett, a pisztolyt kiejtette a kezéből, ugyanakkor hatalmas karjával ösztönösen átfogta a karomat. Akár egy óriási medve ölelt volna át. Megpróbáltam lerázni magamról, de ezzel az erővel az Empire State Buildinget is megpróbálhattam volna lerázni magamról. Jó tíz centiméterrel alacsonyabb volt nálam; ezt az előnyét kihasználva, úgy vágta alulról a fejét az államnak, mint egy cementkockát.

Akár egy sziklát repítettek volna nekem, a térdem is beleroggyant, de mikor megpróbálta megismételni a trükköt, sikerült elkapnom az államat előle; sarkamat a lába szárába akasztottam, megdőltem, és ő, egyensúlyát vesztve, végigvágódott a padlón; a zuhanásától megremegett a ház.

Szerencsésen fölébe kerültem. Az esésem lendülete kirepítette ugyan a pisztolyt a kezemből, viszont Borg elengedett. Nyomban lábra tápászkodtam volna, de egy ököl süvített a sötétben egyenesen a bicepszemre. Profi ütés volt, a földre buktatott.

Hördülve rám rontott. Egyik lábamat fellendítettem, talpamat nekivetettem hordószerű mellkasának, és a kezét elkapva, megdobtam. Úgy repült el felettem, mint egy hatalmas zsák, és döngve a falnak zúdult.

Felugrottam, felkaptam egy széket, és pontosan akkor sikerült eltalálnom vele a fejét, mikor nagy nehezen négykézlábra állt. Ismét elterült, de már fel is emelkedett, és a térdem alatt elkapta a lábamat, mielőtt még egyszer ütéshez jutottam volna.

Olyan balegyenest húzott be, hogy elállt a lélegzetem, és még a fejemet sem rázhattam meg, már rajtam termett; az arcára nyomtam a tenyeremet, hogy hátraszorítsam, de kaptam tőle egy lapos ütést, tenyérrel a nyakam oldalára, amitől nyomban hányingerem támadt. Iszonyú erőfeszítéssel sikerült ellöknöm magamtól, és mikor újból nekem lódult, mellbe rúgtam.

A rúgástól hanyatt vágódott, de az ilyesmit láthatóan nem vette túlságosan a szívére. Amint lassan felemelkedett, a feje sziluettje pompásan rajzolódott ki az ablak hátterében. Elsőrendű célpontnak ígérkezett. A kezem egy kis asztalra tévedt. Megemeltem. Pontosan a koponyája közepén érte az asztallap, és szörnyű reccsenéssel darabokra tört.

Borg megtántorodott, elterült a padlón. Ezúttal úgy is maradt, mozdulatlanul.

Zihálva hajoltam föléje, hanyatt fordítottam. Látni akartam, nem tetteti-e magát. A magam részéről az volt az érzésem, hogy egy bulldózer ment rajtam keresztül. Aztán körülnéztem, Lydiát kerestem, − Lydia!

Semmi válasz.

Kitapogattam a falon a villanykapcsolót, felgyújtottam a villanyt.

Lydia nem volt a szobában.

Kirohantam a folyosóra, és a nevét kiáltoztam, mikor a távolból felhangzott a rendőrségi autó szirénája.

III.

Felrántottam a bungaló ajtaját, kirohantam a tornácra. A távolban már látszott a közeledő autó fényszóróinak fénye a fák között.

A gyepen túlról sárga fény villant, revolverdörrenés hasított az éjszaka csendjébe, valami elzúgott a fülem mellett. A bejárati ajtó szilánkokat köpött rám. Villámgyorsan lebuktam, és fedezék után néztem.

A másik gengszter, akiről időközben teljesen elfelejtkeztem, majdnem végzett velem. A folyosón át visszamentem a belső szobába a pisztolyomért.

A hideg futott végig a hátamon: a szoba üres volt.

Borg, úgy látszik, hamar magához tért, és vagy ott rejtőzött a bungalóban, vagy kimászott az ablakon. Felkaptam a földről a pisztolyt, eloltottam a villanyt.

Aztán óvatosan végigosontam a folyosón, ki a bejárati ajtón, vissza a szabadba.

Valahol csikorogva fékezett egy kocsi. Ajtócsapódások. Aztán két rendőr közeledett a salakos úton, rohanva, kezükben revolver.

A gyepen túlról, az egyik bungaló mögül újabb villanás, revolverdörrenés.

A rendőrök, mint megzavart csirkék szaladtak kétfelé. Egyikük a bungaló felé lőtt. Üvegcsörömpölés. Egy nő sikított.

A többi bungalóban sorra gyulladtak fel a lámpák, fényük kiáradt a gyepre.

Egy sötét facsoport felé árnyék mozdult, szögletes, széles vállú árnyék: Borg. Felemeltem pisztolyomat. Amint elsütöttem, Borg futásnak eredt, de még nem érte el a fák fedezetét, mikor az egyik rendőr utánalőtt. A rendőr jobban célzott, mint én.

Borg féltérdre bukott, felállt, lassan, tántorogva a nyílt gyep felé indult. A keze lendült, pisztolyából sárgás láng villant. A két rendőr egyszerre tüzelt. Borg, mintha mellbe vágták volna, hátratántorodott, a pisztoly kiesett a kezéből, végigvágódott a gyepen.

Az életben maradt gengszter futva igyekezett a salakos út felé. Az egyik rendőr felkapta karját, fordulatból lőtt: a gengszter előrebukott, meghemperedett, megpróbált négykézlábra állni, aztán elnyúlt a földön.

– Elintézték mind a kettőt − kiáltottam, és kiléptem a házból.

A két rendőr, pisztolya fedezékében, óvatosan közelített felém.

– Sladen vagyok − mondtam óvatosan, és igyekeztem nem mozdulni, mert az volt az érzésem, nem hiányzik sok, hogy a két rendőr engem is lepuffantson.

– Dobja el azt a pisztolyt − kiáltott rám az egyik.

Óvatosan a tornác padlójára helyeztem a pisztolyt.

– Oké. Most igazolja magát.

Átadtam a sajtóigazolványomat meg a jogosítványomat.

– Rendben, Mr. Sladen − mondta a rendőr. − Úgy látszik, jó munkát végeztünk. Scaife őrmester még egy kocsit küld. Minden pillanatban itt lehet.

– Nem láttak egy lányt valamerre? − kérdeztem.

– Nem láttunk mást, csak ezt a két stricit.

Ekkor láttam meg Lydiát: a sötét fák közül tántorgott elő, bizonytalan léptekkel.

– Itt van − kiáltottam örömmel.

Elindultam feléje, de mielőtt elértem volna, megroggyant a térde, és úgy dőlt el a fűben, mint egy zsák. Első pillanatra azt hittem, őt is eltalálta egy golyó, de mikor föléje hajoltam, láttam, hogy sehol sincs rajta vér. A rendőrök is odaszaladtak. Az egyik kitapogatta a pulzusát.

– Nincs semmi baj − mondta −, csak elájult.

Közben a bungalók lakói is előbújtak, és csoportokba verődve bámészkodtak a halott gengszterek körül.

Szirénák vijjogtak: két riadóautó bukdácsolt a parkoló felé.

A két rendőr segítségével a parkolóhoz támogattuk Lydiát. Éppen akkor érkeztünk oda, mikor a legénység kiugrált az egyik riadóautóból. Egy őrmester lépett oda hozzám.

– Mr. Sladen?

– Az vagyok.

– A százados kéreti a kapitányságra. Ki ez a nő? Megsebesült?

– Nem. Ismerősöm. Ő is szereplője az ügynek − mondtam, miközben Lydiát beemeltük a Lincolnba. − Tudna kíséretet adni mellénk?

– Természetesen. Elküldök magukkal valakit.

Odahívta egyik beosztottját, és utasította, hogy vigyen el bennünket Weldenbe, a kapitányságra, aztán valami parancsot kiáltott az embereinek, és elindult a salakos úton.

Nem egészen egy óra alatt értünk el Weldenbe. Lydia útközben magához tért. Meglehetősen sokkos állapotban volt, de miután megnyugtattam, hogy nincs mitől aggódnia, lecsillapult, fáradtan nekem dőlt, és a vállamra hajtotta a fejét.

Scaife már a kapitányság kapujában várt ránk. Míg Lydiát kisegítettem a kocsiból, csak állt, és szájtátva bámult.

– Az ismeretlen úriember e mögött a bajusz mögött nem más, mint Sladen, a maga öreg haverja − nevettem.

– Csoda klassz − vigyorgott ő is. − Egy pillanatra teljesen átejtett vele. Látom, kedélyesen töltötte el az idejét Tampa Cityben. Na, jöjjön beljebb. A százados éppen az előbb érkezett meg, az ágyból rángattam ki. Nagyon vigyázzon, mert dühös, mint egy gyomorbajos medve.

Míg beszélt, kíváncsian méregette Lydiát, aki vállal nekem dőlve, ijedten nézett vissza rá.

– Hát menjünk − mondtam.

A Creed irodájához vezető lépcsőn felfelé menet odaszóltam Scaife-nek.

– Megtenné, hogy míg én a kapitánnyal beszélek, gondoskodik Miss Forrestről? Az idegeit kissé megviselte ez a zűr, ráfér egy kis pihenés.

– Szívesen − mondta Scaife készségesen, majd Lydiához fordult: − Jöjjön csak velem, én majd vigyázok magára.

Kopogtattam Creed ajtaján, benyitottam, besétáltam.

Creed elnyűtt, fáradt arccal ült az asztalánál. A falióra szerint három múlt húsz perccel. Én is tökéletesen lerongyolódott idegállapotban voltam.

Creed némán, hosszasan szemlélte az arcomat.

– Sladen, parancsára − jelentkeztem katonásan.

– Hát maga szép tésztába mászott bele − morogta.

– Magam is azt hiszem. − A lábammal elkanyarítottam egy széket, magam alá húztam. − Mathis a nyomomban, el kellett maszkíroznom magam, ha szabadon akartam mozogni. De hoztam magammal egy tanút. A neve Lydia Forrest. Hamilton Royce volt barátnője. Elolvasta a jelentésemet?

Bólintott.

– Hadd mondjam el, mi történt azóta.

Részletesen beszámoltam neki mindenről, attól fogva, hogy a jelentésemet megírtam.

– Miss Forrest bizonyítja, hogy Royce és Fay ismerték egymást − mondtam befejezésül −, és tudom, hol találom meg azt a magánnyomozót, Andrewst, aki viszont azt bizonyítja, hogy Royce Flemminget ráállította Fayre.

Creed szivart vett elő, leharapta a csücskét, csak azután szólalt meg.

– Ezzel nem sokra megyünk. Amíg Royce Tampa Cityben van, nem nyúlhatunk hozzá. A revolvert, amit megküldött, ellenőriztettem. Nyolc éve lopták el egy friscói fegyverkereskedőtől. Azóta akárkié lehetett. Ujjlenyomat nincs rajta. − Rágyújtott a szivarra. − Mi az indok Hartley meggyilkolása mögött?

