NNCL1000-446v2.0
Raymond Chandler
Hosszú álom

ALBATROSZ KÖNYVEK
BUDAPEST 1969

Az angol eredeti címe
THE BIG SLEEP 
Penguin Books Ltd.
1964
Fordította 
LENGYEL PÉTER
A fordítást az eredetivel összevetette
OTTLIK GÉZA
Második kiadás
 by Raymond Chandler, 1939
Hungarian translation by Lengyel Péter, 1967

I.
Október közepe volt, délelőtt tizenegy óra, felhők takarták el a napot, és a dombok felől nehéz, sűrű esőt jósolt az áttetsző levegő. A hamukék öltönyömet vettem fel aznap, kék inget, nyakkendőt és díszzsebkendőt, fekete gálacipőt; fekete gyapjúzoknimat felfelé mutató, sötétkék nyíl díszítette. Elegáns voltam, tiszta, frissen borotvált és józan, s nem bántam, ha megtudja a világ. Minden tekintetben megfeleltem a jól öltözött magándetektívről kialakult elképzeléseknek. Négymillió dollárnál tettem tiszteletemet.
A Sternwood ház fő előcsarnoka kétemeletnyi magas volt. A bejárati ajtót vonuló indiai elefántok csordáira méretezték; az ajtók fölötti, széles festettüveg-ablakon egy hölgy megmentésén fáradozó, sötét páncélos lovag volt látható; a hölgyet egy fához kötözték, s más öltözete sem volt, mint igen hosszú s az alkalomhoz illő haja. A lovag hátratolta a sisakrostélyát, hadd lássák, hogy volt gyerekszobája, s a csomókkal babrált a hölgy kötelékein, de nem ment semmire. Ahogy ott álltam, arra gondoltam, hogy ha én ebben a házban laknék, előbb vagy utóbb úgyis felmásznék, hogy segítsek neki. Nem is úgy festett, mint aki különösebben töri magát.
A hall végében franciaajtó nyílott, s kint széles, smaragdzöld fűszőnyeg vezetett a fehér garázshoz, amely előtt fényes fekete lábszárvédős, karcsú, fiatal sofőr mosott egy vörösesbarna, nyitott Packardot. A garázs mögött néhány díszfa sorakozott, ezeket olyan gondosan nyírták, mint a pulikutyákat. Még messzebb nagy, boltíves tetejű üvegház állt. Majd ismét fák következtek, s mindezen túl az előhegyek tömör, megnyugtatóan hullámzó vonala.
A hall keleti oldalán korlát nélküli, csempézett lépcső vezetett fel egy kovácsoltvas galériához, s egy újabb adag festettüveg idillhez. Körös-körül nagy, súlyos, kerek plüssüléses székeket állítottak a szabad faldarabokhoz. Szemmel láthatóan nem ült még rajtuk soha senki. A nyugati fal közepén nagy, üres kandalló állt, előtte négyrészes, összehajtható, sárgaréz ellenző, fölötte pedig márvány kandallópárkány, amorettekkel a két sarkán. A kandallópárkány fölött nagyméretű olaj portré függött, s még magasabban üvegezett keretben két golyólyuggatta vagy molyette lovassági zászlót fektettek keresztbe. Az arckép katonatisztet ábrázolt merev pózban, teljes díszegyenruhában, talán a mexikói háború idejéből. Gondozott, kis fekete szakálla volt, fekete bajusza, izzó, kemény tekintetű, szénfekete szeme, és egészében olyan embernek látszott, akivel nem ajánlatos összerúgni a patkót. Sternwood tábornok nagyapja lehet, gondoltam. Hogy maga a tábornok lenne, az nem látszott valószínűnek, bár hallottam, hogy ahhoz képest, hogy két lánya még csak a veszedelmes húszegynéhány éves korban van, jócskán eljártak már felette az évek.
Még mindig az izzó, fekete szempárral néztem farkasszemet, amikor valahol hátul, a lépcső alatt ajtó nyílt. Nem a komornyik jött vissza. Egy lány nyitott be.
Olyan húszévesforma volt, apró, finom szerkezet, de láthatóan tartós holmi. Világoskék pantallót viselt, s nem mondhatnám, hogy kellemetlen látványt nyújtott benne. Úgy járt, mintha úszna a levegőben. Finom szöghaja hullámos volt, jóval rövidebbre levágva, mint az éppen divatos, alul felkunkorodó apródfrizurák. A szeme palaszürke, s ahogy rám pillantott, szinte teljesen kifejezéstelen. Odalépett hozzám, elmosolyodott, s megmutatta apró, éles ragadozófogait; fehérek voltak, mint a friss narancshéj belseje, s fényesek, mint a porcelán. Csillogtak a lány keskeny, túl feszes ajkai között. Az arca egészségtelenül sápadt volt.
– Mondja, hogy sikerült maga ilyen hosszúra? – szólított meg.
– Nem rajtam múlott.
Elkerekedett a szeme. Meghökkent, gondolkodott. Viszonylag friss keletű ismeretségünk dacára sem volt nehéz megállapítanom, hogy a gondolkodás mindig terhes művelet lehet számára.
– Ráadásul jóképű is – mondta. – És lefogadom, hogy tisztában van vele.
Morogtam valamit.
– Hogy hívják?
– Szaniszló – feleltem. – Kutyházi Szaniszló.
– Muris neve van. – Beharapta az ajkát, egy kissé oldalt fordította fejét, és rám pillantott a szeme sarkából. Aztán lebocsátotta a szempilláját, amíg épp hogy az arcát nem söpörte, majd ismét felemelte, lassan, mint valami színházi függönyt. Nem volt számomra új ez a fogás. Minden emberi számítás szerint illett volna nyomban kinyúlnom tőle.
– Maga díjbirkózó? – kérdezte azután, amikor mégsem nyúltam ki.
– Nem egészen. Hekus vagyok.
– Mi... csoda?... – Mérgesen megrázta a fejét, s a nagy előcsarnok homályában felragyogott hajának gazdag színpompája. – Maga ugrat engem.
– Ühüm.
– Mi?
– Bátran hihet a fülének – feleltem. – Jól hallotta, amit mondtam.
– Nem is mondott semmit. Egyszerűen modortalan. – Felemelte hüvelykujját, és a szájába vette. Különös alakú hüvelykujj volt, vékony és egyenes, mint egy ráadás-ujj, a felső ízületnek nem volt ívelése. A szájába vette, és lassan szopta, forgatta, mint kisbaba a cucliját.
– Maga irtó magas – mondta. Majd rejtett boldogsággal felkuncogott. Teste ekkor lassan, ruganyosan elfordult tőlem, úgy, hogy a lábát fel sem emelte a padlóról. Két karja lazán lógott le a csípője mellett. Lábujjhegyen állva felém dőlt. Egyenesen háttal a karjaim közé zuhant. Ha nem akartam, hogy a mozaikpadlóba üsse a fejét, el kellett kapnom. Elkaptam a hóna alatt, és ő késedelem nélkül, ruganyosan hozzám simult. Szorosan kellett tartanom, hogy le ne essen. Mikor a mellkasomon feküdt a feje, hátracsavarta a nyakát, és rám vihogott.
– Maga stramm fiú – kuncogott. – Én meg stramm lány vagyok.
Nem szóltam semmit. A komornyik pedig épp ezt az ideális pillanatot választotta ki, hogy a franciaajtón át benyisson, és ott lásson engem karomban a lánnyal.
Szemmel láthatóan nem zavarta a dolog. Magas, vékony, ezüst hajú férfi volt, hatvanéves, esetleg valamivel kevesebb, esetleg valamivel több. Kék szemének tekintete réveteg, amennyire tekintet csak réveteg lehet. A bőre sima volt és fényes, a mozgása ruganyos izmokra valló. Lassan keresztülhaladt az előcsarnokon, a mi irányunkban, s a lány ellökte magát tőlem. Keresztülcikázott a helyiségen a lépcsőhöz, és felsuhant rajta, mint a gazella. Lélegzetvételnyi idő sem telt bele, és már eltűnt.
– A tábornok úr kéreti önt, Mr. Marlowe – jelentette fakón a komornyik.
Felemeltem leesett államat a padlóról, és bólintottam feléje.
– Ez ki volt? – kérdeztem.
– Carmen Sternwood kisasszony, uram.
– Ideje lenne elválasztani a babát. Elég nagy már.
Komor udvariassággal rám pillantott, és megismételte az iménti szavait.

II.
Kimentünk a franciaajtón, és végigvonultunk a gyepszőnyeg túlsó oldalán és a garázst elválasztó, piros zászlókkal szegélyezett, sima ösvényen. A gyerekarcú sofőr most egy krómlécektől csillogó, csukott, nagy, fekete személykocsit mosott a szabadban. Eljutottunk az ösvényen az üvegházig, az inas kitárta előttem az ajtót és félreállt. Ez az ajtó egy előtérfélébe nyílott, ahol körülbelül olyan meleg volt, mint egy lassú tüzű kemence belsejében. Bejött utánam, becsukta a külső ajtót, kinyitott egy belsőt, és áthaladtunk azon is. Ott azután valóban ránk tört a forróság. A sűrű, gőzszerű levegőt virágzó, trópusi orchideák nehéz illata telítette. Az üvegfalat és tetőt vastagon belepte a pára, s nagy cseppekben hullott róluk a növényekre a víz. Valószerűtlen, zöldes színben úszott a helyiség, mintha vízzel telt akváriumon szűrődne át a fény. A növények dzsungele az egész helyiséget betöltötte undok, húsos leveleivel s a halott ember frissen megmosott ujjaira emlékeztető szárakkal. Olyan átható volt az illatuk, mint takaró alatt a forrásban levő alkoholnak.
Az inas megtett minden tőle telhetőt, hogy úgy vezessen át a helyiségen, hogy egyetlenegy lucskos levél se csapjon az arcomba, s egy idő után a dzsungel közepén kijutottunk a boltozatos tető alatti tisztásra. Itt hatszögű, íriszek által körülvett térségen, régi, piros perzsaszőnyegen kerekes szék állt, a kerekes székből pedig egy öreg és láthatóan haldokló ember nézett ránk, akinek fekete szeméből már régen kialudt a tűz, de még mindig megvolt benne az a szénfekete keménység, ami a hall kandallópárkánya felett függő arckép tekintetében. A szemétől eltekintve ólommaszkra emlékeztetett az arca vértelen ajkaival, hegyes orrával, besüppedt halántékával és a közelgő enyészetről árulkodó, kifelé forduló fülcimpáival. Magas, sovány testét – abban a forróságban – pokrócba burkolta, s az alatt fakóvörös fürdőköpenyt viselt. Vékony, karomszerű kezei, bíborszín körmökkel, lazán nyugodtak a takarón. Néhány fürtnyi száraz, fehér haj tapadt a fejbőréhez, mint vadvirágok, melyek az életükért küzdenek egy mezítelen sziklán.
Az inas megállt előtte, és bejelentett:
– Mr. Marlowe van itt, tábornok úr!
Az öregúr nem mozdult, nem szólt egy szót sem, még csak nem is bólintott. Csak rám meredt élettelen tekintetével. A komornyik hátulról a lábamhoz tolt egy nedves fonott széket, s én leültem. Egy ügyes mozdulattal kivette a kalapomat a kezemből.
Aztán, mint kút mélyéből, megszólalt az öregúr hangja.
– Brandyt, Norris. Hogy szereti a brandyt, uram?
– Mindenhogyan – válaszoltam.
A komornyik eltűnt az ocsmány növények között. Ismét megszólalt a tábornok, lassan, olyan gondosan takarékoskodva erejével, mint egy szerződés nélküli kóristalány az utolsó pár jó harisnyájával.
– Én pezsgővel ittam annak idején. Jéghideg pezsgő, alatta harmadpohárnyi brandy. Nyugodtan tegye le, uram, a zakóját. Túl meleg van itt valaki számára, akinek vér folyik az ereiben.
Felálltam, lehámoztam magamról a zakómat, elővettem egy zsebkendőt, és megtörültem az arcomat, a nyakamat és a kézfejemet. Bármilyen augusztusi kánikula elbújhatott e mellett az üvegház mellett. Visszaültem, gépiesen cigaretta után nyúltam, aztán megállt a kezem. Az öregember észrevette a mozdulatomat, és enyhén elmosolyodott.
– Gyújtson rá, ne zavartassa magát. Szeretem a dohány illatát.
Rágyújtottam, feléje fújtam egy adag füstöt, ő pedig úgy szagolt hozzá, mint ír terrier a patkánylyukhoz. Az enyhe mosoly lejjebb húzódott, s elérte szájának árnyékos sarkát.
– Vidám dolog, amikor már meghatalmazott útján él az ember a szenvedélyeinek – jegyezte meg szárazon. – Egy igen zajos életnek meglehetősen érdektelen tanúja áll ön előtt; egy nyomorék, aki béna mindkét lábára, s hiányzik a fele gyomra. Igen kevés étel van, amit meg tudok enni, s álmom oly kevésben különbözik az ébrenléttől, hogy nemigen érdemli meg az álom nevet. Úgy tetszik, hogy legfőképpen a hő éltet, mint egy újszülött pókot, s az orchideák arra jók, hogy ürügyet szolgáltassanak a hőségre. Szereti az orchideákat?
– Ezt nem állíthatnám – mondtam. 
A tábornok félig lehunyta a szemét.
– Ocsmány teremtmények. A húsuk kellemetlen módon hasonlít az emberi húshoz. És van valami az illatukban a prostituáltak romlott édességéből.
Nyitott szájjal néztem rá. Palástjába burkolt bennünket a lágy, nedves forróság. Az öregúr bólintott, óvatosan, mintha attól tartana, hogy nyaka nem bírja el a feje súlyát. Ekkor visszatért a komornyik, egy zsúrkocsit gurítva keresztül a dzsungelen, kevert számomra egy brandyt szódával, bebugyolálta a vörösréz hűtővödröt egy asztalkendőbe, majd halk léptekkel távozott az orchideák között. Kinyílott, majd bezárult egy ajtó a dzsungel mögött.
Belekortyoltam az italomba. Az öregúr megnyalta az ajkát, újra és újra végignézett rajtam, majd elhúzta egyik ajkát a másik fölött olyan lassan és gyászos elmélyedéssel, ahogy egy temetkezési vállalkozó a kezét tördeli.
– Beszéljen önmagáról, Mr. Marlowe. Azt hiszem, van jogom ehhez a kérdéshez.
– Természetesen, habár nem sokat mondhatok. Harminchárom éves vagyok, valamikor főiskolára jártam, és ha szüksége van rá valakinek, még beszélek angolul. A mesterségem sem különösebben érdekes, Mr. Wilde-nak, a kerületi ügyésznek dolgoztam valamikor mint nyomozó. A főnyomozója, egy Bernie Ohls nevű ember, felhívott, és közölte, hogy ön látni kíván. A rendőrfeleségeket ki nem állhatom, így nőtlen vagyok.
– Amellett cinikus egy kissé – mosolyodott el az öregúr. – Nem szerette Wilde-nál a munkáját?
– Kirúgtak. Függelemsértésért. Nem erős oldalam a függelem, tábornok úr.
– Nekem sem volt az soha, uram. Ezt szívesen hallom. Mit tud a családomról?
– Annyit hallottam, hogy ön özvegy, és két fiatal lánya van, mindketten szépek, és mindketten vadak. Az egyikük háromszor vált el, s utoljára egy szeszcsempész volt a férje, akit Rozsdás Regan néven ismertek a szakmában. Ez minden, amit tudok, tábornok úr.
– Akad ebben olyasmi, amit furcsának talál?
– Ez a Rozsdás Regan-ügy talán. Bár én magam mindig jól kijöttem a szeszcsempészekkel.
Mosolygott azzal az ő takarékos, enyhe mosolyával.
– Úgy látszik, én is kijövök velük. Nagyon megszerettem Rozsdást. Nagydarab, göndör hajú ír Clonmelből, a szeme szomorú, s a mosolya széles, mint a Wilshire Boulevard. Amikor először láttam, annak gondoltam, aminek nyilván maga is hiszi: kalandornak, akinek úgy hozta a szerencséje, hogy egy reggel a belvárosi ékszerész kirakatában ébredt.
– Ön ugyancsak megszerethette Rozsdást – válaszoltam. – Eltanulta a beszédüket.
Vékony, vértelen keze eltűnt a takaró széle alatt. Eloltottam a cigarettacsikkemet, kiittam a brandyt.
– Lelket tudott önteni belém, amíg itt volt. Órákon át ült itt velem, verejtékezett, mint egy disznó, literszám vedelte a brandyt, és történeteket mesélt az ír forradalomról. Annak idején, az Ír Forradalmi Hadsereg tisztje volt. Nem is törvényesen tartózkodott az Egyesült Államokban. A házasságuk természetesen nevetséges dolog volt, s mint házasság talán egy hónapig sem tartott.
– Nálam jó helyen lesznek – mondtam. – Mi történt vele?
Az öregúr merev arccal tekintett rám.
– Elment egy hónappal ezelőtt. Váratlanul; senkinek sem szólt egy szót sem. Tőlem sem búcsúzott el. Ez fájt egy kicsit, de hát kemény iskolában nevelkedett. Egyszer még hallani fogok felőle. S azóta ismét jelentkezett a zsarolóm.
– Ismét?
Keze egy barna borítékkal bukkant fel a takaró alól.
– Csak sajnálni tudtam volna bárkit, aki akkor próbál megzsarolni, mikor Rozsdás még itt volt mellettem. Néhány hónappal az ő felbukkanása előtt, ennek most kilenc-tíz hónapja lehet, ötezer dollárt adtam egy Joe Brody nevű embernek, hogy hagyja békén a kisebbik lányomat, Carment.
– Ó! – mondtam.
A tábornok összevonta vékony, fehér szemöldökét.
– Ez mit jelentsen?
– Semmit – válaszoltam én.
Továbbra is fürkészően meredt rám, enyhén összevont szemöldökkel. Aztán azt mondta:
– Vegye át ezt a borítékot, és vizsgálja meg. Töltsön magának.
Elvettem a térdéről a borítékot, és visszaültem a székembe. Megtöröltem a tenyeremet, és a hátára fordítottam a borítékot. A címzése így szólt: ,,Guy Sternwood tábornok úrnak, Alta Brea sor 3765, West-Hollywood, California.” Tintával írták a címet, olyanfajta dőlt, nyomtatott betűkkel, amilyet általában a mérnökök használnak. A boríték fel volt tépve. Kinyitottam, és kivettem belőle egy barna névjegyet és három merev papírszeletet. A névjegyet vékony, famentes, barna papírra nyomták aranybetűkkel: Mr. Arthur Gwynn Geiger. Címet nem találtam rajta. A bal alsó sarokban ez állt egészen apró betűkkel: Könyvritkaságok és Bibliofil Kiadványok. Megfordítottam a névjegyet. Ott – ismét a nyomtatott, dőlt betűkkel – ez állt: “Tisztelt uram! Bár a mellékelt váltók őszintén szólva hazárdjátékból származó adósságot jelentenek, s így törvényes úton nem behajthatók, bízom benne, hogy Ön ki fogja őket egyenlíteni. Tisztelettel: A. G. Geiger.”
Megvizsgáltam a kartonszerű, fehér papírszeleteket. Tintával kitöltött kötelezvények voltak különböző dátumokkal, valamennyi az előző hónap, szeptember elejéről: “Kötelezem magam, hogy kifizetek Arthur Gwynn Geiger vagy megbízottja kezéhez 1000,00 $ (azaz egyezer dollárt) kamatok nélkül. Az összeg ellenértékét átvettem. Carmen Sternwood.”
A szöveget elterpeszkedő, degenerált kézírással írták, számtalan kacskaringóval és kis körökkel a pontok helyén. Kevertem magamnak még egy pohár italt, belekortyoltam, és félretettem a bizonyítékot.
– Mire tud következtetni ebből? – kérdezte a tábornok.
– Egyelőre semmire. Ki ez az Arthur Gwynn Geiger?
– Halvány fogalmam sincs róla.
– Mit mond Carmen?
– Őt nem kérdeztem. Nem is áll szándékomban. Ha megtennem, a szájába venné az ujját, és félénken nézne rám.
– Összetalálkoztam vele a hallban – mondtam erre. – Velem is ezt tette. Azután megpróbált az ölembe ülni.
A tábornok arckifejezése nem változott. Két összeszorított keze békésen nyugodott a takaró szélén, és a hőséget, melytől én úgy éreztem magam, mint a főtt rák tálalás előtt, ő szemmel láthatóan észre sem vette.
– Kívánja, hogy udvariaskodjam? – kérdeztem. – Vagy lehetek egyszerűen természetes?
– Nem úgy vettem észre, mintha túlzottan sok gátlással küszködne, Mr. Marlowe.
– A két lány együtt jár el itthonról?
– Nem hiszem. Azt hiszem, mind a ketten a maguk saját s némileg eltérő útján rohannak a vesztükbe. Vivian elkényeztetett, követelőző, körmönfont és teljesen kíméletlen. Carmen pedig az a fajta gyerek, aki szereti kitépdesni a legyek szárnyát. Egyikükben sincs több erkölcsi érzék, mint egy macskában. Bennem sincs. Nem is volt soha egyetlen Sternwoodban sem. Na, tovább.
– Felteszem, hogy jó nevelést kaptak. Tudják, hogy mit tesznek.
– Vivian előkelősködő, drága iskolákba járt, utána egyetemre. Carmen végigjárt fél tucat egyre szabadelvűbb iskolát, s végül ugyanoda jutott el, ahonnan elindult. Felteszem, hogy mind a kettőjüknek megvoltak és meg is vannak a szokásos bűneik. Ha nagyon borúlátóan hangzik, ahogy beszélek, Mr. Marlowe, az azért van, mert igen vékony szálak fűznek már az élethez, s ezzel az állapottal nem fér össze semmiféle viktoriánus képmutatás. – Hátrahajtotta a fejét, lecsukta a szemét, majd hirtelen ismét felnyitotta. – Nem kell mondanom, hogy az a férfi, aki ötvennégy éves korában adja apaságra a fejét életében először, maga keresi a bajt.
Belekortyoltam az italomba és bólintottam. A tábornok sovány, szürke nyakán láthatóan lüktetett az ér, de oly lassan, hogy azt már alig lehetett lüktetésnek nevezni. Egy öregember, aki kétharmad részben halott, s mégis, úgy érzi, hogy szembe tud nézni a dolgokkal.
– Mire tud következtetni ebből? – kérdezte még egyszer.
– Én kifizetném.
– Miért?
– Rengeteg bosszúságot takaríthat meg aránylag olcsón. Valami nyilván van a dolog mögött. De ha eddig nem törték meg az ön szívét, ezután már nem valószínű, hogy ez bekövetkezne. Amellett nagyon sok zsaroló és nagyon sok idő kellene, hogy önt eléggé megvágják ahhoz, hogy észre is vegye.
– Önérzetem is van, uram – mondta hidegen.
– Valaki számít erre. Ez a legegyszerűbb út az emberek átejtésére. Ezt ajánlom vagy a rendőrséget. Geiger behajthatná ezeket a kötelezvényeket, hacsak ön nem tudja bizonyítani a hamisítást. Ehelyett ő elküldi őket ajándékba, és beismeri, hogy hazárdjáték-adósságból származnak, mely tény még akkor is lehetővé tenné önnek a védekezést, ha Geiger magánál tartotta volna a kötelezvényeket. Ha hivatásos bűnöző, akkor ismeri a dörgést, ha pedig becsületes ember, aki balkézről egy kis kölcsönzéssel is foglalkozik, akkor hadd kapja meg a pénzét. Ki volt az a Joe Brody, akinek ön az ötezer dollárt kifizette?
– Valami rulett-cápa. Nem nagyon emlékszem már rá. Norris bizonyára tudja. A komornyikom.
– Van a lányainak olyan vagyona, amellyel maguk rendelkeznek, tábornok úr?
– Viviannek van, bár nem sok. Carmen az édesanyja végrendeletének értelmében még kiskorú. Mindkettőjüknek bőséges apanázst juttatok.
– Megszabadíthatom önt ettől a Geigertől, tábornok úr – mondtam én –, ha ez a kívánsága. Akárki legyen, és bármit tudjon is a családról. Lehet, hogy ez önnek egy kis pénzébe fog kerülni, az én járandóságomtól eltekintve. És természetesen nem fog elérni vele semmit. Ha babusgatja őket az ember, az sosem használ, ön már ott szerepel a listáikon, a finom nevek között.
– Értem. – Megvonta széles, hegyes vállát a fakóvörös fürdőköpenyben. – Egy perccel előbb azt mondta, hogy fizessem meg. Most azt mondja, hogy nem fogok elérni vele semmit.
– Úgy gondolom, olcsóbbnak és kényelmesebbnek bizonyulhat, ha eltűri, hogy egy bizonyos határig megvágják. Ennyi az egész.
– Félek, hogy meglehetősen türelmetlen természetű ember vagyok, Mr. Marlowe. Mennyi az ön tiszteletdíja?
– Huszonöt dollárt kapok egy napra, és megtérítik a kiadásaimat, szerencsés esetben.
– Értem. Elég méltányos összeg ahhoz képest, hogy kóros kinövésektől szabadítja meg érte az embereket. Meglehetősen kényes operációról van szó. Remélem, tisztában van ezzel. Úgy végzi majd el, hogy a betegnek a lehető legkisebb megrázkódtatást okozza? S lehet, hogy nemcsak egy beteg lesz, Mr. Marlowe.
Másodszor is kiürítettem a poharamat, aztán megtörültem az ajkam és az arcom. Az elfogyasztott brandytől egy csöppet sem lett elviselhetőbb a hőség. A tábornok felém pillantott, és megrántotta a takarója szélét.
– Megállapodhatok ezzel a fickóval, ha úgy találom, hogy nem teljesen elfogadhatatlan az álláspontja?
– Meg. Most már a kezébe adtam az ügyet. Nem szokásom felibe-harmadába intézni a dolgaimat.
– Elő fogom venni – mondtam. – És kirázom a pantallójából.
– Meg vagyok győződve, hogy sikerrel fog járni. Most pedig ki kell mentenem magamat. Fáradt vagyok. – Előrenyúlt, és megérintette a széke karján a csengőgombot. A zsinór folytatása, egy fekete kábel, a földön kígyózott a mély, sötétzöld dobozok között, melyekben az orchideák növekedtek és rothadoztak. Lehunyta a szemét, aztán újra kinyitotta, kurta, fénylő pillantást vetett felém, majd hátrahanyatlott a párnái közé. Szemhéja ismét lecsukódott, és ezzel megszűntem létezni számára.
Felálltam, felemeltem a zakómat a nedves fonott szék támlájáról, és elindultam vele az orchideák között, kiléptem a kettős ajtón, és megálltam kint, a friss októberi levegőn, és igyekeztem némi oxigénhez jutni. A sofőr eltűnt a garázs mellől. A komornyik közeledett a vörös ösvényen könnyű léptekkel; a háta olyan egyenes volt, mint a vasalódeszka. Belebújtam a zakómba, és figyeltem, ahogy jön felém. Mintegy félméternyire tőlem megállt, és szertartásosan mondta:
– Mrs. Regan óhajt beszélni önnel, mielőtt távoznék, uram. Ami a pénzt illeti, a tábornok úr utasított, hogy adjak önnek egy csekket olyan összegről, amilyent ön szükségesnek talál.
– Utasította? Hogyan?
Láthatóan megdöbbent, aztán elmosolyodott.
– Ah, értem, uram. Persze, hiszen ön nyomozó. Úgy csengetett, hogy azzal jelezte.
– Maga tölti ki számára a csekkeket?
– Engem ért e kitüntetés.
– Ez meg fogja menteni attól, hogy a szegényházban végezze. Egyelőre nincs szükségem pénzre, köszönöm. Miről óhajt beszélni velem Mrs. Regan?
A komornyik kimért pillantást vetett rám kék szemével.
– Mrs. Regannek téves elképzelése van az ön látogatásának célját illetően, uram.
– Ki említette neki egyáltalán az én látogatásomat?
– Lakosztályának ablakai az üvegházra nyílnak. Látta, amikor bementünk. Meg kellett mondanom neki, hagy kicsoda ön.
– Nem szeretem az ilyesmit – mondtam. 
A kék pillantás megdermedt.
– Uram, ön elő kívánja írni számomra a kötelességeimet?
– Azt nem. Mindenesetre érdekes lenne eltalálni, mik is azok tulajdonképpen.
Egy perecig egymásra meredtünk. Merev, kék pillantást vetett rám és elfordult.

III.
Ezúttal egy túlméretezett terembe léptem be; a mennyezet túl magasan volt, az ajtók túl magasak, a faltól falig futó, fehér szőnyeg úgy festett, mint a frissen esett hó a hegyekben, a Nyílhegy-tónál. Embermagasságú tükrök álltak a fal mellett, és a kristálymütyürök elborították az egész helyiséget. Az elefántcsontszínű bútort krómozott lapok díszítették, s az elefántcsontszínű, hatalmas függönyök méternyire az ablaktól buktak rá a fehér szőnyegre. Az elefántcsontszín piszkosnak hatott a fehér mellett, s a fehér vértelennek az elefántcsont mellett. Az ablakok a sötétedő dombokra nyílottak. Lógott az eső lába. A légnyomás máris érezhetően megváltozott.
Leültem egy mély, puha fotel szélére, és Mrs. Reganre néztem. Volt mit nézni rajta. Az a fajta nő volt, akiért hamar bajba keveredik az ember. Hipermodern díványon hevert, papucsait levetette, s így módomban állt megszemlélni legvalódibb selyemharisnyába bújtatott lábait. A lábak elrendezése nyilvánvalóan ezt a célt szolgálta. Látszottak térdig, az egyik jóval azon felül is. A térde gödrös volt, nem csontos és nem hegyes. Gyönyörű lábikra, hosszú és karcsú bokák, olyan dallamosan ívelő vonallal, mint egy szimfonikus költemény. Magas volt, karcsú, és erősnek látszott. A fejét egy elefántcsontszín párnának támasztotta. Középen elválasztott haja fekete volt és erős szálú, s a tekintete ugyanolyan izzóan fekete, mint a falon függő arcképé. Szép volt a szája, és szép az álla. Ajkait rosszkedvűen elbiggyesztette; az alsó ajka duzzadt volt.
Poharat tartott a kezében. Kortyolt belőle egyet, és hűvös pillantást vetett rám a pohár széle felett.
– Maga tehát magándetektív? – kérdezte. – Nem sejtettem, hogy a valóságban is létezik ilyen, nemcsak a regényekben. Eltekintve azoktól a kis, dagadt pasasoktól, akik a szállodák körül szimatolnak.
Ehhez nem volt semmi közöm, így eleresztettem a fülem mellett. Letette a poharát a dívány sima támlájára, s ahogy a hajához nyúlt, az ujján megvillant egy smaragdkő.
– Apa hogy tetszett magának? – kérdezte vontatottan.
– Tetszett.
– Apa szerette Rozsdást. Nyilván tudja, ki az a Rozsdás?
– Ühüm.
– Durva és közönséges volt sokszor, de valódi, eleven lény. Apa sok örömét lelte benne. Nem lett volna szabad így elmennie Rozsdásnak. Nagyon bántja apát, bár ezt nem szívesen ismeri be. Vagy beszélt róla?
– Említett valamit.
– Nem valami szószátyár ember maga, Mr, Marlowe, igaz? Apa mindenesetre meg akarja őt találni.
Szünet következett, ezalatt udvariasan néztem rá.
– Igen is, meg nem is – mondtam.
– Szabatos válasz. Gondolja, hogy magának sikerül megtalálnia?
– Egy szóval sem mondtam, hogy meg fogom kísérelni. Mért nem próbálkozik az Eltűnt Személyek Osztályán? Nekik megvan hozzá a kellő hálózatuk. Nem egy embernek való munka az ilyesmi.
– Ó, apa hallani sem akar arról, hogy a rendőrséget belekeverjük.
Ismét lapos pillantást vetett rám a pohara felett, kiürítette, majd csengetett. Az oldalajtón belépett egy szobalány. Középkorú asszony volt, hosszú, sárga, szelíd arccal, hosszú orral, álla semmi, s a szeme nagy és nedvesen csillogó. Úgy festett, mint egy kedves öreg ló, melyet hosszú szolgálat után kicsaptak a legelőre. Mrs. Regan meglendítette az üres poharat az asszony felé, az kevert még egy pohárral, majd átnyújtotta úrnőjének, és elhagyta a szobát; egyetlen szót sem szólt, s pillantást sem vetett felém.
Amint az ajtó becsukódott, Mrs. Regan azt kérdezte:
– Nos, hogy fog hozzálátni ?
– Hogyan és mikor lépett meg?
– Apa nem mondta meg magának?
Félrebillentettem a fejemet, és rámosolyogtam. Elvörösödött. Izzó, fekete szemében vad düh villant.
– Nem látom be, miért kell ennyit óvatoskodnia ezzel az egész üggyel – csattant fel. – És ki nem állhatom a modorát.
– És én sem mondhatnám, hogy különösebben oda vagyok a magáéért – válaszoltam. – Nem én kívántam ezt a beszélgetést. Maga küldött értem. Engem nem zavar, hogy maga itt megmutatja, hogy milyen sikkes tud lenni, és hogy a whiskysüvegből issza meg előttem a reggelijét. Nem zavar, ha a lábait mutogatja. Nagyon gusztusos lábai vannak, és örömömre szolgál, hogy megismerkedhettem velük. Nem zavar, ha nem tetszik magának a modorom. Tudom, hogy meglehetősen faragatlan. Sokat emésztem magamat miatta magányos téli estéken. De arra kár az idejét vesztegetni, hogy keresztkérdésekkel próbáljon kiszedni belőlem valamit.
Olyan vadul csapta le a poharat, hogy a tartalma kiloccsant, rá az egyik elefántcsontszínű párnára. A padlóra lendítette a lábát, és felállt; a szeme szikrát hányt, az orrlyukai kitágultak. A szája nyitva volt, és felém villant ragyogó fogsora. Az ujjpercei elfehéredtek.
– Énvelem nem szoktak így beszélni – szólalt meg fojtottan.
Ültem a helyemen, és mosolyogtam rá. Lassan becsukta a száját, és lenézett a kiömlött italra. Leült a dívány szélére, és a tenyerébe támasztotta az állát.
– Hallja-e, maga szép, fekete vadállát! Mindjárt a fejéhez vágok egy zongorát!
Gyufát rántottam végig a mutatóujjam körmén; s ez egyszer elsőre meggyulladt. Magam elé fújtam a füstöt, és vártam.
– Gyűlölöm az erőszakos férfiakat – mondta ő. – Egyszerűen gyűlölöm.
– Pontosan mi az, amitől fél, Mrs. Regan? 
Először elfehéredett a szeme, majd sötét lett, mintha pupillává változott volna az egész. Orrlyukait mintha összehúzta volna valami.
– Nem is ezért hívta magát apa – mondta erőltetett, feszült hangon, melyben még mindig ott érződött a düh. – Nem Rozsdás miatt. Igaz?
– Leghelyesebb, ha ezt tőle kérdezi meg.
Ismét fellobbant.
– Kifelé! Hordja el magát!
Felálltam.
– Üljön le! – csattant fel. Leültem. A tenyerembe támasztottam az egyik ujjamat és vártam.
– Kérem – szólalt meg. – Kérem. Maga meg tudná találni Rozsdást... ha apa akarná, hogy megtalálja.
Ezzel sem ment semmire. Bólintottam, és megkérdeztem:
– Mikor tűnt el?
– Egy délután, egy hónappal ezelőtt. Egyszerűen elhajtott a kocsiján egy árva szó nélkül. A kocsit megtalálták valahol egy magángarázsban.
– Megtalálták?
Most ravasz volt. Az egész testén látszott, hogy felenged benne a feszültség. Aztán győzelmesen elmosolyodott:
– Tehát apa nem mondta meg magának. – A hangja csaknem örömteli volt, mintha túljárt volna az eszemen. Talán túl is járt.
– Csakugyan beszélt, Mr. Reganről. De nem emiatt hivatott el. Ezt akarta hallani tőlem?
– Nyugodt lehet, teljességgel közömbös számomra, hogy mit hallok magától.
Ismét felálltam.
– Akkor én mennék.
Nem szólt semmit. Odamentem a magas, fehér ajtóhoz, amelyen bejöttem. Ahogy visszanéztem, az ajkát beharapta a fogai közé, és úgy harapdálta, mint kutyakölyök a szőnyeg rojtjait.
Lementem a csempézett lépcsőn a hallba, akkor, kezében kalapommal, elősuhant valahonnan a komornyik. Feltettem, s ő közben kitárta előttem az ajtót.
– Ön tévedett – jegyeztem meg. – Mrs. Regan nem óhajtott beszélni velem.
Meghajtotta ezüstös fejét, és ennyit mondott udvariasan:
– Sajnálom, uram. Gyakran előfordul, hogy tévedek. – Becsukta mögöttem az ajtót.
A lépcsőn álltam, megszívtam a cigarettámat, és végignéztem a teraszok során, melyek egymást követték virágágyaikkal és nyírott fáikkal le, a magas vaskerítésig, amely, aranyozott lándzsákkal a tetején, a birtokot szegélyezte. Két terméskő támfal között kanyargó kocsibehajtó vezetet lefelé a nyitott vaskapuhoz. A kerítésen túl, mérföldeken át a menedékes hegyoldal következett. Odalent, messze, alig kivehetően látszott néhány a régi olajmezők fa fúrótornyaiból, melyekből a Sternwoodok vagyona született. Az olajmező legnagyobb része jelenleg nyilvános park volt, melyet Sternwood tábornok hozatott rendbe és adományozott a városnak. Egy kis része azonban még mindig üzemben volt, s egy-egy kútcsoport öt-hat hordónyi olajat szivattyúzott fel naponta. Sternwoodéknak, amióta felköltöztek a hegyre, nem kellett többé beszívniuk az áporodott olaj és víz poshadt szagát, de ha kitekintettek az elülső ablakaikból, változatlanul láthatták, mi tette őket gazdaggá. Ha ugyan akarták látni. Amit nemigen hiszek.
Teraszról teraszra mentem lefelé egy téglaúton, majd végig a kerítés belső oldala mentén, aztán ki a kapun, oda, ahol a kocsimat hagytam az utcán, egy dél-amerikai borsfa alatt. A dombok felől már dörgött, s a hegyek felett bíborvörös és fekete csíkos volt az ég. Nagy zivatar volt kitörőben. A levegőben ott érződött az eső párás lehelete. Mielőtt lefelé indultam a városba, felhúztam a kocsi vászontetejét.
Szép lába volt. Ezt meg kell adni. Finom emberek, ő is, az apja is. Lehet, hogy a tábornok csak próbát akar velem tenni; amivel megbízott, ügyvédi feladat. Ha kiderülne, hogy Mr. Arthur Gwynn Geiger (Könyvritkaságok és Bibliofil Kiadványok) közönséges zsaroló, még akkor is ügyvédi feladat. Hacsak nem rejlik sokkal több a dolog mögött, mint amennyi első pillantásra látszik. Így, hamarjában, az a gyanúm támadt, hogy lesz mivel szórakoznom, amíg ezt kitalálom.
Elhajtottam a hollywoodi közkönyvtárba, és átfutottam egy Nevezetes Első Kiadások című dohos kötetet. A félórányi lapozgatás éppen meghozta az étvágyamat.