– Amennyire ki tudom okoskodni − mondtam, cigarettát ráztam ki a dobozból, rágyújtottam −, valamennyi gyilkosság mögött a motívum a pánik Fay eltűnése óta öt gyilkosságot követtek el, amelyet mind kapcsolatba lehet hozni Fayjel. Nézzük sorban őket. Az első: Joe Farmer. Közreműködött Fay elrablásában. Alkoholista volt, az a fajta, aki. ha beszív, beszél. Ezért veszélyes volt, tehát egy ismeretlen gépkocsi elgázolta. A következő Joan Nichols. Zsaroló, és biztos vagyok benne, hogy összeszedett valami információt Párizsban, azt megpróbálta itt aprópénzre váltani, őt is el kellett hallgattatni. Ezután, tizennégy hónappal később, mikor már minden elcsitult, Jake Hesson elkövetett egy baklövést. Beismerte előttem, hogy ismerte Fayt. Nyomban kinyírták, mielőtt megdolgozhattam volna. Hartley levelet írt magának. Úgy látszott, tud valamit. Mikor először beszéltem vele, nem sok mondanivalója volt, de később eszébe juthatott valami. Akárhogyan is, felhívott engem, és közölte, lenne egy elmélete, ami esetleg érdekel. Végeztek vele, mielőtt odaértem volna hozzá. Az inasa megláthatta a gyilkost, tehát neki is el kellett tűnnie. Az egész ügy pániktól bűzlik. Valaki elkeseredetten próbál egy gyilkosságot fedezni, és az az érzésem, az illetőnek nem Fay miatt fáj a feje, hanem az igazi ok a pánik mögött Van Blake halála. Igencsak komoly ok lehet, ami miatt Fayjel együtt hat embert meg kell gyilkolni! És ötmillió dollár éppen eléggé komoly ok, nem gondolja? Ennyit hagyott ugyanis Van Blake a feleségére.

Creed fésülködő mozdulattal túrt a hajába. Komoran nézett maga elé.

– Maga szerint Royce és Mrs. Van Blake van mindezek mögött a gyilkosságok mögött?

– Biztos vagyok benne.

– De ez csak feltevés. Hol a kapcsolat a Van Blake-féle gyilkosság és Fay Benson között?

– Ha ezt tudnám, megoldanám az egész ügyet. De van kapcsolat. Kell, hogy legyen. Nézze meg, a dolgot erről az oldalról: Royce Fay miatt ejtette a barátnőjét. Ugyanakkor Fayjel csak a legnagyobb titokban találkozott. Miért a titkolózás? Ha Miss Forrest nem figyeltette volna Fayt, senki sem tudna a kettőjük kapcsolatáról. Royce ráállította Flemminget Fayre. Aztán elvitte Fayt Weldenbe, ahol a lányt nem ismerte senki, és nagyon vigyázott, nehogy együtt lássák őket. Flemming, Farmer és Hesson elrabolták Fayt, és Flemming megölte. Maximálisan gondoskodott arról, hogy a holttestét elrejtse. Mrs. Van Blake ismerte Fayt. Ez biztos. Látnia kellett volna, hogyan reagált, mikor megmutattam neki Fay fényképét. Hartley mint modellt alkalmazta Fayt. Szerintem Hartleynek eszébe jutott valami Fayjel kapcsolatban, ami kínos lehetett akár Roycenak, akár Mrs. Van Blake-nek. Ezért lelőtték, mielőtt beszélhetett volna. Teljesen nyilvánvalóan van kapcsolat közöttük, csak meg kell találnunk, mi az.

– Hát igen − mondta Creed; az előadásom akarva, nem akarva, hatott rá. − De hogyan fog hozzá?

– Egy lényeges láncszem hiányzik − mondtam, és felálltam. − Talán Low megtalálja Párizsban. Átküldtem, hogy ott ellenőrizze Mrs. Van Blake minden lépését. Remélem, ő is rájön arra, amire Joan Nichols rájött. Most én visszamegyek Tampa Citybe. Royce mindent megtett, hogy elhallgattassa Miss Forrestet, de nem sikerült neki. Remélem, rajta is, Mrs. Van Blake-en is még jobban kitör a pánik. Szeretnék jelen lenni, mikor erre sor kerül.

– A nyakát dugja a hurokba, Sladen − mondta komoly hangon Creed. − Ha Mathis gyilkosságért letartóztatja, semmit sem tehetek az érdekében.

– Vállalom a kockázatot. Az egész ügy megoldása Tampa Cityben van. Amíg a megoldást meg nem találtuk, ne engedje el innen Miss Forrestet. Fontos tanúnk lesz, feltétlenül kézben kell tartanunk.

– Folyton azt hajtogatom − mondta türelmetlenül Creed −, hogy Tampa Cityben semmiféle hatáskörünk nincs. Royce és az a nő, Mrs. Van Blake megúszhatnak mindent, akkor is, ha maga a kezében tart minden bizonyítékot. Doonan sohasem fog egy milliomosnőt vádlottak padjára ültetni.

– Márpedig oda ülteti, ha én bebizonyítom, hogy megölte a férjét − mondtam. − Maga talán nem tehet semmit, de én tehetek. Az egész históriát, vallomásokkal és fényképekkel együtt, leközöljük a Bűnügyi Krónikában. Ezzel kiugratjuk Doonant a bokorból. Kénytelen lesz vádat emelni ellene.

– Kitűnő ötlet, de ehhez olyan bizonyíték kell, ami megáll − mondta Creed, de láthatóan egészen felvidult az arca.

– Ha a kezemben lesz a bizonyíték, az nemcsak megáll, hanem Doonannak a szeme közé ugrik, és megharapja − mondtam, és elindultam az ajtó felé.

XIV. fejezet

I.

A táskaírógép felett piszkosfehér pulóveres leány nézett fel rám, és csodálkozva ráncolta fekete, festett szemöldökét.

– Ha Mr. Andrewst keresi − közölte tartózkodóan −, ő nincs itt.

A miniirodában a táskaírógép meg a bútorok mellett alig maradt hely a kettőnk számára. A leányzó mögött ajtó, az ajtóra szegezett felirat értelmében Mr. Andrews kizárólag előzetes bejelentésre fogad. Az ablak mellett tűzálló iratszekrény. A várakozó kliensek számára odaállított fotel fej támasza az ügyfelek hajolajától az évek hosszú során át fényesfeketére zsírozódott.

– Azért jöttem, mert beszélni akarok vele − mondtam, és becsuktam magam mögött az ajtót. − Soká kell rá várnom?

A nő egy légyköpéses faliórára nézett. Megállapította, hogy az idő tíz óra húsz perc.

– Ilyenkor már itt szokott lenni.

– Akkor megvárom.

Leültem a fotel karfájára, amitől az egész alkotmány baljóslatúan recsegni-ropogni kezdett. Cigarettára gyújtottam.

A leányzó egy darabig bizalmatlanul nézegetett, majd nyilván úgy döntött, akárki vagyok, semmi köze hozzám, és az írógépével kezdett matatni.

Az idő múlott. Az írógép kopogása majdnem álomba ringatott.

Nem csoda. Reggel fél hatkor érkeztem vissza Tampa Citybe, és nyomban a búvóhelyemre mentem. Fél tízig aludtam, megittam egy kávét, néhány szót váltottam Benn-nel, aztán odahajtottam a Murrow Streetre, Andrews irodájába. A címét Benn derítette ki.

Úgy terveztem, Andrews után Irene Jarrard-dal, Fay barátnőjével beszélek, és ha sikerül belőle valami újabb információt kicsikarnom, rábeszélem, menjen el Creedhez. Ezután Vincent Latimert, Van Blake volt titkárát szándékoztam meglátogatni, és reméltem, hogy bár Bradley szerint nem éppen közlékeny valaki, egyet s mást tőle is megtudhatok.

A falióra mutatói tíz óra negyvenötön álltak, mikor nyílt az iroda ajtaja, és hórihorgas, világosszürke, zsíros-pecsétes ruhájú férfiú robogott be rajta.

Apró, egymáshoz túlságosan közel álló szemei felcsillantak, mikor meglátott, reményteljes mosollyal villogtatta rám műfogsorát. Egész megjelenése tükrözte mesterségét: zugnyomozó, aki életében nem tett mást, mint szállodafolyosókon lopakodott, kulcslyukaknál hallgatózott, és letargikus nyugalommal ácsorgott utcasarkokon hidegben, esőben, szélben.

– Velem óhajt beszélni? − kérdezte. A leányzóra nézett, aztán megint rám.

– Mr. Andrews?

– Az vagyok. Fáradjon beljebb.

Hosszú, vékony lábaival átkelt az irodán, a figyelmeztető tábla előtt megállt, elővette kulcsait, kinyitotta az ajtót, aztán felém fordult, de a leányhoz szólt:

– Miután az úr elment, kérem a postámat, Miss Fairley.

Miss Fairley szenvtelen arccal nézett vissza rá.

– Nincs postája.

Andrews, miközben látható erőfeszítéssel igyekezett titkolni, hogy legszívesebben agyonütné Miss Fairley-t, beinvitált az irodájába.

A szoba nem volt nagyobb, mint egy túlméretezett szekrény. Miután a falhoz lapultam, Andrewsnek sikerült bepréselnie magát ütött-kopott íróasztala mögé.

Leültem, de a térdemet, helyszűke miatt, kénytelen voltam nekifeszíteni az íróasztalnak.

– A Bűnügyi Krónika munkatársa vagyok − mondtam −, és e pillanatban a weldeni rendőrségnek dolgozom.

Az erőltetett mosoly úgy tűnt el Andrews arcáról, mint űzött patkány a lyukban. Zöld szemei megmerevedtek.

– És mi közöm nekem ehhez? − kérdezte. Az asztalra könyökölt. Az állát nem túlzottan tiszta tenyerére támasztotta.

– Ön, Mr. Andrews, néhány hónapja megbízást kapott. Egy showgörlt kellett figyelnie, aki akkor a Golden Apple klubban dolgozott. Frances Bennettnek hívták. − Elővettem Fay fényképét, és eléje tettem az asztalra. − Ezt a lányt.

Lenézett a fényképre, aztán felnézett rám, legörbítette ajkát.

– Ide nézzen, barátom − mondta közönséges, utálkozó hangon. − Csak az idejét vesztegeti. Én nem nyilatkozom a megbízóimról. Ha nincs más mondanivalója, szedje a sátorfáját, és tűnjön el innen.

– A maga megbízója e pillanatban a weldeni rendőrségen ül, és vall. Azt akarjuk, hogy maga megerősítse a vallomását. A maga számára pénz van a dologban és csinos sajtónyilvánosság, ha elmegy Weldenbe, és beszél Creed kapitánnyal.

A kalapját a tarkójára tolta, és rám meredt.

– Mit beszél maga itt?

– Frances Bennettet meggyilkolták. Weldenben. Maga szerint Royce ráállított a lányra egy friscói bérgyilkost, Flemminget. Ez így volt, igaz?

– Nem ismerek semmiféle Flemminget.

– De azt látta, mikor Royce megmutatta a leányt egy pasinak, aki egy kocsiban ült, így van?

– Na és ha így van?

– Azt akarom, hogy erről tegyen írásban vallomást.

Andrews a műfogsorát mozgatta a nyelvével, és hevesen gondolkozott.

– És mennyit ér ez meg magának?

– Sajtónyilvánosságot adok és napi harminc dollárt költségekre.

Tovább töprengett, aztán a fejét ingatta.

– Nekem ebben a városban kell élnem, apa. Maga Royce-ot akarja lebuktatni, igaz? Ábránd. Sose fogja. Royce túlságosan dörzsölt ahhoz. Mit gondol, meddig élnék én, ha rájönne, hogy vallomást tettem róla a weldeni rendőrségen? Tíz percig. Talán tizenötig, de tovább semmi esetre sem. Az a pali életveszélyes. Ő a városi zsaruk kedvence. Nem. Tőlem ne reméljen vallomást.

– Nem érti, miről van itt szó − folytattam szívósan. − Azt a nőt meggyilkolták. Ha maga ismert bizonyítékokat elhallgat, maga is bűnrészessé válik.

Gondterhelten tanulmányozta az íróasztal lapját.

– Nem tudok róla, hogy meggyilkolták volna.

Lassan felkavarodott a gyomrom: Andrewstól is, koszos kis irodájától is. Úgy döntöttem, a torkára teszem a kést.

– Vagy most azonnal elindul Weldenbe, és vallomást tesz Creed előtt, vagy kinyomattatom a Bűnügyi Krónikában, hogy egy gyilkossági ügyben megtagadta az együttműködést. Ha pedig ezt megteszem, a működési engedélyébe kerül.