IV.
A. G. Geiger üzlete a bulvár északi oldalán állt, nem messze Las Palmastól. Középen, mély benyílóban volt a bejárati ajtó, s a sárgaréz keretes ablakok mögött spanyolfal állt, így az üzlet belsejébe nem láttam be. A kirakatok tömve voltak keleti csecsebecsékkel. Nem tudtam megállapítani, van-e közöttük valódi érték, minthogy magam nem gyűjtöm a régiségeket, eltekintve a kifizetetlen számláktól. A bejárati ajtót egy szál sima üveglap alkotta, de ezen át sem láttam többet, annyira sötét volt az üzlet belsejében. A bolt mellett egyfelől az épület kapuja nyílt, a másik oldalon egy csillogó, finom ékszerüzlet. Az ékszerész a boltja ajtajában állt, egyik sarkáról a másikra billegett, láthatóan unatkozott: magas, elegáns, ősz hajú zsidó, vékony anyagú, sötét ruhában, a jobb kezén mintegy kilenckarátnyi gyémánttal. Ahogy Geiger boltjába befordultam, ajka beavatott, finom mosolyra húzódott. Eleresztettem az ajtót, mely csendesen becsukódott, s beljebb mentem a faltól falig húzódó, vastag, sötétkék szőnyegen. Néhány kék bőrfotel állt az üzletben, mellettük dohányzóállványok. Fényes, keskeny asztalokon aranyozott bőrkötésű könyveket állítottak ki, két-két könyvtámasz között. A falakon függő üvegszekrényeket további aranyozott bőrkötésű könyvek töltötték meg. Finom holmi volt, az a fajta könyv, amelyet méterszám vásárolnak meg pénzes vállalkozók, aztán beleragasztatják valakivel a kötetekbe az ex librist. Hátul közfal emelkedett, erezett fából, a közepén csukott ajtó. A közfal és az üzlet fala által alkotott sarokban, kis íróasztal mögött, melyen faragottfa-lámpa állt, egy nő ült.
Lassan felemelkedett, és felém billegett testhez álló, fekete ruhájában, mely elnyelt minden fényt. Hosszú combjai voltak, s volt a járásában valami ismerős, egy bizonyos ritmus, amellyel eddig nem kimondottan könyvkereskedésekben találkoztam. Platinaszőke volt, a szeme zöldes, a szempillája aláárnyékolt, s simán hátrafésült haja szabadon hagyta két fülét, melyekben két nagy achát fülbevaló gombja csillogott. A körmeit ezüstszínűre lakkozta.
Előrejött: épp annyi nemiség áradt belőle, amivel egy üzletember nyugodt ebédjét tönkreteheti; megbillentette a fejét, hogy puhán fénylő hajában helyresimítson egy rakoncátlan, de nem túl rakoncátlan fürtöt. A mosolya tapogatózó volt, bár némi rábeszélés árán kedvesnek is elfogadhatta az ember.
– Parancsol valamit? – érdeklődött.
Rajtam volt a szarukeretes napszemüvegem. Elváltoztatott, vékony, csicsergő hangon kérdeztem:
– Akadna egy 1860-as kiadású Ben Hurja?
Hajszál híján azt mondta, hogy “He?”, végül azért lenyelte. Ridegen mosolygott:
– Első kiadás?
– Harmadik – válaszoltam. – Az, amelyiknek a 116-ik oldalán az erratum található.
– Attól félek, hogy nincsen – pillanatnyilag.
– És az 1840-es Chevalier Audubon, az egész sorozat, természetesen?
– Öö... nincsen, pillanatnyilag nincs – válaszolta mogorván. E pillanatban már csak egy hajszálon függött a mosolya, és érdekes lett volna megtudni, hogy mi lesz, ha le talál pottyanni az arcáról.
– Önök ugye foglalkoznak könyvárusítással? – kérdeztem udvarias fejhangomon.
Végigmért. Mosolynak nyoma sem volt már az arcán. A pillantása csaknem egészen kemény lett. A testtartása igen egyenes és merev. Az üvegezett polcok felé intett ezüstre lakkozott körmeivel:
– Ezek mire emlékeztetnek... grapefruitra? – érdeklődött csípősen.
– Ó, tudja, az ilyesmi engem nemigen érdekel: feltehetően tele van acélmetszetekkel, két pennyt ér a színes, egyet a sima. A szokásos hétköznapi holmi. Nem. Sajnálom. Nem.
– Értem. – Igyekezett ismét mosolyt erőszakolni az arcára. Mérges volt, mint egy mumpszos városatya. – Esetleg Mr. Geiger... de ő pillanatnyilag nincs itt. – A pillantása engem tanulmányozott óvatosan. Annyit értett a könyvritkaságokhoz, mint én egy bolhacirkusz igazgatásához.
– Netán később bejön?
– Félek, hogy késő estig már nem várható.
– Nagy kár – válaszoltam. – Ó, be nagy kár. Leülök, és elszívok egy cigarettát ezeknek a foteleknek egyikében. Viszonylag szabad a délutánom. Nincs egyéb gondom, mint a trigonometria-feladatom.
– Hogyne – mondta ő. – Ho-ogyne, tessék.
Elterpeszkedtem az egyik karosszékben, és rágyújtottam a dohányzóasztalra odakészített, kerek nikkel öngyújtóval. A nő egyhelyben állt, alsó ajkát beharapta, a szemében némi zavar tükröződött. Végül bólintott, lassan sarkon fordult, és visszament a sarokba, az asztalkájához. A lámpa mögül lesett felém. Keresztbe tettem egymáson a lábaimat, és ásítottam egyet. A nő ezüstre lakkozott körmei az asztalon álló telefon kagylója után nyúltak, de keze félúton lehanyatlott, és dobolni kezdett az asztal lapján.
Csönd úgy öt percen át. Akkor kinyílt az ajtó, és egy magas, kiéhezett tekintetű madár lépett be rajta előkelően, bambusz sétapálcával és nagy orral, betette maga mögött az ajtót, nem hagyva, hogy a rugó csukja be, odalépett az asztalhoz, és letett egy papírba göngyölt csomagot. Zsebéből aranyozott sarkú, csatos irattárcát vett elő, és valamit mutatott a szőkének. A nő megnyomott egy gombot az asztalon. A nyurga szivar odalépett az erezett közfal ajtajához, és kinyitotta, keskenyre, épp hogy be tudott csúszni a nyíláson.
Végigszívtam a cigarettámat, és rágyújtottam egy újabbra. Lassan vánszorogtak a percek. Autók tülköltek, dörögtek a bulváron. Nagy, vörös távolsági autóbusz dübörgött el a bolt előtt. Közlekedési lámpa kattant. A szőke nő a vállára hajtotta a fejét, s tenyerét a szeméhez emelve, az ujjai között lesett felém. Nyílt az ajtó a közfalon, és kisurrant rajta a sétapálcás, nyurga ipse. Újabb, papírba göngyölt csomag volt nála, a formátuma egy nagyobb könyvére emlékeztetett. Odalépett a nő asztalához s fizetett. Úgy távozott, ahogy jött, óvatosan lépkedve, nyitott száján át lélegezve, s ahogy elment mellettem, mogorva oldalpillantást vetett rám.
Felálltam, megböktem a szőke nő felé a kalapom szélét, és kimentem a nyomában, Nyugati irányba tartott, kis, szoros ívben, pontosan a jobb cipője fölött ingatva a sétapálcáját. Nem volt nehéz dolog nyomon követni. Kabátját elég rikító színű lópokrócból szabhatták, széles válltöméséből úgy kandikált ki a nyaka, mint egy zeller szára, s a feje ütemre ingott a végén, ahogy járt. Másfél saroknyit haladtunk. A Highland Avenue közlekedési lámpájánál beértem, s hagytam, hogy meglásson. Közömbös, majd hirtelen elkomoruló pillantással nézett felém, s gyorsan elfordult. Áthaladtunk a zöld lámpánál a Highlanden, és mentünk még egy saroknyit. Megnyújtotta lépteit, s hosszú lábával húszméteres előnyre tett szert a sarokig. Befordult jobbra. Negyven lépést ment fölfelé, ott megállt, a karjára akasztotta sétapálcáját, s előkotort egy bőr cigarettatárcát a zakója külső zsebéből. Cigarettát tett a szájába, leejtette a gyufáját, ahogy felemelte, visszanézett, s meglátva, hogy a sarokról figyelem, úgy egyenesedett fel, mintha megbillentette volna valaki hátulról. Szinte porzott az aszfalt a lábai alatt, olyan sebesen eredt neki fölfelé hosszú, esetlen lépteivel, újra meg újra a járdába döfve a sétapálcáját. Megint balra fordult be. Mire odaértem, ahol befordult, legalább fél háztömbnyi előnyre tett szert. Meglihegtetett. Fákkal szegélyezett, keskeny utca volt ez; egyfelől hosszú fal szegélyezte, a másik oldalon három kis zsákutca torkollott belé. A madár eltűnt. Jobbra-balra kémlelve tébláboltam a járdán. Azután megláttam valamit a második villasoron. La Baba volt az utca neve, csendes hely, két sor, fák árnyékába húzódó villával. A középső járdán kurtára és zömökre nyírott olasz ciprusok sorakoztak, s alakjuk bizonyos fokig az Ali Baba és a negyven rabló olajos korsóira emlékeztetett. A harmadik korsó mögött meglibbent egy harsány mintájú kabátujj.
Nekitámaszkodtam a sétány egyik borsfájának és vártam. A dombok felől megint megdördült az ég. A délen tornyosuló, fekete felhőkön visszaverődött a villámok fénye. Néhány tétova esőcsepp toccsant le az aszfaltra, s ötcentes nagyságú foltokat rajzolt rá. A levegő éppolyan mozdulatlan volt, mint Sternwood tábornok orchideaházában. Ismét meglibbent a fa mögött a kabátujj, aztán kibukkant egy nagy orr, egy fél szem és egy kevés vörösesszőke haj, melyről hiányzott a kalap. A fél szem felém bandzsított. Majd eltűnt. Aztán felbukkant a párja a fa túlsó oldalán: akár a fakopáncs. Eltelt öt perc. Ennyi elég is volt neki. Az ilyennek rongyból vannak az idegei. Hallottam, hogy gyufa sercen, aztán fütyörészni kezd valaki. Egy sötét árnyék a következő fához surrant a füvön. S máris egyenesen felém tartott a járdán, a sétapálcáját lóbálva, fütyörészve. Savanyú fütyörészés telt csak tőle, vibrált az idegességtől. Tétován felfelé bámultam a sötét égre. Nem volt egészen három méternyire, ahogy elhaladt mellettem, s felém se pillantott. Most már biztonságban érezte magát. Megszabadult a szajrétól.
Figyeltem, ameddig el nem tűnt, aztán felfelé indultam a La Baba köz középső sétányán, és széthajtottam a harmadik ciprus ágait. Kivettem az ágak közül egy becsomagolt könyvet, a hónom alá dugtam, és továbbmentem. Senki sem kiáltott utánam.

V.
A bulvárra visszaérve beléptem egy drugstore-ba, és a telefonfülkében kikerestem Mr. Arthur Gwynn Geiger lakáscímét. A Laverne Terrace-on lakott, a Laurel Canon sugárút egyik fölfelé vezető mellékutcájában. Bedobtam az ötcentesemet, és feltárcsáztam a számát, csak az érdekesség kedvéért. Nem vették fel a kagylót. Fellapoztam a szakmai útmutatót, és találtam benne két könyvkereskedést néhány utcányira onnan.
Az első a bulvár északi oldalán nyílt: irodafelszereléseket árusító, hatalmas, földszinti helyiség, s nagy tömeg könyv a félemeleten. Nem erre volt szükségem. Átvágtam az utcán, s két saroknyit haladva keleti irányban, megtaláltam a másikat. Ez már jobban hasonlított ahhoz, amit kerestem: szűk, zsúfolt kis üzlet volt, a padlótól a mennyezetig tömve könyvekkel, bent négy-öt böngésző töltötte azzal az idejét, hogy összefogdossa az új borítókat. A kutya sem törődött velük. Beljebb hatoltam az üzletbe, beléptem egy válaszfal ajtaján, s ott sötét hajú, apró asszonyt találtam; egy jogi szakkönyvet olvasott az asztala mellett. Kinyitottam az asztalon a tárcámat, hogy egy pillantást vethessen a belső lapjához erősített jelvényre. Megnézte, levette a szemüvegét, és hátradőlt a székében. Eltettem a tárcámat. Az okos zsidó nőknél gyakori, finoman metszett arca volt. Nézett, s nem szólt semmit.
– Kérhetek öntől egy szívességet, egy igen kis szívességet? – kérdeztem.
– Miről van szó? – Puhán rekedt volt a hangja.
– Ismeri a Geiger-féle üzletet a túloldalon, kétsaroknyira innen nyugat felé?
– Valószínűleg jártam már arra.
– Könyvesbolt – mondtam én. – Nem olyan könyvesbolt, mint az öné. Ezt ön is tudja.
Leheletnyire elhúzta a száját, és nem szólt semmit.
– Ismeri Geigert látásból? – kérdeztem.
– Sajnálom. Nem volt szerencsém Geiger úrhoz.
– Akkor nem tudja megmondani nekem, milyen a külseje?
Még jobban elbiggyesztette a száját.
– Miért tudnám?
– Semmiért. Ha nem akarja megmondani, nem kényszeríthetem rá.
Kinézett a közfal ajtaján, majd visszadőlt a székébe.
– Seriff csillag volt, amit mutatott, nem?
– Tiszteletbeli és helyettes. Nem jelent semmit a világon. Annyit ér, amennyit az ócskás ad a rézért.
– Értem. – Egy csomag cigaretta után nyúlt, kirázott belőle egyet, és kiemelte a szájával. Tüzet adtam. Megköszönte, hátradőlt ismét, és végigmért a füstön át. Óvatosan kérdezte:
– Meg akarja tudni, hogy hogy néz ki, de úgy, hogy ne kelljen beszélnie vele?
– Nincs ott – válaszoltam. 
– Felteszem, hogy előbb vagy utóbb azért előkerülne. Végül is az övé a bolt.
– Egyelőre nem akarok találkozni vele.
Ismét kinézett a nyitott ajtón. Megkérdeztem:
– Ért valamit a könyvritkaságokhoz?
– Tegyen próbát.
– Tudna szerezni nekem egy 1860-as Ben Hurt; a harmadik kiadást, a 116. oldalon a kétszer nyomtatott sorral?
Félretolta a sárga fedelű jogi szakkönyvet, egy vastag kötet után nyúlt, belelapozott, megtalálta a keresett oldalt, és megnézte.
– Senki sem tudna – mondta, fel sem nézve a könyvből. – Nem létezik ilyen.
– Ahogy mondja.
– Mi az ördögöt akar ezzel mondani?
– A Geiger boltjában ülő nőnek fogalma sincs erről.
Felpillantott:
– Értem. Maga kezd érdekelni engem. Egy kicsit.
– Magánhekus vagyok, egy megbízáson dolgozom. Talán túl sokat kérdezősködöm. Bár nekem valahogy nem tűnt túl soknak.
Lágy, szürke füstkarikát fújt, és keresztüldugta rajta az ujját. A karika foszlányokra szakadt. Kimért, közömbös hangon mondta:
– A negyvenötön még innen, amennyire meg tudom ítélni. Közepes termetű, kövérkés. Körülbelül nyolcvan kiló lehet. Kövér arc, Charlie Chan-bajusz, vastag, puha nyak. Puha az egész ember. Jól öltözött, kalap nélkül jár, úgy tesz, mintha értene a régiségekhez, de fogalma sincs róluk. Ja, igen. A bal szeme üvegből van.
– Jó hekus lenne önből – jegyeztem meg.
Visszatette a kézikönyvet az íróasztala végében álló, nyitott polcra, és ismét felütötte az előtte fekvő jogi munkát.
– Bízom benne, hogy mégsem – válaszolta. Majd feltette a szemüvegét.
Megköszöntem a felvilágosítást, és kifelé indultam. Közben megeredt az eső. Futottam, hónom alatt a becsomagolt könyvvel. A kocsim egy mellékutcában állt, amely szinte pontosan Geiger boltjával szemben szaladt bele a bulvárba. Alaposan eláztam, mire odaértem. Bebújtam a kocsiba, feltekertem mind a két ablakot, és megtörölgettem a csomagot a zsebkendőmmel. Azután kibontottam.
Nagyjából persze sejtettem, hogy mi lehet benne. Súlyos könyv, drága kötés, szép nyomás kézi szedéssel, finom papíron. Tele egészoldalas művészfotókkal. Kép és szöveg: egyaránt leírhatatlan mocsok. Nem volt új példány. Az elülső, üres oldalra dátumokat pecsételtek, a kivitel és a visszahozás időpontját. Könyvtári könyv. Kölcsönkönyvtár, kifinomult disznóságok terjesztésére.
Visszacsomagoltam a könyvet, és elzártam az ülés mögé. Egy ilyen jellegű, szennyes üzlet, kint a bulváron, mindenki szeme előtt, nyilván komoly védelmet igényelt. Ott ültem, mérgeztem magamat a cigarettafüsttel, hallgattam az esőt, és gondolkoztam a dolgon.

VI.
Az eső megtöltötte a csatornanyílásokat, és térdmagasságig fröcskölt föl a kövezetről. Puskacsőként csillogó, köpenybe öltözött, testes zsaruk vihogó lányokat cipeltek át nagy élvezettel a tócsákon. Az eső vadul dobolt a kocsi tetején, s a vászontető szivárogni kezdett. A kocsi padlóján szép kis tócsává állt össze a víz, legyen miben tartanom a lábamat. Az elején jártunk az ősznek, korán jött ez a nagy eső. Belebújtam az esőkabátomba, és rövidvágtában eljutottam a legközelebbi drugstore-ig, ott vásároltam magamnak egy fél liter whiskyt. Ahogy visszakerültem a kocsiba, meghúztam, épp eléggé ahhoz, hogy melegen és ébren tartson. Rég túl voltam már a megengedett parkolási időn, de a zsarukat teljesen lekötötte a feladat, hogy lányokat cipeljenek át a tócsákon, meg a sípjukat fújják, így nem állt módjukban velem foglalkozni.
Az eső ellenére, vagy talán éppen amiatt, Geigernél nem szünetelt a forgalom. Igen előkelő kocsik álltak meg a bolt előtt, és igen előkelő külsejű emberek járkáltak ki és be papírba burkolt csomagokkal az ajtón. Nemcsak férfiak voltak közöttük.
Ő maga négy óra körül bukkant föl. Az üzlet előtt megállt egy krémszínű kupé, s egy pillanatig láttam a kövér arcot meg a Charlie Chan-bajuszt, ahogy kisurrant a kocsiból, és beszaladt az üzletbe. Kalap nélkül volt, és öves, zöld esőkabátot viselt. Az üvegszemét nem láttam ilyen távolságból. Magas, jóképű fiú jött elő az üzletből, bőrzekében, és elvitte a kocsit, befordult vele a mellékutcába, aztán gyalog jött vissza, csillogó fekete haján gyöngyözött az eső.
Megint eltelt egy óra. Besötétedett, és az eső homályába vesző üzletek fényeit felitatta a fekete utca. Mérges villamoscsengők csörömpöltek. Úgy öt óra tizenötkor kijött a Geiger-féle üzletből a magas, bőrzekés fiú az esernyővel, és a krémszínű kupéért ment. Mire előhozta, kijött Geiger, és a magas fiú Geiger kopasz feje fölé tartotta az esernyőt. Azután összecsukta, lerázta róla a vizet, és benyújtotta a kocsiba. Visszasietett az üzletbe. Begyújtottam a motoromat.
A kupé nyugati irányban indult el a bulváron, következésképpen vissza kellett kanyarodnom bal felé, fittyet hányva a közlekedési szabályoknak és friss keletű haragosaimnak, köztük egy villamosvezetőnek, aki kidugta a fejét az esőbe, úgy ordított utánam. A kupé két keresztutcányival előttem járt, mire sikerült jó irányba beállnom. Reméltem, hogy Geiger hazafelé tart. Kétszer vagy háromszor megpillantottam, aztán láttam, hogy befordul észak felé, a Laurel Canon sugárútra. Az emelkedő közepe táján balra fordult, és a Laverne Terrance elnevezésű, kanyargó, esőmosta betonszalagon hajtott tovább. Keskeny utca volt, egyik oldalán magas kőfal, a másikon elszórt, nyárilak-szerű házak, melyek lefelé épültek, s tetejük nem sokkal emelkedett az úttest szintje fölé. Az elülső ablakokat élősövények és bokrok takarták. Körös-körül csöpögött a víz a csatakos fákról.
Geiger kocsiján égtek a lámpák, az enyémen nem. Gyorsítottam, megelőztem a kanyarban, menet közben leolvastam egy házról a számot, és a következő saroknál visszafordultam. Addigra ő már megállt. A reflektor fényei egy kis ház mellett lefelé irányultak a garázsajtóra; a ház előtt doboz alakú, négyszögletes élő sövény állt, úgy rendezve, hogy teljesen fedje a bejárati ajtót. Figyeltem, ahogy nyitott esernyővel a feje fölött kijön a garázsból, és bemegy a sövényen át a házba. Látszott rajta, hogy eszébe sem jut, hogy valaki követheti. Villanyfény gyúlt a házban. Legurultam a Geigeré fölött levő házig, mely üresnek látszott, bár nem volt rajta a “Kiadó” tábla. Ott leálltam, kiszellőztettem a kocsimat, húztam egyet az üvegből, és ültem a helyemen. Nem tudtam, hogy mire várok, de valami azt súgta, hogy várjak. Ólomlábon vánszorogtak a percek.
Két kocsi jött felfelé, és áthaladt a gerincen. Nagyon csöndes utca volt ez. Valamivel hat óra után vakító kocsilámpák fénye közeledett az eső függönyén át. Addigra már koromsötét volt. Kocsi fékezett Geiger háza előtt. Halványan fénylettek reflektorainak izzószálai, majd kihunytak. Nyílt az ajtaja, és egy nő szállt ki belőle. Apró, karcsú nő. kackiás kis kalapban, és áttetsző esőkabátban. Bement a puszpángbokrok útvesztőjén át. Halk csengőszó, fény az esőn át, csapódó ajtó zaja, csönd.
Zseblámpát vettem elő a kocsiajtóm zsebéből, lementem, és megtekintettem a járművet. Vászontetős Packard volt, vörösesbarna vagy sötétbarna. A bal oldali ablaka le volt tekerve. Kitapogattam a forgalmi engedély tokját és rávilágítottam. A kocsi Carmen Sternwood nevére volt bejegyezve, cím: Alta Brea sor 3765, West-Hollywood. Visszamentem a saját kocsimhoz, és ültem, csak ültem. A tetőről eső csöpögött a térdemre, a gyomromat égette a whisky. Több kocsi nem jött fölfelé. A ház, amely előtt én parkoltam, sötét maradt. Épp megfelelő környéknek látszott, ha valakinek csúnya szokásai vannak.
Hét óra húszkor egyetlen villanással éles, fehér fény ömlött ki Geiger házából, mint egy nyári villám. Amint a sötétség ismét ráborult a házra s elnyelte, vékony, csilingelő sikoltás hallatszott s veszett el az esőáztatta fák között. Még mielőtt a visszhangja elhalt, én kint voltam a kocsimból, úton a ház felé.
Nem volt félelem ebben a sikolyban. Részben gyönyörteljes sokk, részben részegség csengett ki belőle, s volt valami félreérthetetlenül idiotikus mellékzöngéje. Ocsmány egy hang volt. Fehérbe öltözött emberek jutottak eszembe róla, és zárt ablakok s kemény, szűk gyermekágyak, csuklóra és bokára pántolható bőrszíjakkal. Mire megtaláltam a sövényen a nyílást, és, körbebotladoztam a bejárati ajtót rejtő szöglet körül, már ismét tökéletesen néma volt a Geiger-féle barlang. Az ajtón kopogtató lógott: vaskarika egy oroszlán szájában. A kezem kinyúlt érte, megfogtam. Ugyanebben a pillanatban, mintegy adott jelre, három lövés dördült a házban. Aztán elmosódó hang hallatszott, mely hosszú, keserves sóhajtás is lehetett. Majd egy halk, bizonytalan puffanás. Azután gyors léptek a házból – eltávolodva.
Keskeny betoncsík vezetett a bejárati ajtóhoz, mint egy árok fölötti kis híd, ívelte át a hézagot a ház fala és a töltés között. Mellette nem volt tornác, szilárd talaj, semmiképp sem lehetett körbe kerülni a ház hátsó frontjához. A hátulsó bejárathoz fából ácsolt lépcső vezetett fel a ház alatti, sikátorszerű utcából. Ezt onnan tudtam, hogy hallottam a lépcsőn lerohanó léptek dobogását. Majd egyszerre feldübörgött egy induló kocsi motorja. A hang gyorsan elveszett a távolban. Hallani véltem, hogy a motor hangját még egy kocsi visszhangozza, de ebben nem voltam biztos. Előttem a ház néma volt, mint a sír. Nem volt okom a sietségre. Ami ott bent van, az most már ottmarad.
Meglovagoltam a járda szélén a kerítést, és messze behajoltam az elfüggönyözött, de kitámasztott fatáblákkal álló franciaablakhoz, és megpróbáltam belesni a hézagon a függöny két szárnyának találkozásánál. Láttam a villany fényét a falon és egy könyvespolc végét. Visszamásztam a kis járdára, s annak teljes hosszán meg még egy darabon a sövény mentén nekifutva, a bejárati ajtónak vetettem a vállamat. Ostobaság volt. A kaliforniai házakon körülbelül az egyetlen hely az elülső ajtó, ahol nem lehet erővel behatolni. A próbálkozásom nem járt eredménnyel, sajgott tőle a vállam, és veszettül dühös lettem. Megint átmásztam a kerítésen, berúgtam a franciaablakot, s a kalapomat kesztyűként használva, az alsó kis táblából nagyrészt kiemeltem az üvegdarabokat. Most már be tudtam nyúlni, hogy elhúzzam a reteszt, mely az ablakot a párkányhoz rögzítette. A többi egyszerű volt. Felső retesz nem volt az ablakon. A zár engedett. Bemásztam, félresöpörtem arcomból a függöny szárnyait. A szobában levő két ember közül egyiknek sem tűnt fel az a mód, ahogy behatoltam, habár csak egyikük volt halott. 

VII.
Az egész ház széltében, végignyúló, tágas szobába jutottam. Alacsony gerendamennyezet, kínai hímzésekkel díszített, barna vakolatú fal, a falon erezett fakeretben kínai és japán lenyomatok. Alacsony könyvespolcok, egy rózsaszínes, vastag kínai szőnyeg, melyben egy hétig elcserkészhetett volna egy teknősbéka, anélkül hogy egyszer ki kellene dugnia az orrát a bolyhok közül. A padlón szerteszét szórva párnák meg furcsa selyemdarabok hevertek, mintha a ház lakójának elemi szükséglete lett volna, hogy bárhová nyúl, a keze ügyébe essék valami babrálnivaló. Egy fáradtrózsaszín kárpitozású, széles, alacsony dívány is állt a helyiségben. Rajta egy halom ruha, közte halványlila selyem fehérnemű. Nagy, faragott lámpa, állványon, aztán két másik állólámpa halványzöld ernyővel, hosszú rojtokkal. Egy fekete íróasztal, a sarkain faragott Gorgó-fők, mögötte sárga szaténpárna egy faragott támlájú és karú, fényes, fekete székben. Furcsa illatkeverék lengte be a helyiséget, s ebből e pillanatban a füst nélküli lőpor csípős párája és az éter beteges illata érződött a legáthatóbban.
A szoba egyik végében kis pódiumfélén volt elhelyezve az a magas támlájú teakfa szék, melyben Miss Carmen Sternwood foglalt helyet egy rojtos, narancsszínű sálon. Egészen egyenes tartással ült, két keze a szék karján, térdei szorosan összezárva, teste egy egyiptomi istennő pózába meredve; az állát előreszegezte, s szétnyíló ajkai között megcsillantak apró, fényes fogai. Szeme tágra nyílt. A sötét, palaszínű szivárványhártya egészen elnyelte a szembogarát. Vad tekintet volt ez. Úgy látszott, mintha nem volna öntudatánál, testtartása azonban ellentmondott ennek. Mintha gondolatban valami rendkívül fontos feladattal foglalkozna, és fényesen, oldaná meg. Szájából bádogzörgésű kuncogás hallatszott, ám ez mit sem változtatott az arckifejezésén, mozdulatlan maradt az ajka.
Hosszú, zöld köves fülbevalót viselt. Szép pár fülbevaló volt, belekerülhetett vagy kétszáz dollárba. Egyéb öltözék nem volt rajta.
Szép teste volt, kicsi, izmos, tömör, ruganyos és telt. Bőre reszketeg gyöngyházfénnyel verte vissza a villanyvilágítást. Lábaiból némileg hiányzott az az élveteg szépség, amely Mrs. Regan lábait jellemezte, de szép láb volt az övé is. Zavar vagy izgalom nélkül néztem végig rajta. Mint meztelen nő számomra egyszerűen ott sem volt. Kokainista volt, semmi több. Számomra ő mindig csak kokainista maradt, és semmi több.
Levettem róla a tekintetemet, s Geiger felé fordultam, A hátán feküdt a padlón, a kínai szőnyeg rojtjai mellett, egy totemoszlop külsejű valami előtt. Az oszlop faragott profilja sasfejre emlékeztetett, melynek nagy, kerek szemét egy fényképezőgép lencséje alkotta. A lencse a székben ülő, meztelen lányra szegeződött. A totemoszlop oldalához csatolt foglalatban még benne volt a megfeketedett villanókörte. Geiger a lábfejét vastag, filctalpú kínai papucsba bújtatta, lábszárát fekete szaténpizsama fedte, a felsőtestét pedig hímzett kínai kabát, melynek elülső részét csaknem teljesen elöntötte a vér. Üvegszeme fényesen csillogott rám, s messze ez volt rajta a legéletszerűbb. Első pillantásra meg lehetett állapítani, hogy az általam hallott három lövés közül egy sem tévesztett célt. Visszavonhatatlanul halott volt.
Én a vakukörte felvillanó fényét láttam. A tébolyult sikoly volt az elkábított, meztelen lány válasza erre a villanásra. A három lövés pedig arról tanúskodott, hogy valakinek támadt egy ötlete, hogyan lehetne újabb fordulatot adni az eseményeknek. Annak a tagnak, aki azután lement a hátsó lépcsőn, bevágta magát a kocsijába és elrobogott. Bizonyos fokig tudtam értékelni a szempontjait.
A fekete asztal szélén, egy hasas üvegben levő folyadék mellett két vékony falú, arannyal erezett pohár állt, piros lakktálcán. Kihúztam a dugót az üvegből, és beleszagoltam az italba. Éterszaga volt, és még valami más, talán laudánum. Sosem kóstoltam ezt a keveréket, de szépen illett a Geiger-féle háztartáshoz.
Hallgattam a tetőn és az északi ablakokon doboló esőt. Kintről nem hallatszott hang, sem autók, sem szirénák, csak az eső kopogott. Odaléptem a díványhoz, kibújtam az esőköpenyemből, és beletúrtam a lány ledobált ruháiba. Halványzöld, nyersgyapjú ruhája volt, bebújós szabású, háromnegyedes ujjal. Úgy gondoltam, hogy ezzel elboldogulok. Amellett döntöttem, hogy a fehérneműt hagyom, nem lelki finomságból, hanem mert nem tudtam elképzelni magamat, ahogy ráadom a kisnadrágját, vagy becsatolom a melltartóját. Odavittem a ruhát az emelvényen álló teakfa székhez. Sternwood kisasszony is éterszagtól bűzlött már több méterről. A bádogszerű, kuncogó hang nem maradt abba, és egy kevés hab szivárgott lefelé az állán. Megütögettem az arcát. Pislantott egyet, és abbahagyta a kuncogást. Megpofozgattam még egyszer.
– Gyerünk – szóltam éleselméjűen. – Legyen jó kislány. Rajta, most szépen felöltözünk.
Rám meredt, s palaszín szemei éppolyan kifejezéstelenek voltak, mint két nyílás egy álarcon.
– Meme-menjen a fefe-fenébe – jegyezte meg.
Újból pofozgatni kezdtem. Nem bánta a pofonokat. Nem is térítették magához. Munkához láttam a ruhával. Azt se bánta. Hagyta, hogy felemeljem a karját, aztán szétterpesztette az ujját, mintha ez valami csuda stramm dolog volna. Áthúztam a két kezét a ruha ujjain, lehúztam a hátán a ruhát és fölállítottam. Kuncogva a karjaim közé zuhant. Visszaültettem a székbe, felhúztam rá a harisnyáját meg a cipőjét.
– És most gyerünk, jár a baba – mondtam. – Jár a baba, jár.
A baba járt. Eközben hol a fülbevalói ütődtek a mellkasomhoz, hol olyan szép egyszerre léptünk, mint a balett-táncosok. Elmentünk Geiger holttestéig és vissza. Engedtem, hadd nézze meg. Tetszett neki a látvány, úgy találta, hogy stramm dolog. Kuncogott, és megpróbálta ezt tudtomra adni, de csak bugyborékolt. Visszasétáltattam a díványhoz és lefektettem. Kétszer felcsuklott, kuncogott egy keveset, azután elaludt. A zsebembe gyömöszöltem a holmiját, és megkerültem a totemoszlopfélét. A fényképezőgép ott volt rendben a helyén, beépítve, a lemezkazetta azonban hiányzott belőle. Körülnéztem a padlón; arra gondoltam, hogy esetleg kivehette, még mielőtt keresztüllőtték. A lemezkazetta nem volt sehol. Megfogtam a halott hideg, ernyedt kezét, és egy kissé oldalt fordítottam. A kazetta sehol. Nem volt ínyemre ez a fejlemény.
A szoba hátulsó ajtaján kiléptem a hallba, és átkutattam a házat. Jobb felől nyílt a fürdőszoba, mellette egy zárt ajtó, hátul pedig a konyha. A konyhaablakot felfeszítették. A függöny nem volt a helyén, s látszott a párkányon, ahol megszaladt a feszítővas. A hátsó ajtó nyitva állt. Úgy hagytam, és benéztem a hallból balra nyíló hálószobába. Tiszta volt, aprólékos gonddal berendezett és nőies. Az ágyon fodros takaró. Egy hármas tükör előtti öltözőasztalon kölni állt, mellette zsebkendő, némi aprópénz, egy férfi fésűje, keféje, és egy kulcskészlet. A faliszekrényben férfiruha, az ágytakaró fodros szegélye alatt férfipapucs. Geiger úr szobája. A kulcskészletet magamhoz véve visszamentem a nappaliba, és átkutattam az íróasztalt. A legmélyebb fiókban zárt acélkazettát találtam. Az egyik kulcs beleillett. Nem volt benne egyéb, csak egy sötétkék, bőrkötéses könyv, betűrendes mutatóval, a lapokon nagy mennyiségű titkosírás, ugyanazzal a nyomtatott betűs írással, amellyel a Sternwood tábornokhoz írott levelek. Zsebre vágtam a noteszt, letöröltem az acélkazettát, ahol megérintettem, ismét bezártam az asztalt, zsebre tettem a kulcsokat, eloltottam a gázkandallót, belebújtam a kabátomba, és megpróbáltam magához téríteni Sternwood kisasszonyt. Nem sikerült. A fejébe nyomtam kackiás kis kalapját, becsavartam a felöltőjébe, és kivittem a kocsijához. Visszamentem, eloltottam minden lámpát, becsuktam az elülső ajtót, előkotortam a lány táskájából a kulcsait, és begyújtottam a Packardot. Reflektor nélkül gurultunk le a domboldalon. Tíz percbe sem tellett, elértünk az Alta Brea sorra. Carmen ezt az időt arra használta fel, hogy horkoljon, és étert leheljen az arcomba. Nem tudta elkerülni, hogy a fejét a vállamra fektesse. Mindössze annyit sikerült elérnem, hogy nem fektette az ölembe.

VIII.
A Sternwood kastély oldalbejáratának ólomkeretes, keskeny üveglapjai mögött halvány fény derengett. Megállítottam a Packardot a kocsifeljáró alatt, s zsebeim tartalmát kipakoltam az ülésre. A lány az ülés sarkában horkolt, kalapja kackiásan az orrára billent, két keze ernyedten lógott az esőkabát redői között. Kiszálltam és becsöngettem. Léptek közeledtek vontatottan, mint valami sivár messzeségből. Kitárult az ajtó, és az egyenes tartású, ezüst hajú komornyik állt előttem. Haja köré glóriát vont az előszobából sugárzó fény.
– Jó estét, uram – üdvözölt udvariasan, és a Packardot nézte mögöttem. Majd tekintete ismét az enyémet kereste.
– Mrs. Regan itthon van?
– Nincsen, uram.
– A tábornok úr alszik?
– Igen. Az esti órák a legkedvezőbbek számára.
– Hogy állunk Mrs. Regan szobalányával?
– Mathildával? Ő itt van, uram.
– Legjobb lesz, ha most lejön. Itt női kézre lesz szükség. Vessen egy pillantást a kocsiba, és meg fogja látni, hogy miért.
Vetett egy pillantást a kocsiba. Visszajött.
– Látom – mondta. – Le fogom küldeni Mathildát.
– Nem árt, ha Mathilda kéznél lesz; szüksége lehet rá – mondtam. 
– Valamennyien igyekszünk kéznél lenni, ha a kisasszonynak szüksége van rá – válaszolta ő.
– Feltételezem, hogy megvan már benne a gyakorlatuk.
Ezt eleresztette a füle mellett.
– No, jó éjt – búcsúztam. – A maga kezébe teszem le a dolgot.
– Tökéletesen rendben van, uram. Hívhatok önnek egy taxit?
– Semmiképp sem – válaszoltam. – Én valójában itt se vagyok. Ha lát, az azért van, mert ébren álmodik.
Erre elmosolyodott. Felém bólintott, én megfordultam, lementem a kocsibehajtón, és kiléptem a kapun.
Tíz keresztutcányi gyaloglás következett le a kanyargó, esőverte utcákon, a kitartóan csöpögő fák alatt, el a hatalmas, kísérteties telkeken álló, nagy házak kivilágított ablakai előtt; fentről, a hegyoldalról ereszcsatornák néztek rám, bizonytalanul kirajzolódó kötegekben, házormok, kivilágított ablakok, távolian és elérhetetlenül, mint erdei boszorkánytanyák. Egy pazarló fényben úszó benzintöltő állomásnál bukkantam ki; a páralepte ablak mögött, fehér sapkában, sötétkék viharköpenyben unatkozott a benzinkutas; újságot olvasott. Megindultam befelé, aztán meggondoltam, Úgyis bőrig áztam már. És egy ilyen éjszakán megőszülhet az ember, amíg taxit kap. Ráadásul a taxisofőröknek jó az emlékezetük.
Valamivel több, mint félórányi szorgos gyaloglásba került, amíg visszaértem a Geiger-féle házhoz. Senki nem járt ott, az utcán nem állt kocsi, csak az enyém a szomszéd ház előtt. Olyan lehangoló látványt nyújtott, mint egy kutya, akit elveszített a gazdája. Kihalásztam a kocsiból a whiskysüvegemet, ami maradt még benne, annak a felét leöntöttem a torkomon, aztán beszálltam és rágyújtottam. Félig szívtam a cigarettámat, aztán eldobtam, megint kiszálltam a kocsiból, és lementem a Geiger-féle villához. Kulccsal kinyitottam az ajtót, és beléptem a nyugodt, meleg sötétségbe. Ott álltam, csendesen csöpögött rólam a víz a padlóra, s hallgattam az eső hangját. Kitapogattam a villanykapcsolót, és felkattintottam.
Az első, amit észrevettem, az volt, hogy a falról hiányzik két hímzett selyemcsík. Nem számoltam meg őket, de az a meztelen, barna vakolat kiáltóan árulkodott. Beljebb léptem, és meggyújtottam még egy lámpát. A totemoszlop felé fordultam. A lábánál, a kínai szőnyeg szélén túl, újabb szőnyeget terítettek a padlóra. Az előbb ez nem volt ott. Geiger teste volt ott. S Geiger teste eltűnt.
Ez ijesztő volt. Beharaptam az ajkamat, és farkasszemet néztem a totemoszlopba rejtett üvegszemmel. Még egyszer végigkutattam a házat. Mindent pontosan úgy találtam, ahogyan első ízben. Geigerre nem akadtam rá fodros ágyában, sem alatta, sem a faliszekrényben. Nem volt a konyhában, a fürdőszobában sem. Hátravolt még a hall jobb oldalán levő, bezárt ajtó. Ezt Geiger egyik kulcsa nyitotta. Érdekes szoba volt, de Geigert nem találtam itt sem. Az volt benne az érdekes, hogy annyira különbözött Geiger szobájától. Kemény, rideg, férfias hálószoba, fényezett fapadlóval; a padlón két kis hindu összekötő szőnyeg, két sima szék, egy íróasztal, erezett, sötét fából, rajta férfi piperekészlet s magas réz gyertyatartóban két fekete gyertya. Az ágy keskeny volt, szemmel láthatóan kemény, rajta vörösbarna batiktakaró. A szoba levegője hideg volt. Ismét bezártam, letöröltem a zsebkendőmmel a kilincs gombját, és visszatértem a totemoszlophoz. Letérdeltem, és a szőnyeg bolyhainak magasságában az elülső ajtó felé kémleltem. Úgy tetszett, ki tudok venni két ebbe az irányba mutató, párhuzamos barázdát, mintha két cipősarkat húztak volna végig arra, Akárki tette, tudta, hogy mit csinál. A halott emberek többnyire súlyosabbak, mint a megtört szívek.
Nem a rendőrség vitte el. Azok még itt ülnének. Éppen most kezdenének belemelegedni a munkába a zsinórjaikkal, krétadarabjaikkal, fényképezőgépeikkel, az ujjlenyomat-előhívó porukkal meg az ötcentes szivarjaikkal. De még mennyire, hogy itt ülnének! Nem is a gyilkos vitte el. Ahhoz túl sietve távozott. Mindenképpen látta a lányt. Nem lehetett bizonyos benne, hogy az részegebb, semhogy meglátná őt. A gyilkos azóta már úton van távolibb vidékek felé. Nem tudtam rájönni, ki tehette; mindenesetre a magam részéről nem volt kifogásom ellene, ha valaki érdekeinek jobban megfelelt egy eltűnt Geiger, mint egy pusztán meggyilkolt Geiger. Így lehetőségem nyílott rá, hogy esetleg úgy adjam elő a történteket, hogy Carmen Sternwood jelenését kihagyom belőle. Ismét kulcsra zártam a házat, életre piszkáltam a kocsimat, és hazahajtottam, hogy lezuhanyozzam, száraz ruhát vegyek, és elköltsem késői vacsorámat. Mindezek után csak üldögéltem a lakásban, s töméntelen forró puncsot ittam, miközben megpróbáltam megfejteni a titkosírást Geiger betűrendes, kék noteszében. Biztosan csak egyvalamit lehetett megállapítani: névsor volt, lakcímekkel, nyilván a klienseinek a névsora. Több mint négyszáz név. Ez komoly üzletet takart; nem is beszélve arról a mellékesről, amit a zsarolási lehetőségek jelentettek, s ilyen nyilván akadt épp elég. Ebből a névsorból minden egyes név a gyilkosé lehetett. Arra gondoltam, hogy nem lesz irigylésre méltó a rendőrség feladata, amikor ezt a noteszt kézhez kapják.
Amikor lefeküdtem, torkig voltam a whiskyvel és a kudarcommal, s egy véres kínai kimonóba öltözött férfiról álmodtam, aki egy hosszú, zöld köves függős, meztelen lányt üldözött; én utánuk rohantam, és megpróbáltam lekapni őket egy üres fényképezőgéppel.