Ez telibe talált.

– Várjon, várjon egy percet − mondta sietve. − Ha ezt megteszi, beperlem a lapját.

– Nosza, pereljen − nevettem. − Szívességet tesz vele.

Jó ideig meredten bámult rám, aztán vállat vont.

– Na jó. Kinézem magából, hogy megteszi. Oké. Tudom. Ez az, amikor be kell dobnom a törülközőt. Úgy kell nekem. Sose lett volna szabad elvállalnom azt a megbízást. Ha valaki Royce-szal kezd ki, lássa a következményeit. Elmegyek Creedhez.

Elővettem a pénztárcámat, letettem az asztalra tizenkét ötdollárost.

– Ez kétnapi előleg. Felhívom Creedet, és megmondom, útban van hozzá.

Felkapta a pénzt, és zsebre vágta, mintha félne, hogy meggondolom magam.

– Mennyi ideig figyelte Miss Bennettet? − kérdeztem.

– Három nap és két éjszaka.

– És Miss Bennett ez alatt az idő alatt többnyire Royce-szal volt?

– Az első nap nem. Akkor reggel Van Blake-ék villájába ment ki.

Kíváncsian kaptam fel a fejemet.

– Ez mikor volt?

Andrews egy pillanatig elgondolkozott, aztán az egyik fiókból vastag jegyzetfüzetet halászott elő, átlapozta, az egyik oldalnál megállt, belenézett, aztán visszatette a könyvet a fiókba.

– Július huszonhetedikén. Reggel.

– Kocsin ment?

– Nem. Lennox Hartley, a magazinillusztrátor ment el érte. Ő vitte ki a kocsijával.

– Mennyi ideig maradt a villában?

– Nem tudom. A kapunál őr állt, ott nem csellenghettem. Késő este kezdtem újból figyelni, a lakásánál.

– Biztos benne, hogy Hartley volt vele?

– Biztos. Hartleyt jól ismertem látásból. Még néhány kérdést tettem fel, de nem mondott semmi újabbat, amit Lydia Forrest ne mondott volna el.

– Oké − mondtam. Felálltam. − És most azonnal induljon el Creedhez. Várni fogja.

Miután otthagytam, egy üzletből felhívtam Creedet. Hamarosan számíthat Andrews látogatására, mondtam neki, és beszámoltam Fay és Hartley látogatásáról a Van Blake villában. A kapitánynak is volt újságja számomra.

– Van itt valami, ami bizonyára érdekelni fogja − mondta. − Két évvel ezelőtt Mrs. Van Blake a Manning and Howland San Franciscói autókereskedőktől vásárolt egy zöld és krémszínű, nyitott Cadillacet, amit tavaly augusztus huszadikán, tehát három nappal Fay eltűnése után, ráfizetéssel becserélt egy Bentley-re. Nagyon úgy néz ki, mintha időközben kikölcsönözte volna a kocsit Roycenak, nem igaz? Más ilyen kocsit egyébként nem adtak el Tampa Citybe. Csak ez lehetett az, amit Royce Weldenben használt.

– Nyilvánvaló − mondtam. − Szóval, úgy látszik, haladunk. Most további tanúk után járok. Majd jelentkezem − és letettem a kagylót.

Megkerestem Irene Jarrard otthoni telefonszámát, és felcsengettem. Nem vette fel senki, ami végül is nem lepett meg: Irene ebben az időben nyilván dolgozott.

Ez után a városon kívül fekvő Hammerville Engineering Works központját hívtam, Vincent Latimert kerestem. A titkárnője némi huzavona után megadta magát rábeszélő készségemnek, és bekapcsolt hozzá. Sürgős magánbeszélgetésről van szó, mondtam neki, mire ő közölte, hogy tíz perce van számomra, ha fél órán belül ott vagyok nála.

Barna, hűvösen tartózkodó csinibaba vezetett be az irodájába, és dallamosan közölte: − Mr. Sladen van itt, Mr. Latimer − de úgy, mintha ott sem lennék. Aztán kivonult, és olyan óvatosan húzta be maga után az ajtót, mintha porcukorból lenne.

Vincent Latimer termetes férfiú volt, sugárzott róla a jólét és az önteltség. Téglapiros arca és hideg, szenvtelen tekintete akkor is elárulta volna, hogy a legfelsőbb vállalati vezetők kasztjába tartozik, ha nem vette volna körül magát telefonrengeteggel, és nem terpeszkedett volna előtte szélesen, impozáns méretű, keményfa íróasztal.

Székkel kínált, és megjátszotta a szokvány produkciót: fontoskodva befejezte valami irat olvasását, felnézett, lekapta vastag, szarukeretes szemüvegét, rám bámult, és türelmetlenül kérdezte: − Nos, miről van szó?

– A segítségét kérem, Mr. Latimer. A weldeni rendőrséggel dolgozom. Úgy gondoljuk, ön rendelkezik olyan információkkal, amelyek hozzásegítenének egy tizennégy hónappal ezelőtt elkövetett gyilkosság megoldásához.

Ez a közlés láthatóan kilendítette rutinjából. Egy pillanatra még a szája is tátva maradt, de gyorsan becsukta. Idegesen kérdezte: − Micsoda információ birtokában lehetnék én? Kinek a gyilkosságáról van szó?

– Egy Frances Bennett nevű nőéről. Talán már hallott róla.

A nevet ismerte. Ez látszott a tekintetéből, ahogy rám nézett.

– Frances Bennett? Csak nem az a lány, aki besegített Mrs. Van Blake portréjánál?

Most rajtam volt a sor, hogy a számat tátsam.

– Ez az a lány − mondtam, és átnyújtottam neki Fay fényképét.

Hosszasan elnézte, aztán bólintott: láthatóan megrendült.

– Ez az. Azt mondja, meggyilkolták?

– Igen. Egy hordóban találtuk meg, cementbe ágyazva, Weldenben, a tóban. Tizennégy hónapja halott.

Elfintorította az arcát.

– Igazán sajnálom, de nem tudom, mi közöm van nekem ehhez.

– Éppen most mondta, hogy Miss Benson modellt állt Mrs. Van Blake portréjához. A portrét Lennox Hartley festette, igaz?

– Igaz, de ennek semmi köze sincs a gyilkossághoz.

– Minden adat fontos, amit a lányról megtudunk. Miért állt ő modellt a portréhoz?

– Mrs. Van Blake mindig nagyon elfoglalt volt. Ennek a lánynak a méretei tökéletesen megfeleltek Mrs. Van Blake méreteinek, ezért, mikor Mr. Hartley befejezte Mrs. Van Blake fejét, a többihez ez a lány állt modellt.

A pulzusom rohamosan felgyorsult az izgalomtól.

– Tehát Miss Bennett hasonlított Mrs. Van Blake-re?

– Nagyon. Rendkívüli módon. Az arca nem annyira, de a termete, meg ahogy mozgott. Egyszer éppen akkor láttam a balkonon, mikor Mrs. Van Blake ruhájában modellt állt Hartleynek, és hirtelenjében azt hittem, Mrs. Van Blake ül ott. Csak mikor közelebb értem hozzá, láttam, hogy ő az.

Hátradőltem a székemen, és rábámultam.

Megvolt a hiányzó láncszem.

II.

Az egyik telefon megcsendült. Míg Latimer rájött, melyik cseng a sok közül, sikerült lecsillapítanom izgalmamat. Latimer belemordult a telefonba, hogy most ne zavarják, és drámai mozdulattal letette a kagylót.

– Hányszor ült modellt Miss Bennett a képhez? − kérdeztem.

Ezt a kérdést, úgy látszik, fölöslegesnek ítélte, mert a homlokát ráncolta, felhúzta inge ujját, és megnézte arany karóráját.

– Három vagy négy alkalommal, gondolom. Nincs már sok időm az ön számára, Mr. Sladen. Van még, amire választ szeretne?

Úgy éreztem, azon a ponton vagyok, mikor a kezemben a megoldás, nem hagyhattam magamat elhessegetni. Kijátszottam hát még egy kártyát; reméltem, ezzel kellően felkeltem az érdeklődését.

– Lenne még egy kérdésem. Mit gondol, Mr. Latimer, ki gyilkolta meg Mr. Van Blake-et?

A válla megmerevedett, húsos arca elkomorult. Az asztalra tenyerelt, és utálattal nézett rám.

– Mit akar ezzel mondani? Mi köze magának Mr. Van Blake halálához?

– Tisztában van azzal, Mr. Latimer, hogy Bradley kapitány véleménye szerint Mrs. Van Blake-et terheli a felelősség a férje haláláért?

– Bradley kapitánynak nincs joga ilyeneket állítani. Nincs semmi bizonyítéka rá. Azért vesztette el az állását, mert ostoba módon Mrs. Van Blake-et gyanúsította.

– Ön szerint Dillon ölte meg Mr. Van Blake-et?

Latimer habozott.

– Honnan tudnám? Nem vagyok rendőr. A rendőrségnek ez volt a véleménye. Mit akar még?

– Állítólag Mr. Van Blake lovaglóostorral verte el Dillont. Bradley szerint ez valószínűtlen.

– Persze hogy az. Abszurdum. Mr. Van Blake mindig nagyon elnéző volt a vadorzókkal. Én többször elkaptam Dillont a parkban, de Mr. Van Blake sose engedett belőle ügyet csinálni. Természetesen, ez tökéletes abszurdum.

– Ennek ellenére, Mrs. Van Blake állítása szerint a férje lovaglóostorral verte Dillont, és Dillon ezért ölte meg.

Latimer kényelmetlenül feszengett.

– Tudom. Mr. Van Blake ilyesmit sose csinált volna, ezt meg is mondtam Doonannek, a rendőrfőnöknek, de ez az én véleményem volt, Mrs. Van Blake véleményével szemben, és Doonan inkább hitt neki. − Komoran nézett maga elé. − Egy másik ok, amiért valószínűtlen, hogy Dillon volt a tettes: Dillon sose vadászott puskával. Éjszaka dolgozott, zseblámpával és parittyával. A lámpával elvakította a fácánokat, aztán leparittyázta őket. Így akár a ház mellett is dolgozhatott, senki sem hallotta. Mr. Van Blake-et az erdőn túl gyilkolták meg, egy tisztáson, ahol sose jár fácán. Dillon mindig a pavilon mellett dolgozott, a park másik oldalán.

– Messze volt ez onnan, ahol Mr. Van Blake-et meggyilkolták?

Latimer felállt, odament az egyik iratszekrényhez, összehajtogatott térképet vett elő.

– Ez itt a park − mondta, és kiterítette a térképet az asztalra. − Itt lőtték le Mr. Van Blake-et. Itt a pavilon. Jó fél mérföld a két pont között, láthatja.

Egy darabig tanulmányoztam a térképet, aztán megkérdeztem.

– Hogyan jutott be Dillon a parkba? Nincsenek őrök?

– Van egy őr a kapunál, meg egy másik, aki a kertben portyázik, a ház körül. Dillon általában itt, ezen a kis kapun ment be, a főút felől, aztán át ezen a tisztáson, be az erdőbe, onnan a pavilonhoz. − Latimer az ujjával mutatta a térképen az útvonalat.

– Tehát el kellett mennie a mellett a hely mellett, ahol Mr. Van Blake-et lelőtték?

– Igen, csakhogy Dillon csak éjszaka járt. Reggel hétkor nem lehetett ott, mikor Mr. Van Blake meghalt.

– Megkaphatnám kölcsönbe ezt a térképet? Néhány napra?

– Jó, vigye, de kérem vissza.

– Visszahozom. Az az érzésem, Bradley kapitánynak igaza van. Meg vagyok győződve róla, hogy Mrs. Van Blake bűnös a férje halálában.

Latimer lezökkent a székébe, hosszasan tanulmányozta a kezét.

– Nem tehette meg − mondta nagy sokára. − Abban az időben Párizsban volt. Persze, az érdekmotívum megvolt nála, az igaz. Nem értették meg egymást Van Blake-kel. Bár Van Blake nagyon szerette, ugyanakkor ellene volt az extravaganciáinak, és emiatt időnként veszekedtek. Beszéltek olyasmit is, hogy Mrs. Van Blake Royce szeretője. Az asszony szerette volna, ha az ura eladja Roycenak a Golden Apple klubot, de Van Blake nem volt hajlandó rá. Egyébként Van Blake a halála előtt azt tervezte, meneszti Royce-ot, ezt tudom. − Ápolt ujjaival az asztal lapján dobolt. − Nehéz dolgom volt akkoriban. Van Blake halála után bizalmi pozícióban maradtam ott. Kellemetlen lett volna abban a helyzetben meghazudtolnom Mrs. Van Blake-et, mikor a sajtónak nyilatkozott. Különben is, nem akartam belekeveredni az ügybe, örültem, amiért ott hagyhattam az egészét.

Összehajtogattam a térképet.

– Mrs. Van Blake azt mondta, az ötödik György Szállóban lakott Párizsban. Gondolom, gyakran járt a férjével Párizsban.

– Legalább kétszer évente.

– És mindig az Ötödik Györgyben laktak?

– Nem, nem, mindig a Ritzben. Nagyon meglepődtem, mikor Mrs. Van Blake azt kérte tőlem, hogy az ötödik Györgyben foglaljak neki lakosztályt. Azt mondta, valami változatosságot szeretne.

– Értem − mondtam. − Még egy kérdést, Mr. Latimer. Mrs. Van Blake Párizsban találkozott egy Joan Nichols nevű showgörllel. Mond valamit önnek ez a név?

Latimer elgondolkodott.

– Egy ilyen nevű nő kereste Mrs. Van Blake-et a villában, két nappal azután, hogy hazaért Párizsból. A kapuőr engem hívott telefonon, fogadja-e a nőt Mrs. Van Blake.

– És fogadta?

– Ó, igen. Én nem láttam ugyan, mert Mr. Van Blake ügyeivel voltam elfoglalva, de Mrs. Van Blake megkért, küldessem fel az őrrel a villába.

– Arra történetesen nem emlékszik véletlenül, megadta-e a nő a címét meg a nevét, mikor ott járt?

– Beírta a látogatókönyvbe. A várost, azt hiszem, de pontos címet nem adott meg.

– A város nem Welden volt?

– De igen, valóban az volt.

– Mr. Van Blake-et augusztus hatodikán gyilkolták meg. Augusztus nyolcadikán jelentkezett Miss Nichols. Így volt?

– Így.

– Miss Bennett, Fay Benson néven, augusztus kilencedikén érkezett Weldenbe, ugyanaznap este megjelent Royce is, Henry Rutland néven. Augusztus tizenhetedikén Miss Bennettet elrabolták, meggyilkolták. Aznap este Royce eltávozott Weldenből. Augusztus huszadikán Miss Nichols kitörte a nyakát, feltehetően lelökték a lépcsőn. A klubban, ahol Miss Bennett dolgozott, a színészbejáró portása közreműködött Miss Bennett elrablásában: ő is meghalt. Ismeretlen gépkocsi még aznap este elütötte. Érdekes egymásutánja az eseményeknek, ha meggondoljuk, nem, Mr. Latimer?

Latimer zavartan nézett rám.

– Nem értem. Tulajdonképpen miről beszél, kérem?

– Ha szerencsém van − mondtam és felálltam, a Van Blake park térképét a hátsó zsebembe süllyesztettem −, egykét napon belül meg tudom mondani önnek. De ehhez az kell, hogy egy kis szerencsém legyen.

– De figyeljen ide…

– Adjon nekem két napot.

Elvonultam, ő utánam bámult. Úgy tátogott, mint a szárazra vetett hal.

III.

Útközben, vissza Tampa City felé, alaposan elgondolkoztam friss információimon. A kép kétségtelenül tisztult: látogatásom Latimernél a vártnál jobban sikerült. Úgy éreztem, végre kezemben tartom az egész titokzatos ügy megoldásának kulcsát.

Tampa Cityben a főúton megálltam egy talponállóbüfé előtt, leparkoltam a Lincolnt, az újságosnál vettem egy déli lapot, és besétáltam a büfébe.

Csirkeszendvicset és kávét rendeltem. Míg a kiszolgálásra vártam, átfutottam az újság első oldalát.

A Glyne Beach-i lövöldözés sokkal kisebb port vert fel, mint vártam. Két gengsztert, akik állítólag Tampa Cityből jöttek, elkaptak a Glyne Beachi motel mellett, és agyonlőtték őket, ennyi volt az egész. Creed kapitány nyilatkozata szerint felkérték a Tampa City-i rendőrséget, működjék közre a gengszterek személyazonosságának megállapításában.

Közben megérkezett a szendvics meg a kávé, és míg tovább lapozgattam az újságot, a szendvicset rágcsálva Royce-on elmélkedtem. Vajon mit szól, ha ezt elolvassa? Lydia kicsúszott a kezei közül, erre nyilván rájön, de arra talán nem gondol, hogy a lányt a rendőrség tartja őrizetben. Nem is lenne rossz, ha ezt közölném vele, döntöttem el, némi habozás után.

– Kérek még egy szendvicset − szóltam oda a kiszolgálónak, és lecsúsztam a székemről. − Hozza ki, míg telefonálok.

Bezárkóztam a fülkébe, kikerestem a Golden Apple klub számát, feltárcsáztam.

Kondenzált méz ízű női hang susogott a fülembe: − Itt a Golden Apple klub, jó reggelt. Óhajt valamit, uram?

– Kapcsolja nekem Royce-ot, és nyomás, kisanyám − mondtam a tőlem telhető leggorombább hangon.

A méz egyből megecetesedett.

– Ki keresi?

– Mondja meg neki, egy öreg haverja a Sing-Singből.

Hosszú szünet után egy férfihang vakkantott a kagylóba: − Ki az?

– Royce? − kérdeztem.

– Igen. Mit akar?

– Egy tipp, öregfiú. A weldeni zsaruk elkapták Lydiát, és őnagysága szorgalmasan köp. Azt mondja, maga is benne volt Van Blake kinyírásában, hát vigyázzon, hová lép.

A riadt hördülés a drót másik végén zene volt fülemnek. Nem is vártam tovább, diszkréten a helyére akasztottam a kagylót, hadd idegesítsem ezzel is Royce-ot.

Visszaballagtam a pulthoz. A szendvics már készen várt. A helyiségben egyre többen tolongtak. Egy nagydarab fickó − a vállait bármelyik díjbirkózó megirigyelhette volna − oldalba döfött a könyökével, éppen mikor beleharaptam a szendvicsembe.

Már mozdultam volna, hogy viszonzom a döfését, mikor megláttam az arcát. A szívem megdobbant, a szendvics majdnem kiesett a kezemből. Carl Lassiter őrmester volt.

Előredőlve állt, mereven fixírozta a kiszolgálót, a pulton dobolva próbálta felhívni magára a figyelmét.

Ösztönösen máris surrantam volna a kijárat felé, de még nem fizettem, és ott volt a szendvics a kezemben.

A pult körül nyüzsgő tömeg nekiszorított Lassiternek, akinek végre sikerült észrevétetnie magát a kiszolgálóval.

– Egy marhahússzendvicset ide, meg egy kávét − horkantotta.

– Igenis, uram − mondta a kiszolgáló. Láthatóan felismerte, kiről van szó, mert egy szempillantás alatt ott volt Lassiter előtt, amit rendelt.

Oldalazva álltam oda a pulthoz, nehogy hozzáérjek Lassiterhez, pénzt kotortam elő a zsebemből, és a pultra tettem.

A kiszolgáló besöpörte, kinyitotta a pénztárgép fiókját, kiszámolta, ami visszajárt. Mikor az aprópénzemet felmarkoltam, Lassiter felém fordította a fejét, és marhahússal teli harcsaszájával az arcomba bámult.

Egy pillanatra találkozott a szemünk. A szám kiszáradt, az ingem a hátamra tapadt. Már vártam, mikor nyúl utánam, és kapja el a karomat, de csak bosszúsan végignézett, aztán hátat fordított, és tovább majszolta a szendvicsét. Zsebre vágtam az aprópénzt, és lassan elindultam kifelé.

Kezemben szorongatva a szendvicsemet, nagy nehezen kiverekedtem magam az utcára, és eljutottam a Lincolnig.

Közvetlenül a kocsim mögött rendőrségi autó parkolt. A gépkocsivezető, egy unott képű nyomozó, tökéletesen egykedvű arccal nézett felém. Becsúsztam a vezetőülésbe, a szendvicset magam mellé tettem, beindítottam a motort, egyesbe kapcsoltam.

Míg a kocsi lassan kikanyarodott az útra, a visszapillantó tükörben lestem, mit csinál a rendőrautó sofőrje. Hatalmas ásítást próbált magába fojtani. Alighanem tudomást sem vett rólam.

Minden komplikáció nélkül eljutottam Benn bárjáig, de a pulzusom csak akkor vert megint normálisan, mikor a kocsit letettem a garázsban, és bezárkóztam a búvóhelyemre.

Felhívtam Bennt.

– Lenne egy perce a számomra?

– Most éppen nem. Egy óra múlva, jó?

– Oké − mondtam, letettem a kagylót, és kitöltöttem magamnak egy pohár sört. Befejeztem a szendvicsemet, eltöprengtem a dolgaimon. Eszembe jutott, hogy Irene Jarrard Ryman Thomas hirdetési vállalatánál dolgozik. Kikerestem a számot, és felhívtam a céget.

Maga Irene vette fel a kagylót.

– Itt Sladen beszél − mondtam. − Emlékszik még rám?

– Hát persze hogy emlékezem − mondta. Láthatóan örült, amiért felhívtam. − Van valami új híre Frankie-ről, Mr. Sladen?

– Még nincs, de még próbálkozom. Valamit elfelejtettem megkérdezni magától. Mondja, nem emlékszik, említette-e magának Frankie Mrs. Cornelia Van Blake nevét?

– Hát persze! Mrs. Van Blake megfestette a portréját, és Frankie állt helyette modellt.

– És azt tudja, vajon Hartley a Van Blake villában festette?

– Ó! Szóval, tud róla.

– Valamit hallottam.

– Szóval, Hartley nem ott fejezte be a festményt. Egy csomó vázlatot készített Frankie-ről, amint a balkonon ül, de a képet a saját műtermében fejezte be.

Dühített, amiért az első találkozásunkkor nem jutott eszembe ezt megkérdezni tőle, de persze ezt nem mondtam meg neki.

– És arról beszélt Frankie, milyen volt a viszony közte és Mrs. Van Blake között?

– Ó, igen, Frankie nagyon szerette Mrs. Van Blake-et. Mrs. Van Blake nagyon kedves volt hozzá. Úgy látszott, Frankie nagyon érdekelte.

– Már mennyiben érdekelte?

– Hát, szóval, ismerni akarta Frankie egész múltját, élnek-e a szülei, van-e vőlegénye, meg ilyesmi.

– Nagyon köszönöm, Miss Jarrard. Csak ezt akartam ellenőrizni. Ha valamivel több időm lesz, talán eljön velem megint egy halvacsorára?

Irene biztosított róla, hogy boldogan, mire én, nem akarván folytatni a témát, letettem a kagylót.

Cigarettára gyújtottam, letelepedtem egy fotelba, és gondolkodtam. Még javában a problémáimon rágódtam, mikor Benn megérkezett.

– Beszéljünk a haverjáról, Dillonról − kezdtem, egyenesen a tárgyra térve.

Benn kiválasztott magának egy konzerv sört, a zárját leszakította a fogával.

– Mi van vele?

– Azt mondják, rendszeresen ritkította Van Blake fácánállományát.