IX.
A másnap reggel tiszta, ragyogó napos időt hozott. Felébredve úgy éreztem magamat, mint akinek homokzsákot tömtek a szájába; megittam két csésze kávét, és átfutottam a reggeli lapokat. Nem találtam említést Mr. Arthur Gwynn Geigerről. Éppen a gyűrődéseket igyekeztem kisimítani tönkreázott öltönyömből, amikor megszólalt a telefon. Bernie Ohls hívott, a kerületi ügyész főnyomozója, aki Sternwood tábornokhoz küldött.
– Na, hogy van, öreg fiú? – kezdte. Az olyan ember hangján beszélt, akinek nyugodt álma volt, és nincsenek nagyobb adósságai.
– Köszönöm, másnaposan – feleltem.
– Cc. cc. – Szórakozottan nevetett, azután a kelleténél egy árnyalattal közömbösebben, amolyan dörzsölt zsaruhangon kérdezte: – Találkozott már Sternwood tábornokkal?
– Aha.
– Végzett valamit az ügyében?
– Túl nedves volt az idő – feleltem, már amennyire ez feleletnek nevezhető.
– Úgy látszik, ez már olyan család, hogy nem áll meg körülötte az élet. Egy nagy Buickjuk ott ázik a Lídó halászmólója alatt, a parti hullámverésben.
Olyan erősen szorítottam meg a telefont, hogy kis híján összeroppant a markomban. Visszafojtott lélegzettel hallgattam.
– Na, igen – tette hozzá kedélyesen Ohls. – Egy gyönyörű, új Buick, csupa homok meg tengervíz az egész... Ó, csaknem elfelejtettem. Egy fickó is van benne.
Oly lassan eresztettem ki a levegőt, hogy megállt a szám szélén.
– Regan? – kérdeztem.
– Mi? Hogy kicsoda? Ja, arra a kiszolgált szeszcsempészre gondol, akit az idősebbik lány szedett fel valahol, aztán hozzáment feleségül. Sose láttam. Mit keresne az a víz alatt?
– Ne hasaljon, ember. Mit keresne a víz alatt akárki?
– Fogalmam sincs róla, öregem. Elszaladok, megnézem magamnak. Nincs kedve velem tartani?
– De van.
– Vágtasson – mondta. – Megtalál az odúmban.
Nem telt bele egy óra, és megborotválkozva, felöltözve, könnyű reggeli után, megérkeztem az ügyészségre. Felmentem liften a hetedik emeletre, s ott hátra, a kerületi ügyész embereinek kis irodahelyiségeihez. Ohls szobája sem volt nagyobb, mint a többi, csak ő egyedül foglalta el az egészet. Az asztalán mindössze egy itatóspárnát tartott, egy olcsó írókészletet, a kalapját és az egyik lábát. Középmagas, szőkés férfi volt, a szempillája sűrű és fehér, a tekintete higgadt, a fogai ápoltak. Olyan embernek festett, akiből tizenkettő esik egy tucatra. Merő véletlenségből tudomásom volt róla, hogy kilenc embert ölt meg életében – ebből hármat olyan helyzetben, hogy őt fegyverrel sakkban tartották, vagy legalábbis azt képzelték, hogy sakkban tartják.
Felállt, és zsebre vágott egy lapos bádogszelencét, amelyben Entractes nevű játékszivarjait tartotta; a szájában levő szivart fel-le billegtette, és elmélyülten végigmért, hátravetett fejjel, úgy az orra mentén nézve.
– Nem Regan az – mondta. – Utánanéztem. Regan nagydarab fickó, olyan magas, mint maga, és egy árnyalattal testesebb. Az ott kint egy fiatal srác.
Nem szóltam semmit.
– Mi bírta rá Regant, hogy olajra lépjen? – kérdezte. – Van ennek köze a maga megbízásához?
– Nem hiszem.
– Ha egyszer egy olyan ipse, aki a szeszforgalomban kezdte, beházasodik egy dúsgazdag családba, aztán búcsút int egy jóképű babának meg törvényes kétmillió dollárnak, az ilyesmi még engem is gondolkodóba ejt. Maga nyilván azt hitte, hogy ez titok.
– Ühüm.
– Oké, őrizze csak a titkait, öregem. Azért szent a béke. – Megkerülte az asztalt, közben megtapogatta a zsebeit, és a kalapja után nyúlt.
– Én nem Regan után kutatok – mondtam.
Bezárta az ajtót, lementünk, a szolgálati parkolóhelyre, és beszálltunk egy kis kék személykocsiba. Kifelé haladtunk a Sunset Boulevard-on, s Ohls olykor bekapcsolta a szirénát, hogy átvergődjünk egy közlekedési lámpánál. Tiszta reggel volt, s a levegő éppolyan friss, hogy egyszerűnek és szépnek látsszon tőle az élet, ha valakinek éppen nincs túl sok töprengenivalója. Énnekem volt.
A Lídó harminc mérföld a parti országúton, az első tíz ebből városi forgalomban. Ohlsnak egy háromnegyed órára volt szüksége ehhez. A háromnegyed órányi út végén megcsúszó gumikkal fékeztünk egy színehagyott márványkapu előtt; előkotortam a két lábamat a gumiszőnyegek alól, és kiszálltunk. A kaputól hosszú móló nyúlt a tengerbe; ezt kétszer négyes fehér gerendákból készült korlát szegélyezte. A móló végén egy csomó ember hajolt kifelé, a kapu alatt pedig a motoros rendőr azon volt, hogy egy másik csoportot távol tartson a mólótól. Az országút mindkét oldalán kocsik parkoltak a megszokott, mindkét nembeli dögmadarakkal. Ohls megmutatta a motoros rendőrnek a jelvényét, kiléptünk a mólóra, s ránk tört az éles halbűz, melyet az egész éjszakán át tartó, heves esőzés mit sem enyhített.
– Ott van… az uszályon – mondta Ohls, s kifelé mutatott játékszivarjával.
Alacsony, fekete uszály simult a pillérekhez a móló végén, rajta kormányosfülke, mint a vontatókon. Egy tárgy csillogott a fedélzetén a reggeli napfényben, még rajta voltak a daruláncok: nagy, fekete autó, króm díszlemezekkel. A daru karját már visszafordították az alapállásba, s leeresztették a fedélzet szintjéig. Emberek állták körül a kocsit. Lementünk a fedélzetre a csúszós lépcsőkön. Ohls odaköszönt egy zöld egyenruhás helyettes seriffnek, és egy civil ruhás férfinak. Az uszály háromfőnyi személyzete a kormányosfülkének támaszkodva bagót rágott. Egyikük vizes haját dörzsölgette egy piszkos törülközővel. Nyilván ő bukott le a víz alá, hogy felrakja az autóra a láncokat.
Megvizsgáltuk a kocsit. Az elülső lökhárítója benyomódott, az egyik reflektor tönkrement, a másik ugyancsak be volt nyomva, de ezen nem tört be az üveg. A hűtőbordák erősen behorpadtak, s a festés meg a nikkelezés összekarcolódott az egészen. A kárpitozás ázott volt és fekete. A gumik, úgy látszott, sértetlenek maradtak.
A vezető még most is a kormánykerék köré fonódva ült a helyén, s feje természetellenesen, elcsavarodott a két válla között. Vékony, nem is olyan régen még jóképű, fekete hajú srác volt. Most kékesfehér volt az arca, a szeme tompa fénnyel csillogott a félig leeresztett szemhéjak alatt, s nyitott szájában megállt a homok. A jobb halántékán tompa ütésnyom vált ki a bőr sápadtságából.
Ohls hátralépett, megköszörülte a torkát, s gyufát tartott kis szivarjához.
– Halljuk az esetet.
Az egyenruhás ember a móló végén ácsorgókra mutatott. Az egyik a korlátot tapogatta ott, ahol a kétszer négyes, fehér rudakat egy széles darabon áttörte valami. A fa vége sárga és tiszta volt a törésnél, mint a frissen fűrészelt fenyőé.
– Ott ment keresztül. Jó erősen kellett belevágódnia. Az eső idelent hamar, már este kilenc tájban elállt. A fa a törésnél belül száraz. Ez azt jelenti, hogy addigra már elállt az eső. Elég magas volt a víz, különben jobban összeütődött volna, de nem magasabb, mint féldagálykor, különben messzebb sodródott volna, és nem alacsonyabb, mint a féldagály végén, különben kidöntötte volna a pilléreket. Ez azt jelenti, hogy este tíz óra körül történt a dolog. Legfeljebb kilenc harminckor, nem korábban. Ahogy reggel a fiúk lejöttek halászni, szépen látni lehetett a vízben, így aztán kiemeltük a darus hajóval, és megtaláltuk benne a halott pasast.
A civil ruhás ember a cipőtalpát húzogálta a fedélzet deszkáján. Ohls egy pillantást vetett felé a szeme sarkából, s a kezében forgatta a kis szivart, mint egy cigarettát.
– Ivott? – Ohls nem fordult személy szerint senkihez.
Az a férfi, aki addig a fejét dörzsölgette, a korláthoz lépett, és harsányan megköszörülte a torkát, mire mindenki felé fordult.
– Jutott némi homok nekem is – mondta, és köpött egyet. – Annyi nem, mint ennek a havernak, de azért jutott.
– Elképzelhető, hogy részeg volt – mondta az egyenruhás férfi. – Tökegyedül furikázott itt, az esőben. Részegen mindenre képes az ember.
– Részegen a fenét – mondta a civilruhás. – A kézigáz félig be van nyomva, s a fickót oldalról fejbe ütötték. Ha az én véleményemet akarja tudni, ez gyilkosság.
Ohls a törülközős ember felé fordult:
– Mi a maga véleménye, mester?
A törülközős ember felnézett, hízelgett neki a kérdés. Elvigyorodott.
– Szerintem öngyilkosság, barátom. Semmi közöm az egészhez, de ha már egyszer kérdezi, szerintem öngyilkosság. Először is, a fickó nyílegyenesen gurult végig a mólón. Csaknem végig tisztán le lehet olvasni a nyomait. Ami azt jelenti, hogy az eső után történt, épp ahogy a seriff mondja. Aztán meg biztosan szemből szaladt rá a mólóra, különben nem törte volna át a korlátot, és nem landolt volna ilyen szabályosan a négy kerékkel lefelé. Még valószínűbb, hogy egypárszor megpörgött a levegőben. Mindenesetre jókora gázzal, derékszögben ment neki a korlátnak. Ez nemcsak félgázzal jött. A kézigázt esés közben is benyomhatta a kezével, mint ahogy a fejét is beverhette zuhanás közben.
– Jó szeme van, mester. A zsebeit kikutatták? – kérdezte a helyettes serifftől. Az rám pillantott, aztán a kormányosfülke falához támaszkodó legénységre. – Oké – mondta Ohls –, hagyjuk.
Fáradt tekintetű, szemüveges emberke jött lefelé a lépcsőn a mólóról, fekete táskával a kezében. Kikeresett a fedélzeten egy viszonylag tiszta darabot, oda letette a táskáját. Aztán levette a kalapját, és megtörölte a tarkóját, majd kifelé nézett, a tengerre, mintha nem tudná, hogy hol van.
– Ott az üzletfele, doki – mondta Ohls. – Tegnap este bukott le a mólóról. Kilenc és tíz óra között. Egyebet nem tudunk.
A kis ember kedvetlenül nézett a halottra. Megtapogatta a fejét, a homlokán levő zúzódást vizsgálgatta, körbeforgatta két kézzel a fejét, megtapogatta a bordákat. Felemelte a hulla ernyedt kezét, és megnézte a körmeit. Leejtette, nézte, ahogy leesik. Hátralépett, kinyitotta a táskáját, elővett belőle egy nyomtatott jegyzőkönyvtömböt, és írni kezdett, másolattal.
– A halál nyilvánvaló oka nyaktörés – mondta írás közben. – Eszerint nem sok víz lesz benne. Eszerint most, hogy kikerült a levegőre, hamarosan beáll a merevség. Jó lesz kiszedni a kocsiból, mielőtt erre sor kerül. Utána nem lenne valami kellemes szórakozás.
Ohls bólintott:
– Mióta halott?
– Nem tudom.
Ohls komoran ránézett, aztán kivette a szájából a kis szivart, és azt nézte mogorván.
– Örvendek az ismeretségnek, professzorom. Egy halottkém, aki az ilyet nem tudja ötpercnyi eltéréssel megállapítani, az nekem új.
A kis ember komoran mosolygott, eltette a jegyzettömbjét a táskájába, és visszatűzte a tollat a mellényzsebébe.
– Ha vacsorázott tegnap, és tudom, hogy hánykor vacsorázott, akkor meg fogom mondani. De nem ötpercnyi eltéréssel.
– Hogy kapta ezt a sebet? Esés közben?
A kis ember újra megnézte a sérülést:
– Nem tartom valószínűnek. Valami beburkolt tárgytól származik az ütés. És a bőr alatti vérzés még a halál beállta előtt megindult.
– Szóval, ólmosbot?
– Igen, valószínű. – Az apró törvényszéki orvos bólintott, fölemelte a fedélzetről a táskáját, és visszament a lépcsőn a mólóra. Egy mentőautó állt be háttal a műmárvány kapuhoz. Ohls rám nézett:
– Mehetünk. Nem nagyon érte meg a kirándulást, igaz?
Visszamentünk a mólón, és ismét beültünk Ohls kocsijába. Nagy nehezen megfordult az országúton, és visszaindultunk a város felé az esőtől tisztára mosott, háromsávos országúton, az alacsony, sárgásfehér homokdombok között, melyeket teraszokra osztottak a rózsaszínű kövirózsák. A tenger felett sirályok keringtek, s időnként lecsaptak valamire a parti hullámverésben, messze, kint pedig fehér jacht látszott, mintha az égen úszna. 
Ohls előreszegte az állát, és megkérdezte:
– Ismerős?
– Hogyne. Sternwoodék sofőrje. Tegnap láttam náluk, épp ezt a kocsit mosta.
– Nem akarom erőltetni, Marlowe. Csak annyit mondjon, van-e valami kapcsolat a megbízása és a sofőr között?
– Nincs. Azt sem tudom, mi a neve.
– Owen Taylor. Hogy honnan tudom? Furcsa história. Vagy egy évvel ezelőtt hűvösre tettük a Mann-törvény alapján. Ha igaz, megszöktette Sternwood tábornok kisebbik lányát Yumába. A lány nővére utánuk szaladt, visszahozta őket, és hűvösre tétette Owent. Másnap aztán megjelenik a kerületi ügyésznél, és kéri, hogy mentse ki a fickót a szövetségi államügyész kezéből. Mint mondja, a srác komolyan gondolta, hogy feleségül veszi a húgát, csak a lány nem akar hallani a dologról. A lány mindössze egy kis mozgalmasságra vágyott, egypár jó napot akart szerezni magának. Mi elengedjük a srácot, ők pedig szó nélkül újra felfogadják sofőrnek. Nem sokkal később megkapjuk az ujjlenyomatai alapján a jelentést Washingtonból; kiderül, hogy priusza van Indianában: egy hat évvel ezelőtti fegyveres rablótámadás kísérlete. Megúszta hat hónappal, éppen abba a vidéki börtönbe került, ahonnan annak idején Dilinger kitört. Minderről tájékoztatjuk Sternwoodékat, ők pedig ott tartják a srácot, mintha mi sem történt volna. Mi a véleménye minderről?
– Furcsa egy család – válaszoltam. – A tegnap este történtekről tudnak?
– Nem. Most akarok felmenni hozzájuk.
– Kímélje meg tőle az öregurat, ha van rá mód.
– Miért?
– Beteg, és egyébként is elég baja van.
– Reganre gondol?
Mogorván néztem rá:
– Nem tudok semmit Reganről, megmondtam. Nem Regant keresem. Regan tudtommal senkit sem bántott.
– Ó – jegyezte meg Ohls. Elgondolkozva nézett a tenger felé, s a kocsi csaknem lecsúszott a betonról. A visszaút hátralevő részében alig szólalt meg. Engem lerakott Hollywoodban, a Kínai Színház közelében, aztán visszafordult nyugatnak, az Alta Brea sor felé. Megebédeltem egy büfében, a pultnál, s belelapoztam egy délutáni lapba, de Geigerről nem találtam semmit. Ebéd után kelet felé indultam el a bulváron, hogy még egy pillantást vessek Geiger boltjára.

X.
A sovány, fekete szemű ékszerész az üzlete ajtajában állt, ugyanabban a helyzetben, mint az előző délután. Ahogy befordultam az üzletbe, ugyanazzal a beavatott pillantással mért végig. A helyiség mit sem változott. Ugyanaz a lámpa világított a kisasztalon a sarokban, és ugyanaz a platinaszőke emelkedett fel mögüle, ugyanabban az őzbőrszerű ruhában, s arcán ugyanolyan tétova mosollyal indult felém.
– Parancsol?... – kérdezte, aztán elhallgatott.
Ezüst körmei megrándultak a teste mellett. Feszültség rejlett a mosolyában. Már nem is mosoly volt ez. Fintor volt. A nő csak hitte, hogy mosolyog.
– Visszajöttem – mondtam könnyedén, és meglóbáltam a cigarettámat. – Ma bent található Mr. Geiger?
– Attól... attól tartok, hogy nem. Nem... attól tartok, nincs itt. Lássuk csak... mit is óhajtott ön?...
Levettem a fekete szemüvegemet, és könnyedén a bal csuklómhoz ütögettem. Mindent elkövettem, hogy – amennyire ez kilencvenöt kilóval lehetséges –, tündérien édes legyek.
– Az csak fal dolog volt, azokkal az első kiadásokkal – suttogtam. – Óvatosnak kell lennem. Volna valamim, ami érdekelné Mr. Geigert. Olyasmi, ami már nagyon régen érdekelné.
Az ezüstös karmok megérintették a szőke hajat az egyik apró, feketeköves fülbevaló fölött.
– Ó, szóval valami ügynök – mondta. – Hát... jöjjön el holnap. Holnap valószínűleg itt találja Mr. Geigert.
– Hagyjuk a link dumát – feleltem. – Brancsbeli vagyok.
Összeszűkült a szeme, amíg végül egy halvány, zöldes csillogás látszott csak belőle, mint távoli, erdei tó, a fák homályában. Körmeit belemélyesztette a tenyerébe. Visszafojtott lélegzettel meredt rám.
– Beteg? Felmehetek hozzá a lakására – mondtam türelmetlenül. – Nem állhatok itt estig.
– Maga... maga... – összeszűkült a torka. Azt hittem, hogy most nyomban orra fog esni. Egész teste reszketett, s a szája szétnyílt, mint egy felrepedt gumilabda. Lassan csukta be ismét, mintha valami nagy súlyt kellene a puszta akaraterejével felemelnie. Sikerült újra összehoznia azt a mosolyt, de a szája széle csúnyán elhúzódott.
– Nem – szólalt meg. – Nem. Elutazott. Ez... teljesen értelmetlen lenne. Nem tudna... benézni... esetleg holnap?
Már a számon volt a felelet, amikor egy lábnyira kinyílt a közfalba vágott ajtó. A magas, fekete, bőrzekés szépfiú nézett ki rajta, arca sápadt volt, a szája feszes; ahogy meglátott, gyorsan becsukta az ajtót, de addigra már megpillantottam mögötte egy halom újságpapírral bélelt és könyvekkel lazán megrakott faládát a padlón. Egy férfi tett-vett vadonatúj kezeslábasban a ládák körül. Geiger áruját, legalább részben, máshová költöztették.
Ahogy becsukódott az ajtó, feltettem a sötét szemüveget, és megböktem a kalapom szélét.
– Tehát holnap? Szívesen hagynék névjegyet, de hát tudja, hogy van az ilyesmi.
– I... gen. Tudom, hogy van az ilyesmi. – Egy kicsit reszketett ismét, s nedves ajkait halk, cuppanó hang hagyta el. Kifordultam a boltból, és nyugat felé mentem a bulváron a sarokig, aztán a mellékutcán északra, az üzletsor mögött futó hátsó utcákig. Kis, fekete teherautó állt a Geiger-féle bolthoz farolva, dróthálóból fonott oldalfalakkal, minden felirat nélkül. A vadonatúj kezeslábasos férfi éppen egy ládát emelt a rakfelületre. Visszamentem a bulvárra, és a Geigerével szomszédos háztömb mentén, a tűzcsap mellett találtam egy várakozó taxit. A gyerekképű sofőr valami rémtörténetet olvasott a kormánykerék mögött. Behajoltam az ablakon, s felmutattam neki egy dollárt:
– Egy kis detektívmunka?
Végignézett rajtam:
– Hekus?
– Privát.
Elvigyorodott.
– Az én esetem, Józsi.
Bedugta a magazint a visszapillantó tükör mögé, és én beszálltam a taxiba. Megkerültük a háztömböt, és megálltunk Geiger hátsó utcájában, a túlsó oldalon, egy másik tűzcsap mellett.
Tucatnyi láda volt a teherautón, amikor a kezeslábasos férfi becsukta a kocsi dróthálós ajtaját, felhajtotta a hátsó lapját, és beült a kormánykerék mellé.
– Álljunk rá – mondtam a sofőrnek.
A kezeslábasos férfi bedurrantotta a motorját, végignézett az utcán mindkét irányban, és gyorsan elindult. Bal felé fordult ki a hátsó utcából. Ugyanezt tettük mi is. Sikerült megpillantanom a teherautót, amint északra fordul a Franklin Boulevard-on, és szóltam a sofőrnek, hogy kerüljön egy kicsit közelebb hozzá. Nem tette meg, lehet, hogy nem tudta megtenni. Mire mi befordultunk a Franklinra, a teherautó két sarokkal előbbre járt. A Vine Streetig és a Vine Street után is, egészen a Western Boulevard-ig a szemünk előtt volt. A Western után kétszer pillantottuk meg. Sűrű volt a forgalom, és a gyerekképű sofőr túl messziről követte az emberét. Épp erre figyelmeztettem, minden fölös finomkodást kerülve, amikor a teherautó, jóval előttünk, ismét északra fordult. Az utcának, amelybe bekanyarodott, Britanny Place volt a neve. Mire mi leértünk a Britanny Place-hez, a teherautó eltűnt.
A szemtelen arcú sofőr hátrafordult, és vigasztalóan morgott valamit, aztán elindultunk lépésben fölfelé, hogy megkeressük a teherautót a bokrok mögött. Följebb, ott, ahol a Britanny Place elfordul kelet felé, s földnyelvet alkotva a Randall Place-be torkollik, frontjával a Randall Place-re néző fehér bérház állt. Elmentünk mellette, s gyerekképű sofőröm épp azt mondta, hogy nem lehet messze a teherautó, amikor a garázs boltíves bejáratán benézve, megpillantottam a kocsit hátul, a homályban: a hátsó ajtaja ekkor ismét nyitva állt.
Körbekerültünk a bérház bejáratához, és kiszálltam. Az előcsarnok üres volt, nem állt benne portáspult. Az aranyszínű postarekeszek mellett egy deszkaasztal volt a falhoz tolva. Végignéztem a lakók névsorát. A 405-ös lakás egy Joseph Brody nevű ember nevén volt. Egy Joe Brody nevű ember ötezer dollárt kapott Sternwood tábornoktól, hogy békén hagyja Carment, és találjon magának valami más kislányt játszópajtásnak. Megtörténhet, hogy ez ugyanaz a Brody. Ami engem illet, a nyakamat tettem volna rá.
Megkerültem egy kiszögellést, elértem a csempézett lépcsőházat és az önműködő felvonó aknáját. A felvonó teteje a padlóval egy szinten állt. A felvonóakna mellett Garázs feliratú ajtót találtam. Kinyitottam, és lementem a keskeny lépcsőn az alagsorba. Az önműködő felvonó tárva-nyitva állt, és a vadonatúj kezeslábasos férfi nagyokat nyögve rakodta be a súlyos ládákat. Megálltam mellette, rágyújtottam, és néztem, ahogy dolgozik. Nem örült különösebben, hogy nézem. 
Kis idő múlva megszólaltam:
– Óvatosan azzal a súllyal, mester. Csak fél tonnát bír a lift. Hova megy a cucc?
– Brody, négy-nulla-öt – felelte. – Maga a gondnok?
– Én. Jó adag szajré, nem mondom.
– Könyvek – morogta. – Keveset mondok, ha ötven kiló egy láda. És nekem harmincötöt is elég felemelni.
– Na, hát csak óvatosan azzal a súllyal – mondtam. Az ember beszállt a hat láda mellé, és becsukta a felvonóajtót.
Visszamentem a lépcsőn az előcsarnokba, kiléptem az utcára, aztán a taxi visszavitt a belvárosba, az irodámba. A kelleténél több pénzt adtam a gyerekképű sofőrnek, ő pedig kezembe nyomott egy szamárfüles névjegyet, amit ez egyszer nem dobtam a felvonószekrény mellett álló majolika csészébe.
Másfél szobám volt a hetedik emeleten, a folyosó végén. A fél szoba úgy keletkezett, hogy egy szobát kettévágtak fogadóhelyiségnek. Az én felemen kint volt a nevem, semmi egyéb, az is csak a fogadószobán. Ezt mindig nyitva tartottam arra az esetre, ha ügyfelem akadna, s az ügyfélnek kedve támadna leülni és várni.
Nos, ezúttal akadt egy ügyfelem.

XI.
Spriccelt barna tweed kosztümöt viselt, férfias blúzt, nyakkendőt és vastag talpú sportcipőt. Harisnyája éppoly áttetsző volt, mint az előző nap, de most nem mutatott meg annyit a lábából. Csillogó, fekete haján barna Robin Hood-kalap ült, belekerülhetett úgy ötven dollárba, amellett úgy festett, mintha bárki félkézzel hajtogathatna ilyet egy darab itatóspapírból.
– Szóval mégis fel szokott kelni egyszer – üdvözölt, s fintorogva nézett végig a fakóvörös kanapén, a két furcsa félfotelen, a tisztítás után kiáltó tüllfüggönyökön és az apró íróasztalon, amelyen néhány tiszteletet parancsoló folyóirat állt, hogy némi tekintélyt kölcsönözzön a helynek. – Már kezdtem azt hinni, hogy maga is az ágyban dolgozik, mint Marcel Proust.
– Az ki? – cigarettát tettem a számba, úgy néztem. Kissé sápadt volt, érződött rajta a feszültség, az is látszott, hogy nem olyan nő, aki ne állna meg a lábán feszült helyzetekben.
– Francia író, a degenerált figurák nagy szakértője. Nem hiszem, hogy maga ismerné.
– Ugyan, ugyan – mondtam. – Talán fáradjon be a budoáromba.
Felállt:
– Nem nagyon találtuk meg a hangot egymással tegnap. Egy kissé talán nyers voltam.
– Mindketten azok voltunk – feleltem. Kulcsot vettem elő, kinyitottam a két szoba közötti ajtót, és kitártam előtte. Bevonultunk termeim fennmaradó részébe, ahol egy rozsdavörös, nem éppen vadonatúj szőnyeg állt, öt zöld kartotékdoboz – ebből három telve az egészséges kaliforniai levegővel –, egy reklámnaptár, melyen a Quins-együttes látszott, amint egy égszínkék padlón vonulnak körbe, rózsaszín ruhában, sötétbarna hajjal s ringlószilva nagyságú, fekete szemekkel. Három majdnem-diófa szék állt még a szobában, a szokásos íróasztalon a szokásos itatós, írókészlet, hamutartó és telefon, s az asztal mögött a szokásos nyekergő forgószék.
– Nem mondhatnám, hogy valami előkelő irodát tart fenn – mondta, majd helyet foglalt az íróasztal előtt.
Odamentem a levélnyíláshoz, s felemeltem hat borítékot, két levelet és négy reklámcédulát. Ráakasztottam a kalapomat a telefonra, és leültem.
– Pinkertonék sem teszik – válaszoltam azután. – Ebben a szakmában nem kereshet sokat az ember, ha tisztességes. Márpedig, aki előkelő irodát tart fenn, az pénzt keres, vagy legalábbis számít rá.
– Ó, szóval maga tisztességes? – kérdezte, és kinyitotta a táskáját. Zománcozott francia szelencéből cigarettát vett elő, rágyújtott az öngyújtójával, a szelencét és az öngyújtót visszatette a táskába, s a táskát nyitva hagyta.
– Fájdalom, az vagyok.
– Hogy keveredet akkor egyáltalán ilyen piszkos szakmába?
– Maga hogy keveredett házasságba egy szeszcsempésszel?
– Istenem, veszekedtünk már eleget, ne kezdjük elölről. Egész délelőtt próbáltam elérni telefonon. Itt is, és a lakásán is.
– Owen miatt?
Az arca megfeszült, a hangja most halk volt.
– Szegény Owen – mondta. – Maga tehát már tud róla.
– A kerületi ügyész egyik embere levitt a Lídóhoz. Azt hitte, hogy esetleg tudok mondani neki valamit az ügyről. De ő jóval többet tudott, mint én. Tudta, hogy Owen feleségül akarta venni a maga húgát – valamikor.
Némán beleszívott a cigarettájába, és fekete szemének nyugodt pillantásával végignézett rajtam.
– Talán nem is lett volna rossz gondolat – mondta nyugodtan. – Ez a fiú szerette őt. Ilyesmivel nem gyakran találkozni a mi köreinkben.
– Volt már rendőrségi priusza.
Vállat vont. Nemtörődöm hangon mondta:
– Hiányoztak a megfelelő összeköttetései. Ennyit jelent ebben a rohadt gengszterbirodalomban a rendőrségi priusz.
– Ilyen messzire én azért nem mennék.
Lehúzta jobb kezéről a kesztyűt, szájába vette a jobb keze mutatóujját, és kitartóan nézett rám.
– Nem azért jöttem, hogy Owenről beszéljünk. Nem találja úgy, hogy most már megmondhatná, miért akart az apám beszélni magával?
– Az ő engedélye nélkül nem mondhatok semmit.
– Carmenról volt szó?
– Még ezt sem mondhatom meg. – Végeztem a pipatöméssel, és gyufát tartottam hozzá. Egy percig a füstöt nézte. Aztán keze eltűnt a nyitott kézitáskában, és egy vastag, fehér borítékkal bukkant fel ismét. Odalökte elém az asztalon át.
– Mindenesetre nem árt, ha megnézi ezt – mondta.
Felemeltem a borítékot. A címet géppel írták: “Mrs. Vivian Regan, Alta Brea sor 3765, West-Hollywood.” Küldönc útján kézbesítették, és az iroda pecsétje reggel nyolc óra harmincöt percre jelezte a boy indulását. Kinyitottam a borítékot, és kihúztam belőle a fényes 4¼-szer 3¼-es fényképet; egyéb nem is volt a borítékban.
Carment ábrázolta a kép, amint Geiger magas támlájú teakfa székében ül a kis emelvényen, egy pár jó szabású fülbevalóba öltözve. A tekintete valamivel még veszettebb is volt, mint amilyenre emlékeztem. A fénykép háta üres volt. Visszatettem a borítékba.
– Mennyit akarnak? – kérdeztem.
– Ötezret a negatívért és a többi másolatért. Még ma éjszaka le kell zárni az ügyletet, különben ezt a holmit átadják egy botrányújságnak.
– Milyen úton közölték ezt a kívánságukat?
– Egy női hang telefonált, körülbelül egy félórával azután, hogy ezt a dolgot kézbesítették.
– A botránylap-dolog üres blöff. Manapság holtbiztos az esküdtszék ítélete az ilyen ügyekben. Mi van még?
– Ez nem elég?
– Nem.
Egy kissé meghökkenten bámult rám:
– Hát van más is. A nő azt mondta, hogy valami rendőrségi zűr is kapcsolódik hozzá, és amennyiben nem akarok hamarosan rácson keresztül beszélgetni a kishúgommal, a legokosabban tenném, ha sürgősen leszúrnám a dohányt.
– Az lenne a legokosabb – mondtam. – Milyen zűrről van szó?
– Nem tudom.
– Carmen most hol van?
– Otthon. Az éjjel rosszul érezte magát. Valószínűleg még most is ágyban van.
– Elment otthonról tegnap éjjel?
– Én elmentem, de ő a személyzet szerint nem. Én lent jártam Las Olindasban Eddie Marsnál, a Cypress Klubban ruletteztem. Otthagytam az utolsó vasamat.
– Szóval szeret rulettezni. Ezt lehetett volna sejteni.
Keresztbe vetette a lábait, és újabb cigarettára gyújtott.
– Igen. Szeretek rulettezni. Minden Sternwood szeret veszíteni olyan játékokon, mint a rulett, és feleségül menni férfiakhoz, akik faképnél hagyják őket; ötvennyolc éves korban akadályversenyeken lovagolni, és egy ugró ló alá kerülve nyomorékká válni egy életre. A Sternwoodoknak van pénzük. Bár egy-egy biztosítási kötvénynél többet eddig nemigen hozott nekik.
– Mit csinált az éjjel Owen a maguk kocsijával?
– Nem lehet tudni. Engedély nélkül vitte el. Mindig megengedtük neki, hogy elvigyen egy kocsit a szabad estéjén, de tegnap nem volt szabad az estéje. – Elhúzta a száját. – Azt hiszi?...
– Hogy Owen tudott erről az aktfényképről? Honnan tudnám megmondani? Mindenesetre nem elképzelhetetlen. Fel tudja hajtani valahol az ötezret készpénzben?
– Nem, hacsak apának el nem mondom. Vagy kölcsön nem kérek. Valószínűleg kapnék kölcsön Eddie Marstól. Ha valaki, hát ő megengedheti magának, hogy bőkezű legyen velem. Isten a tanúm.
– Próbálja megszerezni. Előfordulhat, hogy hirtelen szüksége lesz rá.
Hátradőlt, s lelógatta karját a szék támláján.
– És ha jelentenénk a rendőrségen?
– Jó ötlet. Csakhogy maga nem fogja megtenni.
– Nem fogom?
– Gondolnia kell az édesapjára meg a húgára. Nem tudhatja, hogy mire bukkan rá a rendőrség. Kiderülhet valami, amit nem tussolhatnak el. Bár zsarolási ügyekben rendszerint mindent megtesznek ennek érdekében.
– Tud tenni valamit?
– Azt hiszem, tudok. De nem tudom most megmondani magának, hogy miért és hogyan.
– Maga tetszik nekem – mondta hirtelen. – Maga még hisz a csodákban. Van valami innivalója itt az irodában?
Kinyitottam a középső fiókomat, kivettem belőle az irodai üvegemet és két likőröspoharat. Töltöttem, és ittunk. Azután bekattintotta a táskáját, és hátratolta a székét.
– Meg fogom szerezni az öt darab ezrest – mondta. – Jó balekja voltam Eddie Marsnak. És van még valami, amiért illő, hogy tisztességesen viselkedjék velem. Erről maga talán nem tud semmit. – Gépies mosollyal nézett rám, mely rögtön le is hervadt az arcáról. – Az a hölgy, akit Rozsdás elszöktetett, éppen Eddie szőke felesége.
Nem szóltam semmit. Feszülten nézett, majd hozzátette:
– Ez nem érdekli?
– Valószínűleg hozzásegítene, hogy megtaláljam... ha őt keresném. Maga ugye nem hiszi, hogy Rozsdásnak ebben benne van a keze?
Elém tolta az üres poharát.
– Töltsön még egyet. Rettentő nehéz magából kiszedni valamit. Az arcizma sem rándul.
Töltöttem a kis poharába.
– Kiszedett belőlem mindent, amit akart... most már eléggé biztosra veheti, hogy nem a férjét keresem.
Nagyon gyorsan hajtotta fel a whiskyt. Elállt tőle a lélegzete; bár az is lehet, hogy nem is italtól állt el. Lassan engedte ki a levegőt.
– Rozsdás nem volt zsaroló. És ha az lett volna, akkor nem fillérekért csinálja. Tizenötezer dollár volt a zsebében bankjegyekben. Mindig azt mondta, hogy ez az ő ámokfutó pénze. Nála volt, amikor hozzámentem feleségül, és nála volt, amikor elhagyott. Nem, Rozsdás nem keveredett semmiféle olcsó zsarolási históriába.
A boríték után nyúlt és felállt.
– Érintkezésben maradok magával – mondtam. – Ha üzenetet akar hagyni számomra, a telefonoskisasszony felveszi a házban, ahol lakom.
Az ajtóhoz mentünk. A fehér borítékot a kezéhez ütögette, s azt kérdezte:
– Még mindig úgy érzi, hogy nem mondhatja meg nekem, hogy apa...
– Beszélnem kell vele előbb.
Közvetlenül az ajtó előtt állva kivette a borítékból a fényképet és megnézte.
– Gyönyörű kis teste van, igaz?
– Ühüm.
Egy kissé felém dőlt.
– Látná az enyémet – mondta megfontoltan.
– Meg lehetne szervezni?
Egyszerre élesen felnevetett, félig kilépett az ajtón, aztán visszafordította a fejét, hogy hűvösen azt mondja:
– Maga a leghidegvérűbb fatuskó, akit életemben láttam, Marlowe. Vagy szólíthatom Philnek?
– Hogyne.
– Engem nevezzen Viviannek.
– Köszönöm, Mrs. Regan.
– Ó, Marlowe, menjen a pokolba. – Kiment, és nem nézett vissza többet.
Becsuktam az ajtót, és kezemet a kilincsen nyugtatva, állva bámultam magam elé. Egy kissé a fejembe szaladt a vér. Visszamentem az íróasztalhoz, elraktam a whiskyt, aztán kiöblítettem a két likőröspoharat, és eltettem azokat is.
Leemeltem a telefonról a kalapomat, felhívtam a kerületi ügyész irodáját, és Bernie Ohlst kértem.
Már visszatért, ott ült az odújában.
– Nos, megkímélem az öregurat – mondta. – A komornyikkal közöltem; majd közli vele ő, vagy az egyik lány. Ez az Owen Taylor ott lakott a garázs fölött, átnéztem a holmiját. A szülei Dubuque-ben élnek, Iowában. Táviratoztam az ottani rendőrfőnöknek, hogy tudja meg, mit akarnak kezdeni a holttesttel. A költségeket Sternwoodék fedezik.
– Öngyilkosság? – kérdeztem.
– Nem lehet tudni. Nem hagyott semmiféle levelet. Engedély nélkül vitte el a kocsit. Mindenki otthon volt az éjjel, kivéve Mrs. Regant. Ő lent volt Las Olindasban egy Larry Cobb nevű zsúrfiúval. Ennek utánajártam. Ismerek ott egy tagot az egyik asztalnál.
– Illene megpiszkálniuk egy kissé a hazárdjátékot, ami ott folyik – mondtam.
– Ebben az országban, ahol ilyen Szindikátus működik? Ne legyen gyerek, Marlowe. Az az ütés a fiú fején, nem hagy nyugodni. Biztos, hogy ebben nem tud a segítségemre lenni?
Örültem, hogy ilyen formában tette fel a kérdést. Így nemet mondhattam anélkül, hogy tulajdonképpen hazudnék. Elbúcsúztunk, én otthagytam az irodámat, megvásároltam mind a három délutáni lapot, fogtam egy taxit, és lementem az államügyészséghez, hogy kivegyem a parkolóhelyről a kocsimat. Geigerről nem találtam semmit egyik újságban sem. Újra megtekintettem a kék noteszét, a titkosírás azonban éppolyan makacsnak bizonyult, mint az előző éjszaka.