Benn elmosolyodott.

– Ez így volt. De Van Blake láthatóan rá se rántott. Annyi fácánja volt, azt sem tudta, mit kezdjen velük.

– Van Blake-et augusztus hatodikán lőtték agyon. Hol volt akkor reggel Dillon?

Benn a fejét ingatta.

– Fogalmam sincs. Előtte nap azt mondta nekem, éjjel vadászni megy…

– Ez lett volna az az éjszaka, amelyik után reggel Van Blake-et meggyilkolták?

– Az. Megkérdezte, kéne-e egypár fácán. Néha szoktam venni tőle. Azt mondta, délelőtt tizenegy felé benéz, de nem jött el. Én akkor azt hittem, nem sikerült neki a vadászat.

– Ezt a dolgot tisztázzuk − mondtam. − Akkor találkoztak utoljára, mikor Dillon felajánlotta, hogy hoz magának egypár fácánt, igaz?

– Így volt.

– Mi oka lehetett Dillonnak, hogy reggel hétkor Van Blake parkjában legyen?

– Semmi. Ted zseblámpával és parittyával vadászott, csak sötétben dolgozott. Nem is volt puskája.

– Mikor Van Blake parkjában vadászgatott, mindig motorkerékpáron ment oda?

– Igen. A Frisco-Tampa City-i út felőli kiskapun ment be, a motort a kapuban hagyta, a bokrok között, aztán gyalog sétált át a dombon a fácánoshoz.

– Bukósisakot és motoros szemüveget viselt. Mi szokott azonkívül lenni rajta?

– Rendszerint egy bőrkabát meg kordbársony nadrág. Hová akar ezzel kilyukadni?

– Szerintem a parkban ölték meg.

Benn a fejét ingatta.

– Lehetetlen. Reggel nyolc tájban látták az úton, amint a Van Blake park felől motorozott. Én inkább azt hiszem, valahol a kikötő környékén ölték meg, ahol a motorkerékpárját is megtalálták.

– Egy bukósisak és motoros szemüveg tökéletes álöltözék. Talán nem is Dillont látták, hanem a gyilkost, aki így mindenkit félrevezetett.

– Erre nem gondoltam. Igaza lehet.

– Dillon magas termetű volt?

– Nem. Olyan volt, mint én. Vakarcs, de szívós, izmos.

A telefon csengett. Felvettem a kagylót.

– New York a vonalban − mondta a központos. − Tartsa a vonalat. − A szokott kattogások, aztán egy női hang.

– Mr. Sladen? Mr. Fayette szeretne önnel beszélni.

– Tessék − mondtam. − Kapcsolja.

Aztán Fayette hangja:

– Most érkezett egy távirat Low-tól. Gondoltam, célszerű, ha azonnal beolvasom neked. Olvasom.

– Hallgatom.

– Ez a szöveg: Cornelia Van Blake nevet használó nőt, aki az ötödik Györgyben lakott tavaly augusztus harmadikán, megbízható tanúk határozottan, ismétlem, határozottan azonosították Fay Bensonnal. Haladéktalanul indulok, írásos vallomásokat hitelesítve viszem. Low. − Fayette elhallgatott, aztán megkérdezte: − Mond ez neked valamit?

– Mi az, hogy mond − kiáltottam lelkesen. − Ez az utolsó szög a koporsóba. Holnapra fel van göngyölítve az egész ügy. Viszontlátásra − mondtam, és leraktam a kagylót.

XV. fejezet

I.

A felhők mögött bujkáló hold sejtelmes fénye szétáradt a város felett. Fél tizenegy volt. A Tampa City−San Franciscó-i autóúton robogtunk ketten, Benn meg én. Tíz perc kocsikázás után megálltunk a Van Blake park hátsó kapujánál, ott, ahol Dillon utolsó orvvadász expedícióján belopakodott a parkba.

Benn leállította a motort, megszívta a cigarettáját. Arcát megvilágította a felizzó parázs fénye.

– Lerakom valahol ezt a tragacsot, aztán jövök én is − mondta.

– Nem − mondtam én. − Egyedül megyek. Jobb, ha nem keveredik bele a dologba, Sam. Esetleg jól jön majd később, mint tanú.

– És mi lesz, ha valami baj éri?

– Majd vigyázok magamra − mondtam, és kiszálltam a kocsiból. − Bízza rám, elintézem én ezt.

Kétkedve nézett rám.

– Hát jó, ha maga mondja. Biztos benne?

– Ühüm. A városba meg valahogy csak visszajutok egyedül is. Ha reggelig nem jelentkeznék, értesítse Creedet, de maga tartsa magát távol ettől. Ismeri jól, mi a helyzet, és legalább az egyikünk legyen ott, ha majd tisztázni kell a történteket.

Benn felhúzta a vállát.

– Maga a főnök! Szóval, ha nem kellek, én lelépek. − Begyújtotta a motort. − Viszontlátásra, és jó szerencsét.

Megvártam, míg elhajt, aztán átmásztam a kerítésen. A kis kaputól kitaposott ösvény vezetett egy lankás kis dombra, távolabb erdő sötétlett. Azon a dombtetőn érte el Van Blake-et a végzete.

A domb tetején megálltam. Jó tizennégy hónappal ezelőtt ide lovagolt el Van Blake, hogy körülnézzen a parkban. Itt várt rá, kezében puskával, a gyilkos. Van Blake meghalt. Lova lovas nélkül ügetett vissza a házhoz, riasztotta a ház lakóit.

Onnan, ahol álltam, látszott az autóút fehér csíkja és a Tampa City felé igyekvő autók távoli fényei. A dombtetőn csend volt, nyugalom és valami baljóslatú hangulat. Mintha kísértetek jártak volna körülöttem.

Leereszkedtem a dombról, továbbmentem az ösvényen, be az erdőbe. A hold a fátyolfelhők mögül is elég világosságot árasztott, nem téveszthettem el az irányt.

Jókorát gyalogoltam, mikor egy mélyedésben feltűntek a Van Blake rezidencia fényei. A holdfény bevilágította a szélesen elnyúló, pázsitos domboldalt, a virágágyakat a ház körül.

Gyaloglás közben azon gondolkodtam, otthon van-e vajon Cornelia Van Blake, és ha igen, mit csinál? Kíváncsi lettem volna arra is, Royce beszélte vele, és beszámolt-e neki annak az ismeretlennek a telefonjáról, aki szerint Lydia mindent bevallott.

A fák ritkultak. Egy tisztás peremén vége szakadt az ösvénynek. Bokrok alá húzódtam, elővettem Latimer térképét, és a zseblámpám fényénél megpróbáltam tájékozódni, hol vagyok.

A térkép szerint az ösvény végén jobbra kellett fordulnom, átvágnom egy tisztáson, meg kellett kerülnöm a házat, majd a háztól még vagy száz méter gyaloglás után érem el a pavilont.

Visszacsúsztattam farzsebembe a térképet, és továbbindultam. Feltehetően Ted Dillon is erre ment akkor éjszaka, amikor meggyilkolták.

Óvatosan, a legsötétebb helyeket keresve, átvágtam a tisztáson. A talán negyvenméternyire tőlem ágaskodó Van Blake rezidencia hatalmas, sötét tömegéből itt-ott fények csillantak elő; sietve osontam tovább egy újabb kis erdőig. Ott megint megálltam tájékozódni.

A pavilonnak, ha igaz, a jobb oldalamon kellett lennie. Beléptem a fák közé. Körülöttem csend, koromsötétség. Két-három fába be kellett vernem a fejemet, míg rájöttem, hogy célszerűbb lenne zseblámpát használni.

Így, a lámpám fénysugarát ujjaimmal ernyőzve, sietve tettem néhány lépést. Aztán riadtan megálltam. A sötét erdőben váratlanul zörgés, hirtelen surranó zajok, susogó hangok vettek körül. Szorongva lestem a fák közé. A zseblámpa szórt fényének kísérteties félhomályában fácánok ültek sorban, szorosan egymás mellett az ágakon: engem néztek.

Lidérces érzés volt. A sok egymáshoz bújó madár, apró, rubinszínben csillogó szemével, mind rám bámult. Sietve álltam odébb. Talán húsz méter után ismét egy tisztás következett. Kellős közepén a pavilon.

A nyers fenyőfatörzsekből épített kis házat terasz vette körül; sötét, vakon csillogó ablakain sápadtan tükröződött a holdfény.

Néhány lépés a tisztáson, aztán fel a terasz lépcsőjén. Az ajtó zárva, hiába erőltettem, nem nyílt. Egyszerűbbnek látszott egy ablakkal próbálkoznom.

Megkerültem a házat. Sebtében megvizsgáltam a két kisebb meg egy nagyobb kétszárnyú ablakot, az egyik kisebb látszott biztatónak. Zsebkésemmel sikerült kibillentenem a zár nyelvét. Mielőtt kinyitottam, körülnéztem. Hallgatóztam.

Az éjszaka most megtelt lágy, sejtelmes zajokkal: szél susogott a fák között, az ágak reccsentek a fácánok súlya alatt, hirtelen szárnysuhogások; egy kis széltől lengetett futónövény halkan megzörgette az egyik ablak üvegtábláját. Zajok, amelyek hallhatatlanná tehették a portyázó őr lépteit.

Szorongó érzéssel nyitottam szét az ablak szárnyait, aztán átvetettem egyik lábamat a párkányon, bemásztam a sötétbe. A lábam puha, vastag perzsaszőnyegbe süppedt.

Felkattintottam a zseblámpámat, a fényét beárnyékolva, körülnéztem.

Tágas szoba fotelokkal, heverőkkel. A nehéz függönyökről elégedetten állapítottam meg, hogy elég vastagok, ha behúzom őket, nem szűrődhet ki fény az ablakon. Megkerestem a villanykapcsolót, és miután a függönyöket összehúztam, felgyújtottam a villanyt.

A pavilont szemmel láthatóan hosszú ideje nem használta senki. Mindenütt vastagon állt a por, a mennyezetről pókhálók csüngtek.

Nekiálltam gondosan átkutatni mindent. Egyik sarokban kis bárszekrényben tekintélyes mennyiségű ital. A bárszekrényen egy pohár úgy, ahogy utoljára használták, piszkosan, peremén rúzsfolt. A pohár mellett üveg whisky. Kis szilkében, vastag porréteg alatt, sós mandula.

Mintha a pavilont valami miatt nagy hirtelenjében lezárták volna, még a személyzetet sem engedték be takarítani.

A padlón nagyméretű perzsaszőnyeg. Hosszasan elnéztem. Vajon mi lehet alatta? Félretoltam a heverőt, felhajtottam a szőnyeg egyik sarkát. Fehér fenyődeszka padló. Semmi gyanús benne. De ez még csak egy kis része volt az egész padlónak.

Az elmozdított bútorokat sietve a helyükre tologattam, aztán nekifogtam megvizsgálni a padló többi részét. Mikor a szoba jobb sarkába eljutottam, bebizonyosodott, hogy nem dolgoztam hiába.

Krémesfehér fenyődeszkákon, harmincnegyven négyzetcentiméteren, mahagónivörös folt sötétlett.

Térdre ereszkedtem, és a zseblámpámmal megvilágítottam az elszíneződött részt. Kétségtelen: régi vérfolt volt. Valaki vérző sebbel fekhetett ezeken a deszkákon. Vajon a haldokló Dillon lehetett az a valaki?

Közelebbről megszemléltem a deszkákat rögzítő csavarfejeket. Rozsdásak voltak, de akadt közöttük néhány fényesebb, kevésbé rozsdás.

Zsebszerszám-készletemből kivettem a csavarhúzót. Kicsavaroztam a szemre újabban használt csavarokat. Könnyen mozdult mind. Aztán a csavarhúzómat beszorítottam két deszka közé, és mint egy emelővel, kimozdítottam az egyiket. A zseblámpám fénye bevilágított a deszka alatti üregbe. Az iszonyattól kiszáradt a torkom, a szívem vadul dobogott.