XII.
A fák a Laverne Terrace felső oldalán frissen zöldelltek az eső után. Jól láttam a hűvös, délutáni napfényben a meredek lejtőt és a lépcsősort, amelyen a sötétben eldördült három lövés után a gyilkos leszaladt. Két kisebb ház állt odalent, a túloldalon. Azokban vagy meghallották a lövéseket, vagy nem.
Geiger háza előtt és az egész háztömb mentén nem láttam mozgást. A puszpángsövény zöld volt és békés, s a tetőn még nedvesek a fazsindelyek. Lassan elhajtottam a ház előtt, s közben valamin töprengtem. Az éjszaka nem néztem be a garázsba. Ha már egyszer eltűnt Geiger holtteste, én nem nagyon törtem magamat, hogy megtaláljam. Csak megkötné a kezem. De ha valaki kivonszolta a garázsba a saját kocsijához, s azzal együtt elvitte a Los Angeles körüli száz-egynéhány magányos kanyon egyikébe, ezzel megoldotta, hogy napokra, vagy akár hetekre eltűnjön. Ehhez két feltételre volt szükség: egy kulcsra Geiger kocsijához és két emberre. Ami nagyon leszűkítené a kutatás területét, különösen, miután az a kulcskészlet, amelyet Geiger magánál hordott, az én zsebemben volt a történtek idején.
Nem sikerült benéznem a garázsba. Ajtaja be volt zárva, lelakatolva, s ahogy a ház előtt elhajtottam, valami megmozdult a sövény mögött. Egy nő lépett elő az útvesztőből, zöld-fehér kockás kabátban, parányi kalappal puha haján; és tágra nyílt szemmel meredt a kocsimra, mint aki nem hallotta, ahogy feljöttem az utcán. Aztán gyorsan hátat fordított, és kiment a képből. Carmen Sternwood volt az, mondanom sem kell.
Továbbhajtottam felfelé, leállítottam a kocsit, és gyalog visszamentem. Kockázatosnak és veszélyesnek látszott ez így, nappali világítás mellett. Bementem, át az élő sövényen. Carmen egyenesen, némán állt a zárt bejárati ajtó előtt. Lassan a fogához emelte a kezét, s ráharapott mókás kis hüvelykujjára. A szeme alatt bíborszínű foltok látszottak, arca fehér volt az idegességtől.
Megeresztett felém egy mosolyfélét.
– Hello – mondta vékony, gyönge hangon. – Mit... mit?... – Ez abbamaradt, s ismét visszatért a hüvelykujjához.
– Emlékszik még rám? – kérdeztem. – Kutyházi Szaniszló, a hosszúra nőtt legény. Emlékszik?
Bólintott, és gyors, görcsös mosoly rándult át az arcán.
– Gyerünk be – javasoltam. – Van kulcsom. Csuda jó, igaz?
– Mi a... mi a?...
Félretoltam, a zárba illesztettem a kulcsot, kinyitottam az ajtót, és betessékeltem magam előtt. Becsuktam magam mögött az ajtót, és ahogy ott álltam, körülnéztem. Rémes volt a lakás napfénynél. A kínai kacatok a falakon, a szőnyeg, a cirádás lámpák, a teakfa holmik, a színek tapadós összevisszasága, a totemoszlop, az éter és a laudánum szaga napfénynél, mindebben volt valami a feketemisék titkolt ocsmányságából.
Szemben álltam a lánnyal, egymást néztük. Igyekezett összehozni valami stramm kis mosolyt, de fáradtabb volt az arca, semhogy engedelmeskedjék. Üresen bámult. Leolvadt róla a mosoly, mint a viasz, és a sápadt bőr érdesen szemcsés szövete látszott ostobán kifejezéstelen szemei alatt. Fehéres nyelvével végignyalta a szája sarkát. Ott állt egy csinos, elkényeztetett és nem valami okos kislány, aki nagyon-nagyon rossz útra lépett, s ez ellen senki nem tett semmit. Az ördög vigye el a gazdagokat. Torkig voltam már velük. Egy cigarettát sodorgattam az ujjaim között, félretoltam néhány könyvet, és leültem a fekete asztal szélére. Rágyújtottam, kifújtam egy füstkarikát, és egy darabig csöndben figyeltem, amit a hüvelykujjával meg a fogaival művel. Úgy állt előttem, mint aki tudja, hogy rossz fát tett a tűzre.
– Mit keres itt? – kérdeztem végül.
A két ujja közé fogta a kabátja szövetét, és nem felelt.
– Mire emlékszik az éjszaka történtekből?
Erre már válaszolt – ravaszul megcsillanó tekintettel:
– Mire emlékeznék? Beteg voltam az éjszaka. Otthon voltam. – A hangja óvatos torokhang volt, épp hogy hallottam.
– Volt az ördögöt.
Szeme sebesen pislogott.
– Mielőtt hazament – folytattam. – Mielőtt hazavittem. Itt. Abban a székben – rámutattam a székre –, a narancsszínű sálon. Emlékszik maga rá nagyon jól. – Lassú pír futott fel a nyakán. Ez végre volt valami. Legalább képes volt elpirulni. Zavarosszürke szivárványhártyája alatt felvillant egy keskeny, fehéres csík. Erősen beleharapott a hüvelykujjába.
– Maga ... maga volt az? – suttogta.
– Én. Mennyire emlékszik az egészből?
– Maga a rendőrségtől jött? – kérdezte bizonytalanul.
– Nem. Az édesapja barátja vagyok.
– Szóval nem a rendőrségtől?
– Nem.
Halkan felsóhajtott:
– Mi... mit akar tőlem?
– Ki ölte meg?
A válla megvonaglott, az arcán azonban egy vonás sem rezdült.
– Ki tud még... róla?
– Geigerről? Nem tudom. A rendőrség sem, különben már rég itt táboroznának. Joe Brody, talán.
Vaktában szúrtam, de telibe talált:
– Joe Brody! Épp ő!
Most egy darabig hallgattunk mind a ketten. Én cigarettámat szívtam, ő a hüvelykujját ette.
– Ne ravaszkodjék, az Isten szerelmére – sürgettem. – Itt az alkalom egy kis ódivatú egyszerűségre. Brody volt az, aki megölte?
– Megölte? Kicsodát?
– Ó, Krisztusom.
Úgy festett, mint akinek ez fáj. Mélyen leszegte az állát.
– Igen – jelentette ki ünnepélyesen. – Joe volt az.
– Miért?
– Nem tudom. – Megrázta a fejét, hogy meggyőzze magát: ő nem tudja.
– Sűrűn találkozott vele az utóbbi időben?
Leeresztette a kezét, kis, fehér öklei a csípője mellett lógtak.
– Csak egyszer vagy kétszer. Gyűlölöm.
– Eszerint tudja, hogy hol lakik.
– Tudom.
– És már nem szereti?
– Gyűlölöm!
– Eszerint szívesen félretenné az útból. 
Egy kissé bambán nézett megint. Túl gyorsan haladtam az ő számára. Bár az ő számára nemigen lehetett eléggé lassan haladni.
– Hajlandó kijelenteni a rendőrségen, hogy Joe Brody volt az? – próbálkoztam.
Hirtelen pánik lángolt fel az arcán.
– Persze csak úgy, ha el tudom tussolni az aktfénykép-ügyet – tettem hozzá megnyugtatóan.
Kuncogni kezdett. Undorító volt hallani. Ha felsikolt, ha zokogni kezd, vagy akár ájultan zuhan végig a padlón, az mind rendjén lett volna. De ő kuncogott. Egyszerre rájött, hogy rettentően mulatságos ez az egész. Lefényképeztette magát, mint Izisz istennő, aztán valaki meglépett a fényképpel, valaki a szeme előtt kinyírta Geigert, s közben ő olyan részeg volt, mint egy jól sikerült frontharcos összejövetel; és most egyszerre ez az egész irtó mulatságos volt. Így hát kuncogott. Csuda stramm dolog. A kuncogás hangosabbá vált, úgy vergődött saroktól sarokig a szobában, mintha patkányok futkosnának a faburkolat mögött. Kezdett a dolog hisztérikussá fajulni. Lecsúsztam az asztal széléről, odaléptem elé és pofon ütöttem.
– Hajszálra, mint az éjszaka – mondtam. – Nagy szám vagyunk mi így együtt. Kutyházi és Sternwood, a két excentrikus, aki épp cirkuszt keres magának.
A kuncogás rögtön abbamaradt, de a pofon most sem zavarta jobban, mint az éjszaka. Az a gyanúm, hogy előbb vagy utóbb alighanem minden barátja eljutott oda, hogy pofozza. Meg tudtam érteni őket. Visszaültem a fekete asztal szélére.
– Magát nem is Kutyházinak hívják – mondta komolyan. – Maga Philip Marlowe. Magándetektív. Viv elmondta. Megmutatta a maga névjegyét is. – Megsimogatta az arcát a pofon helyén. Rám mosolygott, mintha csuda kellemes dolog volna velem együtt lenni.
– Szóval, mindenesetre emlékszik az egészre – szólaltam meg. – Most pedig visszajött, hogy megkeresse azt a fényképet, és nem sikerült bejutnia a házba. Igaz?
Fel-le járt az álla. Működtetni kezdte a mosolyát. Rajtam volt a kígyóbűvölő pillantása. Ettől most meg kellett igéződnöm. Az lett volna a dolgom, hogy egy perc múlva felordítsak: “Hujjé!”, és vigyem őt Yumába.
– A fénykép eltűnt – mondtam. – Megnéztem az éjszaka, mielőtt magát hazafuvaroztam. Lehet, hogy Brody vitte magával. Nem ugrat be ezzel a Brody-üggyel?
Komolyan megrázta a fejét.
– Nincs semmi komoly baj – folytattam. – Ne legyen rá több gondja. Ne mondja el egy árva léleknek sem, hogy itt volt az éjszaka vagy a mai nap folyamán. Viviannek se. Egyszerűen felejtse el, hogy erre járt. Bízza csak Szaniszlóra.
– Magát nem is ... – kezdte, aztán abbahagyta, és beleegyezően, hevesen bólintott arra, amit az előbb mondtam, vagy amire éppen ő gondolt. A pillantása elszűkült, majdnem fekete lett és olyan sekélyes, mint egy kávéházi tálcán a zománcozás. Eszébe jutott valami.
– Most már haza kell mennem – mondta, mintha mostanáig teáztunk volna itt édes kettesben.
– Persze.
Nem mozdult. Még egy furfangos pillantást vetett felém, és tovább indult a lakásajtó felé. A kilincs gombján volt a keze, amikor mindketten meghallottuk az érkező kocsi zaját. Kérdő tekintetet vetett rám. Vállát vontam. A kocsi pontosan a ház előtt állt meg. Carmen arcát eltorzította a rémület. Léptek hallatszottak, aztán megszólalt a csengő. Carmen visszanézett rám a válla fölött, keze a kilincset szorongatta, és kis híján vonaglott a félelemtől. A csengő tovább szólt. Aztán elhallgatott. Kulcs koccant az ajtóhoz, Carmen félreugrott, és dermedten állt meg. Kitárult az ajtó. Egy férfi lépett be sietve, aztán megtorpant, és nyugodtan, teljes hidegvérrel nézett végig rajtunk.

XIII.
A belépő férfi szürke volt, tetőtől talpig szürke, eltekintve fényes, fekete cipőjétől és a szürke szaténnyakkendő tűjébe foglalt, két skarlátpiros rombusztól, melyek éppolyanok voltak, mint a rulettkerék karói. Szürke volt rajta az ing, a tökéletes szabású flanellöltöny kétsoros zakója. Ahogy meglátta Carment, levette szürke kalapját, s szürke volt alatta a haja is, vékony szálú, mint a pókháló. Vastag, szürke szemöldöke meghatározatlan módon sportos külsőt kölcsönzött neki. Hosszú álla volt, horgas orra, elgondolkodó szürke szeme ferdén nézett, mert a szemhéja fölött kigyűrődött és átbukott a bőr.
Udvariasan állt ott, egyik kezét a háta mögött tartotta, a kilincsen, a másikban a, szürke kalapot fogta, s finoman a combjához veregette. Látszott, hogy kemény ember, de nem olyan módon, ahogy az apacsok kemények. Inkább emlékeztetett napbarnított lovasemberre. Jóllehet, ő nem lovas volt. Ő volt Eddie Mars. Becsukta maga mögött az ajtót, zakója rávarrott zsebébe süllyesztette a kezét, s kívül hagyott hüvelykujja megcsillant a szoba meglehetősen gyenge világításában. Rámosolygott Carmenre. Kellemes, könnyed volt a mosolya. A lány megnyalta az ajkát, és rámeredt. Arcáról eltűnt a rettegés. Visszamosolygott a férfira.
– Elnézést a betörésért – szólalt meg. – A csengő észrevehetően nem zavart meg senkit. Geiger úr itthon található?
– Nincs itt – válaszoltam. – Nem tudjuk, hogy hol van. Az ajtót nyitva találtuk. Bejöttünk.
Bólintott, s kiugró állához emelte a kalapja karimáját.
– Maguk természetesen a barátai?
– Mindössze üzleti kapcsolat fűz hozzá. Egy könyvért ugrottunk be.
– Egy könyvért? Nocsak! – Gyorsan, érthetően mondta ezt, és úgy éreztem, egy kissé beavatottan, mint aki mindent tud a Geiger könyveiről. Aztán ismét Carmenre pillantott, és megvonta a vállát.
Az ajtó felé indultam.
– Mi most már odábbállunk – mondtam. Megfogtam a lány karját. Ő Eddie Marsra bámult. Megnyerte a tetszését.
– Valami üzenetet... ha Geiger netalán visszajönne? – kérdezte kedvesen Eddie Mars.
– Nem szívesen terhelnénk önt ilyesmivel.
– Kár, nagy kár – mondta rendkívül sokatmondóan. Szürke szeme felvillant, s ahogy elmentem mellette az ajtó felé, megkeményedett a pillantása. Hanyagul hozzátette: – A nő leléphet. Magával, pajtás, lenne még egy-két szavam.
Elengedtem Carmen karját. Értetlenül meredtem Eddie-re.
– Csak semmi csel – jegyegte meg nagyvilágian. – Kár a gőzért. Kint a kocsiban ül két fej, és azok mindig pontosan azt teszik, amit én várok tőlük.
Carmen nyekkent egyet mellettem, és kirohant az ajtón. Léptei gyorsan elhaltak az utcán lefelé. Nem láttam a kocsiját, valószínűleg odalent hagyta az alsó utcán.
– Hogy az ördögbe!... – kezdtem.
– Ugyan, hagyjuk az ilyesmit – sóhajtott fel Eddie Mars. – Itt valami nincs rendjén. Én pedig rá fogok jönni, hogy mi az. És ha egy-két golyó nélkül akarja megúszni a dolgot, akkor ajánlatos lesz a kedvemben járnia.
– Nocsak, nocsak – mondtam én –, ez aztán a nehéz fiú.
– Csakis szükség esetén, pajtás. – Most már nem engem nézett. Körbejárt a szobában, összeráncolt homlokkal, rám ügyet sem vetett. Kinéztem az elülső ablak törött lapja fölött. Az élő sövény fölött egy kocsi teteje látszott. A motorja járt.
Eddie Mars megtalálta az asztalon a bíborvörös korsót és a két arannyal erezett poharat. Beleszagolt az egyik pohárba, aztán a korsóba. Undorral húzta el a száját.
– A rohadt strici – mondta lélektelenül.
Egy pillantást vetett a két-három könyvre, mordult egyet, megkerülte az asztalt, és megállt a fényképezőgéppel felszerelt kis totemoszlop előtt. Figyelmesen megnézte, majd a padlóra esett a pillantása. Lábával félretolta a kis szőnyeget, aztán hirtelen, feszülten lehajolt. Egyik szürke pantallós térde megérintette a padlót. Most részben eltakarta előlem az asztal. Éles kiáltást hallottam, aztán felbukkant ismét. Karja villámgyorsan eltűnt a kabátja alatt, s kezében megjelent egy fekete Lueger. Hosszú, barna ujjai között tartotta, nem célzott vele rám, nem célzott sehova.
– Vér – mondta. – Vérnyomok vannak a padlón, a szőnyeg alatt. Rengeteg vér.
– Valóban? – kérdeztem érdeklődő arckifejezéssel.
Az asztal mögött álló székbe süllyedt, maga felé húzta az eperszínű telefont, a Luegert áttette a bal kezébe. Homlokát ráncolva, komoran a telefonra pillantott, egészen összevonta sűrű, szürke szemöldökét, s horgas orra fölött mély ránc jelent meg a napsütötte bőrön.
– Azt hiszem, hamarosan némi rendőri segédlettel is számolhatunk – mondta.
Odamentem, és félrerúgtam a szőnyeget, amely ott feküdt, ahol az éjjel Geiger teste.
– Régi vér – mondtam. – Már megszáradt.
– Mindegy, a rendőri segédletre akkor is számíthatunk.
– Miért ne? – válaszoltam.
Összeszűkült a szeme. Lehámlott róla a máz, és most már egy jól öltözött vagány állt ott előttem, Luegerrel a kezében. Nem volt ínyére a helyeslésem.
– Egyáltalán, ki az ördög maga, pajtás?
– Marlowe a nevem. Hekus vagyok.
– Először hallom a nevét életemben. Ki a nő?
– Ügyfelem. Geiger zsarolta, megpróbálta behúzni a csőbe. Átjöttünk, hogy megtárgyaljuk a dolgot. Nem volt itt. Az ajtó nyitva állt, így bejöttünk, hogy megvárjuk. Vagy ezt már mondtam?
– Csodálatos véletlen – válaszolta. – Hogy nyitva volt az ajtó. Mikor maguk itt álltak kulcs nélkül.
– Igen. Hogy lehet, hogy magának van kulcsa ide?
– Mi köze hozzá, pajtás?
– Lehet közöm hozzá, ha akarom.
Mereven elmosolyodott, és hátratolta a kalapját szürke haján:
– És ahhoz mit szólna, ha én lépnék be a maga üzletébe?
– Hamar kiszállna. Kicsi a fizetés.
– Na, jól van, okos fiú. A ház az én tulajdonom, Geiger a bérlőm. Hát ehhez mit szól?
– Szeretetre méltó ismerősei vannak.
– Annak adom ki a házat, aki jelentkezik. Nem lehetek válogatós. – Lenézett a Luegerre, vállát vont, és visszatette a hóna alá. – Van valami elképzelése, pajtás?
– Ezer és egy. Valaki lelőtte Geigert. Valakit lelőtt Geiger, és elmenekült. Vagy két vadidegen fickó dulakodott itt. Vagy Geiger egy szektához tartozik, és a totemoszlop előtt végezte a véráldozatot. Vagy csirkét ebédelt, és az volt nála a rendszer, hogy a nappaliban vágják le a csirkéket.
A szürke ember komoran nézett rám.
– Feladom – mondtam. – Jobb lesz, ha felhívja a barátait az óberhén.
– Nem értem – mondta. – Nem érteni, hogy mi a maga szerepe ebben az ügyben.
– Nyomás, hívja fel a zsarukat. Nagy lesz az öröm.
Végiggondolta ezt, s nem mozdult. Beszívta az ajkát.
– Ezt sem értem – mondta feszülten.
– Talán ma nincs jó napja. Ismerem önt, Mr. Mars. A Cypress Klub, Las Olindasban. Előkelő hazárdjáték, előkelő közönségnek. A helyi rendőrség a zsebében; egy jól megkent vonal Los Angelesbe. Más szóval: védelem. Geiger bulijára ugyancsak ráfért a védelem. Talán olykor számíthatott rá ő is, hiszen a bérlője volt Eddie Marsnak.
Szája komoly fintorba torzult:
– Miféle bulija volt Geigernek?
– Pornográf könyvek.
Egy hosszú, nyugodt pillanaton át csak nézett rám:
– Valaki elintézte – mondta halkan azután. – Maga tud erről valamit. Geiger ma nem mutatkozott a boltban. Nem tudják, hogy hol van. Itt nem vette fel a telefont. Feljöttem, hogy utánanézzek a dolognak. A padlón vért találtam a szőnyeg alatt. Meg magát egy lánnyal itt, a szobában.
– Vannak gyenge pontjai a történetének – feleltem. – De lehet, hogy azért elkel, ha valaki amúgy is épp ezt akarja megvásárolni. Egy apróságról mégis megfeledkezett. Valaki ma elszállította a boltból a könyveket, azokat a gusztusos könyveket, amelyeknek a kölcsönzésével Geiger foglalkozott.
Élesen csettintett, és azt mondta:
– Látja, pajtás, erre gondolhattam volna. Úgy látszik, maga nem elveszett ember. Mi az elképzelése a történtekről?
– Úgy gondolom, hogy Geigert eltették láb alól. Úgy gondolom, hogy ez az ő vére. És az a tény, hogy elszállították a könyveket, megmagyarázza, miért rejtették el egy időre a holttestet. Valaki átveszi az üzletet, és némi időre van szüksége a dolgok megszervezéséhez.
– Ezt nem úszhatják meg szárazon – mondta sötéten Eddie Mars.
– Ki mondta? Maga meg a két gengsztere kint a kocsiban? Ma már ez nagyváros, Eddie. Nagyon erős emberek töltötték ki a bejelentőlapot az utóbbi években. Hiába, ez a nagyság ára.
– Sokat jár a szája – mondta Eddie Mars. Kivillantak fehér fogai, és két éleset füttyentett. Odakint kocsiajtó csattant, és futó léptek közeledtek az élő sövényen keresztül. Mars megint előhúzta a Luegert, és a mellkasomnak szegezte:
– Nyissa ki az ajtót.
Zörgött a kilincs, és kint egy hang kiáltott. Nem mozdultam. A Lueger csöve szembenézett velem, mintha a Second Street alagútjába bámulnék bele, de azért nem mozdultam. Volt már időm hozzászokni a gondolathoz, hogy nem golyóálló a bőröm.
– Nyissa ki, ha akarja, Eddie. Ki az ördög maga, hogy parancsolgasson nekem? Viselkedjék finoman, és akkor esetleg segítek kimászni a csávából.
Nehézkesen felállt, megkerülte az asztalt, odament az ajtóhoz. Kinyitotta, de közben szemmel tartott. Két férfi nyomult be a szobába, és buzgón nyúltak a hónuk alá. Egyikük szemmel láthatóan hivatásos bunyós volt, sápadt, jóképű fickó: az orrát belapították, az egyik fülét kiklopfolták, mint egy angol bélszínszeletet. A másik férfi karcsú volt, szőke fapofa, egymáshoz közel ülő, savószínű szemekkel.
– Nézzetek utána, van-e stukkere az ipsének.
A szőke rövid csövű revolvert rántott elő, és rám szegezte. A bunyós lúdtalpasan mellém lépett, és gondosan végigtapogatta a zsebeimet. Úgy forogtam körbe előtte, mint egy unatkozó próbakisasszony, ha új estélyi ruhát mutat be a divatrevün.
– Fegyvertelen – mondta reszelős hangon.
A bunyós keze benyúlt a mellső zsebembe, és kihúzta a tárcámat. Szétnyitotta, és megvizsgálta a tartalmát.
– Philip Marlowe a neve, Eddie. A Hobart Armsban lakik, a Franklinon, magándetektív-engedély, helyettesseriff-jelvény és a többi. Privát hekus. – Visszacsúsztatta a tárcát a zsebembe, könnyedén meglegyintette az arcomat és elfordult.
– Olaj – szólt Eddie Mars.
A két gengszter kiment, és becsukta maga mögött az ajtót. Hallatszott, ahogy visszaszállnak a kocsiba. Begyújtották a motort, az tovább dohogott.
– Beszéljen – mondta Eddie Mars. – Rendben van. – A szemöldöke éles szögben szaladt össze a homlokán.
– Nem kívánok mindent kipakolni. Hogy valaki megölje Geigert, és így szerezze meg az üzletét, az ostoba húzás volna, és én nem tartom valószínűnek, hogy így történt, még akkor sem, ha elfogadjuk, hogy Geigert megölték. De arról meg vagyok győződve, hogy akárki szerezte meg a könyveket, tudja, hogy mitől döglik Los Angelesben a légy, és biztos vagyok benne, hogy a szőke hölgy, ott Geiger boltjában, őrülten fél valamitől. És van elképzelésem arról is, hogy ki szerezhette meg a könyveket.
– Ki az?
– Ez az a része, amit nem vagyok hajlandó kipakolni. Van egy ügyfelem, tudja.
Elhúzta az orrát:
– Az a... – ezt gyorsan elharapta.
– Számítottam rá, hogy ismeri a lányt – mondtam én.
– Kinél vannak a könyvek, pajtás?
– Nem kívánom megmondani, Eddie. Mi okom lenne rá?
Letette a Luegert az asztalra, és nyitott tenyérrel rácsapott:
– Ez – mondta. – Amellett, ha rám hallgat, nem fog rosszul járni.
– Ez a helyes beszéd. A revolvert felejtse ki az ügyből. A pénzcsörgését mindig meghallom. Milyen összegről van szó?
– Mit kapok én azért?
– Mit óhajtott megkapni?
Erősen odavágott az asztalra:
– Ide figyeljen, pajtás. Én kérdezek, s maga egy újabb kérdéssel válaszol. Így nem jutunk előbbre. Tudni akarom, hogy hol van Geíger; megvan rá a jó okom, hogy miért. Nem néztem jó szemmel a piszkos üzletét, és nem fedeztem őt. Ez a ház véletlenül az én tulajdonom. E pillanatban nem nagyon örülök ennek a ténynek. Elhiszem, hogy akármit tud is az ügyről, az most már titok, különben már rég egy csomó hekus nyikorgatná a cipőtalpát e körül a szeméttelep körül. De olyan titka nincs magának, amit eladhatna nekem. Az a gyanúm, hogy saját magára is ráférne némi kis védelem. Szóval, elő a farbával.
Volt alapja a gyanújának, de nem állt szándékomban, hogy ezt közöljem vele. Rágyújtottam, elfújtam a gyufát, és a totemoszlop üvegszeméhez fricskáztam.
– Igaza van – mondtam. – Ha valami baj történt Geigerrel, akkor, amit tudok, el kell mondanom a rendőrségen. Ettől azután közprédává válik, és én itt állok üres kézzel, nem lesz mit eladnom. Így hát, szíves engedelmével, én most továbbállok.
Napbarnított arca elfehéredett. Ebben a pillanatban kiült az arcára gonosz, erőszakos és elszánt jelleme. Megmozdult, mintha fel akarná emelni a revolvert. Közömbösen, hozzátettem:
– Erről jut eszembe, hogy van mostanában Mrs. Mars?
Egy másodpercig azt hittem, hogy messzebb mentem el, mint szabad lett volna. Keze reszketve a revolverhez kapott. Arcán keményen megfeszültek az izmok.
– Tűnjön el – mondta egészen halkan. – Fütyülök rá, hogy hova megy, és ott mit csinál. Csak egyre figyelmeztetem, pajtás. Felejtsen ki engem a kisded játékaiból, különben nagyon hamar azért fog imádkozni, hogy bár inkább Murphynek hívnák, és Limerickben élne.
– Na, az alig félórányira van Clonmeltől – feleltem. – Azt beszélik, hogy magának van egy haverja, aki odavalósi.
Merev tekintettel, mozdulatlanul hajolt az asztal fölé. Az ajtóhoz léptem, kinyitottam, és visszanéztem rá. Követett a tekintetével, karcsú, szürke teste azonban nem mozdult. Szeméből sugárzott a gyűlölet. Kimentem, át az élő sövényen, aztán föl az utcán a kocsimhoz, és beszálltam. Megfordultam, és fölfelé hajtottam, keresztül a domb gerincén. Nem lőtt rám senki. Néhány saroknyit haladva leálltam az út szélén, kikapcsoltam a motort, és vártam egy pár pillanatig. Nem is követett senki. Visszahajtottam Hollywoodba.

XIV.
Öt óra előtt tíz perccel parkoltam a Randell Place-i bérház előcsarnokának bejárata előtt. Néhány ablakban égett a lámpa, és itt-ott egy rádió hangja nyekergett a sötétben. Felmentem az önműködő liften a negyedik emeletre, és végigsétáltam egy zöld szőnyeggel borított, elefántcsontszín falburkolatú, széles folyosón. A tűzlétrához vezető nyitott, elfüggönyözött ajtóból hűvös légvonat söpört végig a folyosón.
A 405-ös számmal jelzett ajtó mellett kis, elefántcsontszínű gombot találtam. Megnyomtam és vártam; mintha megállt volna az idő. Aztán az ajtó zajtalanul kitárult egy lábnyira. Volt valami magabiztos titokzatosság abban, ahogy kinyílt. A férfinak hosszú lába volt, hosszú dereka, széles válla, a szeme pedig barna, kifejezéstelen arcból nézett rám, mely régen megtanulta már, hogy uralkodjék a vonásain. Gyapjas dróthaja a tarkóján mélyen lenőtt, elöl pedig szabadon hagyta boltozatos, barna homlokát, melyről az első pillanatban elhamarkodottan azt hihette volna az ember, hogy némi agyvelő lakozik mögötte. Sötét tekintete szenvtelenül mért végig. Hosszú, vékony, barna ujjai az ajtó szélére fonódtak. Nem szólt semmit.
– Geiger? – kérdeztem.
Egy szemrebbenésen sem tudtam rajtakapni. Előhúzott az ajtó mögül egy cigarettát, a szájába lökte és beleszippantott. Lomha, pökhendi karikákban szállt felém a füst; s ő a füst mögül kérdezte hűvös, ráérős hangon, mely nem árult el több szenvedélyt, mint ha azt mondaná a kártyaszobában: maga oszt.
– Hogy micsoda?
– Geiger. Arthur Gwynn Geiger. Az a pofa a könyvekkel.
A férfi sietség nélkül végiggondolta ezt. Lefelé nézett, a cigarettája végére. A másik keze, amellyel eddig az ajtót fogta, eltűnt. A válla mozgásából arra lehetett következtetni, hogy integet avval a kezével.
– Nem ismerek ilyen nevű embert – válaszolta. – Errefelé lakik?
Elmosolyodtam. Ez nem tetszett neki. Csúnyán nézett rám.
– Maga Joe Brody? – kérdeztem.
A barnára sült arc kifejezése megkeményedett.
– És ha igen? Óhajt valamit, öregem... vagy csak nincs jobb szórakozása?
– Szóval maga Joe Brody – mondtam. – És nem ismer senkit, akit Geigernek hívnának. Különös.
– Valóban? Talán magának van különös humora. Hordja el magát, és próbálja ki valahol valaki máson.
Az ajtóhoz támaszkodtam, és ábrándos mosollyal néztem rá.
– Magánál vannak a könyvek, Joe. Nálam van a baleknévsor. Üdvös lenne, ha össze tudnánk ülni egy-két szóra.
Nem vette le a tekintetét az arcomról. Mögötte a szobában halk nesz hallatszott, mintha függönykarika csörrenne halkan egy fémrúdon. A férfi oldalt fordulva egy pillantást vetett a szobába. Aztán szélesebbre tárta az ajtót.
– Miért ne... ha úgy gondolja, hogy mondanivalója van számomra – vetette oda hűvösen. Félreállt az ajtóból. Elmentem mellette, be a szobába.
Derűs szoba volt, a berendezése jó és nem zsúfolt. A hátsó falon franciaajtó nyílt egy kőteraszra s az előhegyeket elborító köd látványára. A nyugati falon, az ablakok mellett, csukott ajtó látszott, s ugyanezen a falon, a bejárattól nem messzire egy másik. Az utóbbi ajtó elé plüssfüggönyt akasztottak a szemöldökfa alatt elhelyezett, keskeny rézrúdra.
Marad a keleti fal: ezen egyáltalán nem volt ajtó. A közepén, háttal a falnak, pamlag állt, én tehát leültem erre. Brody becsukta az ajtót, és odahátrált a négyszögletes díszszögekkel kivert, magas tölgyfa íróasztalhoz. Az asztal alsó lapján cédrusfa doboz állt aranyozott kapcsokkal. A dobozt magával vitte a másik két ajtó között félúton elhelyezett fotelhez és leült. A díványra dobtam a kalapomat és vártam.
– Nos, hallgatom –- mondta Brody. Kinyitotta a szivardobozt, s a cigarettacsikkjét beledobta a mellette álló tányérba. Hosszú, keskeny szivart dugott a szájába. – Szivart? – nyújtott felém egyet. Érte nyúltam. Brody kiemelt a szivardobozból egy revolvert, és megcélozta vele az orromat. A revolverre néztem. Fekete, harmincnyolcas rendőrpisztoly volt. Pillanatnyilag nem tudtam hasonlóan súlyos ellenérvet szembeszegezni vele.
– Takaros, mi? – kérdezte Brody. – Na, álljon csak föl szépen egy pillanatra. Sétáljon előre vagy két métert. Közben szabad kis lélegzetet venni. – Ezt éppolyan kimérten és közömbösen mondta, ahogy a nehéz vagányok beszélnek a filmekben. A mozi ugyanolyanná tette mindannyiukat.
– Cc, cc – szóltam, és eszem ágában sem volt megmozdulni. – Milyen rengeteg revolver akad ebben a városban, és milyen kevés józan ész. Egy órán belül maga már a második, aki láthatóan úgy képzeli, hogy ha egyszer egy stukker van a kezében, akkor már a lába előtt hever a világ. Tegye le, Joe, és legyen esze. – Összeszaladt a két szemöldöke, és felém bökött az állával. A tekintetéből gonoszság áradt. – A másik ürgét Eddie Marsnak hívják – folytattam. – Ezt a nevet hallotta már?
– Nem. – Brody továbbra is rám szögezte a revolver csövét.
– Ha ő valaha megtudja, hogy hol járt maga az éjszaka az esőben, úgy fogja félresöpörni magát az útjából, mint egy őszi legyet.
– Mit jelentenék én Eddie Mars számára? – kérdezte hidegen Brody. A revolvert azért a térdére fektette.
– Semmit, még a nyugodt álmát sem zavarná meg – válaszoltam.
Egymásra meredtünk. Nem néztem a bal oldali ajtó plüssfüggönye alól kikandikáló, hegyes, fekete papucs felé.
– Ne értsen félre – mondta nyugodtan Brody. – Nem vagyok valami hivatásos gengszter... óvatos vagyok. Halvány fogalmam sincs róla, ki maga. Amennyit tudok, attól még fizetett bérgyilkos is lehet.
– Lehet, hogy óvatos, Joe, de nem eléggé – feleltem. – Ez az utolsó húzás a Geiger-féle könyvekkel rémes volt.
Lassú, hosszú lélegzetet vett, majd csendben kieresztette a levegőt. Aztán hátradőlt a székén, és keresztbe vetette hosszú lábait; a coltot a térdén tartotta.
– Ne áltassa vele magát, hogy szükség esetén nem fogom gondolkodás nélkül használni ezt – mondta. – Halljuk a szöveget.
– Szóljon a hegyes papucsos barátnőjének, jöjjön már elő. Alig bírja visszatartani szegény a lélegzetét.
Brody, anélkül, hogy a tekintetét levette volna a gyomorszájamról, odaszólt:
– Gyere elő, Agnes.
Félrehúzódott a függöny, és csatlakozott társaságunkhoz a zöld szemű, táncos léptű platinaszőke Geiger boltjából. Vad dühvel mért végig. Az orrlyukai kitágultak, a szeme alatt kettős karika sötétlett. Nagyon boldogtalannak látszott.
– Tudtam jól, hogy maga bajt hoz – bökte felém. – Mondtam Joe-nak, hogy minden lépésére vigyázzon.
– Nem a lépésemre kellene vigyáznia – feleltem –, hanem a saját hátsó felére.
– Szerintem ez az egész dolog nevetséges – mondta a szőke.
– Az volt mindeddig – mondtam én. – De most már valószínűleg nem az.
– Kíméljen meg az élceitől – figyelmeztetett Brody. – Joe jól vigyáz minden lépésére. Gyújts valami lámpát, hogy le tudjam puffantam az ipsét, ha úgy hozza a sora.
A szőke nő meggyújtott egy nagy, szögletes állólámpát. Belesüppedt a lámpa mellett álló székbe, aztán olyan mereven ült ott mintha szorítaná a derekán az öv. A számba vettem a szivaromat, és leharaptam a végét. Miközben a gyufát elővettem, és rágyújtottam, Brody coltja közelebbi érdeklődést tanúsított irányomban. Megízleltem a füstjét, majd azt mondtam:
– A baleknévsor, amiről beszéltem, titkosírással készült. Eddig még nem fejtettem meg, de lehet rajta vagy ötszáz név. Magánál van tizenkét ládányi könyv, csak amennyiről én tudok. Ez legalább ötszáz könyv. Néhány darab nyilván van még közben is, de számoljunk óvatosan; mondjuk, hogy ötszáz darabot tesz ki, az egész szajré. Ha a névsor megbízható, és jól be van járatva, s ha csak ötven százaléknyira is sikerül majd beindítani az üzletet, az pontosan százhuszonötezer kölcsönzést jelent. A barátnője pontosan tudja mindezt. Én csak találgatok. Akármilyen alacsonyan szabja meg az átlagos kölcsöndíjat, egy dollárnál nem lesz kevesebb. Az ilyesféle árut nem adják ingyen. Egydolláros kölcsöndíj esetén maga zsebre tett százhuszonöt darab ezrest úgy, hogy az alaptőkéje érintetlen marad. Úgy értem, Geiger alaptőkéje érintetlen marad. Ez épp elég ok rá, hogy valakit hidegre tegyenek.
A szőke nő megszólalt:
– Maga nyamvadt nagyokos, teljesen meg van őrülve!...
Brody rávicsorgott:
– Tartsd a szádat, az istenért. Tartsd a szádat.
A nő megalázottan visszahanyatlott, tartásában a csöndes gyötrődés elfojtott dühvel keveredett. Ezüstre lakkozott körmei a térdén kapirgáltak.
– Az ilyen buli nem pancsernek való – mondtam Brodynak szinte szeretettel. – Finom szakmunkást igényel, Joe, olyat, mint maga. Meg kell nyerni a fogyasztó bizalmát, és meg is kell tartani. Az ilyen alakok, akik másodkézből vásárolják a szexuális élményt, általában idegesek, mint éltesebb úrinő, ha nem találja a mellékhelyiséget. Személy szerint úgy vélem, hogy nagy hiba volt a zsarolásra is kiterjeszteni a boltot. Amellett vagyok, hogy ezt ejtsük el, és tartsuk magunkat szigorúan a legális eladáshoz és kölcsönzéshez.
Brody sötétbarna tekintete fel-alá járt az arcomon. Coltja változatlanul létfontosságú szerveim táján körözött.
– Tréfás egy fickó maga – mondta kifejezéstelen hangon. – És ki rendelkezik ezzel a csodálatos bulival?
– Maga rendelkezik vele – válaszoltam. – Hajszál híján.
A szőke fuldoklott a dühtől, körmével a fülét marcangolta. Brody nem szólt semmit. Csak nézett rám.
– Micsoda? – kiáltotta a szőke nő. – Maga azt próbálja bemesélni itt nekünk, hogy Geiger úr ilyen üzletet tartott fenn, épp a főútvonalon, ahol a legjobban szem előtt volt? Maga komplett őrült!
Udvariasan kacsintottam rá:
– Mi az, hegy. Senki előtt sem titok, hogy ez a buli fennáll. Hollywoodot épp erre találták ki. És ha egyszer egy ilyesminek léteznie kell, akkor minden gyakorlati érzékkel rendelkező zsaru szívesebben fogja venni, ha ott van szem előtt. Ugyanabból az okból, amiért támogatják a vörös lámpás negyedek létezését. Tudják, hogy hol keressenek, ha egyszer fel akarják számolni az egészet.
– Nagy isten! – szólalt meg a szőke nő. – Joe, te csak tűröd, hogy ez a sajtfejű itt üljön, és engem sértegessen? Revolverrel a kezedben, amikor ennek nincs semmije, csak egy szivarja meg a hüvelykujja?
– Kezd tetszeni nekem az ügy – válaszolta Brody. – Vannak használható gondolatai az ürgének. Tartsd a csőrödet, vagy ezzel tapasztom be. – Növekvően hanyag mozdulattal kört írt le a revolverrel.
A szőke nő hápogott, és elfordult a fal felé. Brody rám pillantott, és azt kérdezte ravaszul:
– Aztán hogyan kaparintottam volna meg én ezt a csodálatos bulit?
– Úgy, hogy lelőtte Geigert. Az éjszaka, az esőben. Pompás lövöldözni való idő volt. A baj csak az, hogy Geiger nem volt egyedül, amikor maga eltette láb alól. Maga ezt vagy nem vette észre, aminek kicsi a valószínűsége, vagy pedig hirtelen inába szállt a bátorsága, és elhúzta a csíkot. Mindenesetre elég hidegvérrel rendelkezett ahhoz, hogy kiemelje Geiger fényképezőgépéből a lemezt, és elrejtse a holttestet, hogy a könyvhistóriát elintézhesse, mielőtt a törvény értesülne arról, hogy gyilkossággal van dolga.
– Na ja – jegyezte meg lenézően Brody. A colt a térdén billegett. Barna arca kemény volt, mintha egyetlen darab fából faragták volna. – Sokat kockáztat az úr. Fene nagy mázlija van vele, hogy én csakugyan nem durrantottam le Geigert.
– Azért én változatlanul tudom ajánlani, hogy párologjon el valahova – válaszoltam derűsen. – Az isten is arra teremtette, hogy az ügyben esedékes körözvényt a maga nevére állítsák ki.
– Úgy gondolja – komorodott el Brody hangja –, hogy rám tudja kenni?
– Határozottan.
– És hogyan?
– Akad majd valaki, aki így adja elő az eseményeket. Mondtam már, hogy van egy szemtanú. Ne adja most a bambát, Joe.
Erre már robbant:
– Az a rohadt kis ringyó! – kiáltott fel. – Képes rá, a fene a pofáját! Képes rá... megtenné!
Hátradőltem, és rávigyorogtam:
– Pompás. Mindjárt sejtettem, hogy azok az aktfényképek a lányról a maga kezében vannak.
Nem szólt semmit. A nő sem szólt semmit. Hagytam, hadd emésszék meg ezt. Brody arca lassan kisimult, egyfajta szürke megkönnyebbülés ült ki rá. A coltot letette az asztal szélére, a széke mellé, de a jobb kezét nem vette el a közeléből. A szivar hamuját leverte a szőnyegre, és rám bámult; két szeme keskenyen villant az összeszűkült szemhéjak között.
– Azt hiszem, hogy maga hülyének néz engem – szólalt meg.
– Nem rosszabbnak az átlagnál; apacsnak elmegy. Ide a fényképekkel.
– Miféle fényképekkel?
– Nem lesz ez így jó, Joe – ráztam meg a fejemet. – Ha megjátssza az ártatlant, azzal nem megy semmire. Maga vagy ott volt az éjszaka, vagy megkaparintotta az aktfényképet valakitől, aki ott volt. Tudja, hogy a lány ott volt, ezért fenyegettette meg a barátnőjével Mrs. Regant, hogy rendőri körözvény készül a húga ellen. Ehhez két esetben tudhatott eleget: ha látta, hogy mi történt, vagy ha a birtokában van a fénykép, és tudja, hogy hol és milyen körülmények között készült. Na, ide vele, legyen esze.
– Nérni dohányra lenne szükségem – mondta Brody. Egy kissé oldalt fordult, hogy a zöld szemű, szőke hölgyre nézzen. A hölgy e pillanatban távolról sem volt zöld szemű, és csak igen felületes szemlélő mondhatta volna szőkének. Ernyedt volt, mint a frissen lőtt nyúl.
– Nincs dohány – válaszoltam Brody-nak.
Keserűen nézett rám:
– Hogy akadt a nyomomra?
Előhúztam a tárcámat, és engedtem, hogy egy pillantást vessen a seriffcsillagra.
– Geiger után nyomoztam... egy megbízóm ügyében. Ott voltam kint az esőben az éjszaka. Hallottam a lövéseket. Berohantam. A gyilkost nem láttam, de minden mást igen.
– És tartotta a száját – pillantott rám sokatmondóan Brody.
Eltettem a tárcámat.
– Igen – ismertem be. – Mindeddig igen. Megkapom a fényképeket, vagy sem?
– És a könyvek? – mondta Brody. – Ezt nem értem.
– Nyomon követtem a fuvart Geiger boltjától. Tanúm is van.
– Az a hímringyó?
– Miféle hímringyó?
Ismét komoran nézett:
– A kölyök, aki az üzletben dolgozik. Mihelyt a teherkocsi elment, lelépett. Agnes azt sem tudja, hogy hol lakik.
– Ezzel is előrébb jutottunk – mosolyogtam rá. – Ez az oldala a dolognak nyugtalanított egy kicsit. Járt valamelyikük Geiger lakásán... előbb is, mint tegnap éjszaka?
– Tegnap éjszaka sem – mondta élesen Brody. – A lány tehát azt mondja, hogy én puffantottam le Geigert, igaz?
– Ha a fényképek a kezemben lennének, talán meg tudnám győzni róla, hogy nem jól látta. Volt ott egy kis ivászat is, s esetleg annak tudható be a tévedése.
– Gyűlöl engem az a lány – sóhajtott fel Brody. – Dobtam. Fizetett, az igaz, de meg kellett tennem mindenképpen. Túlságosan dilis a nő egy magamfajta, szimpla ürgének. – Megköszörülte a torkát. – Nem lehetne szó mégis valami aprópénzről? Cefetül le vagyok égve. Olajra kell lépnünk Agnesszel.
– Az ügyfelemtől nem kap.
– Ide hallgasson...
– Ide a fényképekkel, Brody.
– Ó, a fene – mondta. – Maga nyert. – Felállt, és az oldalzsebébe csúsztatta a coltot. Bal keze a zakója belső zsebéhez nyúlt, s ahogy ott tartotta, arcát egyszerre eltorzította a düh: valaki megnyomta a lakás csengőjét, s nem is eresztette el.

XV.
Brodynak nem volt ínyére a dolog. Beszívta az alsó ajkát, szemöldökét pedig erősen összevonta. Egész arca ravasz, sunyi és alattomos kifejezést öltött.
A csengő tovább dalolt. Nekem sem volt különösebben ínyemre ez a fordulat. Ha netán Eddie Mars futna be a legényeivel, benne vagyok a pácban, már azért, hogy egyáltalán itt találtak. Ha a rendőrség, ők olyan helyzetben fognak fülön, amikor nem szolgálhatok nekik egyébbel egy lebilincselő mosolynál. Ha netán Brody egy barátja az – feltéve hogy van neki ilyen –, nehezebb diónak bizonyulhat, mint Brody.
A szőke nőnek sem volt ínyére a dolog. Hirtelen felugrott, és félkezével a levegőbe csapott. Arca most öreg és csúnya volt az idegességtől.
Brody, miközben szemmel tartott engem, kirántott egy kis fiókot az íróasztalában, és kivett belőle egy csontmarkolatú automata fegyvert. Odanyújtotta a nőnek. A szőke odasiklott hozzá, és reszketve elvette a fegyvert a kezéből.
– Ülj oda mellé – mondta Brody. – Alacsonyan célozz rá, és ne az ajtó felé. Ha valami ostobaságra készül, cselekedj a saját belátásod szerint. Nem lehet minket olyan egyszerűen elintézni, babám.
– Ó, Joe! – jajdult fel a nő. Mellém lépett, felült a díványra, s a lábam ütőerére szegezte a revolver csövét. Nem tetszett nekem a rángatózó pillantása.
A csengő búgása abbamaradt, s gyors, türelmetlen kopogás követte a fán. Brody a zsebébe tette a kezét, a fegyverére, odasétált az ajtóhoz, és bal kezével kinyitotta. Aztán visszahátrált a szobába, mögötte Carmen Sternwood bukkant fel, apró revolvert szegezve a férfi vékony, barna szájára.
Brody hátrált előle, ajka szavakat formált, arcán rémület ült. Carmen, becsukta az ajtót maga mögött, s nem nézett sem rám, sem Agnesre. Óvatosan hátráltatta Brodyt, miközben kidugta a nyelvét. Brody kivette a zsebéből mind a két kezét, és engesztelő, mozdulatokat tett a lány felé. Két szemöldöke görbék és szögletek különös összevisszaságát rajzolta a homlokára. Agnes levette rólam a revolvert, és Carmen felé fordította. Kezem előrelendült, és ujjaim szorosan rákulcsolódtak a kezére, hüvelykujjam közben a biztonsági zárra szorult. A zár már a helyén volt. Én ott tartottam. Rövid, néma küzdelem következett, melyre sem Brody, sem Carmen nem figyelt oda. Megszereztem a fegyvert. Agnes lihegett, és egész testében remegett. Carmen arca olyan volt, mint a lerágott csont, s a lélegzete sziszegett. Fakó hangon mondta:
– A képeimért jöttem, Joe.
Brody nyelt egyet, és mosolyogni próbált.
– Hogyne, kislány, hogyne. – Az a vékony, élettelen hang, ahogy ezt mondta, annyira emlékeztetett arra a másik hangra, amelyet velem szemben használt, mint egy robogó zümmögése a tíztonnás teherautó robajára.
– Te lőtted le Arthur Geigert – mondta Carmen. – Láttalak. A képeimért jöttem.
Brody elzöldült.
– Hé, Carmen, várjon egy pillanatig! – kiáltottam.
A szőke Agnesbe egyszerre visszatért az élet. Feje lebukott, és fogait a jobb kezembe mélyesztette. Még egy kis lárma árán leráztam magamról.
– Hallgass rám, kislány – mondta Brody. – Hallgass rám egy percre...
A szőke felém köpött, rávetette magát a lábamra, és most abba próbált beleharapni. Fejbe vágtam a fegyverrel, nem túl erősen, és igyekeztem felállni. Lecsúszott a lábamhoz, és a két karjával átölelte a lábamat. Hanyatt estem a díványon. Erőt adott neki a szerelem vagy a félelem, vagy mind a kettő őrülete; bár az is lehet, hogy egyszerűen csak erős volt.
Brody az orra előtt lebegő, kis revolver után kapott. Mellényúlt. A fegyver éles, nem túl hangos koppanást hallatott. A golyó a franciaablak egyik visszahajtott lapjába fúródott, és betörte az üveget. Brody retteneteset nyögött; lezuhant a padlóra, és kirántotta Carmen alól a lábait. Carmen összecsuklott, és a kis revolver elkorcsolyázott valahova, a szoba sarkába. Brody fürgén a térdére emelkedett, és a zsebe felé nyúlt.
Fejbe vágtam Agnest, ezúttal kevesebb gyöngédséggel, mint az előző alkalommal, lerúgtam a lábamról és felálltam. Brody felpillantott. Megmutattam neki az automatát. A zsebe felé tapogatózó keze erre megállt.
– Krisztusom! – szűkölte. – Ne engedje, hogy meggyilkoljon ez a lány!
Elnevettem magam. Úgy röhögtem, mint egy elmebeteg; nem tudtam abbahagyni. A szőke Agnes éppen fölült a padlón, két kézzel a szőnyegre támaszkodva, a száját kitátva, s egy fürtnyi, fémesszőke haj belelógott a jobb szemébe. Carmen négykézláb kúszott a földön, még mindig sípolva lélegzett. Apró revolverének fémteste a túlsó sarokban csillogott, a szegélyléc mellett. Ő rendületlenül kúszott feléje.
Meglóbáltam Brody felé a fegyverraktár rám eső részét.
Elmentem a földön kúszó lány mellett, és felemeltem a fegyvert. Carmen rám nézett, és kuncogni kezdett. Zsebre tettem a revolverét, és megpaskoltam a hátát.
– Álljon fel, angyal. Éppúgy mászik itt, mint egy pekingi pincsi.
Odamentem Brodyhoz, a bordái közé nyomtam az automatát, és kiemeltem a zsebéből a coltot. Most már az én kezemben volt a teljes árumintavásár. A zsebeimbe tömködtem a revolvereket, és Brody elé tartottam a tenyeremet:
– Ide vele.
Bólintott, megnyalta az ajkát, s tekintetéből még mindig rémület sugárzott. Előhúzott a felső zsebéből egy vastag borítékot, és a kezembe adta. Egy előhívott lemez volt benne és öt csillogó másolat.
– Biztos, hogy mind itt van?
Bólintott ismét. A saját belső zsebembe csúsztattam a borítékot és elfordultam. Agnes időközben visszakerült a pamlagra, s most a haját igazgatta. Gyűlölettől csöpögő pillantással méregette Carment. Addigra már a talpán állt Carmen is; kinyújtott kézzel jött felém, még mindig kuncogva és sziszegve. Egy kevés hab gyűlt össze a szája sarkán. Apró, fehér fogai megvillantak az ajkai között.
– Megkaphatom már? – kérdezte félénk mosollyal.
– Bízza rám ezeket. Menjen haza.
– Haza?
Odaléptem az ajtóhoz, kinéztem a folyosóra. Békésen fújt végig rajta a hűvös, éjszakai légvonat. Nem bámészkodtak izgatott szomszédok az ajtókban. Elsült egy kis revolver, betört egy ablaktáblát, de az efféle zajok manapság már nem mennek eseményszámba. Kitártam az ajtót, és fejemmel intettem Carmennek. Bizonytalanul mosolyogva felém indult.
– Menjen haza, és várjon meg ott – mondtam csillapítóan.
Felemelte a hüvelykujját, aztán bólintott, és elsiklott mellettem, kiment a hallba. Közben ujjaival megérintette az arcomat.
– Ugye, maga vigyázni fog a kicsi Carmenre? – kérdezte.
– Rendben.
– Maga stramm fiú.
– Amit lát, az mind semmi – válaszoltam. – A jobb combomra egy bali táncosnő van tetoválva.
Szeme kerekre tágult.
– Undok – mondta, és egy ujjal megfenyegetett Aztán suttogva kérdezte: – Megkaphatom a pisztolyomat?
– Most nem. Majd később. Én elviszem.
 Hirtelen átölelte a nyakamat, és szájon csókolt.
– Maga tetszik nekem – mondta. – Maga nagyon tetszik Carmennek.
Végigszaladt a hallon pajkosan, mint egy kismadár, intett felém a lépcső tetejéről, aztán leszaladt a lépcsőn, és eltűnt a szemem elől.
Visszatértem Brody lakásába.

XVI.
Odaléptem a visszahajtott franciaablakhoz, és megnéztem a kis betört üvegkockát a felső részen. A Carmen revolveréből származó golyó szétzúzta az üveget, mintha belevágtak volna. Nemcsak lyukat ütött rajta. A vakolatban volt egy kis lyuk, hamar ráakadhatott, akinek jó a szeme. A törött üveglap elé húztam a függönyt, és kivettem a zsebemből Carmen revolverét. Banker Special típus volt, huszonkettes, üreges hegyű golyókkal. Gyöngyházból volt a markolata, s a belesüllyesztett, kerek ezüstlemezen ez a véset állt: Owentől Carmennek. Minden férfiből majmot csinált.
Zsebre vágtam a revolvert, leültem Brody mellé, és belenéztem sivár, barna szemébe. Eltelt egy perc. A szőke hölgy az arcát hozta rendbe a zsebtükre segítségével. Brody egy cigarettával babrált, aztán odabökte:
– Most meg van elégedve?
– Eddig igen. Miért Mrs. Regant akarta megvágni, és nem az öregurat?
– Az öregúr már tejelt egyszer. Vagy hat-hét hónapja. Úgy számoltam, hogy most már esetleg begorombulna, és a rendőrséghez fordulna.
– Miből gondolta, hogy Mrs. Regan nem fog szólni az apjának?
Gondosan mérlegelte a kérdést; közben a cigarettáját szívta, és le nem vette a tekintetét az arcomról. Végül megszólalt:
– Mennyire ismeri a nőt?
– Kétszer találkoztam vele. Magának sokkal jobban kell ismernie, ha megkockáztatta, hogy megvágja ezzel a fényképpel.
– Épp eleget tekereg mindenfelé. Sejtem, hogy akad egy-két rázós ügye, s nem szeretné, ha az öregúr tudomást szerezne ezekről. Sejtem, hogy könnyen fel tudja hajtani az öt lepedőt.
– Ez így meglehetősen gyönge – válaszoltam. – Na de hagyjuk. Le van égve, igaz?
– Teljesen fejre álltam; egy hónapja már, hogy színét sem láttam pénznek.
– Miből él?
– Biztosítás, Puss Walgreen-iroda, a Fulwider Buildingben a Western Boulevard és a Santa Monica Street sarkán.
– Ember, ha maga egyszer megszólal, akkor már beszél. A könyvek itt vannak a lakáson?
Csettintett egyet a fogával, és nemet intett barna kezével. Kezdett visszaszivárogni belé az önbizalom.
– Hogy a fenébe! Letétben, egy raktárban.
– Először ide hozatta valakivel, majd rögtön utána kihívatta az embereket a raktárból, és elvitette?
– Persze. Nem fogom egyenesen Geigertől odaszállíttatni; hát nem igaz?
– Dörzsölt fickó – mondtam csodálattal. – Van valami terhelő bizonyíték a lakásban jelenleg?
Ismét kiült az arcára a nyugtalanság. Hevesen megrázta a fejét.
– Kitűnő – mondtam én. Agnesre néztem. Már végzett a kikészítésével, s most a falra meredt üres tekintettel, minket alig hallott meg. Arcán az első feszültség és a megrázkódtatás múltán fellépő bágyadtság tükröződött.
– Nos? – pillantott föl óvatosan Brody.
– Hogy szerezte meg a fényképet?
Komor tekintetet vetett rám:
– Hallgasson ide: megkapta, amiért jött, és nem mondhatja, hogy sokba került magának. Szép, tiszta munkát végzett. Most menjen, és adja tovább a megbízójának. Én tisztán állok. Nem tudok semmiféle fényképről, nem igaz, Agnes?
A nő kinyitotta a szemét, és tétován s nem valami hízelgő tekintettel mérte végig.
– Egy félvagány – mondta fáradt szipákolással. – Ez az én formám. Sohasem tudtam még kifogni valakit, aki igazán vagány, mindig és mindenben. Soha, de soha.
Rámosolyogtam:
– Nagyot ütöttem a fejére?
– Maga is, mint minden férfi, akivel valaha dolgom volt.
Pillantásom visszatért Brodyra. Épp a cigarettát csípte az ujjai közé, szinte rángatózó mozdulattal. Egy kicsit remegett a keze. Barnára sült faarca még mindig sima volt.
– Meg kell állapodnunk a mesénkben – mondtam. – Carmen például nem járt itt. Ez nagyon fontos. Nem járt itt. Ha látta, csak ébren álmodott.
– Hajaj! – kacsintott gúnyosan Brody. – Ha maga mondja, haverom, és ha... – Tenyérrel felfelé kinyújtotta a kezét, s finoman összedörzsölte a három ujját.
– Meglátjuk – bólintottam. – Talán lehet szó valami kisebb hozzájárulásról. Az biztos, hogy nem ezresekben fogja számolni. Namármost, hogy szerezte meg a fényképet?
– Egy ürge a zsebembe csúsztatta.
– Aha. Egy ürge, aki éppen arra sétált az utcán. Többé meg sem ismerné. Azelőtt sose látta.
– Kiesett a zsebéből – ásított Brody.
– Aha. Tud alibit bizonyítani tegnap éjszakára, fapofa?
– Hogyne. Itt voltam, ahol most. Agnes-szel együtt. Oké, Agnes?
– Ember, én kezdem ismét sajnálni magát – mondtam.
Hirtelen tágra kerekedett a szeme, a szája szétnyílt, s a cigaretta ott billegett az alsó ajkán.
– Félelmetesen dörzsöltnek képzeli magát, s közben olyan rémesen ostoba – folytattam. – Még ha nem kötik is fel egyenesen Quentinben, akkor is hosszú, sivár és magányos évek várnak magára.
Megrándult a kezében a cigaretta, és hamu hullott a mellényére.
– S közben eltöprenghet rajta, hogy milyen dörzsölt fickó maga – fejeztem be.
– Tűnjön innen – bökte ki egyszerre komoran. – Lépjen le. Elég volt a süket dumájából. Lógás.
– Oké. – Felálltam, odamentem a magas tölgyfa asztalhoz, kivettem a zsebeimből a két revolverét, letettem őket az itatóspapírra, egymás mellé úgy, hogy a két cső épp párhuzamosan feküdjön. Felemeltem a kalapomat, a pamlag mellől, a padlóról, és elindultam az ajtó felé.
– Hé! – kiáltott utánam Brody.
Megfordultam, vártam. Úgy rángatózott a cigarettája, mint egy marionettbaba a spirálrugóján. – Szent a béke, igaz? – kérdezte.
– Hogyne, természetesen. Szabad országban élünk. Nem kötelező szabadlábon maradnia, ha egyszer nem akar. Feltéve, hogy rendes amerikai állampolgár. Mondja, rendben van az állampolgársága?
Csak nézett, és a cigarettáját táncoltatta. A szőke Agnes lassan felém fordította a fejét, és ő is rám bámult mereven. A sunyiságnak, a bizonytalanságnak és a tehetetlen dühnek csaknem azonos vegyüléke tükröződött mindkettőjük szemében. Agnes hirtelen felemelte ezüstözött körmeit, kitépett egy szálat a hajából, és egy keserű mozdulattal kettészakította.
– Maga sem fog elrohanni a rendőrökhöz, testvér – mondta feszesen Brody. – Nem fog elrohanni, ha egyszer Sternwoodéknak dolgozik. Túl sokat tudok a családról. Megkapta a fényképeit, és biztos lehet, hogy mi hallgatunk, mint a sír. Menjen, adja tovább, amit szerzett.
– Döntse el végre, mit óhajt – válaszoltam.– Azt mondta, hogy lépjek le, én kifelé indultam, erre utánam ordított, mire én megálltam: most éppen megint megyek kifelé. Így óhajtja?
– Nincs semmi a kezében, amit ellenem fordíthat – szólt Brody.
– Két gyilkosság mindössze. Nem nagy tétel a maga köreiben.
Egy hüvelyknyinél nem ugrott magasabbra, de a hatása olyan volt, mintha a mennyezetig meg sem akarna állni. A dohányszínű szivárványhártya körül megvillant a szeme fehérje. Barna arcbőre zöldes árnyalatot öltött a villanyfényben.
A szőke Agnes mély, állati jajdulást hallatott, és a kerevet végén heverő párnába temette a fejét. Ott álltam, és csodálattal szemléltem combjainak nyújtott vonalát.
Brody lassan megnyalta a szája szélét, úgy szólalt meg: 
– Üljön le, haverom. Lehet, hogy nyújthatok még valamit magának. Mi ez a blöff a két gyilkossággal?
Nekitámaszkodtam az ajtónak.
– Hol tartózkodott tegnap este hét óra harminckor, Joe?
Mogorván elhúzódott a szája, s a padlóra meredt.
– Figyeltem egy pofát, aki jól ült egy bizonyos buliban, s nekem az volt az elképzelésem; hogy ráférne egy üzlettárs. Geigerről beszélek. Időnként megfigyelés alatt tartottam, hogy lássam, vannak-e nehézsúlyú kapcsolatai. Sejtettem, hogy vannak haverjai valahol, különben nem rázná olyan nyíltan a rongyot. A lakására mindenesetre nem járnak fel. Csak a bőrök.
– Nem figyelt eléggé – válaszoltam. – Tovább.
– Az éjszaka is ott parkoltam a Geiger háza előtti utcában. Zuhogott az eső, behúzódtam a kupékocsimba, nem láttam semmit. Egy kocsi állt Geiger házával szemben, és még egy kicsit feljebb. Ezért maradtam én alul. Lent, ahol álltam, egy nagy Buick parkolt, s később odasétáltam, hogy egy pillantást vessek rá. Vivian Regan nevére volt kiállítva a forgalmi engedélye. Nem történt semmi, hát elhúztam a csíkot. Ez minden. – Meglóbálta a cigarettáját. Tekintete fel-le kalandozott az arcomon.
– Előfordulhat – válaszoltam. – Tudja, hogy hol van most az a Buick?
– Honnan tudnám?
– A seriff garázsában. Négyméteres víz alól emelték ki ma reggel a Lídó alatti mólónál. Egy halott volt benne. Fejbe verték, a kocsit beirányozták orral a tenger felé, aztán benyomták a kézigázt.
Brody nehezen lélegzett. Egyik lábával nyugtalanul dobolt a padlón.
– Te jó ég, ember, ezt azért mégsem kenheti rám – mondta rekedten.
– Miért ne? A Buick maga szerint is ott állt lent, Geiger háza mögött. Nos, Mrs. Regan nem vitte ki az este. A sofőrje vitte ki, egy Owen Taylor nevű ipse. Elment Geigerhez, hogy néhány szót váltson vele; mert Owen, Taylor bele volt esve Carmenbe, s nem tetszettek neki Geiger kisded játékai a lánnyal. Hátul jutott be egy feszítővassal meg egy revolverrel, és rajtakapta Geigert, amint épp fényképfelvételt készített az anyaszült meztelen Carmenról. Erre elsült a revolvere, ahogy ez revolvereknél már szokásos; Geiger holtan esett össze, Owen pedig elfutott, de előbb még kiemelte a gépből a negatívot, melyet Geiger épp akkor exponált. Mire maga utánaeredt, és elvette tőle a fényképet. Hogyan jutott volna hozzá másképp?
Brody megnyalta a szája szélét.
– Hát igen – vetette oda. – Csakhogy ez még nem jelenti azt, hogy én nyírtam ki a palit. Tény, hogy láttam a gyilkost, amint lefelé vágtat a hátsó lépcsőn, beszáll a Buickjába és elfüstöl. A nyomába szegődtem. Legurult a kanyon fenekére, a Sunset Boulevard-on nyugatnak hajtott. Beverly Hills után megcsúszott, le az útpadkára, és meg kellett állnia; én pedig eléálltam, és megjátszottam a zsarut. Volt revolvere, de a reflexe lassúnak bizonyult, leütöttem. Átkutattam a ruháját, megnéztem, kicsoda, és puszta kíváncsiságból elemeltem a lemezkazettát. Azon törtem a fejem, hogy hogy is van ez az egész história, közben becsurgott az eső a nyakamba, amikor egyszerre magához tért, és kiütött a kocsiból. Mire összeszedtem magam, már túl volt a látóhatáron. Ekkor láttam utoljára.
– Honnan tudta, hogy épp Geigert lőtte le? – kérdeztem nyersen.
Brody vállat vont.
– Az a gyanúm, hogy ő volt, de az is lehet, hogy tévedek. Amikor előhívtam a lemezt, és megláttam, mi van rajta, akkor már kezdtem biztos lenni benne. Aztán, amikor Geiger ma nem jött be az üzletbe, és nem vette fel a telefont, akkor már egészen biztos voltam benne. Mire úgy gondoltam, hogy a legfőbb ideje lesz elszállítani a könyveket, egy gyors húzással szert tenni villamospénzre a Sternwood családtól, és egy időre elhúzni a csíkot.
Bólintottam.
– Ez ésszerűen hangzik. Lehet, hogy maga mégsem gyilkolt meg senkit. Hova rejtette el Geiger testét?
Felvonta a szemöldökét. Aztán elvigyorodott.
– Almás az egész. Ezt takarítsa meg. Gondolja, hogy visszamentem volna oda a holttesttel vacakolni, amikor nem tudhatom, melyik pillanatban fordul be csikorgó kerékkel a sarkon két autóra való karhatalom? Almás.
– Valaki elrejtette a holttestet – mondom én.
Brody vállat vont. Arcáról nem tűnt el a vigyorgás. Nem hitt nekem. Épp tovább hitetlenkedett, amikor a bejárati csengő újra megszólalt. Brody hirtelen mozdulattal felugrott, s tekintete megkeményedett. Az asztalon fekvő revolverei felé pillantott.
– Szóval visszajött a nő? – mondta komoran.
– Ha ő az, akkor sincs nála a pisztolya – vigasztaltam. – Más barátai nincsenek?
– Csak egy – mondta komoran. – Torkig vagyok már ezzel a komámasszony-hol-az-olló játékkal. – Az asztalhoz lépett és elvette a coltot. Lefelé tartotta a combja mellett, és odament az ajtóhoz. A bal kezét rátette a kilincs gombjára, elfordította, lábnyira kinyitotta az ajtót, és odahajolt a nyílásba, szorosan a combjához szorítva a fegyvert.
– Brody? – kérdezte egy hang.
Brody válaszolt, nem hallottam, mit. A két gyors dördülés elfojtott hangot adott. Nyilván egészen odanyomták a férfi testéhez a fegyver csövét. Brody megingott, nekidőlt az ajtónak, melyet testének súlya döngve becsapott. Lecsúszott az ajtó lapján. Lábai messze rúgták a szőnyeget. Bal keze lehullott a kilincsről, és karja puffanva a padlóra csapódott. Feje az ajtó széléhez támaszkodott. Nem mozdult. A colt ott lógott a bal kezében.
Átugrottam a szobán, és félregördítettem, épp annyira, hogy ki tudjam nyitni az ajtót, és keresztülpréseljem magam rajta. Az egyik ajtóból, éppen szemben, egy asszony bámult kifelé. Arcára kiült a rémület, s karomszerű keze a folyosó irányába mutatott.
Végigfutottam a folyosón, s a csempézett lépcsőknél egy lefelé szaladó ember dobogó lépteit hallottam; majd magam is lefelé indultam a hang után. A földszinten, ahogy leértem, épp csöndesen becsukódott a házkapu, s szaladó lábak csattogtak kint, a kövezeten. Elértem az ajtót, mielőtt még becsukódott volna, felrántottam és kirohantam rajta. Egy magas, kalap nélküli, bőrzekés alak szaladt keresztül az utcán átlósan, a parkoló kocsik között. Megfordult, és valami fellángolt. Két nehéz kalapácsütés csattant mögöttem a vakolt falon. A hosszú alak továbbszaladt, lebukott két autó között és eltűnt.
Megállt mellettem egy férfi, és megkérdezte:
– Mi történt?
– Egy kis lövöldözés, de még nincs vége – válaszoltam.
– Jézusom! – A férfi beszaladt a házba.
Végigsiettem a járdán, le a kocsimhoz, beszálltam, és begyújtottam a motort. Kikanyarodtam a járda mellől, és nem túl gyorsan lefelé hajtottam. Az utca másik oldalán nem indult kocsi. Mintha lépéseket hallottam volna, de ebben nem voltam biztos. Másfél saroknyit hajtottam lefelé, a kereszteződésnél megfordultam, és visszafelé indultam. Halk füttyszó hallatszott a járda felől. Majd léptek zaja. Megálltam egy parkoló kocsi mellett, kiszálltam, besiklottam két kocsi közé, ott lekuporodtam. A zsebemből elővettem Carmen apró revolverét.
A léptek hangosabbá váltak, a vidám fütyörészés tovább folytatódott. Egy pillanattal később felbukkant a bőrzeke. Kiléptem a két kocsi közül, és megszólítottam.
A fiú megpördülve felém fordult, aztán felemelkedett a jobb keze, hogy becsússzon a zekéje alá. Két szeme nedvesen csillogott a kerek utcai lámpák fényében. Ragyogó, fekete mandulaszemek, sápadt, csinos arc, hullámos, fekete hajjal, mely mélyen előrenőtt a halántéka két oldalán. Valóban felettébb csinos fiú volt ez a fiú, onnan a Geiger boltjából.
Ott állt, némán nézett rám, jobb keze a zekéje szélén nyugodott, de még nem nyúlt be. Én lefelé tartottam az apró revolvert a lábam mellett.
– Biztos sokat gondoltál a hercegnődre – mondtam.
– Menjen a jó... – jegyezte meg halkan a fiú, s mozdulatlanul állt a parkoló kocsik és a járda belső oldalát képező másfél méter magas támfal között.
A távolból feljajdult egy fölfelé közeledő sziréna hangja. A fiú feje a hang felé rándult. Melléléptem, és belenyomtam a fegyveremet a bőrzekéjébe.
– Én vagy a zsaruk? – kérdeztem.
Feje kissé oldalt billent, mintha pofon vágtam volna.
– Ki maga? – kérdezte.
– Geiger barátja.
– Hagyjon békén, piszok strici.
– Ez apró revolver, fiam. Beleeresztek egyet a köldöködbe, és három hónapba fog telni, amíg egyáltalán lábra állsz. De lábra fogsz állni. És módod lesz besétálni a szép, új gázkamrába, odafent Quentinben.
– Menjen a jó... – mondta ő. A keze benyúlt a zekéjébe. Mélyebben belenyomtam a fegyvert a gyomrába. Hosszú, halk sóhajt hallatott, keze eltávolodott a zekéjétől, s ernyedten lógott a teste mellett. Széles vállai beomlottak. – Mit akar tőlem? – kérdezte suttogva.
Benyúltam a zekéje alá, és kihúztam belőle az automatát.
– Gyerünk, öcskös, a kocsimba.
Ellépett mellettem, én megtaszítottam hátulról.
– A volán mögé, öcsi. Te vezetsz.
Besiklott a kormánykerék alá, beültem én is mellé.
– Hadd menjen el a járőrkocsi felfelé. Azt fogják hinni, hogy félreálltunk, amikor meghallottuk a szirénát. Aztán fordítsd lefelé a kocsit, hazamegyünk.
Eltettem Carmen revolverét, és a fiú bordájának szegeztem az automatát. Hátranéztem az ablakon át. Most már egészen hangos lett a sziréna üvöltése. Két vörös lámpa izzott az utca közepén. Megnőttek, egybeolvadtak, aztán a kocsi vad robajjal elhúzott mellettünk.
– Indíts – mondtam.
A fiú begyújtotta a kocsit, és lefelé indult.
– Hazamegyünk – mondtam. – A Laverne Terrace-ra.
Sima ajka elfintorodott. Nyugat felé fordult a kocsival a Franklinon.
– Naiv ember vagy. Hogy hívnak?
– Carol Lundgren – mondta élettelenül.
– Nem a megfelelő madarat lőtted le, Carol. Joe Brody nem gyilkolta meg a hercegnődet.
Mondott három szót és továbbhajtott.

XVII.
A Laverne Terrace eukaliptuszfáinak magas ágai között derengett vörös udvarával a fogyó hold. Lentről, egy házból hangosan szólt a rádió. A fiú lefordult a kocsival a Geiger háza előtti puszpángsövényhez, leállította a motort, aztán ott ült, mindkét kezét a kormányon nyugtatva, s mereven nézett maga elé. A Geiger-villa sövényén át nem szivárgott ki semmi fény.
– Van valaki otthon, fiam? – kérdeztem.
– Ezt magának kéne tudni.
– Honnan tudnám?
– Menjen a jó…
– Ki akarod köpni a fogaidat?
Feszesen elvigyorodott, s megmutatta a fogsorát. Aztán kirúgta az ajtót és kiszállt. Kiugrottam utána. Két öklét a csípőjére téve, némán bámult a sövény teteje fölött a házra. – Helyes – mondtam. – Neked van kulcsod hozzá. Gyerünk befelé.
– Ki mondta, hogy van kulcsom?
– Ne játszd meg magad, öregem. Kaptál a lovagodtól. Szép, rendes, férfias kis szobád van odabent. Ha hölgy látogatói voltak, akkor kirúgott téged, és bezárta a szobát. Miként Caesar, ura volt a nőknek, s asszonya a férfiaknak. Azt képzeled, hogy nem látok át két ilyen figurán, mint ő meg te?
Változatlanul nagyjából rászegezve tartotta az automatát; de nem törődött vele, rám vetette magát. Egyenesen az államat találta. Elég gyorsan hátraléptem, így nem estem el, s az ütés is sokat veszített az erejéből. Hatalmas egyenes akart lenni, csakhogy az ilyen homokosnak rongyból vannak az izmai, akármilyen széles is a válla.
Ledobtam a suhanc lábához a revolvert:
– Ha esetleg használni tudod.
Villámgyorsan hajolt le érte. Nem állíthatnám, hogy lomhán mozgott. Az öklöm oldalról a nyakába süllyedt. Oldalt dőlt, a fegyver után kotorászott, de nem érte el. Felvettem újra, és bedobtam a kocsiba. A fiú négykézlábra tápászkodott, és természetellenesen kerekre tágult szemekkel meredt rám. Köhintett, és a fejét rázta.
– Csak nem akarsz verekedni? – mondtam. – Nem kár a kondíciódért?
De ő akart verekedni. Úgy vágódott nekem, mint egy katapultból kilőtt repülőgép, s lebukva át akarta karolni a térdemet. Oldalt léptem, és a könyökhajlásomba fogtam a nyakát. Veszettül kaparta a földet, sikerült maga alá húznia a lábait annyira, hogy a legérzékenyebb helyen megszorongasson. Megcsavartam, és feljebb emeltem valamivel. Elértem a jobb csuklómat a bal kezemmel, a jobb csípőcsontommal feléje fordultam, s ekkor egy pillanatig egyensúlyozó testek játéka volt az egész. Mintha ott függenénk a ködös holdfényben, két torz alak, lábunk az utat kaparja, s lélegzetünk a megerőltetéstől zihál.
A jobb alsó karom most a légzőcsöve alatt kulcsolta át a nyakát, s benne volt mindkét karom ereje. Veszetten kaparta lábaival a földet, és most már nem zihált. Meg volt bénítva. Bal lába felemelkedett oldalt, a térde megroggyant. Még egy fél percig tartottam így. A karomon csüngött, hatalmas súllyal, alig bírtam megtartani. Aztán elengedtem. Ájultan terült el a lábamnál. Odaléptem a kocsihoz, kivettem a kesztyűtartóból egy pár bilincset, a háta mögé csavartam a csuklóit, és rákattantottam. A hónaljánál fogva felemeltem, és nagy nehezen bevonszoltam az élő sövény mögé, hogy az utcáról ne lehessen rálátni. Visszamentem a kocsihoz, feljebb vittem vagy száz lépésnyire és bezártam.
Mikor visszaértem, még nem volt magánál. Kulccsal kinyitottam az ajtót, a fiút bevonszoltam a házba, aztán az ajtót becsuktam magunk mögött. Ekkor már kezdett lélegzet után kapkodni. Lámpát gyújtottam. Rezegve kinyílt a szeme, s lassan megállapodott rajtam.
Lehajoltam úgy, hogy a térdével ne tudjon elérni, s azt mondtam:
– Maradj veszteg, vagy megkaphatod ugyanezt még egyszer, még többet is. Csak feküdj mozdulatlan, és tartsd vissza a lélegzetedet. Tartsd vissza, ameddig csak bírod, és amikor már nem bírod, akkor mondd azt magadban, hogy most már lélegzetet kell venned, hogy elfeketült az arcod, hogy kiugranak a szemgolyóid, és most már lélegzetet fogsz venni, csakhogy leszíjazva ülsz egy székben, egy csinos kis gázkamrában, odafent San Quentinben, és minden erőddel küzdeni fogsz azért, hogy ne végy lélegzetet, mert nem levegőt fogsz vele beszívni, hanem ciángázt. És ezt nevezik manapság ebben az államban humánus kivégzésnek.
– Menjen a jó... – mondta halk, megtört sóhajjal.
– Bíróság elé kerülsz, testvér, egy percig se hidd, hogy megúszod. És épp azt fogod mondani, amit mi akarunk, és semmi olyat nem fogsz mondani, amit mi nem akarunk.
– Menjen a jó...
– Mondd ezt még egyszer, és a díványpárnát tömöm a szádba.
Elhúzta a száját. Otthagytam a padlón fekve; csuklója a háta mögött volt bilincsben, az arca a szőnyeghez szorult; fölfelé néző szemében valami állati csillogás. Meggyújtottam még egy lámpát, és beléptem a nappali végéből nyíló hallba. Geiger hálószobájában minden érintetlen volt. Kinyitottam a hálószoba ajtaját a benyíló másik oldalán; nem volt kulcsra zárva. Halvány, pislogó fény áradt szét a teremben, érezni lehetett a szantálfa szagát. Az íróasztalon, kis réztálcán két kupac tömjénhamu állt egymás mellett. A fényt a lábnyi magas gyertyatartókban levő, két hosszú, fekete gyertya szórta. Egyenes támlájú székeken álltak, az ágy két oldalán.
Geiger az ágyon feküdt. A kínai tapétából hiányzó két sáv Szent András-keresztet rajzolt a mellére, eltakarva a kimonóján a vérfoltot. A kereszt alól két fekete pizsamás láb lógott ki mereven és egyenesen. Vastag, fehér, filctalpú papucs volt rajta. Két karját keresztbe tették a kereszt fölött, s két keze kinyúlva a vállán nyugodott, tenyérrel lefelé, egymáshoz simuló, kiegyenesített ujjakkal. A szája csukva volt, és a Charlie Chan-bajusz olyan valószínűtlen volt fölötte, mint egy mandarinvarkocs. Széles orra horpadt volt és fehér. Szemeit csaknem egészen csukva tartotta. Üvegszeme enyhén csillogva tükrözte felém a gyertyafényt.
Nem értem hozzá. Nem is mentem különösebben közel. Tudtam, hogy hideg, mint a jég, és merev, mint a deszka.
A nyitott ajtón beáradó huzatban könnyezni kezdtek a fekete gyertyák. Fekete viaszcseppek csurogtak végig az oldalukon. A szoba levegője förtelmes volt és valószerűtlen. Kimentem, ismét becsuktam az ajtót, visszatértem a nappaliba. A fiú nem mozdult közben. Csöndben álltam, és vártam a szirénák hangjára. Minden azon múlott csak, hogy milyen hamar kezdett beszélni Agnes, és mit mondott. Ha beszélt Geigerről, akkor bármelyik percben itt lehet a rendőrség. De lehet, hogy órákig nem vesznek ki belőle semmit. Még az is lehet, hogy ő szárazon megússza az egészet.
A fiúra pillantottam.
– Nem akarsz felülni, fiam?
Behunyta a szemét, és úgy tett, mintha aludni akarna. Az íróasztalhoz léptem, felvettem az eperszínű telefon kagylóját, és felhívtam Bernie Ohls irodáját. Már hat órakor hazament. Feltárcsáztam az otthoni számát. Ott elértem.
– Itt Marlowe – jelentkeztem. – Nem találtak Owen Taylornál ma reggel egy revolvert?
Hallottam, amint megköszörüli a torkát, aztán hallottam azt is, ahogy igyekszik leplezni hangjában a meglepetést.
– Az efféle adatokat bizalmasan kezeli a rendőrség – mondta.
– Ha mégis találtak, három üres hüvely volt benne.
– Ezt meg honnan az ördögből tudja? – kérdezte nyugodtan Ohls.
– Jöjjön át a Laverne Terrace 7244-es szám alá, a Laurel Canon Boulevard-ról nyílik az utca. Megmutatom magának, hol mentek be a golyók.
– Csak úgy simán megmutatja.
– Csak úgy simán megmutatom.
– Mire kinéz az ablakon, már látni fog, ahogy a sarkon befordulok. El kell ismerni, ezt az egyet ravaszul megcsinálta.
– Hogy ravaszul, az nem kifejezés – válaszoltam.