Számítottam arra, hogy valami szörnyűséget látok, de az üreg sötétjéből felmeredő, patkányoktól csupaszra rágott, vigyorgó koponya förtelmessége felülmúlta minden várakozásomat.

Elég volt egy pillantást vetnem a koszos, poros viharkabátra, és tudtam, valóban Ted Dillon az. Vagy ami megmaradt belőle.

II.

Néhány másodpercig mozdulatlanul néztem a koponyát, Ted Dillon koponyáját. Hideg verejték lepte el az arcomat, de azért felemeltem a másik deszkát is. Ha már ennyi láttam, lássam a többit is.

A hulla Ted Dillon volt, semmi kétség: a viharkabát, a kordbársony nadrág, a villás pálca, amelyről még csüngött a kiszáradt parittyagumi maradványa, teljesen egyértelművé tette. A viharkabát bal oldalán körös-körül elszíneződött lyuk; tehát Dillont közvetlen közelből érte a lövés. Néztem a golyó ütötte lyukat a viharkabáton, és nem értettem, miért nem hallotta senki a lövést a házban, mikor a távolság a ház és a pavilon között nem lehetett több száz méternél.

Visszatettem a helyére a deszkákat, lecsavaroztam őket, visszagöngyölítettem a szőnyeget, és helyre toltam a bútorokat.

Letöröltem az izzadságot az arcomról. Megtaláltam, amit kerestem, nem volt értelme tovább maradnom.

Odaléptem a villanykapcsolóhoz. Valahol a verandán egy deszka reccsent. Sietve eloltottam a villanyt.

Nem hallatszott más, csak a szívem kalapálása és a fák sóhajtozása odakint.

Lábujjhegyen az ablakhoz osontam, széthúztam a függönyt, és kinéztem a holdfényben szürkéllő tisztásra.

Távolabb nem látszott más, csak fekete fák és sötét árnyak: akárki ólálkodhatott közöttük leselkedve, láthatatlan maradt.

Elővettem Juan pisztolyát, kibiztosítottam. Nem hittem ugyan, hogy van valaki odakint, de egy tétova hang azt súgta: ki tudja?

Vállammal a falnak dőltem, és mozdulatlanul néztem kifelé. Nem történt semmi. Nem láttam, nem hallottam semmit.

Aztán, mikor éppen elszántam magam, hogy megkockáztatom, és az ablakon át kilépek a verandára, egy fácán rikoltott fel riadtan az egyik közeli fán. Amint megsuhogtatta szárnyait, kővé meredtem.

Pisztolyomat előretartva, feszülő idegekkel kidugtam a fejem az ablakon. Valaki van odakint. Valaki a pavilon felé lopakodik, az zavarta fel a madarat.

Aztán váratlanul másra lettem figyelmes. Már nem a sötét parkot figyeltem. A szobában hangzott valami nesz. Közvetlen közelemben. A gerincemen futkározott a hideg, és vártam, mi következik. Mintha nem messze tőlem egy láb nehezedett volna valamelyik lazán álló deszkára, s a deszka megmozdult alatta.

Féltem. Arra sem volt bátorságom, hogy a vállam felett hátranézzek. Akárki van a szobában, tisztán látnia kell az ablakkeretben kirajzolódó sziluettemet: tökéletes célpont, ha történetesen hátba akar lőni.

Tudtam, széles heverő mellett állok: egy ugrás, és biztos fedezékem van. De elkéstem. Már nekikészültem, hogy oldalt vetődjek, mikor a sötétben felcsattant Cornelia Van Blake hangja: − Ne mozduljon! Dobja el azt a pisztolyt!

A hangja élesen, parancsolóan csendült. Tudtam, engedelmeskednem kell. Feltoltam a biztosító zárat, a szőnyegre ejtettem a pisztolyt. Felgyulladt a villany. Lassan megfordítottam a fejemet.

Cornelia a fal mellett állt, kezében huszonkettes revolver, az arca alabástromfehér, vörösre festett ajka élesen kivált arca sápadtságából. Fekete selyemblúz volt rajta, fekete nadrág, krepptalpú saru.

Jó ideig csak álltunk, és néztük egymást.

E pillanatban semmi kétségem nem volt:

Cornelia ölte meg a férjét is, Dillont is, és nem láttam be, miért ne ölne meg engem is. Sohasem jöttem rá, hogyan jutott be olyan nesztelenül, észrevétlenül. Én semmi zajt sem hallottam. De ott volt. Kezében revolver. Ha felismer, vajmi kevés reményem van az életben maradásra. Az életem most attól függött, rájön-e, ki vagyok.

– Maga mit keres itt? − kérdezte. Mozdulatlanul állt. Mereven, kutató szemmel nézett rám.

Megpróbáltam fellazítani az arcizmaimat. Amennyire tudtam, esetlenül rámosolyogtam.

– Asszonyom, bocsánat − mondtam. − Nem lenne szabad itt lennem, tudom. De azt hallottam, van egy kis ital itt, és magának annyi pénze van, gondoltam, nem fog hiányozni egy flaskával.

Az arcán látszott, egészen más szöveget várt. Jó kezdetnek ígérkezett, hát folytattam.

– Talán nem tudja, mi az, ha valakinek hiányzik az ital − mondtam, és a kezem fejével megtöröltem a számat. − Becsületszavamat adtam az asszonynak, hogy nem veszek piát, de lopásról nem volt szó. És nagyon kellett ma este az ital. Nem számítottam rá, hogy valaki jár itt. Tudja, mikor elkap a szomjúság…

Elhallgattam. Ha a szövegem ül, semmi szükség eltúloznom.

– Ki maga? − kérdezte Cornelia.

Már kevésbé tűnt ellenségesnek, de a revolver csöve változatlanul a mellemnek irányult.

– Ugye nem akarja, hogy megmondjam a nevemet, igaz? − kérdeztem, és megpróbáltam megjátszani a szégyenkezőt. − Ha most az egyszer elenged, megígérem, sose jövök többé vissza.

– Kocsival jött?

– Igen.

– Mutassa a jogosítványát.

– Nincs nálam. Kinn hagytam a kocsiban.

Egyre nagyobb érdeklődéssel tanulmányozta az arcomat, majd bizonytalan fény villant a szemében. Láthatóan azon töprengett, vajon hol találkozhatott már velem.

Tudtam, ha most nem sikerül sürgősen elszabadulnom tőle, elveszítettem a játszmát.

– Üljön le − parancsolt rám kurtán.

– Ide nézzen, asszonyom − mondtam sietve. − Megígérem, hogy sose jövök vissza. Nem nyúltam semmihez. Hadd menjek el, ugye elenged?

– Üljön le. Felhívom a rendőrséget.

Megindultam feléje. Az a vad gondolatom támadt, ha sikerül a közelébe jutnom, elkaphatom kezében a revolvert, de ő változatlanul arccal felém, távolabb húzódott tőlem. A revolver meg sem rezzent a kezében.

– Üljön le.

Láttam, az ujja a ravaszra feszül. Leültem.

Nem hagyhattam, hogy felhívja a rendőrséget. Ha Lassiter karmai közé kerülök, végleg befellegzett.

A bárszekrényig hátrált, ahol a telefon állt, és felvette a kagylót.

A játszmának vége, gondoltam, egy adum maradt még, azt most megpróbálom kijátszani.

– Ezt én nem tenném a maga helyében − mondtam csendesen. − Még ha Lassiter a bérlistáján szerepel is, semmit sem tehet magáért, ha egyszer meglátja, mi van a padló alatt.

Lassan visszatette helyére a telefonkagylót. A szeme apró, kifejezéstelen nyílássá szűkült.

– Mr. Sladen, ha nem tévedek − mondta hűvös, udvarias hangon.

– Nem téved. Mind a ketten benne vagyunk a pácban, nem gondolja?

– Nem hiszem. Én miért lennék benne? − kérdezte, és a bárszekrénynek támaszkodott. A revolver csöve kissé elfordult tőlem. − De maga benne van, Mr. Sladen.

– Szerintem mind a ketten benne vagyunk.

– Magát gyilkosság miatt körözik. Csak fel kell hívnom a rendőrséget…

– De elfelejti Dillont…

Gúnyosan mosolygott. Ahogy mosolyában szétnyitotta ajkait, elővillantak hófehér fogai.

– Nem, nem vagyok benne semmiféle pácban. Magán kívül senki sem tudja, hogy Dillon itt van. Az én mesém egyszerű: fényt láttam a pavilonban, fogtam a revolveremet, és idejöttem megnézni, ki tört be hozzám. Magát találtam itt, akit gyilkosságért köröznek. Maga rám támadt, és én kénytelen voltam agyonlőni. Miért jutna Lassiternek eszébe felszedni a padlót? Bőven el lesz foglalva a maga hullájával, nem fog másik után kutatni.

– Csak nem képzeli, hogy egyedül jöttem ide? − kérdeztem, és megpróbáltam magabiztosabbnak tűnni, mint amilyen voltam. − Magának befellegzett, Mrs. Van Blake. Minden bizonyíték a kezünkben van. Az egész ügyet lefektettük írásban, és bármi történik velem, a kollégám átadja az anyagot a Bűnügyi Krónikának, és ők ki fogják nyomtatni.

Kurtán, érdesen felnevetett.

– Csak nem akarja ezt elhitetni velem?

– Könnyen bebizonyíthatom, de inkább azt ajánlom, kössünk alkut. Nem áltatom magam: engem is lepuffanthat éppen úgy, ahogy Dillont lepuffantotta. Semmibe sem kerülne felemelnie a deszkákat, és odafektetni Dillon mellé társnak.

– Én nem kötök senkivel alkut.

– Akkor sem, ha bizonyíték van a kezünkben, hogy maga ölte meg a férjét? Nem kíváncsi rá?

– Nem tudja bizonyítani senki. − A szája körül kis fehér gyűrű képződött. Az ujja ráfeszült a revolver ravaszára: az a kellemetlen érzésem támadt, hogy bármelyik pillanatban meghúzhatja.

– De tudjuk − löktem ki magamból. − Ehhez mit szól, Mrs. Van Blake: Roycenak kellett a Golden Apple klub, de a maga férje nem adta; maga Royce szeretője volt, és segíteni akart neki, amellett szerette volna kézbe kaparintani a férje pénzét. Úgy gondolta, a legcélszerűbb megoldás, ha megöli; a két legyet egy csapásra régi meséje.

Az ujját levette a ravaszról. Most már érdeklődve hallgatott.

– Azzal tisztában volt − folytattam −, hogy ha a férje erőszakos halállal hal meg, maga lenne az első számú gyanúsított. Magának állt elsősorban érdekében megölni: ötmillió dolláros örökség reményében. Csak azt kellett kitervelnie, mi úton-módon ölje meg úgy, hogy maga gyanún kívül essék. A lehetőség erre akkor kínálkozott, mikor Lennox Hartley kihozta Frances Bennettet a villába, és Frances modellt állt a maga portréjához. Frances méreteiben, színeiben nagyon hasonlított magára. Magának rövidesen Párizsba kellett utaznia. Minthogy egyedül nem tudta volna végrehajtani a tervét, beavatta Royce-ot is, és fizetségként felajánlotta neki a klubot. Royce beadta a derekát. Valószínűleg szívesen vette volna, ha Royce végzi el a piszkos munkát, de ő húzódozott, mert Royce nem gyilkos, odáig még nem csúszott le a lejtőn. Ha tehát a célját el akarta érni, nem támaszkodhatott másra, mint saját magára, és ezt megtehette már csak azért is, mert tökéletes alibit tudott biztosítani magának. − Elhallgattam. Aztán megkérdeztem.

– Nos, Mrs. Van Blake, jó lesz így? Tetszik?