XVIII.
Ohls megállt, és lenézett a fiúra. A fiú a pamlagon ült, és oldalvást a falnak dőlt. Ohls némán nézte, két világos szemöldöke felborzolódott, merev és kerek pamacs volt, mint egy-egy kis szőrkefe.
– Beismered, hogy te lőtted le Brodyt? – kérdezte a fiútól.
A fiú fojtottan válaszolt kedvenc három szavával.
Ohls felsóhajtott, és rám pillantott.
– Szükségtelen, hogy beismerje – mondtam én. – Nálam van a pisztolya.
– Ha csak annyi dollárom volna, ahányszor már ezt mondták nekem – felelte Ohls. – Mi ebben a szellemes?
– Nem szellemességnek szántam – mondtam én.
– Mindenesetre ez is valami – válaszolta Ohls. Elfordult. – Már telefonáltam Wildenak. Átmegyünk, meglátogatjuk, és magunkkal visszük ezt a stricit. Beültetjük az én kocsimba, maga mögöttünk jöjjön, arra az esetre, ha eszébe jutna, hogy pofon vágjon engem.
– Arról mi a véleménye, amit a hálószobában talált?
– Hát nem mondom – felelte Ohls. – Szinte örülök, hogy az a Taylor gyerek legurult a mólóról. Ronda dolog lenne segíteni, hogy a siralomházba küldjék, amiért ezt a görényt kinyiffantotta.
Visszamentem a kis hálószobába, elfújtam és otthagytam füstölögve a fekete gyertyákat. Mire a nappaliba visszatértem, Ohls már talpra állította a fiút. A fiú fekete szeme gyűlölettel szegeződött rá; az arca pedig olyan fehér volt és kemény, mint a hideg birkafaggyú.
– Gyerünk – mondta Ohls, és megfogta a fiú karját, úgy, mint aki undorodik az érintésétől. Eloltottam a lámpákat, és követtem őket az utcára. Beszálltunk a kocsikba, aztán követtem lefelé, a hosszú, kanyargós úton Ohls két helyzetjelző lámpájának a fényét. Reméltem, hogy ez volt az utolsó kirándulásom a Laverne Terrace-ra.
Taggart Wilde, a kerületi ügyész a Negyedik utca és a Lafayette park sarkán lakott egy kocsiszín nagyságú, favázas, fehér házban, melynek egyik oldalán vörös homokkő kapu emelkedett, a másikon néhány hektár hullámzó gyep terült el. Azok közé a megbízható, régimódi házak közé tartozott, melyeknél szokásba jött, hogy amint a város nyugat felé terjeszkedett, egészben telepítsék át őket újabb helyükre. Wilde régi Los Angeles-i családból származott, és amikor ő született ebben a házban, az valószínűleg valahol a West Adamsen, a Figueroán vagy a St. James parknál állt.
A kocsifeljárón két másik kocsi állt már: egy nagy, magántulajdonban, levő személykocsi meg egy rendőrségi jármű, melynek egyenruhás sofőrje a hátsó lökhárítóra támaszkodva cigarettázott, és a holdat bámulta. Qhls odalépett hozzá, valamit mondott neki, s a sofőr egy pillantást vetett Ohls kocsijába, a fiúra.
Felmentünk a házhoz, becsengettünk. Sima hajú, szőke férfi nyitott ajtót, és végigvezetett bennünket a folyosón, keresztül egy mélyebben fekvő, hatalmas nappali szobán, mely zsúfolva volt nehéz, sötét bútorokkal, azután tovább egy újabb folyosón. Bekopogott egy ajtón, aztán benyitott előttünk, az ajtót szélesre tárta, s mi beléptünk a faburkolatos dolgozószobába, melynek végében a nyitott franciaajtón át ki lehetett látni a sötét kertre és a kertben a kísérteties fákra. Az ablakon beáradt a nedves föld és a virágok szaga. A falakon nagy, sötét olajfestmények függtek, néhány karosszék volt a szobában, könyvek, s drága szivarok füstje elegyedett a nedves föld és a virágok szagával.
Taggart Wilde egy íróasztal mögött ült; középkorú, kövér ember, aki világoskék szemével akkor is el tudta hitetni, hogy barátságos az arckifejezése, amikor valójában semmiféle kifejezés nem ült az arcán. Egy csésze feketekávé állt előtte, s bal kezében, ápolt, óvatos ujjai között vékony, pettyes szivart tartott. Az íróasztal sarkán, a kék bőrszékben egy másik férfi ült: hideg szemű, baltafejű ember, olyan vékony, mint egy gereblye, és olyan szigorú, mint egy kereskedelmi kölcsönzővállalat gondnoka. Tiszta, ápolt arca azt a benyomást keltette, mintha egy órája sem volna még, hogy utoljára borotválkozott. Jól vasalt, barna öltönyt viselt, s a nyakkendőtűjén egy fekete gyöngyöt. Hosszú, ideges ujjai voltak, mint a fürge gondolkodású embereknek. Látszott, hogy készen áll a küzdelemre.
Ohls közelebb húzott egy széket, és leült rá:
– 'Estét, Cronjager. Ismerkedjenek meg: ez itt Phil Marlowe, egy magándetektív, aki nyakig ül a pácban. – Ohls elvigyorodott.
Cronjager rám nézett, és nem bólintott. Úgy mért végig, mintha egy rendőri fényképet tettek volna elé. Majd bólintott, úgy, hogy az álla körülbelül hüvelyknyit süllyedt lejjebb. Wilde felém fordult:
– Üljön le, Marlowe, megpróbálom majd magamra vállalni Cronjager kapitányt, de hát tudja, hogy van az ilyesmi. Ma már nagyvárosban élünk itt.
Leültem, és rágyújtottam. Ohls Cronjagerre pillantott, és megkérdezte:
– Mit találtak a Randall Place-i gyilkossággal kapcsolatban?
A baltafejű ember az ujját húzogatta, míg csak meg nem roppant az egyik ujjperce. Nem nézett fel, úgy mondta:
– Egy hullát, benne két lat ólommal. Két fegyvert, azokból nem adtak le lövést. Az utcán elkaptunk egy szőke nőt, aki egy idegen kocsit próbált beindítani. A sajátja ott állt mellette, ugyanaz a modell. Idegesen viselkedett, így hát behozták a fiúk, ő pedig vallott. Bent volt a lakásban, amikor ez a Brody fickó bekapta a legyet. Azt állítja, hogy a gyilkost nem látta.
– Ez minden? – kérdezte Ohls.
Cronjager finoman felvonta a szemöldökét.
– Egy órával ezelőtt történt az egész. Mit várt tőlünk, hangosfilmet a gyilkosságról?
– Netán a gyilkos személyleírását – felelte Ohls.
– Magas fickó, bőrzekében – már amennyire ezt személyleírásnak lehet nevezni.
– Itt van lent, a tragacsomban –- mondta Ohls. – Bilincsbe verve. Marlowe kapta el maguknak. Itt a pisztolya. – Ohls elővette zsebéből a fiú automatáját, és letette Wilde asztalának a sarkára. Cronjager a fegyverre pillantott, de nem nyúlt érte.
Wilde halkan felnevetett. Hátradőlt, beleszívott pettyes szivarjába, és nem eresztette ki a füstöt. Előrehajolt, kortyolt egyet a kávéscsészéjéből. Elővett egy selyemzsebkendőt a szmokingja elülső zsebéből, megérintette vele a szája szélét, aztán visszadugta a helyére.
– Akad még két haláleset az ügyben – mondta Ohls, és ujja közé csippentette álla hegyén a laza bőrt.
Cronjager láthatóan megmerevedett. Barátságtalan szemei acélos fénypontokként tüzeltek.
– Hallott arról a kocsiról, amelyet ma reggel emeltek ki a Csendes-óceánból a Lídó mólója alatt, s egy halott ült benne?
– Nem – mondta Cronjager, és semmivel sem lett barátságosabb a pillantása.
– A kocsiban levő halott egy gazdag család sofőrje volt – mondta Ohls. – A családot zsarolták az egyik lányon keresztül. Mr. Wilde ajánlotta nekik az én révemen Marlowe-t. Marlowe pedig határozott kézzel nyúlt a dologhoz.
– Imádom a magánhekusokat, amikor határozott kézzel nyúlnak a dolgokhoz – mondta Cronjager. – Nem muszáj olyan fene választékos kifejezésekkel élnie.
– Na igen – mondta Ohls. – Nem muszáj olyan fene választékos kifejezésekkel élnem. Nem valami sűrű eset, hogy alkalmam nyílik választékos kifejezésekkel élni egy városi zsaru előtt. Az időm java része arra megy el, hogy megmondom nekik, hogy lépjenek le, ha nem akarják megütni a bokájukat.
Cronjager arca elfehéredett a hegyes orr körül. Halkan szisszenő lélegzetvétele tisztán hallatszott a csöndes szobában. Nagyon csöndes szobában. Nagyon csöndesen mondta:
– Az én embereim közül eddig még egynek sem kellett megmondania, hogy hova lépjen, hiába maga a bölcsek köve.
– Ez majd még elválik – mondta Ohls. – A sofőr, akiről beszéltem, aki a vízbe fulladt a Lídónál, lelőtt az éjszaka valakit a maga körzetében. Egy Geiger nevű ürgéről van szó: pornográf könyvekkel üzletelt egy hollywoodi bolthelyiségben. Geiger együtt élt ezzel a hímringyóval, amelyik kint ül a kocsimban. Szó szerint együtt élt; érti, hogy gondolom.
Most lapos pillantást vetett rá Cronjager:
– Úgy fest a dolog, mint amiből még meglehetősen mocskos történet kerekedhet – mondta.
– Tapasztalataim alapján a legtöbb rendőrségi történet mocskos – nézett rá mogorván Ohls, és szemöldökét felborzolva felém fordult. – Elérkezett a maga műsorideje, Marlowe. Adja elő a történteket.
Előadtam a történteket.
Két részletet kihagytam, bár a kettő közül az egyikről abban a percben nem is tudtam, hogy miért hagyom ki. Kihagytam Carmen látogatását Brody lakásán és Eddie Mars jelenését Geigernél aznap délután. A többit elmondtam hajszálra úgy, ahogy történt.
Cronjager egy percre sem vette le a tekintetét az arcomról, s az ő arca kifürkészhetetlen maradt. A végén teljes csönd következett egy hosszú percen át. Wilde is némán ült, szürcsölte a kávéját, és finoman szívta a pettyes szivarját. Ohls a nagyujja körmét bámulta.
Cronjager lassan hátradőlt a székében, keresztbe tette a térdén a lábát, s vékony, ideges kezével megdörzsölte a bokacsontját. Sovány arcát erős ráncba vonta. Halálos udvariasság volt a hangjában:
– Szóval mást nem is tett, mint hogy nem jelentett egy gyilkosságot, mely az éjszaka folyamán történt, s ma egész nap szaglászott a maga szakállára, minek eredményeképpen ez a Geiger-féle suhanc az este folyamán elkövethetett még egy gyilkosságot.
– Mást nem tettem – mondtam. – Meglehetős kutyaszorítóban voltam. Nyilván nem mindenben cselekedtem helyesen, de meg akartam védeni az ügyfelem érdekeit, és nem volt okom feltételezni, hogy a fickó revolverrel fog vadászni Brodyra.
– Az ilyesféle feltételezések a rendőrségre tartoznak, Marlowe. Ha tegnap éjszaka bejelentette volna Geiger halálát, nem került volna rá sor, hogy a könyveket az üzletből Brody lakására szállítsák. A srác nem akadt volna Brody nyomára, s így nem ölte volna meg. Igaz, Brody előbb vagy utóbb úgyis megkapta volna a magáét. Az effélék általában hamar megkapják. Egy emberélet azonban mégiscsak egy emberélet.
– Helyes – feleltem. – Mondja meg ezt legközelebb a kopóinak, amikor ledurrantanak egy halálra rémült, nyavalyás kis tolvajt, aki egy lopott pótkerékkel szalad végig a hátsó utcán.
Wilde két kézzel keményen az asztalra csapott:
– Elég legyen ebből – mondta. – Mitől olyan bizonyos benne, hogy ez a Taylor fiú lőtte le Geigert? Ha megtalálták is Taylornál vagy a kocsijában a fegyvert, ami Geiger halálát okozta, nem következik belőle feltétlenül, hogy ő volt a gyilkos. A zsebébe is dughatta a revolvert valaki... teszem azt, Brody, a valódi gyilkos.
– Fizikailag elképzelhető – válaszoltam –, de lélektanilag nem. Túl sok véletlennel számol, és túl sok olyan tényezővel, ami nem fér össze Brodynak meg a nőjének a jellemével, illetve a terveik jellegével. Hosszan beszéltem Brodyval. Csirkefogó, de nem gyilkostípus. Két revolvere volt, de egyiket sem hordta magánál. Megpróbált módot találni rá, hogy beszálljon a Geiger-féle buliba, amelynek természetesen minden apró részletét ismerte a nő révén. Azt állította, hogy olykor-olykor nyomon követte Geigert, látni akarta, hogy áll-e mögötte valami keményebb legény. Én hiszek neki. Azzal, hogy ő ölte meg Geigert, hogy megszerezze a könyveit, aztán meglépett egy aktfényképpel, amelyet épp akkor vett fel Geiger Carmen Sternwoodról, majd bedugta a fegyvert Owen Taylor zsebébe, és Taylort a Lídó alatt belökte az óceánba, egy kicsit sokat tételeznek fel róla. Taylornak volt rá oka, hogy megölje Geigert: veszett féltékenysége; s volt rá alkalma is. Elvitte Sternwoodék egyik kocsiját engedély nélkül. A lány szeme előtt ölte meg Geigert, és Brody, ha gyilkol is, ezt semmiképp sem tette volna. Ezt nem tudom elképzelni senkiről, akinek Geiger iránti érdeklődése pusztán üzleti jellegű. Taylor azonban megtehette. Ha valami, hát az az aktfénykép belevihette ebbe.
Wilde halkan nevetett, és Cronjagerre pillantott a szeme sarkából. Cronjager megköszörülte a torkát, horkantott egyet. Wilde megkérdezte:
– És mire volt jó a holttestet elrejteni? Nem látom be, ennek mi értelme lehetett.
– A kölyök nem vallotta be – válaszoltam –, de csakis ő tehette. Brody nem ment volna vissza a házba azután, hogy lelőtte Geigert. A fiú nyilván azalatt érkezett oda, amíg Carment szállítottam hazafelé. Természetesen félt a rendőrségtől, már csak azért is, mert ő az, ami; s alkalmasint arra gondolt, hogy el kellene rejtenie a holttestet, amíg a holmiját eltávolítja a házból. A szőnyegen látható nyomokból arra lehet következtetni, hogy kivonszolta az elülső ajtón, és valószínűleg levitte a garázsba. Aztán összecsomagolta minden holmiját, és elszállította a házból. Később, valamikor az éjszaka folyamán, még mielőtt a holttest megmerevedett, feltámadt a lelkifurdalása, rájött, hogy nem valami szépen bánt el halott barátjával. Visszament tehát, és kiterítette őt az ágyon. Mindez természetesen csak feltételezés.
Wilde bólintott:
– Ma reggel pedig lement az üzletbe, mintha mi sem történt volna, és nyitva tartotta a szemét. Amikor aztán Brody elszállíttatta a könyveket, megleste, hova kerülnek, és úgy gondolta, hogy akárki kaparintotta meg őket, az ölhette meg Geigert, csakis a könyvekért. Az is elképzelhető, hogy többet tudott a nőről és Brodyról, mint azok hitték. Magának mi a véleménye, Ohls?
– Ezt ki fogjuk találni – mondta Ohls –, csakhogy Cronjager nehézségein ez nem sokat segít. Neki a legfőbb fájdalma, hogy ez az egész tegnap éjszaka történt, és ő csak most értesült róla.
– Azt hiszem, tudok rá módot találni, hogy ezt a kérdést is megoldjam – mondta komoran Cronjager. Mogorván nézett rám, aztán rögtön elkapta a tekintetét.
Wilde meglóbálta a szivarját:
– Lássuk a tárgyi bizonyítékokat, Marlowe.
Kiürítettem a zsebeimet, és az asztalra raktam a zsákmányt: a három kötelezvényt és Geiger levelét Sternwood tábornokhoz, Carmen fényképeit, továbbá a kék noteszt a titkosírásos név- és címlistával. Geiger kulcsait már előzőleg odaadtam Ohlsnak.
Wilde átnézte a holmikat, s közben finoman pöfékelt a szivarjával. Ohls rágyújtott egy játékszivarra, és békésen fújta a füstöt a mennyezett felé. Cronjager az asztal fölé hajolt, és ő is megnézte, amit Wilde elé tettem.
Wilde megérintette a Carmen által aláírt három kötelezvényt, és így szólt:
– Azt hiszem, ez csak sima blöff volt. Ha Sternwood tábornok kifizeti, annak csak az lehet az oka, hogy valami még rosszabbtól tart. Akkor Geiger megszorította volna a csavarokat. Tudja, hogy mitől fél a tábornok? – Rám nézett.
Megráztam a fejemet.
– Az egész ügyet elmondta; s nem hagyott ki semmi lényeges részletet?
– Egy-két magántermészetű dolgot. S ezeket továbbra sem kívánom elmondani, Mr. Wilde.
– Hah! – szólt Cronjager, és mély érzelemmel felhorkantott.
– Milyen indokkal? – kérdezte nyugodtan Wilde.
– Ügyfelemet mindenképpen megilleti ez a védelem, hacsak Nagy Esküdtszék elé nem kerül az ügy. Engedélyem van rá, hogy magándetektívként működjem. Gondolom, az a szó, hogy “magán”, nemcsak a cizellált stílus kedvéért van ott. Két gyilkosságot adtam a hollywoodi nyomozócsoport kezére, mindkettőt megoldva. Kezükben van mind a két gyilkos. Mindkét esetben megvan a motívum, és megvan az eszköz. A zsarolási ügyről hallgatni kell, legalábbis, ami az érdekeltek nevét illeti.
– Miért? – kérdezte ismét Wilde.
– Ez természetesen oké – mondta szárazon Cronjager. – Boldogok vagyunk, hogy egyszer egy ilyen tekintélyes privát hekus ügyeihez falazhatunk.
– Megmutatom, hogy miért – mondtam. Felálltam, és kimentem a kocsimhoz az utcára, elővettem a Geiger boltjából származó könyvet. Az egyenruhás rendőrségi sofőr Ohls kocsija mellett állt. A fiú bent ült a kocsiban, s oldalvást, a sarokba támaszkodott.
– Szólt valamit? – kérdeztem.
– Volt egy javaslata – mondta a zsaru és kiköpött. – Hagyom, hadd mulassa ki magát.
Visszamentem a házba, letettem a könyvet Wilde asztalára és kicsomagoltam. Cronjager az asztal másik végében telefonált. Ahogy beléptem, letette a kagylót és leült.
Wilde merev faarccal átlapozta a könyvet, majd becsukta, és odatolta Cronjager elé. Cronjager kinyitotta, megnézett egy oldalt, kettőt, aztán gyorsan becsukta a könyvet. Arccsontjai fölött egy-egy féldolláros nagyságú, vörös folt virított.
– Nézze meg a bepecsételt időpontokat az üres első lapon.
Cronjager ismét kinyitotta a könyvet, és megnézte a dátumokat.
– Nos?
– Adott esetben – mondtam – eskü alatt fogom vallani, hogy ez a könyv Geiger boltjából származik. A szőke nő, Agnes, vallani fog róla, hogy miféle forgalmat bonyolított le ez a bolt. A vak is láthatja, hogy ez a könyvkereskedés csak fal valami piszkos ügyhöz. A hollywoodi rendőrség mégis eltűrte a működését, s erre nyilván megvoltak a maga jó okai. Merem állítani, hogy a Nagy Esküdtszéket felettébb érdekelni fogja, hogy milyen természetűek ezek az okok.
Wilde elvigyorodott.
– A Nagy Esküdtszékek abbéli meglehetősen hiú igyekezetükben, hogy rájöjjenek, hogy ezt vagy azt a várost miért éppen úgy igazgatják, ahogy igazgatják, olykor kényes kérdésekkel állnak elő.
Cronjager egyszerre fölállt, és feltette a kalapját.
– Én itt egyedül vagyok három ellen – lökte oda. – Az én feladatom a gyilkossági ügy kinyomozása. Hogy ez a Geiger pornográf irodalmat forgalmazott, az nem rám tartozik. Mindamellett belátom, hogy a nyomozó csoportot nem érintené kellemesen, ha ezt az ügyet szellőztetnék az újságok. Tessék, mit kívánnak?
Wilde Ohlsra tekintett. Ohls nyugodtan mondta:
– Át kívánom adni a foglyot. Menjünk.
Felállt. Cronjager indulatosan pillantott rá, majd hosszú léptekkel kicsörtetett a szobából. Ohls követte. Ismét bezárult az ajtó. Wilde az asztalán dobolt, majd rám nézett tiszta, kék szemével.
– Meg kell értenie, hogy milyen érzéseket ébreszt az efféle eltussolás bármilyen zsaruban – mondta. – Vallomást kell tennie majd az egészről, legalábbis az irattár számára. Gondolom, lesz rá mód, hogy a két gyilkosságot elkülönítve kezeljék, és Sternwood tábornok nevét kihagyják mind a kettőből. Tudja, hogy miért nem téptem ki a fülét?
– Nem. Meg voltam győződve, hogy tőből fogja kiszakítani mind a kettőt.
– Mit kap maga ezért az egészért?
– Napi huszonöt dollár, plusz a költségek.
– Ez eddig ötven dollárt jelent meg némi benzinpénzt.
– Így valahogy.
Oldalt billentette a fejét, és bal kezének kisujját végighúzta az állán.
– És maga ezért a pénzért kész maga ellen haragítani az ország fél rendőrségét?
– Nem szívesen teszem – mondtam. – De hát mi más választásom van? A megbízóm számára dolgozom. Meg kell élnem, s ezért cserébe csak azt nyújthatom, ami az enyém. Azt a kevés spirituszt és értelmi képességet, amivel az Úr megáldott, meg azt, hogy hagyom magamat ide-oda pofozni, csak hogy az ügyfeleimet bizonyos dolgoktól megkíméljem. Elveim ellen való, hogy annyit is mondjak, amennyit ma este elmondtam, mielőtt megbeszéltem volna a tábornokkal. Ami a dolog eltussolását illeti, magam is dolgoztam a rendőrségen. Bármely nagyvárosban tizenkettő esik egy tucatra az efféle esetekből. Valahányszor egy kívülálló próbál elkenni valamit, a dekások nagyhangúan érzelmes húrokat pengetnek; de ők maguk naponta teszik ugyanezt, hogy lekötelezzék egy barátjukat vagy bárkit, aki egy parányi befolyással rendelkezik. Én pedig még nem végeztem. Még mindig a megbízatásomon dolgozom. Szükség esetén másodszor is ugyanígy fogok cselekedni.
– Feltéve, hogy Cronjager nem vonatja be az engedélyét – vigyorodott el Wilde. – Azt mondta, hogy egy-két magántermészetű ügyet elhallgatott. Milyen jellegűek ezek?
– Még mindig az ügyön dolgozom – feleltem, és egyenesen szembenéztem vele.
Wilde rám mosolygott, őszinte és merész volt a mosolya, mint általában az íreké.
– Hadd mondjak magának valamit, ember. Apám közeli barátja volt az öreg Sternwoodnak. Én megtettem mindent, amit a hivatalom keretei között megtehettem, s talán jóval többet is, hogy megkíméljem az öregurat a bánattól. Hosszú távon azonban ez nem sikerülhet. Az a két lány, különösen a kis szőke bestia, előbb vagy utóbb bele fog keveredni valami olyasmibe, amit már nem lehet elkenni. Nem szabadna ennyire szabadjára engedni őket. Ebben az öregúr a hibás. Azt hiszem, nem jött még rá, hogy milyen világban élünk ma. S még valamit megemlítenék most, hogy mint férfi a férfival beszélünk egymással, s nem kell sötéten néznem magára. Egy dollárt tennék egy lyukas kétcentes ellenében, hogy a tábornok attól fél, hogy veje, az ex-szeszcsempész valamiképpen bele van keveredve az ügybe, és igazából azt remélte magától, hogy kiderítse, a fickó ártatlan. Mi a véleménye erről?
– Amennyit én Reganról tudok, annak alapján nem úgy képzelem el, mint aki zsarolásra adja a fejét. Aranyélete volt, ahol volt, és ő simán faképnél hagyta az egészet.
Wilde fújt egyet.
– Hogy mennyire volt arany az az élet, azt nem tudhatom sem én, sem maga. Ha olyan ember volt, amilyennek képzelem, valószínűleg nem is találta olyan aranyéletnek. Mondta magának a tábornok, hogy Regant keresi?
– Azt mondta, szeretné tudni, hogy hol van, és szeretné tudni, hogy nincs semmi baja. Szerette Regant, és fájt neki, hogy a fiú búcsú nélkül elpárolgott.
Wilde hátradőlt, és összevonta a szemöldökét.
– Értem – mondta más hangon. Keze az íróasztalra rakott holmival babrált. Geiger kék noteszét külön tette, s a többi tárgyi bizonyítékot felém tolta. – Ezeket akár el is viheti – mondta. – Már nem lesz szükség rájuk.

XIX.
Közel tizenegy óra volt, amikor letettem a kocsimat, és gyalog előrementem a Hobart Arms bejáratához. A táblaüveg ajtót tízkor már bezárták, így előkotortam a kulcsaimat. Bent, a sivár, négyszögletes előcsarnokban, egy férfi letette esti lapját egy pálmafa mellé, s cigarettacsikkjét a pálmát tartalmazó dézsába fricskázta. Felállt, megemelte felém a kalapját, s azt mondta:
– A főnök beszélni akar magával. Nem mondom, haverom, maga aztán jócskán megvárakoztatja a barátait.
Csöndben álltam, néztem a belapított orrát meg a kiklopfolt fülét.
– Miről van szó?
– Miért érdekli az magát? Csak ne üsse bele az orrát mindenbe, és akkor minden frankó lesz. – Keze nyitott kabátjának legfelső gomblyuka felett lebegett.
– Még érezni rajtam a rendőrszagot – mondtam én. – Ahhoz is fáradt vagyok, hogy beszéljek vagy egyem vagy gondolkodjam. De ha azt hiszi, hogy ahhoz nem vagyok fáradt, hogy Eddie Mars parancsaira ugráljak, akkor próbálja meg, és kapja elő a stukkerét, mielőtt a szebbik fülét lelőném.
– Hadova. Nincs is revolvere. – Laposan bámult rám. Sötét, vastag szálú szemöldöke összeért középen, a szája legörbült.
– Ez akkor volt – feleltem. – Nem járok mindig üres kézzel.
Meglóbálta a bal kezét.
– Oké. Maga nyert. Azt senki se mondta, hogy leüssek valakit. Majd még hall felőle.
– Minél később, annál jobb – mondtam, és ahogy az ajtó felé menet elhaladt mellettem, lassan utána fordultam. Kinyitotta az ajtót, kiment, vissza se nézett. Vigyorogtam a saját hülyeségemen, odamentem a lifthez, aztán liften fel, a lakásomhoz. Kivettem a zsebemből Carmen kis pisztolyát és ránevettem. Aztán alaposan kitisztítottam, beolajoztam, becsavartam egy darab bolyhos flanellba és elzártam. Töltöttem magamnak egy pohárral, s épp azt ittam, amikor megszólalt a telefon. Leültem a telefonasztalka mellé.
– Szóval ma este szívós a fiú – mondta Eddie Mars hangja.
– Nagy, erős, szívós és tüskés, mint egy sündisznó. Amúgy miben állhatok szolgálatára?
– Ott vannak a zsaruk, tudja, hol. Engem kihagyott a történetből?
– Miért hagytam volna?
– Én, pajtás, rendes fiú vagyok azzal, aki rendes énvelem. És aki nem az, azzal én is másképpen bánok.
– Hegyezze csak a fülét, és hallani fogja, hogy vacognak a fogaim.
Szárazon felnevetett.
– Megtette a kedvemért... vagy nem?
– Megtettem. Magam sem tudom, hogy miért. Talán mert már maga nélkül is épp elég bonyolult volt a história.
– Köszönöm, pajtás. Ki durrantotta le?
– Elolvashatja az újságban holnap – talán.
– Én most akarom tudni.
– Maga mindent elér, amit akar?
– Nem. Ez a válasza, pajtás?
– Olyasvalaki durrantotta le, akinek maga soha még a nevét sem hallotta. Maradjunk ennyiben.
– Ha ez így van, egyszer még alkalmam nyílhat rá, hogy tegyek magának valami viszontszolgálatot.
– Most tegye le a kagylót, és hagyjon lefeküdni.
Megint nevetett.
– Maga Rozsdás Regant keresi, nem igaz?
– Többen is úgy vélik, hogy őt keresem, de nem így van.
– Ha őt keresné, adhatnék egy tippet. Ugorjon be hozzám, látogasson meg itt a parton. Bármikor. Mindig örömmel látom.
– Egyszer talán.
– Nos, akkor a viszontlátásra. – A telefon kattant, én dühödt, elszánt nyugalommal ültem ott, és szorongattam a kagylót a kezemben. Aztán Sternwoodék számát tárcsáztam: négyszer-ötször kicsengett, majd beleszólt a komornyik bársonyos hangja:
– Sternwood tábornok lakása.
– Itt Marlowe. Emlékszik még rám? Találkoztunk egyszer, úgy száz évvel ezelőtt, vagy tegnap volt?
– Hogyne, igen, Mr. Marlowe. Természetesen, jól emlékszem.
– Mrs. Regan otthon van?
– Azt hiszem, igen. Óhajtja, hogy...
Hirtelen meggondoltam magam, és félbeszakítottam.
– Nem kell. Adja át az üzenetet maga. Közölje vele, hogy megszereztem a fényképeket, valamennyit, és minden rendben van.
– Igen... igen... – Mintha egy kicsit remegett volna a hangja. – Ön megszerezte a fényképéket, valamennyit, és minden rendben van... Igen, uram. Legyen szabad ezt mondanom: nagyon köszönjük, uram.
Öt perc múlva csengett a telefon. Addigra végeztem a whiskymmel, és úgy éreztem, hogy most már meg tudnám enni a vacsorámat, amiről időközben egészen megfeledkeztem; így hát kimentem, és hagytam, hadd csengjen a telefon. Akkor is csengett, amikor visszatértem a szobába. Fél egyig rendszeres időközönként újra és újra megszólalt. Akkor eloltottam a villanyt, kinyitottam az ablakot, a telefoncsengő kalapácsát elnémítottam egy darab papírral és lefeküdtem. Torkig voltam a Sternwood családdal.
Másnap reggel mindhárom reggeli lapot átolvastam a szalonnás rántottám fölött. A három lap közül egyik sem hozta összefüggésbe Owen Taylort, a lídói móló öngyilkos autóvezetőjét a titokzatos Laurel Canon-i bungaló gyilkosával. Egyik lap sem említette a Sternwood családot, Bernie Ohlst vagy engem. Owen Taylor “egy gazdag család sofőrje” volt. Az esetről adott beszámolójuk annyira közelítette meg az igazságot, mint az újságcikkeké általában – semennyire. A hollywoodi nyomozócsoporthoz tartozó Cronjager kapitányt illeti minden dicsőség a körzetében történt mindkét gyilkosság megfejtéséért; a gyilkosságokat feltehetően az osztozkodás váltotta ki az illegális üzlet haszna fölött, amelyet egy bizonyos Geiger Hollywood Boulevard-i könyvesboltjának hátsó traktusában bonyolítottak le. Brody lelőtte Geigert, Carol Lundgren pedig bosszúból lelőtte Brodyt. A rendőrség őrizetbe vette Carol Lundgrent. A fogoly vallott. Már volt vele dolga a rendőrségnek – valószínűleg középiskolás korában. Mint koronatanút ugyancsak fogva tart a rendőrség bizonyos Agnes Lozelle-t, Geiger titkárnőjét.
Szép kis mesét hoztak össze. Azt a benyomást keltette, mintha Geigert az elmúlt éjszaka ölték volna meg. Brodyt pedig körülbelül egy órával utána, és mind a két gyilkosságot Cronjager kapitány fejtette volna meg egy szempillantás alatt. Taylor öngyilkossága a lap második részének első oldalára került. Hoztak egy fényképet, látszott rajta az autó az úszódaru fedélzetén, a rendszámtáblája feketével áthúzva, a kocsi hágcsója mellett pedig egy ruhával letakart valami feküdt. Owen Taylor kétségbeesésre hajlamos, gyenge egészségű fiatalember volt. Családja Dubuque-ben él, holttestét oda fogják elszállítani. Ügyében nem lesz halottkémi vizsgálat.

XX.
Gregory százados az Eltűnt Személyek Osztályán maga elé tette névjegyemet széles, sima íróasztalára, és úgy igazította, hogy a széle épp párhuzamosan álljon az íróasztal szegélyével. Félrebillent fejjel tanulmányozta, mordult egyet, körbefordult forgószékében, és kinézett az ablakon, a félutcányira levő ügyészségi épület kopár tetejére. Pocakos férfi volt, fáradt tekintetű, az éjjeliőrök kiszámított lassúságával mozgott. A hangja fakó volt, sima és közömbös.
– Szóval magánhekus? – kérdezte, s közben távolról sem énrám nézett, hanem ki az ablakon. A szemfogán lógó gyökérpipa megfeketedett fejéből füst emelkedett. – Miben állhatok rendelkezésére?
– Guy Sternwood tábornok megbízásából dolgozom, a lakcíme: Alta Brea sor 3765, West-Hollywood.
Gregory százados kifújt egy kevés füstöt a szája sarkából, anélkül hogy a pipát elmozdította volna.
– Milyen ügyben?
– Nem egészen abban, amiben ön, de érdekelt vagyok abban is. Úgy gondoltam, hogy ön a segítségemre lehet.
– Miben?
– Sternwood tábornok gazdag ember – mondtam. – Régi barátja a kerületi ügyész apjának. Ha úgy gondolja, hogy felfogad egy fickót, aki kizárólag az ő megbízásával foglalkozzék, azt nem azért teszi, mintha nem bízna meg a rendőrségben. Nem más ez, mint fényűzés, amit ő megengedhet magának.
– Miből gondolja, hogy én valamin dolgozom az ő számára?
Erre nem válaszoltam. Lassan és nehézkesen körbefordult a forgószékével, letette hatalmas lábfejét a padlót borító, meztelen linóleumra.
Irodájának dohszaga hosszú évek egyhangú munkájáról beszélt. Ridegen nézett rám.
– Nem akarom igénybe venni az idejét, százados úr – mondtam, és hátrataszítottam a székemet úgy egyarasznyival.
Nem mozdult. Tovább bámult rám azzal a két színtelen, vizenyős szemével:
– Maga ismeri a kerületi ügyészt?
– Találkoztam már vele. Valaha dolgoztam is mellette. Bernie Ohlst, a főnyomozóját elég közelről ismerem.
Gregory százados a telefon után nyúlt és beledörmögött:
– Kapcsolja Ohlst, a kerületi ügyészségről.
Kezét a villáján nyugvó kagylón tartotta. Múltak a percek. Füst kanyargott fölfelé a pipájából. A tekintete éppoly lomha és mozdulatlan volt, mint a keze. Csöngött a telefon, s ő bal kezével a névjegyem után nyúlt.
– Ohls?... Al Gregory a főkapitányságról. Egy Philip Marlowe nevű fickó van itt nálam. A névjegye szerint magándetektív. Felvilágosításért fordult hozzám... igen? Hogy néz ki? ... Oké, kösz.
Letette a kagylót, kivette a szájából a pipát, és lenyomkodta benne a dohányt egy súlyos ceruza rézkupakjával. Gonddal, ünnepélyesen csinálta, mintha ez volna a legfontosabb mindabból, amit a nap folyamán végeznie kell. Hátradőlt, és még egy darabig nézett.
– Mit kíván?
– Néhány szót, hogy jutott-e valamire az ügyben, és ha igen, mi az eredmény.
Ezt fontolóra vette.
– Regan? – kérdezte végül.
– Természetesen.
– Ismeri?
– Sose láttam. Úgy hallom, egy harmincöt és negyven év közötti, jóképű ír, valaha a szeszforgalomban működött, később feleségül vette Sternwood tábornok idősebbik lányát, de nem tudtak közös nevezőre jutni. Tudomásom szerint körülbelül egy hónappal ezelőtt tűnt el.
– Ezért Sternwood tábornok hálát adhatna a jó szerencséjének, ahelyett hogy egy maszek zsenire költi a pénzét, aki a fél országot tűvé teszi neki ezért a Reganért.
– Nagyon megszerette a fiút a tábornok. Van ez így. Az öregúr beteg és magányos. Regan hosszan elüldögélt vele, olyankor nem volt egyedül.
– Mit gondol, mit tud maga elérni, ami nekünk nem sikerült?
– A világon semmit, ami Regan megtalálását illeti. De az ügy kapcsolatban van egy elég rejtélyes zsarolással is. Biztos akarok lenni, hogy Regan keze nincs benne. Ha tudom, hogy ő hol van, vagy hol nincs, az segítséget jelenthet.
– Ember, én szívesen segítenék magának, csakhogy magam sem tudom, hogy Regan hol van. Lehúzta a redőnyt és kész.
– Ami nem kis dolog, ha valaki a maga szervezetével áll szemben, igaz, százados úr?
– Hát igen, de azért meg lehet tenni egy ideig. – Megnyomott egy gombot az asztala szélén. Középkorú nő dugta be fejét az oldalajtón.
– Keresse elő a Terence Regan-féle anyagot, Abba.
Becsukódott az ajtó. Gregory százados meg én még egy ideig néztük egymást a súlyos csöndben. Ismét kinyílt az ajtó, és az asszony egy füles kartotékdobozt rakott le a százados asztalára. Gregory bólintott, hogy elmehet, vastag, szarukeretes szemüveget rakott véreres orrára, és lassan forgatta a lapokat a kartotékdobozban. Én egy cigarettát sodorgattam az ujjaim között.
– Szeptember tizenhatodikán veszett nyoma – mondotta. – Ezzel kapcsolatban az egyetlen lényeges momentum, hogy ez a sofőr szabad napja volt, és senki sem látta, hogy Regan kivinné a kocsiját. Igaz, késő délután történt a dolog. A kocsit négy nappal később megtaláltuk egy garázsban, amely egy újgazdag kertes bungalóhoz tartozik, a Sunset Towern környékén. A garázstulajdonos jelentette a lopott kocsik osztályán az idegen kocsit. Casa de Orónak hívják a házat. Van itt még valami, majd mindjárt rátérek. Nem sikerült semmit kiderítenünk arról, hogy ki tette le oda a kocsit. Levettünk róla minden ujjlenyomatot, de egyetlen olyat sem találtunk, amelyik megvan a rendőrségi nyilvántartóban. Hogy a kocsit abban a garázsban hagyták, az nem vallana elterelő hadmozdulatra, bár van rá okunk, hogy ilyesmivel is számoljunk. Valami egész másról van itt szó. Mindjárt rátérek arra is.
– Arról, hogy Eddie Mars felesége is az eltűntek listáján szerepel – mondtam én.
Ennek láthatóan nem örült.
– Na igen. Sorra vettük a lakókat, kiderült, hogy a nő ott lakik a házban. Körülbelül akkor tűnt el, amikor Regan, két napnál semmiképp sem volt nagyobb a különbség. Látták egy pofával, akinek a személyleírása nagyjából megegyezik Reganéval, bár biztosan nem sikerült azonosítanunk. Csuda érdekes ebben a kopómunkában, hogy egy öregasszony az ablakon át lát egy rohanó tagot, és hat hónappal később milyen szépen ki tudja választani tíz másik közül, ugyanakkor szállodai alkalmazottaknak hiába mutatunk éles fényképeket, sohase tudnak biztosat mondani.
– Egy jó szállodai alkalmazottnál ez épp az alapkövetelmények közé tartozik – jegyeztem meg.
–Hát igen. Eddie Mars nem élt együtt a feleségével, de mint Eddie mondja, jóban voltak. Íme néhány lehetőség. Először is Regan zsebében tizenöt darab ezres volt ekkor. Valódi dohány, mint hallom. Nemcsak egy bankjegy legfölül, s alatta egy köteg újságpapír. Ez szép pénz, de ez a Regan épp az az ember, aki az ilyesmit magával hordja, talán hogy elővehesse és megnézhesse, ha éppen sokan látják. Ugyanakkor az is előfordulhat, hogy fütyül mindenki másra. A felesége szerint egy garast sem kapott az öreg Sternwoodtól soha a lakáson, az ellátáson meg a 120-as Packardon kívül; az az asszony ajándéka volt. Ehhez adja hozzá, hogy egy volt szeszcsempészről van szó, aki ott ült a húsosfazék mellett.
– Nekem magas – feleltem.
– Nos, itt van ez az ipse: olajra lép, tizenöt darab ezres van a zsebében, és ezt többen tudják róla. Akárhogy is, ez már pénz. Még velem is előfordulhatna, hogy olajra lépek, ha egyszer tizenöt darab ezres van a zsebemben, pedig nekem két srácom jár középiskolába. Az első feltevés tehát: valaki leüti a pénzéért, túl erősen találja fejbe vágni, ezért ki kell vinnie a sivatagba, hogy elrejtse a kaktuszok között. Csakhogy én nem tudok kibékülni ezzel a feltevéssel. Regan stukkerral járt, és volt rá alkalma, hogy megtanuljon bánni vele, mégpedig nemcsak elhájasodott szeszcsempészek között. Úgy tudom, hogy egy egész dandárt vezényelt az írországi balhék során, ezerkilencszázhuszonkettőben vagy mikor. Nem az az ember, aki könnyű zsákmány lenne akármilyen zsebesnek. Másrészt az a tény, hogy a kocsija ott van abban a bizonyos garázsban, bizonyítja, hogy akárki ütötte is le, annak tudnia kellett, hogy a fiú bele van esve Eddie Mars feleségébe, ami azt hiszem, igaz is, csak éppen nem olyan dolog, amiről a buki-irodák környékén lődörgő akármilyen csőlakó tudomást szerezhet.
– Fényképe van róluk? – kérdeztem.
– A férfiról van. Furcsa ez is. Rengeteg furcsa része van ennek az ügynek. Itt van. – Elém tolt az asztalon át egy csillogó fényképet, melyről jellegzetesen ír, inkább szomorú, mint vidám és inkább tartózkodó, mint hetyke, arc nézett rám. Látszott rajta, hogy nem valami nehéz vagány arca, de nem is olyan emberé, akit bárki a kedve szerint ugráltathat. Szemöldöke vastag és egyenes szálú a kiugró csonton. A homloka inkább széles, mint magas, a haja sűrű, fekete, az orra vékony, rövid, a szája széles. Álla erős vonalú volt, de a szájához viszonyítva kicsi. Az arckifejezése kissé feszült, mint az olyan emberé, akinek gyorsan jár a keze, és aki szeret egy lapra feltenni mindent. Visszatoltam a fényképet. Most már meg fogom ismerni ezt az arcot, ha találkozom vele.
Gregory százados kiverte a pipájából a hamut, a pipát újra megtöltötte, és lenyomkodta a hüvelykujjával a dohányt. Rágyújtott, kifújta a füstöt, csak akkor szólalt meg újra.
– Nos, lehet, hogy valaki tudta, hogy ő bele volt esve Eddie Mars feleségébe. Mármint Eddie-n kívül. Csodálatosképpen ő tudta. De láthatóan fütyült rá. Elég alaposan utánanéztünk, hogy mit csinált ebben az időben. Eddie természetesen nem az az ember, akiről feltehető, hogy féltékenységében eltesz valakit láb alól. Nagyon is nyilvánvalóan őrá mutatnának a körülmények.
– Attól függ, hogy mennyire dörzsölten csinálja – mondtam. – Esetleg valami dupla fenekű blöffel próbálkozik.
Gregory százados megrázta a fejét:
– Hogyha elég dörzsölt ahhoz, hogy a maga üzletágában boldoguljon, akkor dörzsöltebb, semhogy megpróbálná. Értem, mire gondol: Eddie bambára veszi a figurát, mert úgy számít, hogy mi épp ezt nem várnánk tőle. Rendőri szempontból azonban ez nem állja meg a helyét. Egyszerűen azért, mert annyira a nyakára ülnénk, hogy annak már az üzletmenete látná kárát. Maga esetleg úgy gondolhatja, hogy a bambát adni valami dörzsölt húzás lenne. Úgy gondolhatom esetleg én is. Az alsóbbrendű nyomozószervek észjárása azonban nem ilyen kifinomult. Megkeserítenék az életét. Ezt a lehetőséget én kipipáltam. Bizonyítsa rám, hogy tévedtem, és én megeszem a kalapomat. Addig is Eddie-t minden gyanún felül állónak tekintem. A féltékenység nem valószínű motívum az ilyen típusnál. Az osztályon felüli vagány az üzletember fejével gondolkozik. Megtanulja, hogy csak olyasmit cselekedjen, ami összefér a helyes üzleti politikával, s személyes érzelmeit kihagyja a dologból. Eddie személyét én kihúztam a listáról.
– Na és kit nem húzott ki?
– A nénit és magát Regant. Csakis ő kettőjüket. Akkor szőke volt a nő, de most már nyilván nem az. Nem találjuk a kocsiját, így hát valószínűleg abban távoztak. Nagy előnnyel indultak előttünk: két egész héttel. Ha nincs Regan kocsija, el sem tudom képzelni, hol foghattunk volna egyáltalán hozzá. Természetesen hozzászoktam az ilyen esetekhez, különösen ha jó családokról van szó. És természetesen csakis a legnagyobb titokban járhattam el mindenben.
Hátradőlt a székében, s nagy, nehéz kezével rácsapott a karfájára.
– Nem látok más lehetőséget, várni kell – folytatta. – Kiadtuk a körözvényeket, de túl korai lenne még eredményre számítani. Regannak tizenöt rongy volt a zsebében, ennyiről tudunk. A nőnél is volt valami készpénzben, és könnyen lehetett még sokkal több ékszerben. Előbb vagy utóbb nyakára hágnak a pénznek. Regan bevált egy csekket vagy egy zsetont, ír valakinek egy levelet. Idegen városban vannak, megváltozott a nevük, de étvágyuk a régi. Nem sokáig maradhatnak kívül az adórendszer keretein.
– Mi volt az asszony, mielőtt Eddie Marshoz feleségül ment?
– Énekelt.
– Nem tudja megszerezni egy régi szakmai fényképét?
– Nem. Eddie-nek biztos volt egynéhány, de ő hallgatni fog róla. Az a kívánsága, hogy hagyják békében a nőt. Semmire sem kényszeríthetem. Van egy-két jó barátja a városnál, másképp nem lehetne az, aki. – Mordult egyet. – Segít ez magának valamit?
– Nem fogja megtalálni egyiküket sem soha – válaszoltam. – Túl közel van ide a Csendes-óceán.
– Amit a kalapomról mondtam, azt fenntartom. Meg fogjuk találni őket. Lehet, hogy beletelik egy kis időbe. Lehet, hogy beletelik egy-két évbe is.
– Sternwood tábornok esetleg nem él már addig.
– Mindent megtettünk, barátom, ami módunkban állt. Ha ő hajlandó jutalmat kitűzni, és némi pénzt áldozni rá, akkor hamarabb is juthatunk valamire. A város nem ad annyi pénzt, amennyi az ilyesmihez szükséges.
Nagy szemei rám meredtek, és mozgékony szemöldöke összehúzódott:
– Maga komolyan úgy gondolja, hogy Eddie tette el láb alól mind a kettőt?
– Nem – nevettem. – Csak tréfáltam. Azt gondolom, amit maga gondol, százados úr: azt, hogy Regan megszökött egy asszonnyal, mert az többet jelentett a számára, mint a gazdag feleség, akivel nem sikerült közös nevezőre jutnia. Amellett ez a feleség egyelőre még nem is gazdag.
– Gondolom, ővele már találkozott.
– Igen. Egy lármás hétvégét el lehetne tölteni vele; hosszú távon azonban fárasztó lenne elviselni.
Horkantott egyet, én megköszöntem a rám szánt idejét és a kapott tájékoztatást, majd távoztam. Egy szürke Plymouth követett a városházától. Lehetőséget adtam neki, hogy egy csendes utcán beérjen. Visszautasította az ajánlatot, így hát leráztam, és mentem a dolgom után.