– És maga azt képzeli, talál valakit, aki elhiszi ezt a mesét? − kérdezte megvetően. − Semmit sem tud bizonyítani.

– Menjünk talán tovább, mielőtt a bizonyítékokról beszélnénk − mondtam, és a revolverét figyeltem. − Royce Frances bizalmába férkőzött, megjátszotta a szerelmes férfit. Persze, óvatosnak kellett lennie, mert nem tudhatta, nem akad-e el valahol a dolog, ezért csak titokban járt vele, úgy ugyanis akkor sem kerülhetett volna bajba, ha a terv valami miatt kútba esik. Miután Francesnek kellett − a terv szerint − maga helyett szerepelnie Párizsban, nagyon jól tudták: mihelyt kiderül, hogy gyilkosság történt, Frances azonnal rájön, ki volt a tettes, ezért eleve intézkedniük kellett, mi történjék vele, ha a szerepét eljátszotta. Természetesen el kellett tűnnie, és pedig profi módon: hordó és cement. Royce széles ismeretségi körében akadt valaki, aki elvállalt ilyen megbízásokat. Hank Flemming volt az illető, egy friscói bérgyilkos. Royce elküldött érte, és ráállította Francesre; azután kellett működésbe lépnie, miután Frances Párizsból visszatért. És a tervük bevált. Royce beadott valami link szöveget Francesnek, miért kell magának egyszerre Tampa Cityben maradnia és ugyanakkor Párizsba utaznia. Nem tudom, micsoda szöveg volt ez, de ha egy Frances-szerű nő leáll egy olyan dörzsölt alakkal, mint Royce, nincs az a link szöveg, amit be ne venne. Maga ellátta Francest pénzzel, ruhákkal, és odaadta neki az útlevelét. Fekete szemüveg, széles karimájú kalap, és Frances mint Mrs. Van Blake útban volt Párizs felé. Milliomosok feleségét kivételes elbánásban részesítik az útlevélkezelésnél. Francest senki sem nézte meg kétszer. Kellő óvatosságból mindenesetre nem a megszokott szállodájában, a Ritzben foglaltatott szobát Francesnek, hanem az ötödik Györgyben. A szállodában természetesen úgy kezelték, mint Mrs. Van Blake-et, mert nem ismerte senki. Négy napot töltött ott. Amire azonban senki sem gondolt előre, egy Joan Nichols nevű nő, akinek kivételes érzéke volt gazdag emberek nyakába varrni magát, ráerőszakolta a társaságát Francesre, mert úgy képzelte, ő a híres és dúsgazdag Mrs. Van Blake. Ami még ezzel kapcsolatban érdekelni fogja, egy kollégám járt Párizsban, és tanúink vannak, akik bizonyítják, hogy a maga neve alatt Frances lakott az ötödik György hotelban.

– Értem − mondta Cornelia, és nyugtalanul mozdult. − De ez még nem bizonyítja, hogy megöltem a férjemet.

– De semmissé teszi az alibijét. Menjünk csak sorjában, dátum szerint. Augusztus másodikán − látszólag − elindult Párizsba. Gondolom, nem jutott tovább Royce lakásánál, ahol Frances már várta. Maga helyett ment ki a repülőtérre, és repült el Franciaországba. Maga Royce-nál maradt, és lapult. Igen gondosan kidolgozott minden részletet. Mindketten megdönthetetlen alibit biztosítottak maguknak, Royce is, maga is. Mármost, a rendőrség oldaláról nézve, ki ölhette meg a férjét? És itt játszotta túl magát, Mrs. Van Blake. Szállította a gyilkost is. Ted Dillon rendszeresen vadászott a parkban, ezt maga pontosan tudta. Augusztus ötödikén idejött, puskával, és várta Dillont…

A szeme felcsillant.

– És azt gondolja − vágott közbe −, hogy van, aki ezt elhiszi magának? Honnan tudhattam volna én, hogy Dillon itt lesz aznap éjszaka?

Megakadtam. Ez valóban olyan kérdés volt, amelybe egy ügyes védő beleköthetett. Corneliának biztosan számítania kellett Dillonra. Az egész terv sikere azon múlott, aznap éjszaka Dillon elmegy-e vadászni.

A szemem egy pillanatra fennakadt. Körülnéztem a szobában. Aztán egyszerre világosság gyúlt az agyamban. Az egyetlen lehetséges magyarázat: Dillon Cornelia szeretője volt. Azért jött olyan sűrűn vadászni, mert tudta, Corneliával a háta mögött nem történhet semmi baja.

– Igen. Ez eddig elkerülte a figyelmemet − mondtam. − Ilyen kis házat, eldugva az erdőben, csinosan bebútorozva, tele bárszekrénnyel, minek is rendezett volna be másnak, mint találkahelynek? Van Blake tudott róla?

– Ügyes, Mr. Sladen − mondta Cornelia. − Igen, tudott, de nem tehetett ellene semmit. Akármit csináltam, nem volt hajlandó válni. Ez volt a fő ok, amiért megöltem.

A tenyerem hirtelen megizzadt. A nő bevallotta: megölte a férjét. Ami azt jelentette, eldöntötte, hogy meg fog ölni.

– Nem értem, miért nem hallotta senki a lövést, mikor megölte? − kérdeztem.

Merev mosolya kezdett az idegeimre menni.

– Ha mindenképpen tudni akarja, a lövés, zaját elfojtottam egy párnával. − Megint pontosan rám célzott a revolverével. − Úgy alig ad hangot.

– Érzett valami megbánást, mikor Dillont megölte? Vagy arra gondolt, eljátszotta kisded szerepét, mehet, meg különben is, mit érdekelte ez magát?

Az arca szép volt. Hideg és kifejezéstelen.

– És még mit tud, Mr. Sladen? Igen szorgalmasan dolgozott, azt látom.

– Beszéljünk talán a férje meggyilkolásáról. Rendszeresen kilovagolt reggel. Maga az éjszakát itt töltötte, Dillonnal a padló alatt. − Elhallgattam, az arcát figyeltem. − Kíváncsi vagyok, voltak-e aznap éjjel rossz álmai? Vagy talán sose álmodik?

A fejét ingatta.

– Azok közé a szerencsés emberek közé tartozom, akik nem szoktak álmodni.

A lényéből sugárzó, hidegvérű érzéketlenség láttán lassan elöntött a veríték.

– És kora reggel ott ült a kis dombon − folytattam kitartóan −, és várta a férjét, ő azt hitte, maga Párizsban van; képzelem, mennyire megdöbbent, mikor ott találta a fűben ülve, mint aki láthatóan a kilátásban gyönyörködik. Meglepetésében észre sem vette a puskát maga mellett. Mikor észrevette, már késő volt. Talán lehajolt a lováról, megkérdezni, mit csinál maga ott, és maga akkor lőtte le. Gyorsan kellett cselekednie. Valószínűleg már előzőleg beszerzett egy kordbársony nadrágot és egy bőr viharkabátot, olyat, amilyet Dillon viselt. A puskát elrejtette. Fejére húzta Dillon bukósisakját, felvette motoros szemüvegét, leszaladt a dombon, megkereste Dillon motorkerékpárját, és lemotorozott a kikötőbe. Persze, többen is látták −, de maga így is képzelte −, és összetévesztették Dillonnal. Nem volt más tennivalója ezek után, mint ott hagyni a motort egy elhagyott fészerben, átöltözni, mert ruháról is nyilván előre gondoskodott, felszállni az első vonatra, és elutazni New Yorkba, ahol Royce már várta. Azt tudta, hogy Latimer megtáviratozza a hírt a párizsi hotelba, és Francest már jó előre utasította, ha táviratot kap, azonnal jöjjön haza. Royce várta Francest, és mikor a repülőtérről hazavitte, szerepet cseréltek.

A szemét változatlanul rajtam tartva, kinyúlt a whiskys üvegért, löttyentett belőle a rúzsnyomos pohárba, és ivott valamit. A keze remegett.

– Mármost, Francest el kellett intézni − folytattam változatlan kitartással. − Royce elvitte Weldenbe. Royce nem gyilkostípus. Nem akarta Francest megöletni, csak ha elkerülhetetlennek látszott. Előbb meg akart bizonyosodni róla, maga megússza-e, nem roppan-e idegileg össze, mikor a rendőrség faggatja. Ezért rábeszélte Francest, változtassa meg a hajszínét, vegyen fel más nevet, és vállaljon munkát a Florian klubban. Addigra Francesnek is nyilván rá kellett döbbennie, hogy egy gyilkosságban lett bűnrészes. Érthető, ha félelmében mindent megtett, amit mondtak neki. Ekkor tűnt fel magánál Joan Nichols. Képzelem, milyen megdöbbent képet vágott, mikor meglátta magát, és maga nem az a nő volt, akit Párizsban megdolgozott. Valószínűleg megpróbálta zsarolni. Maga elmondta Roycenak az egészet, és ez után eldöntötték, hogy Francest is, meg Joant is elintézik. Royce megadta a jelt Flemmingnek, és Flemming elintézte mind a kettőt.

Elhallgattam. Cornelia letette a poharát. Most egyszerre roppant nyugodtnak látszott. A revolvert lazán lógatva kezében, a bárszekrényre könyökölt.

– És maga ezt mind tudja bizonyítani? − kérdezte gúnyosan.

– Tudom − feleltem. − Túlkomplikálta a dolgot, Mrs. Van Blake. Minél bonyolultabb egy ügy, annál könnyebb kibogozni, feltéve, ha helyes nyomon indul el az ember. Én akkor bukkantam a helyes nyomra, mikor megtudtam, mennyire hasonlítottak maguk egymásra Frances Bennett-tel. Azonnal érthetővé vált, mivel sikerült magának az alibijét biztosítani. Persze, volt még egy nagy előnye: a rendőrség a maga oldalán állt. Ha nem veszítette volna el a fejét, és Frances halála után nem csinált volna semmit, megúszhatta volna. De miután én megkavartam az ügyet, pánikba esett. Mikor Flemming értesítette, és elmondta, hogy valaki érdeklődik az ügy iránt, és Hessonnak eljárt a szája, megbízta Flemminget, intézze el Hessont is, meg engem is. Mikor aztán Hartleyvel beszéltem, megint pánikba esett. Hartley a szekrényében őrizte azokat a vázlatokat, amelyeket a villa teraszán Francesről készített. Maga félt, ha meglátom a vázlatokat, nekem is feltűnik ez a hasonlóság. Elment tehát Hartleyhez, hogy megszerezze őket. Talán Hartley nem akart megválni tőlük. Talán rájött, hogy a maga alibije valójában Frances… mindenesetre felhívott engem, és kérte, látogassam meg. Maga ott bujkált a szobában, míg Hartley telefonált, igaz?

Bólintott. A merev mosoly lefagyott róla, az arca most csontos volt, öreg.

– És lelőtte − folytattam. − Hartley szolgája hallotta a lövést, felmenekült maga elől az emeletre. De maga utánament, és őt is lelőtte; úgy gondolta, magát nem érheti baj, miután én éppen útban voltam Hartleyhez, és tudta, Lassiter a sarkamban van, minden lépésemet figyeli. Remélte, hogy belőlem is éppen olyan bűnbakot csinál majd, mint Dillonból.

– És megúsztam, Mr. Sladen − mondta. − A rendőrség ma is azt hiszi, maga ölte meg Hartleyt, és ma is körözik. Ugye ezzel kezdtük a beszélgetésünket, nem? Van még mondanivalója?

Eddig kitartóan szóval tartottam, mert időt akartam nyerni, de most tudtam, nincs több megnyerni való időm. Egy másodperc, kettő, és lőni fog. A távolság köztünk nem volt több öt méternél. Ha mozdulni tudnék; öt méterről nem könnyű dolog egy huszonkettessel mozgó célba találni.

Míg beszéltem hozzá, az egész idő alatt lázasan járt az agyam, kerestem a lehetőséget, amivel reménytelen helyzetemből szabadulhatnék. A villanykapcsoló három méterre volt tőlem: iszonyú távolság. Ha elérném, és eloltanám a villanyt, talán sikerülne.

– Beszéljünk az alkuról − mondtam, és megfeszítettem az izmaimat. Előttem a heverő. A heverőn nagy díszpárna, pontosan a kezem ügyében. Amennyire tudtam, észrevétlenül kinyúltam feléje. Közben mereven néztem Corneliát, hogy elvonjam a figyelmét a kezemről.

– Semmi alku, Mr. Sladen. − Felemelte a revolverét. A csuklója megfeszült, ujja a ravaszon. − Azt hiszem, blöffölt ugyan, mindenesetre biztosabb, ha meghal.

III.

Örökkévalóságnak tűnt, míg álltunk, és néztük egymást. Aztán a szeme villant, a szája megfeszült Tudtam, most húzza meg a ravaszt.

Villámgyors mozdulat, felkaptam a párnát, feléje dobtam, ugyanakkor átbukfenceztem a heverőn, és elszoruló torokkal lekushadtam mögéje.

Cornelia abban a pillanatban tüzelt, mikor a párna feléje repült. Hallottam a huszonkettes golyójának gonosz kis füttyenését. Nem messze tőlem egy nagy üveg hamutartó darabokra spriccelt szét.

De én akkor már biztonságban lapultam a heverő mögött.

A nő ismét tüzelt. A golyó átütötte a heverő, egyik támláját, fél méterrel mellettem fütyült el.

Tudtam, ez nem tarthat soká. Következő lövése találni fog. Kitöröltem szememből az izzadságot. Láttam az árnyékát: karcsún, nyúlánkan, nagyon lassan közelített felém a szőnyegen. Megmarkoltam a heverő szélét, megvártam, míg elfogy közöttünk a távolság.

Ő nem láthatott engem, de tudta, merre vagyok. Körülbelül kétméternyire lehetett tőlem, mikor megemeltem a heverőt, és feléje löktem. Sikerült félreugrania. A heverő, közvetlen mellette, recsegve a földre zuhant.

Egyetlen fedezékemet eldobtam magamtól: szemben álltunk egymással, és Cornelia rám mosolygott. A karommal nem érhettem el. A villanykapcsoló jó három méterre tőlem, Juan pisztolya az ablak alatt, ötre.

– Dobja el azt a revolvert − szólalt meg ekkor egy nyers, reszelős hang az ablakból.

Cornelia szeme valószínűtlenül nagyra tágult. Aztán villámgyors tekintet az ablak felé, a revolver lendült a kezében.

A negyvenötös dörrenése elnyelte a huszonkettes csattanását. Csak a torkolatból kiköpő, sárga lángról láttam, hogy Cornelia is lőtt.

A lövedék ereje hanyatt vetette, a revolver kiesett a kezéből. Háttal nekizuhant a bárszekrénynek, halott volt, mielőtt a süppedő szőnyegen arcra bukott volna.

– Ne mozduljon − hangzott Lassiter hangja az ablakból. Még füstölgő negyvenötösét rám fogva, átvetette hosszú, vastag lábát a párkányon, bemászott a szobába. Brutális bivalyképe csúfondárosan vigyorgó ráncokba torzult.

– Hello, Kíváncsi úr! Szaglászunk? Látom, gondoskodik magának szórakozásról.

Nem szóltam semmit. Az ajkam kicserepesedett, bizonytalanul álltam a lábamon.

Néztem, amint Lassiter odasétál Corneliához, a lába fejével hátára fordítja, hosszasan szemléli.

– Na hát ahol most van, hiába próbálja a csekkjeit beváltani − mondta, és mérhetetlen megnyugvásomra, a tokjába süllyesztette revolverét. − Húzza meg azt az üveget, Kíváncsi úr, úgy látom, ráfér magára.

Odakacsáztam a bárhoz, jó háromujjnyi whiskyt töltöttem magamnak, és egy hajtásra lenyeltem. Ez némileg feloldotta bennem a pánikhangulatot.

– Szerencsés fickó maga, Kíváncsi úr − mondta Lassiter. Ő is pohár után nyúlt. Nem sajnálta magától a whiskyt. − Ha nem vagyok itt, márpedig, mint láthatja, itt vagyok, most már a felhőkön ülne, és a hárfáját pengetné.

– Ez biztos − mondtam, és a zsebkendőmmel letöröltem az arcomat. Tudatosan hátat fordítottam Corneliának. − De minek köszönhetem, hogy pontosan mostanra érkezett ide?

Nagy, fehér lófogait vicsorgatva, nevetett.

– A sarkában voltam én mindig, ahogy a hölgy is mondta. Maga Benn barátunknál bujkált, erre rájöttem. Ugyanis, mondom magamban, maga beszélt Bradleyvel; Benn és Bradley mindenben összetartanak; Berninek van egy rejtekhelye: tehát maga ott van.

– Csuda okos − mondtam. − De akkor miért nem buktatott le korábban, ha tudta, hol bujkálok?

– Minek? Remélem, nem tételezi fel rólam, hogy komolyan magát tartottam Hartley gyilkosának? Ó, nem, annyira hülye nem vagyok. Persze, a látszat maga ellen szólt, az biztos, de magának éppenséggel semmi oka nem lehetett Hartleyt megölni, sőt. Úgy döntöttem tehát, hogy mindenütt a nyomában leszek, mert tudtam, maga azért van itt, mert fel akarja deríteni ezt az egész gyilkossági ügyet, és ha ezt megteszi, nekem nem lesz gondom vele. Én ugyanis nem tehettem semmit, a nő tökéletesen kézben tartotta Doonant. Egyetlen rendőr nem volt Tampa Cityben, aki egy ujjal közelíteni mert volna hozzá.

– Hát ez a kérdés most megoldódott. De, remélem, Royce-ot nem hagyja futni?

– Nem, nem fog meglépni. − Sonkamancsát a telefon felé nyújtotta. − Kérem a rendőrkapitányságot − mondta a központosnak. Míg kapcsolásra várt, újabb italt töltött magának. Aztán a telefonba: − Lassiter vagyok. Menjetek ki Royce-hoz, és vegyétek őrizetbe. Most, azonnal. Mindjárt megyek én is, és vádat emeltetek ellene. Ti csak vegyétek őrizetbe.

Letette a kagylót, kiitta a whiskyjét, előhúzott egy doboz cigarettát, engem is megkínált.

– Nem hülyéskedett, mikor azt mondta a nőnek, hogy bizonyítani tudja a bűnösségét? − kérdezte, miközben rágyújtottunk.

– Nem hülyéskedtem. Creed kapitány most hallgatja ki a tanúkat.

– Creed? Nahát! − vigyorgott Lassiter. − Biztos, ami biztos, mi? Hát ez pompás. És maga kinyomatja az egész sztorit a lapjában?

– Erről van szó.

– Hát akkor jó éjszakát, Doonan! Csak erre vártam mindig: mikor keveredik az a strici valami disznóságba, amiből nem húzhatja ki magát. Hát, végre, sikerült. Tudja, mi nálunk a sorrend? Doonan a felelős mindenért, ő nyeli le a békát, és bukik. Elkerülhetetlenül. Mathis lép a helyére. Carson Mathis helyére, és én Carsonéra. Fél év múlva Mathis lelép, és én leszek a főnök.

– Elfelejtkezett Carsonról.

Lassiter elővillantotta farkasfogait.

– Nem felejtkeztem el − vigyorgott. − Majd én gondoskodom róla: egy szava sem lesz. − Betonbunkó kezével megveregette a vállamat. − Maga csak menjen, és írja meg a sztorit. De jó legyen! És ne felejtse el, hogy megmentettem az életét. − Cornelia felé fordult. − Anyám, ha tudnád, mekkora balhét fogsz keverni! Ha tudnád!

– Szóval, nem köröztet Hartley gyilkosságáért?

– Ne hülyéskedjen! Szabad, mint a madár.

Vízilókezével megmarkolta a zakómat:

– Megnéztem magamnak a maga lapját, haver. Klassz. Mi lenne, ha a fényképemet a címlapon közölnék, mikor leadják a sztorit?

– Ezt jó ötletnek tartaná? − kérdeztem, és disznószerű ábrázatára néztem. Egészen közelről még szörnyűbbnek látszott. − Nem szeretnék összeütközésbe kerülni a rendőrséggel ifjúság elleni bűncselekmény miatt.

Kicsit megrázott, amitől majdnem kiugrott a lapockám.

– Mi volt ez? − mordult rám.

– Azt mondtam: remek ötlet. Lenne olyan jó, és visszaadná a kabátomat?

Ellökött magától.

– Jó, intézze el. Kihúztam magát a bajból, hát elvárom, hogy viszonozza valamivel, értette?

– Meglesz − mondtam, és rámosolyogtam. − Megkapja, rendben.

– Üljön le valahol, és ne álljon az utamba. − Újból a telefon után nyúlt. − Kéretem a kapitányt.

Míg telefonált, leültem, és még egy adag whiskyt töltöttem magamnak. Sajnos, nem tudtam elfelejteni, milyen aljas módon járt el velem Lassiter, mikor először találkoztunk. Cornelia pénzelte, erre megbízható információm volt, és ezt nem is nehéz bizonyítani. Agyonlőtte Corneliát, igaz, de valószínűleg nem elsősorban az én életemet akarta megmenteni. Cornelia azt mondta, biztosabb, ha meghalok. Holtan Cornelia sem jelentett már veszélyt Lassiterre. Ha valaki, ő tudhatta, ha Cornelia valaha bíróság elé kerül, mindent kitálal róla is. Most kiváló alkalom nyílott a számára, hogy ebből a csávából kimásszék, és ő lelkesen megragadta ezt az alkalmat. Csak egy tipp Mathis fülébe, vizsgáltassa meg Lassiter bankszámláját, és vége. Aki egy Sladent fenékbe rúg, fizessen érte.

Lassiter befejezte a telefonálást, odament, ahol Dillon testét Cornelia a padló alá rejtette, és nekiállt felszedni a deszkákat.

– Az érdem az enyém lesz, haver − mondta −, amiért megtalálom a hullát. A maga dolga együttműködni velem. Szép csendben ül ott, és figyel, míg én beszélek, és mikor szólok, azt mondja „ámen”.

– Természetesen − mondtam. − Ahogy kívánja, őrmester.

Rám szegezte disznószemeit.

– És ne próbálkozzék semmi trükkel, mert megbánja!

– Oké, őrmester.

Rágyújtottam. Okosabb lesz talán, ha előbb visszamegyek New Yorkba, és onnan súgok Mathisnak. Igen, ezt fogom tenni, gondoltam.

Míg Mathisra vártunk, eltöprengtem a sztorin, amit majd Bernie-nek diktálni fogok.

Nem láttam be, hogy ha egyáltalán valakinek a képe megjelenik a Bűnügyi Krónika címlapján, amikor a riportomat közlik, miért ne az én képem legyen az.

Persze tudtam, csak hülyítem magamat. Fayette egyet utált igazán: propagandát csinálni a munkatársainak.

Tartalom

- I. fejezet

- I.

- II.

- III.

- II. fejezet

- I.

- II.

- III.

- III. fejezet

- I.

- II.

- III.

- IV. fejezet

- I.

- II.

- III.

- V. fejezet

- I.

- II.

- III.

- VI. fejezet

- I.

- II.

- VII. fejezet

- I.

- II.

- VIII. fejezet

- I.

- II.

- III.

- IX. fejezet

- I.

- II.

- III.

- X. fejezet

- I.

- II.

- III.

- XI. fejezet

- I.

- II.

- III.

- XII. fejezet

- I.

- II.

- III.

- XIII. fejezet

- I.

- II.

- III.

- XIV. fejezet

- I.

- II.

- III.

- XV. fejezet

- I.

- II.

- III.