XXI.
Messze elkerültem a Sternwood családot. Visszatértem az irodámba, leültem a forgószékembe, és a lábamat lóbálva megpróbáltam tisztázni magamban a helyzetet. Heves szél ostromolta az ablakokat, s a szomszédos szálló olajkazánjai által termelt korom beáramlott a szobámba, s úgy hömpölygött végig rajta, mint a lekaszált gaz egy külvárosi grundon. Arra gondoltam, hogy ideje lenne elmenni ebédelni, meg arra, hogy az élet meglehetősen egyhangú, és hogy valószínűleg éppilyen egyhangú lesz akkor is, ha iszom egyet, továbbá, ha ebben az órában innék egyet, egy szál magamban, abban egyébként sem találnék semmi élvezetet. Ezen gondolkoztam, amikor felhívott Norris. A maga udvarias modorában közölte, hogy Sternwood tábornok nem érzi egészen jól magát, és hogy felolvastak neki bizonyos újságcikkeket, s ennek, alapján úgy gondolja, hogy az én nyomozásom befejezettnek tekinthető.
– Ami Geigert illeti, igen – mondtam. – Nem lőttem le, ezt remélem, tudják.
– A tábornok úr nem is tételezett fel ilyesmit önről, Mr. Marlowe.
– Tud a tábornok úr azokról a fényképekről, melyek Mrs. Regannak aggodalmat okoztak?
– Nem, uram. Semmit a világon.
– Maga tudta, mi volt az, amit a tábornok úr átadott nekem?
– Igen, uram. Úgy hiszem, három váltó és egy névjegy.
– Helyes. Vissza fogom juttatni őket. Ami a fényképeket illeti, azokat, úgy gondolom, a leghelyesebb, ha minden további nélkül megsemmisítem.
– Igenis, uram. Mrs. Regan többször próbálta elérni önt az elmúlt éjszaka folyamán...
– Elmentem a városba, és leittam magamat – feleltem.
– Igen. Meg vagyok győződve, uram, hogy erre szüksége volt. A tábornok úr utasított, hogy juttassak el önnek egy ötszáz dollárról szóló csekket. Kielégítő lesz ez?
– Több mint bőséges – mondtam.
– És úgy gondolom, ezzel ezt a kellemetlen esetet lezártnak tekinthetjük.
– Ó, hogyne. Lezártnak, olyan biztosan lezártnak, mint egy páncélszekrényt, amelyen elromlott a zárómű.
– Köszönöm, uram. Biztos vagyok afelől, hogy valamennyien nagyra értékeljük, amit tett. A tábornok úr, mihelyt valamivel jobban érzi magát, remélhetően a holnapi nap folyamán, szeretne személyesen is köszönetet mondani önnek.
– Pompás – feleltem. – Kimegyek, és megkóstolom ismét a brandyjét, ezúttal alkalmasint pezsgővel.
– Gondoskodni fogok róla, hogy az ital kellően behűtve várja önt – mondta az öregfiú, s szinte derűs mosolygást éreztem a hangjában.
Ez volt az egész. Elbúcsúztunk, és letettük a kagylót. A korommal együtt a szemközti kávézó illatai is beáradtak az ablakon, de nem keltették fel az étvágyamat. Így hát elővettem az irodai üvegemet, megittam egy pohárral, és szabadjára engedtem az önérzetemet.
Kiszámoltam a dolgot az ujjaimon. Rozsdás Regan faképnél hagyott egy rakás pénzt és egy szép feleséget, és nekivágott a világnak a kétes, szőke asszonnyal, aki többé-kevésbé törvényes felesége volt az Eddie Mars nevű hivatásos bűnözőnek. Váratlanul ment el, búcsú nélkül, s erre számtalan oka lehetett. A tábornok túl büszke, vagy talán az első beszélgetésünk alkalmával még túl óvatos volt ahhoz, hogy megmondja, az Eltűnt Személyek Osztálya kézbe vette az ügyet. Az osztály emberei azonban tehetetlenül álltak a feladat előtt, és nyilvánvalóan meg voltak győződve, hogy nem is érdemes vesződni vele. Bármit tett is Regan, az ő dolga volt. Abban egyetértettem Gregory századossal, hogy igen valószínűtlen, hogy Eddie Mars kettős gyilkosságba keveredjen pusztán azért, mert a csodababa, akivel ő még csak nem is élt együtt, egy másik férfival lelépett. Lehet, hogy borsot tört az orra alá az eset, de biznisz, az biznisz; amellett Hollywoodban nem köphetsz egyet úgy, hogy ne egy facér csodababát találj el vele. Ha egy nagyobb pénzösszeg is eltűnt volna, az persze más helyzetet teremtene. Csakhogy Eddie Mars számára tizenöt rongy nem nagyobb összeg. Eddie nem olyan Brody-féle, másodosztályú apacs.
Geiger halott, és Carmennek most valami más sötét figurát kell keresnie, akivel egzotikusan mixelt piákat ihat. Nem tartottam valószínűnek, hogy e szándékában bárminemű nehézségre bukkanjon. Csak annyit kell tennie, hogy például öt percig áll az utcasarkon, és félénken néz. Reméltem, hogy a következő strici, aki kiveti rá a hálóját, valamivel könyörületesebben fog elbánni vele, s inkább hosszú távra dolgozik majd, mint azonnali haszonra.
Mrs. Regan elég jól ismerte Eddie Marsot ahhoz, hogy pénzt kérjen tőle kölcsön. Ez érthető, hogyha hozzá járt rulettezni, és megbízható veszítő volt. Nincs olyan játékbarlang-tulajdonos, aki, ha úgy fordul, ne adna kölcsönt a jó kliensének. Ettől eltekintve mindkettőjüket közös érdek is fűzte Reganhoz. Ő volt a férje az asszonynak, és ő szökött meg Eddie Mars feleségével. Carol Lundgrent, a korlátozott szókincsű, ifjú gyilkost most hosszú-hosszú időre ki fogják vonni a forgalomból, még abban az esetben is, ha nem kötözik oda egy savval telt tartály fölött álló székbe. Nem fogják odakötni, mert ő majd kegyelmi kérvényt nyújt be, s ezzel még pénzt is takarít meg az országnak. Mind azt teszik, ha nem tudnak megfizetni valami nagymenő ügyvédet. Agnes Lozelle-t mint koronatanút a rendőrségen tartják. Ha Carol kegyelmi kérvényt nyújt be, őrá nem lesz szükség, s ha a fiú vádemeléskor bűnösnek vallja magát, a nőt szabadon engedik. A Geiger üzletével kapcsolatos dolgokat nyilván nem óhajtják szellőztetni, ettől eltekintve pedig semmi terhelő nem szól Agnes ellen.
Hátravagyok én. Én eltitkoltam egy gyilkosságot, és huszonnégy óra hosszat visszatartottam a bizonyítékokat, de egyelőre szabadlábon járok, és útban van egy ötszáz dolláros csekkem. A legokosabb tehát, amit tehetek, ha megiszom még egy pohárral, és elfelejtem az egész históriát.
Minthogy nyilvánvalóan ez lett volna a legokosabb, amit tehettem, felhívtam Eddie Marsot, és megmondtam neki, hogy még aznap este leszaladok Las Olindasba, beszélni akarok vele. Mert ilyen okos fickó vagyok én.
Kilenc óra tájban értem le, a magasan álló, rideg, októberi hold akkorra beleveszett a parti köd felső rétegeibe. A Cypress Klub a város másik végén volt: zegzugos, favázas épület, valaha egy De Cazens nevű, gazdag ember nyári lakhelye volt, később szállodává alakították át. Ekkor nagy, sötét, kívül kopott épület volt, elveszett a szélcsavarta monterey ciprusok sűrűjében, melyekről a nevét kapta. Hatalmas, cirádás tornácok nyúltak ki belőle, tornyok emelkedtek mindenfelé, a nagy ablakok körül színes üvegmozaik, hátul hatalmas, üres fészerek; mindenben a nosztalgia hanyatló légköre... Eddie Mars kívülről nagyjából úgy hagyta az épületet, ahogy találta, s nem igyekezett átalakítani egy Metro-Goldwyn-Mayer-produkció díszletévé. A kocsimat lent hagytam az utcán, a sercegő ívlámpák alatt, és egy ásott, kavicsos ösvényen besétáltam a főbejárathoz. A kétsoros portáskabátot viselő ajtónálló beengedett a nagy, komor és csöndes előcsarnokba, melyből fehér tölgyfa lépcső kanyargott fenségesen a homályos emeletre. Megigazítottam a kalapomat és a kabátomat; vártam, hallgattam a nehéz kettős ajtók mögül kiszűrődő zenét és a hangzavart. Mintha nagyon messziről jött volna mindez, nem is ugyanabból a világból, melyben maga az épület állt. Aztán kijött az ajtón a vékony, tésztaképű férfi, aki odaát járt Geigernél Eddie Mars és a profibunyós társaságában; siváran rám mosolygott, és a szőnyeggel burkolt folyosón magával vitt a főnöke irodájába.
Négyszögletes terem volt ez, bemélyedő fülkében elhelyezett ódon ablakkal; a kőkandallóban lustán égett néhány borókatuskó. Falait diófával burkolták, s a burkolólapok fölött kifakult damasztszegély húzódott. A mennyezet magasan volt. A hideg tenger szaga érződött a szobában.
Eddie Mars sápadt színű íróasztala nem illett a szobához, mint ahogy semmi olyan tárgy nem illett hozzá, amely 1900 után készült. A szőnyege olyan színű volt, mint a floridai napon lebarnult bőr. A sarokban bárszekrény állt, a tetején beépített rádió, s egy szamovár mellett, réztálcán, sévres-i porcelán teakészlet. Kíváncsi voltam, ezt kinek készítették oda. A sarokban egy ajtó nyílt, melyre páncélszekrényzárat szereltek.
Eddie Mars társasági mosollyal közeledett felém, kezet ráztunk, és ő a mackó felé bökött az állával.
– Ha ez nem volna itt kint, olcsó zsákmánya lennék a nehéz fiúknak – mondta derűsen. – A helyi józsik minden reggel átugornak hozzám, és végignézik, ahogy kinyitom. Megállapodásom van velük.
– Említette, hogy tartogat valamit az én számomra – szóltam. – Mi az?
– Hova szalad annyira? Igyon velem egyet, üljön le egy kicsit.
– Egyáltalán nem szaladok. Csak éppen mi kettőnknek nincs mit beszélgetnünk egymással.
– Megiszik velem egy pohárkával; jól fog esni – mondta. Kevert két pohár italt, az enyémet letette egy bőrszék mellé, maga keresztbe tett lábbal odaállt az asztalhoz, egyik kezét éjkék szmokingja zsebébe téve úgy, hogy a hüvelykujja kívül maradjon, s körmén visszaverődjön a villanyfény. Szmokingban valamivel keményebb legénynek tetszett, mint szürke flanellben, de engem változatlanul zsokéra emlékeztetett. Ittunk, és biccentettünk egymás felé.
– Járt már itt valaha? – kérdezte.
– A szesztilalom idején. Nem tudok élvezetet találni a hazárdjátékban.
– Ha csak pénzre megy, akkor nem – mosolygott. – Benézhetne ma éjszaka. Egy barátnője van itt, odabent játszik a gépnél. Azt hallom, egész jól megy neki a játék. Vivian Regan az.
Belekortyoltam a poharamba, és elvettem egyet kezdőbetűkkel ellátott cigarettáiból.
– Csaknem élveztem, ahogy ezt az ügyet tegnap elintézte – mondta. – Akkor megharagított, de utóbb beláttam, hogy igaza volt. Mi kettőnknek meg kell értenünk egymást. Mennyivel tartozom magának.
– Vajon miért?
– Csak nagy óvatosan, igaz? Megvannak nekem a magam csatornái a főkapitányság felé, ha nem így volna, most nem itt állnék. Énhozzám abban a változatban jutnak el az események, ahogy megtörténtek, és nem ahogy az újságok hozzák. – Kivillantak nagy, fehér fogai.
– Mennyit kapott? – kérdeztem én.
– Ugye nem pénzről beszél?
– Felvilágosításra gondoltam.
– Felvilágosításra? Miről?
– Rövid az emlékezete. Reganról.
– Ja, ez. – Meglóbálta csillogó körmét az egyik bronzlámpából a mennyezet felé áradó fénynyalábban. – Úgy tudom, ezt a felvilágosítást már maga is megkapta. Úgy éreztem, hogy bizonyos tiszteletdíjjal tartozom magának. Hozzászoktam, hogy megfizessem az árát, ha valaki tisztességesen viselkedik velem.
– Nem azért jöttem le ide, hogy magát megvágjam. Engem azért, amit teszek, megfizetnek. Nem sokat kapok a maga normái szerint ítélve, de nem halok éhen. Van egy aranyszabály nálam: egyszerre csak egy ügyfélnek dolgozom. Ugye nem maga tette hidegre Regant?
– Nem. Azt hitte, hogy én voltam az?
– El tudnám képzelni magáról.
Nevetett:
– Tréfál.
Én is nevettem:
– Tréfálok, persze. Sose láttam Regant, de láttam a fényképét. Magának nincs meg a kellő személyzete erre a munkára. S ha már itt tartunk, többé ne küldjön hozzám revolverhősöket a parancsaival. Esetleg elfog az idegesség, és le találom ütni valamelyiket.
A tűzbe bámult a poharán át, majd letette a poharat az asztal szélére, és egy valódi batisztzsebkendővel megtörölte a száját.
– Nem rossz a szövege – mondta. – De az a gyanúm, hogy egy kis hasalásért sem megy a szomszédba. Magát nem izgatja igazán Regan, ugye?
– Nem, hivatalból nem. Nem kért fel rá senki. De ismerek valakit, aki szeretné tudni, hogy hol van.
– Kisebb gondja is nagyobb annak a nőnek – válaszolta.
– Az apjára gondolok.
Ismét megtörölte a száját, és megnézte a zsebkendőt, mintha csak azt várná, hogy vércseppet talál rajta. Összevonta sűrű, szürke szemöldökét, és megvakarta viharvert orrát.
– Geiger meg akarta zsarolni a tábornokot – mondtam. – A tábornok nem ismerné be, de azt hiszem, egy kissé attól tartott, hogy Regan lehet a dolog mögött.
Eddie Mars nevetett.
– Aha! Ezt a húzást mindenkivel megcsinálta Geiger. Kimondottan a saját szabadalma volt. Kötelezvényeket szerzett emberektől, melyek szabályosan festettek, bizonyosan szabályosak is voltak, eltekintve attól az egy dologtól, hogy ő nem indított volna pert ezek alapján. Aztán úri gesztussal átadta a kötelezvényeket, és ottmaradt üres kézzel. Ha ászt húzott, akkor valamitől félt a páciens, és ő munkába vette. Ha meg nem húzott ászt, egyszerűen dobta az egész ügyet.
– Dörzsölt fickó – mondtam. – Csakugyan dobta az egészet. Dobta, és utána pottyant maga is. És honnan tudja mindezt maga?
Türelmetlenül megvonta a vállát.
– Bár a felét se tudnám annak a rengeteg históriának, amivel mind énhozzám jönnek. A legrosszabb befektetés az én köreimben a mások ügyeiről tudni. Szóval, ha csak a Geiger-ügy foglalkoztatta, az le van zárva.
– Le van zárva, és én meg vagyok fizetve érte.
– Ezt sajnálom. Örömmel látnám, ha az öreg Sternwood felfogadna tisztességes fizetéssel valami olyasféle veteránt, mint maga, hogy hetenként legalább néhány éjszakán otthon tartsa a lányait.
– Miért?
Elhúzódott a szája.
– Csak baj van velük. Itt van például a fekete. Csak a fejem fáj tőle, hogy lejár ide. Ha veszít, nem tudja abbahagyni, és én itt állok a végén egy marék papirossal, amikre senki nem fog egy fillért fizetni. Nincs saját pénze a járadékán kívül, és hogy az öregúr végrendeletében mi van, azt csak a jó ég tudja. Ha nyer, akkor meg hazahordja a pénzemet.
– Másnap este visszakapja.
– Egy részét visszakapom, de hosszú távon csak én maradok a vesztes.
Komolyan nézett rám, mintha ezt jól az eszembe akarná vésni. Szerettem volna tudni, hogy vajon miért tartja egyáltalán szükségesnek, hogy mindezt elmondja nekem. Ásítottam egyet, és kiittam a whiskym maradékát.
– Kimegyek, körülnézek egy kicsit a játékbarlangjában – mondtam.
– Hogyne, tessék csak – a páncélszekrény mellett nyíló ajtóra mutatott. – Errefelé kijut közvetlenül az asztalok mögé.
– Inkább arról mennék, ahol a balekok járnak.
– Oké. Ahogy óhajtja. Áll a barátság, nemde, pajtás?
– Hogyne – feleltem, és kezet ráztunk.
– Egyszer talán még tehetek magának valami igazi szívességet – mondta. – Ezúttal megkapott Gregorytól mindent.
– Szóval részben ő is a maga tulajdona.
– Ó, nem kell olyan sötéten látni a dolgokat. Barátok vagyunk, semmi több.
Rámeredtem egy pillanatig, azután odaléptem ahhoz az ajtóhoz, amelyen bejöttem. Visszanéztem rá, már a nyitott ajtóból.
– Mondja, ugye nem a maga embere követ engem egy szürke Plymouthban városszerte?
Hirtelen tágra nyílt a szeme. Láthatóan megütődött.
– A fenébe. Nem. Miért lenne az jó nekem?
– Fogalmam sincs róla – mondtam és kiléptem. A meglepetése elég őszintének látszott ahhoz, hogy elhiggyem. Úgy láttam, hogy némileg még aggasztotta is a dolog. Nem tudtam elképzelni, hogy erre mi oka lehet

XXII.
Fél tizenegy felé járt az idő, amikor a sárga öves, kis mexikói zenekar beleunt a halk, jól fésült rumbába, amelyre addig sem táncolt senki. A rumbatökös összedörzsölte ujjait, mintha fájnának, s szinte ugyanazzal a mozdulattal cigarettát tett a szájába. A másik négy lassú, egybehangolt mozdulattal lehajolt, a széke alá nyúlt a poharáért, belekortyolt, s felcsillanó szemmel csettintett. Tequila, ezt súgta a viselkedésük. A poharakban valószínűleg ásványvíz volt. Ez a színház éppúgy kárba veszett, mint a zene. A kutya sem törődött velük.
Valaha táncterem volt ez a helyiség, és Eddie Mars csak annyira alakíttatta át, amennyire az üzlete érdekében feltétlenül szükséges volt. Nem csillogott a krómfelületektől, nem áradt rejtett fény szögletes párkányok mögül, nem függtek öntött üvegmozaikok a falakon, nem álltak a helyiségben élénk színű bőrből és fémcsövekből komponált fotelek, hiányzott belőle a jellegzetes hollywoodi éjszakai lokál minden álmodern humbugja. A fényt nehéz üvegcsillárok szolgáltatták, és a fal rózsaszín burkolatát még ugyanaz – az időtől kissé megfakult s a portól megfeketedett – damaszt alkotta, amelynek színét valamikor régen a parkettához választották ki, s e parkettából most csak egy kis, üvegsimára koptatott darab állt szabadon a mexikói zenekar előtt. A többit nehéz, fáradt rózsaszín szőnyegekkel burkolták, melyek egy vagyonba kerülhettek. A parkettát tucatnyi keményfából állították össze: volt ott burmai teakfa, féltucatnyi árnyalatú tölgy, mahagóniszerű vörösfa, végül a kaliforniai hegyek halvány színű, vad orgonája, az egész bonyolult minták szerint, aprólékos gonddal elhelyezve.
Még mindig nagyon szép volt ez a terem, éppen a kimért, régimódi tánc helyén most a rulettjáték folyt. Három asztal állt a túlsó fal mellett. Az asztalokhoz alacsony bronzkorlátot erősítettek, mely körülvette a krupiékat. Folyt a játék mind a három asztalnál, de a tömeg a középső körül gyűlt össze. A terem másik végéből, ahol a bárpult fölé hajolva kis pohár Bacardit forgattam magam előtt a mahagóni lapon, jól láttam az asztal előtt álló Vivian Regan fekete haját.
A bármixer mellém támaszkodott, és a középső asztal köré tömörülő, jól öltözött emberek csoportját nézte.
– Nagy pénzeket szed fel ma – mondta. – Az a magas fekete baba.
– Ki ez?
– Nem tudom a nevét, bár rengeteget jár le ide.
– Nem tudja a fészkes fenét.
– Tudja, uram, én alkalmazott vagyok itt – mondta minden ellenségeskedés nélkül. – Különben most egészen egyedül van. Az a tag, aki lehozta, már kidőlt. Kivitték a kocsijához.
– Majd én hazaviszem.
– Azt csak szeretné. Na, mindenesetre sok szerencsét. Felhígítsam valamivel ezt a Bacardit, vagy úgy szereti, ahogy van?
– Úgy szeretem, ahogy van, már amennyire egyáltalán szeretem.
– Ami engem illet, én akkor már inkább innék csukamájolajat – mondta ő.
A tömegen keresztültört két, estére öltözött férfi, ekkor a résen át megláttam hátulról Vivian nyakát és meztelen vállát. Mélyen kivágott, sötétzöld bársonyruhát viselt. Túl ünnepélyesen volt öltözve az alkalomhoz képest. Ismét összezárult a tömeg, és eltakart mindent, kivéve Mrs. Regan fekete fejét. A két férfi átvágott a termen, a bárpultra támaszkodott, és szódás whiskyt kért. Az egyikük egészen vörös volt és izgatott. Fekete szegélyes zsebkendővel törölgette az arcát. A nadrágján végighúzódó, kettős szaténsáv egy autó nyomtávjának is elég széles lett volna.
– Barátom, ilyen szériát még nem láttam – mondta remegő hangon. – Nyolc nyerő forduló és két visszalépés egymás után a piroson. Ez rulett, barátom, ez aztán a rulett.
– Viszketni kezd tőle a tenyerem. – mondta a másik. – A nő egyetlen menetre feltesz egy lepedőt. Nem tud veszíteni. – A poharukra hajoltak, sietve leöntötték az italt, és visszatértek az asztalukhoz.
– Bölcs kis emberek – mondta a bármixer. – Nem mondom, egy menetre egy lepedőt. Láttam egy lóképű alakot egyszer Havannában…
A középső asztalnál egyszerre felcsapott a zaj, és egy idegen kiejtésű, éles hang emelkedett a terem lármája fölé:
– Csak egy perc türelmet kérnék, madame. A bank nem tudja fedezni a tétjét. Mr. Mars azonnal itt lesz.
Otthagytam a Bacardimat, és végigsiettem a szőnyegen. A kis zenekar tangóba kezdett jó hangosan. Senki sem táncolt, senkinek sem jutott eszébe, hogy táncoljon. Keresztülküzdöttem magam a szmokingban, nagyestélyiben, sportöltönyben, utcai ruhában álldogáló emberek egy csoportján a bal szélső asztalhoz. A kerék mozdulatlan volt. Két krupié állt mögötte, a fejüket összedugva, oldalpillantásokat vetettek az emberekre. Egyikük egy gereblyét huzogált előre és hátra céltalanul az üres játékmezőn. Mindketten Vivian Regant figyelték. 
Az asszony hosszú szempillái remegtek, az arca természetellenesen fehér volt. A középső asztalnál ült, épp szemben a kerékkel. Rendetlen halomban állt előtte a pénz és a zsetonok; láthatóan nagy összeg. Hideg, ingerült és vontatott hangon beszélt a krupiéval: 
– Miféle ócska kóceráj ez, árulja el nekem. Gyerünk, indítsák meg azt a verket, nagyfiúk. Még egy menetet akarok lejátszani, dupla vagy semmi, az egész tétre. Hamar bezsebelik a pénzt, de ha egyszer sor kerül rá, hogy maguk tejeljenek, akkor rögtön sírnak.
A krupié udvarias, hűvös mosollyal válaszolt, s mosolya kifejezte, hogy látott ő már ezer otromba tuskót és millió okostónit. Magas, sötét hajú férfi volt; kifogástalan modorú és közönyös. Komolyan mondta:
– A bank nem tudja fedezni a tétjét, asszonyom. Több mint tizenhatezer dollárja fekszik itt.
– A maguk pénze? – gúnyolódott a nő. – Nem akarják visszakapni?
Egy mellette álló férfi szólt valamit hozzá. Ő villámgyorsan feléje fordult, hirtelen odalökött néhány szót, mire a férfi vérvörös arccal felszívódott a tömegben. A bronzkorláttal körülvett tér túlsó falánál kinyílt egy ajtó a faburkolaton. Eddie Mars jött ki ezen az ajtón, arcán közönyös mosollyal, két kezét szmokingzsebében tartva úgy, hogy mindkét hüvelykujjának a körme kifelé csillogjon. Láthatóan kedvelte ezt a kéztartást. A krupiék mögé sétált, és megállt a középső asztal sarkánál. Lomha nyugalommal szólalt meg, éppoly udvariasan, mint a krupié.
– Valami probléma merült fel, Mrs. Regan?
Az asszony szinte támadóan kapta feléje a fejét. Láttam, hogy az arcvonásai megmerevednek, mintegy valamely elviselhetetlen belső feszültség eredményeképp. Nem válaszolt Marsnak.
Eddie Mars higgadtan megjegyezte:
– Ha nem játszik többet, meg kell engednie, hogy hazakísértessem egy emberemmel.
A nő elvörösödött. Pofacsontjai fehéren világítottak az arcában. Aztán erőltetetten felnevetett. Keserűen mondta:
– Még egy menetet, Eddie. Mindenem rajta van a piroson. Szeretem a pirosat. A vér színe.
Eddie Mars halványan elmosolyodott, aztán bólintott, és benyúlt a mellső zsebébe. Nagy, fémsarkos tárcát húzott elő, s nemtörődöm mozdulattal odacsúsztatta a krupié elé az asztalon.
– Fedezze ugyanannyi ezerrel a hölgy tétjét – mondta –, ha senkinek sincs ellenvetése, ez a menet egyedül a hölgyé.
Nem volt ellenvetése senkinek. Vivian Regan lehajolt, és valamennyi nyereményét kézzel, vadul a játékmezőn levő nagy, vörös kárómintára tolta.
A krupié sietség nélkül hajolt az asztal fölé. Megszámolta s oszlopokba rakta Mrs. Regan pénzét és zsetonjait, azután néhány zseton és bankjegy híján valamennyit csinos kis oszlopba rakta, s a többit letolta a játékmezőről. Kinyitotta Eddie Mars tárcáját, és kivett belőle két kötegnyi ezerdollárost. Az egyiket fölszakította, kiszámolt belőle hat bankjegyet, hozzátette a megbontatlan köteghez, a fennmaradó bankjegyeket visszatette a tárcába, s a tárcát hanyag mozdulattal, mintha egy levél gyufa volna, félretette. Eddie Mars nem nyúlt a tárcája után. Senki sem mozdult, a krupiét kivéve. Bal kézzel meglökte a kereket, és csuklójának nemtörődöm mozdulatával útnak indította a felső barázdában a kattogó, fehér elefántcsont golyót. Aztán mindkét kezét visszahúzta, s karba tette maga előtt.
Vivian ajkai lassan szétnyíltak, fogaira ráhullott a villany fénye, s megvillantak, mint a késpenge. A golyó lustán sodródott lefelé a küllőkön, majd odakoccant a számok fölötti krómszegélyhez. Hosszú idő után és egészen hirtelen a golyó száraz kattanással megállt. A kerék lelassult, s a golyót körbehordta magával. A krupié mindaddig nem eresztette le összefont karjait, amíg teljesen meg nem állt a kerék forgása.
– Piros nyer – mondta szertartásos közönnyel. A kis elefántcsont golyó a piros 25-ösön, a Kettős Nullától számított harmadik számon állt meg. Vivian Regan hátravetette a fejét, és diadalmasan felnevetett. A krupié felemelte a gereblyét, és az ezerdolláros bankjegyekből álló halmot lassan keresztültolta a posztón, hozzátette a téthez, majd az egészet lassan letolta a játéktérről.
Eddie Mars mosolygott, visszatette a tárcáját a zsebébe, sarkon fordult, s a faburkolatba vágott ajtón át elhagyta a termet Ezzel egy időben tucatnyi ember engedte ki visszafojtott lélegzetét, és indult a bár felé. Én is velük indultam, s még mielőtt Vivian összeszedte a nyereményét, és hátrafordult az asztalhoz, elértem a terem másik végéig. Kimentem a nagy, csöndes előcsarnokba, megkaptam a ruhatároslánytól a kalapomat, kabátomat, a tálcára pörgettem egy negyeddollárost, és kimentem a teraszra. Felbukkant mellettem az ajtónálló:
– Előrehozhatom, uram, a kocsiját?
– Csak járok egyet – mondtam.
A tornác tetejét szegélyező kovácsoltvas díszrács nedves volt a ködtől. Cseppekben hullott alá a csapadék a monterey ciprusokról, melyek vak homályba vesztek az óceán fölé ugró sziklapart irányában. Minden irányban alig néhány méterre lehetett csak ellátni. Lementem a tornác lépcsőjén, és elindultam, egy homályos ösvényt követve a fákon át, amíg meg nem hallottam messziről, a sziklák lábától a parti hullámverés zaját. Egyetlen fénysugár sem törte meg a homályt. Tucatnyi fát láttam tisztán egyszerre meg egy másik tucatnyit homályosan, azután semmi mást, csak a ködöt. Balra kerültem, és visszafelé sétáltam a kavicsos ösvényhez, mely a ház körül vezetett hátra a fészerek felé, ahol a kocsikat parkolták. Amikor ki tudtam venni a ház körvonalait, megálltam. Valamivel előttem egy férfi köhintett.
A lágy, nedves pázsiton semmi zajt nem ütöttek a lépteim. A férfi ismét köhögött, majd köhögését egy zsebkendővel vagy egy kabátujjal elfojtotta. Ezalatt én előrébb léptem, és közelebb kerültem hozzá. Már ki tudtam venni bizonytalan árnyékát az ösvénytől nem messze. Valami azt súgta, hogy lépjek egy fa mögé, és guggoljak le. A férfi hátrafordította a fejét. Fehér foltot kellett volna látnom ebben a pillanatban: az arcát. De nem így történt, a folt sötét maradt. A férfi álarcot viselt.

XXIII.
Könnyű léptek közeledtek a láthatatlan ösvényen, egy nő léptei, s az előttem álló ember ekkor előrelépett, és úgy tetszett, rádől a köd függönyére. Eleinte nem láttam a nőt, azután is csak bizonytalanul a köd miatt. Kihívó fejtartása ismerős volt. A férfi hirtelen, gyors mozdulattal előrelépett. A ködben a két alak összeolvadt, mintha beleolvadtak volna a ködbe. Egy pillanatra halálos csönd támadt. Majd megszólalt a férfi:
– Ez itt egy revolver, hölgyem. Hát csak csendesen. A ködben messzire elhallatszik minden. Nyújtsa ide szépen a táskáját.
A nő néma maradt. Egy lépést tettem előre. Egészen hirtelen élesen láttam a ködtől nedves anyag szálait a férfi kalapkarimáján. A nő mozdulatlanul állt. Aztán reszelőssé változott a lélegzete, mintha kis ráspolyt húzogatnának ide-oda egy darab fán.
– Ha egyet kiált – mondta a férfi –, kettéhasítom.
Nem kiáltott. Nem mozdult. A férfi mozdult meg, s szárazon, halkan felnevetett.
– Jobb, ha benne hagyja – mondta. Zár kattant, motoszkálást hallottam. A férfi megfordult, és az én fám felé tartott. Három vagy négy lépés után ismét felnevetett. A nevetése teljesen ismeretlen volt számomra. Kivettem a zsebemből a pipámat, és úgy tartottam, mintha revolver volna. Halkan kiáltottam:
– Hé, Lanny.
A férfi dermedten megállt, és kezdte a zsebe felé emelni a kezét
– Nem – szóltam. – Mondtam már, hogy ilyet sose tegyen, Lanny. Magára célzok.
Semmi sem mozdult. Nem mozdult hátrébb az ösvényen a nő. Nem mozdultam én. Nem mozdult Lanny.
– Tegye le, fiam, a táskát a lábai közé – mondtam neki. – Csak szépen, nyugodtan.
Lehajolt. Kiugrottam, és elértem, még mielőtt felállt volna. Lihegve egyenesedett fel. A két keze üres volt.
– És még mondja valaki, hogy nem vagyok jó formában – szóltam. Odahajoltam hozzá, és kivettem a felöltője zsebéből a revolvert. – Valaki mindig gondoskodik róla, hogy legyen nálam revolver – mondtam neki. – Úgy lehúzzák a zsebeimet, hogy a végén már egész görbén járok. Tűnjön el.
A lélegzetünk találkozott, és összekeveredett, a szemünk úgy villogott, mint két kandúré a fal tetején. Hátraléptem.
– Tovább, Lanny. Nincs harag közöttünk. Maga nem beszél erről, és én sem beszélek róla. Oké?
– Oké – mondta fojtottan.
Elnyelte a köd. A lépteinek halk nesze, azután semmi. Fölvettem a táskát, belenyúltam, és elindultam az ösvény felé. Még mindig mozdulatlanul állt ott, szürke prémbundáját szorosan összefogta a nyakán kesztyűtlen kezével, melyen egy gyűrű csillogott halványan. Kalapot nem viselt. Elválasztott, fekete haja beleolvadt az éjszaka feketéjébe. A szemei ugyanúgy.
– Szép munka volt, Marlowe. Eztán már maga lesz a testőröm? – Volt valami éle a hangjának.
– Úgy fest a dolog. Tessék a táskája.
Elvette.
– Kocsival van? – kérdeztem.
– Egy férfival érkeztem. – Nevetett. – Mit keres maga itt?
– Eddie Mars akart beszélni velem.
– Nem is tudtam, hogy ismerik egymást Miről?
– Megmondhatom magának. Azt hitte, hogy keresek valakit, akiről úgy tudta, hogy az ő feleségével szökött meg.
– Keresett valakit?
– Nem.
– Akkor miért jött?
– Hogy megtudjam, miért hitte azt, hogy én keresek valakit, akiről azt hitte, az ő feleségével szökött meg.
– Megtudta?
– Nem.
– Csak úgy ömlik magából a szó, valósággal, mint egy rádióbemondóból – jegyezte meg. – Feltételezzem, hogy nekem semmi közöm az egészhez, még akkor sem, ha ez a férfi az én férjem volt. Azt hittem, hogy ez az ügy magát nem érdekli.
– Újra meg újra rá akarnak venni, hogy érdekeljen.
Bosszúsan koccant össze a foga. Az álarcos, revolveres támadóval lezajlott közjáték láthatóan semmi hatással nem volt rá.  – Na jó, kísérjen el a garázshoz – mondta. – Be kell néznem oda a lovagom miatt.
Végigmentünk az ösvényen, megkerültük az épület sarkát, valami fényt láttunk magunk előtt, aztán ahogy megkerültünk még egy sarkot, egy körülkerített, fényes istállóudvarra értünk ki, melyet két reflektor világított meg. Még mindig megvolt a téglaburkolata, mely a középen található rács felé lejtett. Kocsik csillogtak, barna köpenyes ember állt fel egy zsámolyról, s elénk jött.
– Még mindig siker a lovagom? – kérdezte hanyagul Vivian a férfitól.
– Attól tartok, hogy igen, kisasszony. Ráterítettem egy takarót, és feltekertem az ablakokat. Azt hiszem, nincs semmi baja. Csak épp pihen.
Odamentünk egy nagy Cadillachez, s a köpenyes alkalmazott kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját. A széles hátsó ülésen lazán elnyúlva, kockás pokróccal állig betakart férfi feküdt, és nyitott szájjal horkolt. Úgy láttam, hogy nagydarab, szőke ember, akiben rengeteg szesz elfér.
– Ismerkedjék meg Mr. Larry Cobb-bal – mondta Vivian. – Mr. Cobb, Mr. Marlowe.
Mordultam egyet.
– Mr. Cobb volt a lovagom – mondta. – Milyen tökéletes lovag ez a Mr. Cobb. Milyes figyelmes. Ha látná egyszer olyankor, amikor józan. Ha valaki látná egyszer, amikor józan. Ha én látnám egyszer, amikor józan. Már úgy értem, csak az érdekesség kedvéért. Így belekerülhetne a történelembe az a múló, rövid pillanat, melyet eltemethetnek az évek, de soha elfeledni nem lehet, amikor Larry Cobb egyszer józan volt.
– Na igen – mondtam én.
– Még az is megfordult a fejemben, hogy feleségül megyek hozzá – folytatta magas, feszült hangon, mintha az álarcos támadó okozta megrázkódtatás most kezdene csak elhatolni hozzá. – Azokban a különös percekben, amikor semmi kellemes dolog nem jut az eszembe. Mindenkinek vannak ilyen múló pillanatai. Tudja, rengeteg a pénzünk. Yacht, egy palota Long Islanden, egy kastély Newportban, egy birtok a Bermudákon, házak szétszóródva erre-arra, talán az egész világon, na és egy jó whiskysüveg. És Mr. Cobbtól a whiskysüveg sosincs olyan nagyon messze.
– Na igen – mondtam. – Van neki sofőrje, aki haza vigye?
– Ne mondja, hogy “na igen”. Olyan közönséges. – Felvont szemöldökkel nézett végig rajtam. A köpenyes ember az alsó ajkát harapdálta. – Ó, kétségtelen, hogy egész hadseregre való sofőrje van. Nyilván szakaszonként sorakoznak reggelenként a garázs előtt; fénylő gombok; fénylő fegyverzet, makulátlan fehér kesztyű... kész katonai díszszemle.
– Na és hol a fenében van ilyenkor az a sofőr? – kérdeztem.
– Ma este ő maga vezetett – mondta a köpenyes ember szinte bocsánatkérően. – Felhívhatom a lakását, és akkor érte jön valaki.
Vivian megfordult, s rámosolygott a parkolóemberre, mintha az gyémánt diadémmal ajándékozta volna meg őt.
– Ó, ez nagyon kedves lenne magától – mondta. – Megtenné? Igazán nem szeretném, ha Mr. Cobb így halna meg, nyitott szájjal. Még azt hihetné valaki, hogy szomjan halt.
– Aki a szagát megérzi, az semmiképpen, kisasszony – mondta a köpenyes ember.
Vivian kinyitotta a táskáját, kivett belőle egy marék papírpénzt, és felé nyújtotta.
– Bízom benne, hogy maga gondoskodni fog róla.
– Ó, hogyne – felelte kerekre tágult szemmel a férfi. – Feltétlenül, kisasszony.
– Regan a nevem – mondta ő bájosan, – Mrs. Began. Nyilván fogunk még találkozni. Maga nem régen dolgozik itt, igaz?
– Nem régen, madame. – Keze izgatottan hadonászott a maroknyi pénzzel.
– Szeretni fogja ezt a helyet, meglátja – mondta Mrs. Regan. Karon fogott. – Menjünk a maga kocsiján, Marlowe.
– Kinn áll az utcán.
– A magam részéről semmi kifogásom ellene, Marlowe. Imádok szép sétákat tenni a ködben. Olyan érdekes egyéniségekkel akad össze az ember.
– Ugyan – mondtam –, butaság.
Szorosan belém karolt, és elkezdett remegni. Amíg a kocsihoz értünk, mindvégig szorosan karolt belém. Mire odaértünk, abbamaradt a reszketése. Lefelé vezettem a kocsit a kanyargó fasoron, a ház tűzfala mentén. A sikátor a De Cazens Boulevard-ra, Las Olindas főútvonalára nyílt. Elhaladtunk az ósdi, sercegő ívfények alatt, s nemsokára ott volt körülöttünk a város: épületek, halott üzletek, egy benzinkút, égő lámpával az éjszakai csengő felett, s végre egy drugstore, amely még nem csukott be.
– Ráférne magára egy pohárka ital – mondtam.
Megmozdult az álla, egy világos folt az ülés sarkában. Merőlegesen a járda széléhez kanyarodtam, és ott parkoltam.
– Egy kis feketekávé meg egy korty whisky nagyon jót fog tenni – mondtam.
– A sárga földig le tudnám inni magamat.
Kitártam előtte az ajtót, kiszállt, s oly közel ért hozzám, hogy a haja az arcomat súrolta. Bementünk a drugstore-ba. Vettem a pultnál egy fél liter whiskyt, átvittem a székekhez, és letettem a repedt márványasztalra.
– Két kávét – mondtam. – Fekete legyen, erős és lehetőleg még az idén készült.
– Itt bent nem fogyaszthatnak szeszes italt – mondta a kiszolgáló. Mosástól megfakult, kék köpenyt viselt, nem volt túl sok haj a fején, tisztességes tekintete volt, s az álla nem verte még ki a szemét senkinek.
Vivian Regan a táskájába nyúlt a cigarettájáért, és kirázott a csomagból két szálat olyan mozdulattal, mint akármelyik férfi. Felém nyújtotta a cigarettát.
– A törvény tiltja szeszes italok fogyasztását a helyiségben – mondta a kiszolgáló.
Tüzet adtam, rágyújtottam, és fütyültem az ipsére. Ő kitöltött két csésze kávét egy fényét vesztett, nikkelezett kannából, és letette elénk. A whiskysüvegre pillantott, morgott valamit a bajusza alatt, majd rosszkedvűen mondta:
– Oké, majd figyelem az utcát, amíg kitölti.
Odaállt a kirakathoz háttal felénk, s kifelé figyelt.
– A torkomban dobog a szívem, amikor ilyet csinálok – mondtam, amint lecsavartam a whiskysüveg kupakját, és megöntöztem a kávét. – Félelmetes a közbiztonság ebben a városban. A szesztilalom idején Eddie Mars lokálja éjjeli mulató volt, s minden éjszaka két egyenruhás rendőr állt az előcsarnokban, vigyáztak rá, hogy a vendégek ne a magukkal hozott italt fogyasszák, ahelyett hogy a cégtől vásárolnák.
Az eladó egyszerre megfordult, visszasétált a pult mögé, és eltűnt a gyógyszerszoba kis üvegablaka mögött.
Ittuk a whiskyvel feljavított kávénkat. Vivian arcát néztem a kávéskanna fényes felületén. Feszes volt, sápadt, gyönyörű és vad; az ajkai élénkpirosan ragyogtak.
– Boszorkányos szeme van – mondtam. – Mit tud magáról Eddie Mars?
Viszonozta a pillantásomat a kávéskanna tükrében.
– Rengeteget elnyertem tőle ma éjszaka ruletten azzal az öt darab ezressel, amit tőle kértem kölcsön tegnap, aztán nem volt szükségem rá.
– Érthető, ha az ilyesmitől megharagszik. Gondolja, hogy ő küldte maga után azt a brávót?
– Mi az a brávó?
– Egy pofa, revolverrel.
– Maga brávó?
– Az – nevettem. – Bár, ha szigorúan vesszük, a brávó nem a jó oldalon áll.
– Néha elgondolkodom rajta, vajon van-e egyáltalán nem jó oldal.
– Eltérünk a tárgytól. Mit tud magáról Eddie Mars?
– Úgy érti, hogy valami olyasmit, amivel a kezében tart?
– Úgy.
Elbiggyesztette az ajkát:
– Valami szellemesebbet, Marlowe. Ennél jóval szellemesebbet.
– Hogy érzi magát a tábornok? Egyébként nem szellemeskedni akartam.
– Nem valami jól. Ma nem kelt fel. Abbahagyhatná végre a kihallgatásomat.
– Emlékszem, hogy volt, amikor én gondoltam ugyanezt magával kapcsolatban. Mennyit tud a tábornok?
– Valószínűleg mindent.
– Norristól?
– Nem. Wilde, a kerületi ügyész meglátogatta. Elégette azokat a fényképeket?
– Hogyne. Ugye aggódik a kishúga miatt olykor-olykor?
– Azt hiszem, ő az egyetlen, aki miatt aggódom. Amellett bizonyos értelemben aggódom apa miatt is; szeretném őt megkímélni egyes dolgoktól.
– Nincsenek különösebb illúziói – mondtam –, de úgy gondolom, hogy az önérzete változatlanul megvan.
– Az ő vére folyik bennünk. Ez a legpokolibb az egészben, – Mélyen elgondolkozva nézett rám a tükörfelületben. – Nem akarom, hogy úgy haljon meg, hogy utálkoznia kell a saját vérétől. Mindig vad vér volt, de nem mindig volt romlott.
– És most az?
– Azt hiszem, magának is ez a véleménye.
– Magáról nem. Maga csak szerepet játszik.
Maga elé nézett. Belekortyoltam ismét a kávémba, és újabb cigarettára gyújtottam mindkettőnk számára.
– Szóval maga embereket lő agyon – szólalt meg ő nyugodtan. – Gyilkos.
– Én? Hogyhogy?
– Az újságokban meg a rendőri jelentésekben szépen elkenték az egészet. Csakhogy én nem hiszek el akármit, amit olvasok.
– Ó, szóval maga azt hiszi, hogy én intéztem el Geigert vagy Brodyt vagy mind a kettőt.
Nem szólt semmit.
– Nem volt szükség rá, hogy ezt tegyem – mondtam. – Esetleg megtörténhetett volna, s gondolom, akkor meg is úsztam volna szárazon. Egyikük sem habozott volna, ha úgy hozza a sora, hogy belém eresszen néhány lat ólmot.
– A szíve mélyén tehát gyilkos maga is, mint minden kopó.
– Ugyan, ostobaság.
– Maga is azok közül a sötét, halálosan nyugodt férfiak közül való, akikben éppannyi érzés van, mint egy körúti hentessegédben. Tudtam, az első pillanattól, amikor megláttam magát.
– Épp elég gyanús, félvilági barátja van, tudhatná, hogy ez nem igaz.
– Magához képest mind lekvár.
– Köszönöm, asszonyom. Maga sem valami pacal természet.
– Gyerünk tovább ebből a rohadt kisvárosból.
Kifizettem a számlát, zsebre vágtam a whiskysüveget, és távoztunk. Az eladó még most sem rokonszenvezett velem.
Magunk mögött hagytuk Las Olindast, keresztülhajtottunk egy sor nedves, parti kisvároson, melyeknek kunyhószerű házai lent épültek a homokon, közel a dörgő hullámveréshez, nagyobb épületeik pedig a távolabbi lejtőkön. Itt-ott sárgán világított egy ablak, de a legtöbb ház sötét volt. A víz felől hínár szaga áradt, és átitatta a ködöt. A gumikerekek daloltak a bulvár nyirkos aszfaltján. Lucskos űr volt a világ.
Már közel jártunk Del Reyhez, amikor megszólalt, először amióta a drugstore-t elhagytuk. Fojtott volt a hangja, mintha valami lüktető feszültséget takarna.
– Guruljon le a Del Rey-i strand mellett. Meg akarom nézni a vizet. A következő utca balra.
Az útkereszteződésnél pislogó, sárga lámpa állt. Befordultam a kocsival, és lefelé gurultam egy lejtős utcán; egyik oldalán magas fal emelkedett, a másikon haladt a helyiérdekű vágánya, és messze, a vágányokon túl, alacsony, kósza fények látszottak, még messzebb pedig a móló csillogó lámpái s a homályos égbolt egy nagyváros felett. Arrafelé már csaknem teljesen felszállt a köd. Az út keresztezte a sínpárt egy ponton, ahol az elkanyarodott, hogy a fal tövében haladjon tovább, majd a nyitott, rendezett tengerpart mentén futó, kövezett országúdba torkollott. A kövezet mentén kivilágítatlan kocsik álltak, orral a tenger felé. Néhány száz méterrel odébb a strand lámpái világítottak.
A járdához gurulva lefékeztem a kocsit, eloltottam a reflektorokat, és kezemet a kormánykeréken nyugtatva ültem. A ritkuló köd alatt kavargott, gomolygott a parti hullámzás, szinte hangtalanul, mint egy gondolat a tudat határán, amint igyekszik formát ölteni.
– Jöjjön közelebb – mondta szinte komoran.
Kikeveredtem a kormánykerék alól, és odébb csúsztam, az ülés közepére. Egy kicsit elfordította tőlem a testét, mintha csak ki akarna tekinteni az ablakon. Aztán hangtalanul vetette magát hanyatt, a karjaim közé. A feje kis híján a kormánykerékhez koccant. A szeme csukva volt, az arca elmosódott. Azután megláttam, hogy a két szeme kinyílik, megremeg, s még a sötétben is láthatóan felragyog.
– Ölelj szorosan, te vadember – ennyit mondott.
Először puhán átkaroltam. A haja érdesen súrolta az arcomat. Szorosabbra fogtam az ölelésemet és felemeltem. Arcát lassan az arcomhoz vontam. Szemhéjai lágyan remegtek, mint a lepke szárnya.
Megcsókoltam, erősen, gyorsan. Azután egy hosszú, tapadó csók. Az ajka szétnyílt az enyém alatt. Teste remegni kezdett a karjaim között.
– Gyilkos – mondta halkan, s lélegzete a számba olvadt.
Magamhoz szorítottam, míg csak testének reszketése kis híján rám is átragadt. Tovább csókoltam. Nagy sokára elhúzta a fejét, hogy meg tudja kérdezni:
– Hol lakik?
– Hobart Arms, Franklin Boulevard, Kenmore-nál.
– Sose láttam még.
– Van kedve megnézni?
– Van.
– Mit tud magáról Eddie Mars?
Teste megmerevedett a karomban, s lélegzete érdes szisszenéssé torzult. A feje hátrabillent, s tágra nyílt, fehér gyűrűs szemei rám meredtek.
– Szóval így állunk? – mondta halkan, tompán.
– Így állunk. Csókolózni jó dolog, de az apja engem nem azért fizet, hogy magával aludjak.
– Strici – mondta nyugodtan, s nem mozdult.
Az arcába nevettem.
– Ne gondolja, hogy én fából vagyok – mondtam. – Nem vagyok vak, egészséges mind az öt érzékem. Meleg vér folyik az ereimben, mint akárki másnak. Maga könnyű zsákmány, fenemód könnyű. Mit tud magáról Eddie Mars?
– Ha még egyszer ezt kérdezi, sikítok.
– Rajta, sikítson.
Ellökte magát, és felült, messze elhúzódott a kocsi sarkába.
– Öltek már embert ilyen kis dolgokért is, Marlowe.
– Öltek már embert jóformán semmiért is. Az első találkozásunk alkalmával megmondtam magának, hogy detektív vagyok. Beleférhetne abba az édes, szép fejébe. Az én oldalamról nézve, hölgyem, ez munka. Nem pedig szórakozás.
A táskájában kotorászott, kivett egy zsebkendőt, és fejét elfordítva ráharapott. Halottam a szakadó zsebkendő reccsenő zaját. A fogával tépdeste lassan újra meg újra.
– Miből gondolja, hogy bármit is tud rólam? – súgta a zsebkendőtől eltompított hangon.
– Eddie hagyja, hogy maga egy rakás pénzt elnyerjen tőle, aztán utánaküld egy revolveres jasszot, hogy vegye vissza. Magát ez csak igen kevéssé lepi meg. Még csak meg sem köszönte, hogy visszaszereztem a pénzét. Úgy érzem, hogy csak színjáték volt az egész história. És ha hízelegni akarnék magamnak, akkor azt mondanám, hogy legalább részben nekem szólt.
– Azt hiszi, hogy Eddie úgy nyer vagy veszít, ahogy ő akar?
– Úgy hát. Az egyszeres téteknél öt közül négyszer nyer.
– Azt hiszem, nem kell külön mondanom, hogy mennyire gyűlölöm a rámenősségét, nyomozó úr?
– Nem tartozik nekem semmivel. Meg vagyok fizetve.
Kidobta a foszlányokra tépett zsebkendőt a kocsi ablakán.
– Szeretetre méltó modora van a nőkkel.
– Jó volt csókolni magát.
– Szépen megőrizte a hidegvérét. Igazán hízelgő rám nézve. Magának kívánjak szerencsét hozzá vagy a papának?
– Jó volt csókolni magát.
Hangja jegesen kimértté vált.
– Vigyen el innen, legyen szíves. Egészen bizonyos vagyok benne, hogy haza kívánok menni.
– Nem akarja, hogy jó testvérek legyünk?
– Ha volna nálam egy borotva, elvágnám a torkát, csak hogy lássam, mi folyik ki belőle.
– Csigavér – feleltem én.
Beindítottam a motort, megfordítottam a kocsit, a helyiérdekű sínein keresztülvágva kihajtottam az országútra, aztán tovább, be a városba, West-Hollywood felé. Nem szólt hozzám. Csaknem mozdulatlanul ült az egész visszaúton. Behajtottam a kapun, majd a süllyesztett kocsibehajtón föl, a nagy ház kapuja elé. Még mielőtt megálltam volna kitaszította a kocsi ajtaját, és már ki is szállt. Akkor sem szólt semmit. Figyeltem hátulról, ahogy vár a kapu előtt, miután becsöngetett. Nyílt az ajtó, és Norris nézett ki rajta. A nő elsietett mellette és eltűnt. Becsapódott az ajtó, én ott ültem, és néztem a csukott ajtót.
Visszafordultam, lehajtottam a kocsibejáróról, aztán hazamentem.

XXIV.
Ezúttal üres volt a bérház előcsarnoka. Nem várt revolverhős senkinek a parancsaival a foltos pálma alatt. Az önműködő felvonón elértem az emeletemet, s végigmentem a folyosón, az egyik ajtó mögül kiszűrődő, elfojtott rádiózene hangjánál. Rám fért volna egy pohár ital, és siettem, hogy mielőbb hozzájussak. Ahogy beléptem, nem gyújtottam lámpát. Egyenesen a főzőfülke felé tartottam, majd három vagy négy lépés után megtorpantam. Valami nem volt rendjén. Valami volt a levegőben; egy illat. Az ablakon le voltak húzva a redőnyök, s a mellettük beszivárgó utcai fény halvány világítással árasztotta el a szobát. Csöndben álltam és figyeltem. A levegőben úszó illat kölni szaga volt: nehéz, terhes kölnié.
Hang nem hallatszott semmi. Azután hozzászokott a szemem a sötétséghez, és láttam, hogy valami van előttem, a padlón, aminek nem szabadna ott lennie. Hátráltam, a nagyujjammal kitapogattam a fali kapcsolót, és felkattintottam a világítást.
Az ágy le volt hajtva. Valami kuncogott benne. Egy szőke fej süppedt a párnámba. Két mezítelen kar nyúlt fölfelé, s a hozzájuk tartozó két kéz összekulcsolódott a szőke fej fölött. Carmen Sternwood feküdt a hátán az ágyamban, és onnan kuncogott. Hajának homokszín hulláma szétterült a párnán, művészi gonddal elrendezve. Két palaszürke szeme rám meredt, és mint rendesen, most is úgy hatott a pillantása, mintha puskacső mögül nézne. Mosolygott. Megcsillantak apró, hegyes fogai.
– Stramm vagyok, nem? – kérdezte.
– Stramm és hercig, mint egy filippinó frakkban – mondtam gorombán.
Odamentem egy állólámpához, meggyújtottam, visszaléptem, eloltottam a mennyezetvilágítást, azután ismét keresztülvágtam a szobán a lámpa alatti kártyaasztal lapját képező sakktáblához. A táblán már előbb felállítottam egy hatfigurás feladványt. Mint oly sok feladványt, amely elé az élet állított, ezt sem sikerült megoldanom. Odanyúltam, léptem egyet a lóval, aztán levettem a kalapomat, a kabátomat, és eldobtam valamerre. Az ágyból közben egész idő alatt hallatszott a halk kuncogás; a hang, amely mindig egy régi ház faburkolata mögött viháncoló patkányokat juttatott az eszembe.
– Lefogadom, hogy nem is sejti, hogy jutottam be ide.
Előkotortam egy cigarettát, és üres tekintettel néztem rá.
– Lefogadom, hogy sejtem. Besétált a kulcslyukon, mint Babszem Jankó.
– Az kicsoda?
– Ó, egy ismerősöm, innen a sarki bárból.
Carmen kuncogott.
– Ugye maga stramm fiú? – kérdezte.
– A hüvelykujja... – kezdtem, de ő megelőzött. Nem kellett figyelmeztetnem. Kivette a feje alól a jobb kezét, szopni kezdte a hüvelykujját, és nagyon kerek és nagyon pajkos szemeket vetett rám.
– Nincs rajtam semmi – mondta, miután egy percig némán, cigarettázva néztem rá.
– Az istenért – mondtam –, hajszál híján megvolt már. A kezemben éreztem. Már szinte megtaláltam a megoldást, amikor megszólalt. Még egy perc, és azt mondtam volna: “Fogadjunk, hogy nincs magán semmi.” Egyébként, ami engem illet, mindig kalocsniban alszom, ha netán egyszer arra ébrednék, hogy rossz a lelkiismeretem, és szaladnom kell előle.
– Maga stramm fiú. – Egy kicsit elfordította a fejét oldalt, cicásan. Aztán kivette a feje alól a bal kezét, megfogta a takaró szélét, drámai szünetet tartott, majd félresöpörte a takarót. Csakugyan nem volt rajta semmi. Úgy feküdt ott a lámpafényben az ágyon, olyan meztelenül és csillogón, mint egy gyöngyszem. Aznap éjszakára kijutott nekem a Sternwood lányokból.
Leszedtem az alsó ajkamról egy szál dohányt.
– Ez szép – mondtam. – De láttam már az egészet. Emlékszik? Én vagyok az a fickó, aki állandóan olyankor találja meg Carment, amikor nincs rajta semmi.
Ismét kuncogott egy kicsit, azután betakarózott.
– Nos, hogyan jutott be? – kérdeztem.
– A gondnok beengedett. Megmutattam a maga névjegyét. Viviantől loptam. A gondnoknak azt mondtam, hogy maga kért, jöjjek ide, és várjam meg. Olyan... igazán rejtélyes voltam. – Sugárzott a gyönyörűségtől.
– Klassz – feleltem. – A gondnokok már ilyenek. Most már tudom, hogyan jutott be. Most mesélje el szépen, hogyan fog kimenni.
Carmen kuncogott:
– Nem megyek ki innen, most hosszú ideig nem megyek... Szeretek itt. Maga stramm fiú.
– Hallgasson ide – felé böktem a cigarettámmal. – Ne kelljen még egyszer felöltöztetnem. Fáradt vagyok. Értékelem mindazt, amit felkínál nekem. Éppen csak több, mint amennyit egyáltalán képes lennék elvenni. Szaniszló nem hagy vízben így egy havert. A barátja vagyok. Nem fogom vízben hagyni, még ha maga kér rá, akkor sem. Magának meg nekem továbbra is meg kell maradnunk jó barátoknak, és annak nem ez a módja. Most legyen jó kislány, és öltözzön.
A fejét ingatta jobbra-balra.
– Ide hallgasson – folytattam –, az én személyem valójában teljesen közömbös magának. Csak bebizonyítja nekem, hogy milyen pajkos kislány tud lenni. De ezt nem kell bizonyítania. Én már tudom. Én vagyok az a fickó, aki megtalálta...
– Oltsd el a villanyt – kuncogott.
A padlóra dobtam a cigarettámat és ráléptem. Elővettem egy zsebkendőt, és megtöröltem vele a tenyeremet. Megpróbáltam még egyszer.
– Nem a szomszédok miatt – mondtam neki. – Azok nem sokat törődnek az egésszel. Épp elég facér ringyó akad minden ilyen bérházban; eggyel több vagy kevesebb már igazán nem sok vizet zavar. A szakmai becsületemről van szó. Érti? A szakmai becsületemről. Az apjának dolgozom. Beteg ember, nagyon gyenge és nagyon magára hagyatott. Többé-kevésbé megbízik bennem, abban, hogy nem fogok elkövetni vele szemben semmi látványos disznóságot. Most pedig, Carmen, legyen olyan jó, és öltözzön fel.
– Nem is Szaniszló a neve – mondta. – Hanem Philip Marlowe. Engem nem tud becsapni.
Ránéztem a sakktáblára. Az a lépés a lóval nem volt jó. Visszatettem az előző helyére. Ebben a játszmában nem volt fontossága a lónak. Nem lovagok játszmája volt.
Megint a lányra néztem. Most csendesen feküdt, arca sápadt volt a párnán, szeme nagy, sötét és üres, mint egy esővizes hordó aszály idején. Kis keze, öt egyforma ujjával – mintha nagyujja nem is volna –, nyugtalanul markolászta a takarót. Valahol a tudata mélyén halványan pislákolni kezdett a kétség. Még nem tudott róla. Nehéz dolog egy nőnek – akár egy rendes nőnek is – belátnia, hogy a teste nem ellenállhatatlan.
– Kimegyek a konyhába – mondtam –, és keverek magamnak egy szódás whiskyt. Kér egyet?
– Ühüm. – Sötét szeme néma ünnepélyességgel, rejtelmesen bámult rám, s tekintetében egyre nőtt a bizonytalanság, mely zajtalanul lopakodott elő, mint macska, ha a magas fűben fiatal feketerigóra les.
– Ha felöltözött, mire bejövök, megkapja a whiskyt. Oké?
Most szétvált a fogsora, s enyhe, szisszenő zörej hagyta el a száját. Nem nekem válaszolt. Kimentem a főzőfülkébe, whiskyt és ásványvizet szedtem elő, és kevertem két szódás whiskyt. Sajnos, nem volt a háznál semmi igazán izgalmas ital: teszem, nitroglicerin vagy desztillált tigrislehelet. Visszatértem a poharakkal, Carmen nem mozdult közben. A sziszegés abbamaradt. A szeme ismét halott volt. Ajka mosolyogni kezdett rám. Aztán hirtelen felült, leszórt magáról minden takarót, és az ital után nyúlt.
– Adde.
– Ha felöltözött. Csakis azután, hogy felöltözött.
A két poharat letettem a kártyaasztalra, magam is leültem, és rágyújtottam egy újabb cigarettára.
– Rajta. Nem nézek oda.
Másfelé fordultam. Majd arra lettem figyelmes, hogy nagyon hirtelen és élesen felhangzik a sziszegés. Ez arra késztetett, hogy megint odanézzek őrá. Meztelenül ült, a kezére támaszkodott, a szája kissé elnyílt, s az arca lerágott csontra emlékeztetett. A sziszegő hang szaggatottan áradt kifelé a szájából, mintha neki semmi dolga nem volna vele. Bármilyen üresen is nézett, volt a pillantásában valami, amit nő szemében nem láttam még soha.
Aztán a szája rendkívül lassan és gondosan beszédre nyílt, mintha rugók segítségével kellene mozgatnia az ajkát.
Akkor egy trágár szót mondott rám.
Nem érdekelt. Nem érdekelt, hogy minek nevez ő vagy bárki más. De nekem ebben a szobában kellett élnem. Ez volt az egyetlen hely, amit otthonomnak nevezhettem. Benne volt mindenem, minden, aminek köze volt az életemhez, a múltam s mindaz, ami az évek során a család helyébe lépett. Nem sok: néhány könyv, képek, rádió, sakkfigurák, régi levelek, ilyesmi. Semmi. Mégis, ez a néhány tárgy hordta magában minden emlékemet.
Nem bírtam elviselni, hogy tovább maradjon ebben a szobában. Az a bizonyos szó csak emlékeztetett erre.
Megfontoltan mondtam:
– Három percet adok rá, hogy eltűnjön innen. Ha addigra nem hagyta el a szobát, kidobom erőszakkal. Úgy, ahogy van: meztelenül És a ruháját is maga után dobom a folyosóra. Most pedig – lásson hozzá.
Összekoccant a foga, s a sziszegés éles, állati zörejjé vált. Lába a padlóra lendült, és az ágy melletti szék felé nyúlt a ruhájáért. Öltözött. Én figyeltem. Merev, ügyetlen ujjakkal öltözött – nő létére –, mégis gyorsan. Valamivel több, mint két perc alatt készült el az öltözéssel. Stoppoltam az időt.
Ott állt az ágy mellett, zöld táskáját szorosan prémgalléros kabátjához szorította. A fején kacér kis kalap ült. Megállt ott egy pillanatra, sziszegett rám; az arca változatlanul lerágott csontra emlékeztetett, a tekintete változatlanul üres volt, és mégis tele valamiféle dzsungel-szenvedéllyel. Aztán az ajtóhoz sietett, kinyitotta és kilépett; nem szólt semmit, nem is nézett vissza. Hallottam, ahogy megindul a felvonó, s lefelé halad.
Odamentem az ablakhoz, felhúztam a redőnyt, és kitártam az ablakokat. Állott édességgel áradt be az éjszakai levegő, még őrizte az autókipufogók és a belvárosi utcák emlékét. A whiskyspoharam után nyúltam, és lassan kiittam. Lent, a mélyben csukódott a bérház ajtaja. Léptek kopogtak a néma kövezeten. Kocsi indult nem messze. Csúnyán recsegő sebességváltóval elrobogott az éjszakában. Visszamentem, és lenéztem az ágyamra. A párnán még mindig kirajzolódtak fejének körvonalai, a lepedőn kivehető volt kis, romlott testének lenyomata.
Letettem az üres poharat, és vadul szétdobáltam az ágyneműt.

XXV.
Másnap reggel ismét esett, ólmos eső hullott, rézsút, mint egy félrehúzott üveggyöngy függöny. Ahogy felkeltem, nehéznek és fáradtnak éreztem magamat, és egy darabig csak álltam, néztem ki az ablakon; s még mindig a számban volt egy sötét, vad íz, a Sternwood lányoké. Épp annyi élet volt bennem, mint egy jobb madárijesztő kabátzsebében. Kimentem a főzőfülkébe, és megittam két csésze feketekávét. Nemcsak az ital okozhat macskajajt. Én ezúttal kifogtam anélkül is. A nőktől volt hányingerem.
Megborotválkoztam, lezuhanyoztam, felöltöztem, elővettem az esőkabátomat, lementem a bérház kapujához, és kinéztem rajta. Az úttest túlsó oldalán, harminc méterrel följebb, szürke Plymouth parkolt. Ugyanaz, amelyik követni próbált az előző nap, ugyanaz, amelyikről Eddie Marsot megkérdeztem. Lehet, hogy egy zsaru ül benne, gondoltam, ha ugyan akad zsaru, akinek van sok ráérő ideje, s azt épp arra kívánja pazarolni, hogy engem követ nyomon. Vagy valami mesterdetektív, aki megpróbál beleszagolni a más üzletébe, hogy azután megpróbáljon valahogy beszállni. Vagy lehet a bermudai püspök, aki helyteleníti az én éjszakázó életmódomat.
Kiléptem a hátsó ajtón, kihoztam a garázsból a vászontetős kocsimat, előrehajtottam a bejárathoz, s el a szürke Plymouth mellett. Egy apró emberke ült benne egyedül. Elindult utánam. Az esőben jobban dolgozott. Elég közel maradt ahhoz, hogy ne tudjak befordulni egy rövid utcába és eltűnni, mielőtt odaérne, és eléggé távol, hogy legtöbbnyire más kocsik is legyenek közöttünk. Legurultam a bulvárig, beálltam a házam melletti parkolóhelyre, s onnan kijöttem gyalog, az esőkabátom gallérját felhajtva, a kalap karimáját a szemembe húzva; a kettő között jeges rohamokban korbácsolta arcomat az eső. A Plymouth az úttest túlsó oldalán állt, egy tűzcsap mellett. Lementem az útkereszteződésig, zöld fénynél átmentem a másik oldalra, majd a járda szélén parkoló kocsikhoz húzódva vissza, fel. A Plymouth nem mozdult. Nem szállt ki belőle senki. Odaértem, és felrántottam az ajtaját a járda felőli oldalon.
A kormánykerék mögött, mélyen a sarokba húzódva, fényes szemű kis emberke lapult. Álltam, néztem őt, közben kopogott a hátamon az eső. Két szeme sűrűn pislogott a kavargó cigarettafüst mögött. Két keze nyugtalanul dobolt a keskeny kormánykeréken.
– Nem tudja rászánni magát? – kérdeztem.
Nyelt egyet, s ajkai között ugrálni kezdett a cigaretta.
– Nem tudok róla, hogy ismerném magát – mondta feszes, vékony hangon.
– Marlowe a nevem, én vagyok az a tag, akit már két nap óta igyekszik nyomon követni.
– Én senkit sem követek nyomon, mester.
– Ez a tragacs viszont azt teszi. Előfordulhat, hogy maga nem bír vele. Ahogy óhajtja. Most reggelizni megyek a túloldali kávézóba: narancslét, szalonnás rántottat, pirítóst, mézet, három-négy csésze kávét meg egy fogpiszkálót. Aztán felmegyek az irodámba, amely a szemközti épület hetedik emeletén található. Ha bármilyen problémája van, s annyira aggasztaná, hogy már nem bírja elviselni, ugorjon föl és megtárgyalhatjuk. Én épp a géppuskámat fogom zsírozni.
Ezzel faképnél hagytam a pislogó emberkét. Húsz perccel később kiszellőztettem az irodámból a takarítónő Soiree d'Amourját, és kinyitottam egy finom, régimódi, szálkás kézírással megcímzett, vastag, érdes borítékot. Rövid, formális értesítést tartalmazott, és egy nagy, mályvaszínű csekket Philip Marlowe kezéhez kifizetendő ötszáz dollárról; aláírás: Guy de Brisay Sternwood nevében Vincent Norris. Ettől mindjárt derűsebb lett a reggel. Épp a bankutalványt állítottam ki, amikor a csengő jelezte, hogy valaki belépett a kétszer négyméteres fogadószobámba. Az apró emberke volt a Plymouthból.
– Pompás – mondtam. – Jöjjön, és bújjon ki a kabátjából.
Ahogy az ajtót tartottam, óvatosan siklott el mellettem, olyan óvatosan, mintha csak attól tartana, hogy megbillentem a parányi ülepét. Leültünk, s szembenéztünk egymással az asztal fölött. Egészen kicsi emberke volt, nem több százhatvan centiméternél. A súlya sem igen lehetett több, mint egy hentes nagyujjának. Keskeny, fénylő szeme most keményen akart nézni, ezért aztán olyanra sikerült a tekintete, mintha egy-egy osztriga nézne rám a szétnyitott kagylóról. Kétsoros, vállban túl széles, sötétszürke öltönyt viselt, túl széles hajtókával. Efölött nyitott ír tweed kabátot, melyet itt-ott erősen megviselt már az idő. Az egymást keresztező kabáthajtókák fölött nyersselyem nyakkendő buggyant ki nagyobb mennyiségben, esőcseppektől tarkítva.
– Talán ismer már engem – mondta. – Én vagyok Harry Jones.
Mondtam, hogy nem ismerem. Elétoltam egy lapos, bádog cigarettásdobozt. Kicsípett belőle egyet apró, vékony ujjaival, gyors mozdulattal, ahogy a pisztráng kapja el a legyet. Rágyújtott az asztali öngyújtóval, és szélesen intett.
– Láttam már egyet s mást a világból – mondta. – Ismerem a fiúkat meg efféle. Valamikor némi likőrcsempészéssel foglalkoztam, a Hueneme Pointtól. Veszedelmes meló ez, testvér. Ül az ember a golyóbiztos kocsi volánja mellett, az ölében revolver, az övében pedig olyan köteg lóvé, hogy folyót lehetne rekeszteni vele. Nemegyszer négy adag zsernyákot kellett megkennünk, mire elértük Beverly Hillst. Veszedelmes egy meló.
– Rettentő – mondtam én. Hátradőlt, és a mennyezet felé fújta a füstöt keskeny, kis szájának keskeny sarkából.
– Maga talán nem hisz nekem – mondta.
– Talán nem – válaszoltam. – Talán igen. Aztán meg az is lehet, hogy nem vettem magamnak a fáradságot, hogy ezt eldöntsem. Mégis milyen hatást kellene rám tennie e félelmetes bemutatkozásnak?
– Semmilyet – mondta fanyarul.
– Második napja jár a nyomomban mindenfelé – mondtam. – Mint aki le akarja, szólítani a nőt az utcán, de az utolsó pillanatban mindig cserbenhagyja a bátorsága. Maga talán biztosítási ügynök. Talán ismer egy Joe Brody nevű ipsét. Sok ebben a talán, de hát az én szakmámban ez már így szokott lenni.
Kidülledt a szeme, s az álla csaknem az ölébe esett.
– Krisztusom, ezt meg honnan tudja? – kérdezte.
– Megérzés. Mixelje meg a szövegét, és töltse ki. Nem tudok estig itt ülni.
Egyszerre összeszűkülő szemhéjai között szinte eltűnt a szeme ragyogása. Csönd volt. Az ablakom alatt, a bérház: előcsarnokának lapos kátránytetején az eső dobolt. Az apró ember szeme kissé kitágult, újra felcsillant, és gondterhelt hangon szólalt meg:
– Ki akartam puhatolni, hogy állnak a dolgok magával, ez tény – mondta. – Van valamim a maga számára eladó, és olcsón: két kilóért. Honnan tudja, hogy ismerem Joe-t?
Felbontottam egy levelet és elolvastam. Hathónapos levelezői tanfolyamot ajánlott, melyen különleges szakmai árengedménnyel tanulhatok meg ujjlenyomatot venni. Bedobtam a papírkosárba, és ismét az apró emberke felé fordultam.
– Ez ne nyugtalanítsa. Csak találgattam. Maga nem hekus. Nem tartozik Eddie Mars cégéhez. Azt megkérdeztem tőle az este. Így nem tudtam elképzelni, hogy bárki más ilyen fokú érdeklődést tanúsítana a személyem iránt, mint Joe Brody barátai.
– Úristen – mondta, és megnyalta az alsó ajkát. Amikor Eddie Mars nevét említettem, az arca fehér lett, mint a fal. Eltátotta a száját, és a cigarettája csodával határos módon ott maradt a sarkában, mintha odanőtt volna. – Ohó – szólalt meg végre olyan mosollyal, mint akit operálni visznek –, maga csak ugrat engem.
– Helyes. Csak ugratom. – kinyitottam egy másik levelet. Ez arra akart rávenni, hogy egy magánjellegű napilapot járassak Washingtonból, csupa intim értesüléssel, egyenesen a boszorkánykonyháról. – Felteszem, hogy Agnes szabadlábán van.
– Ühüm. Ő küldött magához. Érdekli a dolog?
– Hát... Agnes nem rossz bőr.
– Menjen már. Maga elszólta magát odafönt aznap este... azon az estén, amikor Joe-t kinyírták. Amikor azt mondta, hogy Brodynak kellett tudnia valami kiadósat Sternwoodékról, különben nem kockáztatta volna meg, hogy elküldje nekik azt a képet.
– Aha. Szóval, tudott valamit? Mi volt az?
– Ez az, ami kétszáz ruppóba kerül.
Még néhányat a papírkosárba dobtam rajongóim leveleiből, majd újabb cigarettára gyújtottam.
– El kell hagynunk a várost – folytatta. – Agnes rendes lány. Nem maradhat ilyen helyzetben. Nehéz dolog manapság egy nagyságának megélni.
– Túl nagy lány ő magához. Egyszer még áthemperedik magán és szétlapítja.
– Ez elég piszkos húzás volt, testvér – mondta ő, s volt valami a hangjában, ami hasonlított annyira a méltósághoz, hogy fölkapjam rá a fejemet.
– Igaza van – mondtam. – Nem megfelelő környezetben forogtam az utóbbi időkben. Hagyjuk az üres dumát, térjünk a tárgyra. Mit ajánl nekem ezért a pénzért?
– Hajlandó megfizetni?
– Amennyiben?
– Amennyiben az értesülés hozzásegíti, hogy megtalálja Rozsdás Regant.
– Én nem kutatok Rozsdás Regan után.
– Mondja maga. Akarja hallani vagy nem?
– Rajta, elő a farbával. Fizetek mindenért, aminek hasznát láthatom. Két darab százas rengeteg információt megér az én köreimben.
– Eddie Mars hidegre tette Regant – mondta nyugodtan, és hátradőlt a székében, mintha most választották volna meg az Egyesült Államok alelnökének.
Az ajtó felé mutattam.
– Nem állok oda vitatkozni magával – válaszoltam. – Kár az energiáért. Volt szerencsém, kis ember.
Áthajolt az asztalon, a szája sarkában kirajzolódott két fehér vonal. Gondosan elnyomta a cigarettáját újra meg újra, közben nem nézett oda. Egy összekötő ajtó mögött írógép kopogott, a csengőtől a sorváltóig és vissza, egyhangúan, sor sor után.
– Komolyan beszélek – mondta.
– Tűnjön el. Hagyjon magamra. Dolgom van.
– Nem igaz. Nincs dolga – mondta szigorúan, – Ilyen olcsón nem fogja megúszni. Azért jöttem ide, hogy elmondjam a magamét, és el is mondom. Magam is ismertem Rozsdást. Nem nagyon, épp annyira, hogy megkérdezzem tőle: “Hogy élsz, öreg fiú?”, s ő vagy felelt rá, vagy nem, a pillanatnyi hangulata szerint. Azért rendes fej volt. Mindig szerettem. Egy Mona Grant nevű énekesnőbe volt beleesve. Aztán a nő megváltoztatta a nevét: Marsné lett belőle. Rozsdás begorombult, és elvett egy gazdag pipit, aki a kaszinók körül lődörgött, mintha nem találná a helyét az ágyikójában. Tud róla mindent: magas, fekete, csinos, egy szépségversenyen nem vallana szégyent, de az a fajta, aki nagyon nyomasztó lehet a palijának. Magasfeszültségű idegrendszer. Rozsdás nem fért össze vele. Na de, istenem, az öregúr dohányával csak összefért volna, nem igaz? Gondolja maga. Ravasz egy fráter volt ez a Rozsdás. Ez hosszú távra dolgozott. Az egész menetben már a következő kanyarra sandított. Lélekben mindig előrébb járt egy állomással. Nem hiszem, hogy egy fikarcnyit is érdekelte volna a dohány. És éntőlem, testvér, ez nem kis bók.
Végső soron nem volt ostoba az apró ember. Akármilyen filléres apacsnak nem akadnak efféle gondolatai, nem beszélve arról, hogy ki se tudná fejezni őket.
– Így hát meglógott – mondtam.
– Meg akart lógni, talán. Ezzel a Mona lánnyal. A nő nem élt együtt Eddie Marsszal, nem nézte jó szemmel a szennyes üzleteit. Különösen a melléküzletágakat; úgymint zsarolások, szajrézott kocsik, biztos kégli a kelet felől szökő vagányok számára és így tovább. Egy éjszaka Regan olyan szöveget talált leadni Eddie-nek – a nyílt színen, hallhatta mindenki –, hogy ha valaha bármilyen bűnügybe keveri Monát, akkor ő fogja kezelésbe venni.
– Ennek a legjava közismert dolog, Harry – mondtam. – Ezért nem várhat pénzt.
– Mindjárt rátérek arra, ami nem az. Regan tehát lelépett. Azelőtt minden délután láttam Vardinál; ír whiskyt ivott, és bámulta a falat. Nem volt valami beszédes fickó. Olykor-olykor adott egy tippet, én úgy is kerültem oda, hogy tippeket csípjek fel Puss Walgreen számára.
– Azt hittem, hogy ő a biztosítási szakmában dolgozik.
– Így szól a cégtábla. Valószínűnek tartom, hogy még köthet is nála biztosítást valaki, ha nagyon a sarokba szorítja. Nos, szeptember közepe felé egyszer csak nem láttam többé Regant. Nem vettem észre rögtön. Tudja, hogy van az ilyesmi. Ott van a pofa, az ember látja, aztán nincs ott, és az ember észre sem veszi, amíg eszébe nem juttatja valami. Nekem az juttatta eszembe, hogy meghallottam, amint egy madár röhögve azt mondja, hogy Eddie Mars felesége olajra lépett Rozsdás Regannal, Mars meg, ahelyett hogy dühöngene, úgy viselkedik, mintha ő volna a vőfély a frigynél. Elmondtam az ügyet Joe Brodynak, és Joe ravaszul hozzálátott az ügyhöz.
– Ravaszul a fenét – vágtam közbe.
– Nem olyan ravaszul, mint egy hekus, de azért csak ravaszul. Ő a kápéra bukik. Elkezdi törni rajta a fejét, hogy akadhatna nyomára a két turbékoló galambnak, hogy esetleg duplán kaszírozhassa be a dohányt, egyszer Eddie Marstól és egyszer Regan feleségétől. Joe ismerte valamelyest a családot is.
– Öt darab ezres erejéig – mondtam. – Ennyire vágta meg őket a közelmúltban.
– Csakugyan? – Harry Jones láthatóan meglepődött egy kissé. – Nem szép Agnestől, hogy ezt elhallgatta előlem. Ilyenek a nagyságák. Mindig megvannak a külön titkaik. Nos, Joe meg én figyeljük a lapokat, de nem találunk semmit, s ebből tudjuk, hogy az öreg Sternwood fátylat borított a dologra. Aztán egy nap meglátom Vardinál Lash Caninót. Őt ismeri?
Megráztam a fejemet.
– Ez a fej, látja, ez aztán vagány; éppolyan vagány, mint amilyennek egyes ürgék csak képzelik magukat. Eddie Marsnak dolgozik, valahányszor Marsnak szüksége van rá... szervizmunkát végez: kiszűri a zavaró tényezőket. Két pohár whisky között lepuffantana egy embert. Ha Marsnak nincs rá szüksége, akkor nem megy felé. És tudjuk, hogy nem Los Angelesben lakik. Nos, lehet, hogy ez jelent valamit, és lehet, hogy nem. Lehet, hogy nyomára akadtak Regannak, és Mars most csak ül a karosszékben, mosolygó pofával, és az alkalmas pillanatra vár. És persze az is lehet, hogy valami egészen más ügyről van szó. Akárhogy is, én elmondom a dolgot Joe-nak, Joe pedig nyomon követi Caninót. Joe ért hozzá, hogy kell nyomon követni valakit. Én nem vagyok nagy szám az ilyenben. Ami most jön, azt ajándékba adom. Nem számolok érte semmit. Szóval Joe követi Caninót ki, Sternwoodék házához, Canino a birtok előtt parkol, s akkor megáll mellette egy kocsi, amit egy nő vezet. Beszélgetnek egy ideig, azután Joe úgy látja, hogy a nő átad Caninónak valamit, lehet, hogy stekszet. A nő lelép. Regan felesége az. Oké, most már tudjuk, hogy ő ismeri Caninót, Canino pedig ismeri Marsot. Mindebből Joe kezdi sejteni, hogy Canino megtudott valamit Reganról, s megpróbál mellékesen a maga számára is leakasztani némi aprópénzt. Canino elhúzza a csíkot, Joe ekkor nyomát veszti. Vége az első felvonásnak.
– Hogy fest ez a Canino?
– Alacsony, zömök, barna a haja, barna a szeme, s mindig barna ruhát és barna kalapot visel. Még az esőkabátja is barna antilopbőr. Egy barna kupén jár. Mr. Caninónál minden barna.
– Halljuk a második felvonást.
– Amíg nem látok valami dohányt, addig ez minden.
– Nem látok benne kétszáz ruppó ára értesülést. Mrs. Regan egy nyugalomba vonult szeszcsempészhez ment feleségül. Nyilván nem ő volt az egyetlen ismerőse ebből a műfajból. Jól ismeri Eddie Marsot. Ha úgy gondolta, hogy valami baj történt Regannal, pontosan Eddie az az ember, akihez segítségért fog fordulni, és valószínűleg Canino az, akit Eddie választani fog a megbízás elintézésére. Ez minden, amit nyújtani tud?
– Megérne magának kettőszázat, hogy megtudja, hol tartózkodik Eddie felesége? – kérdezte nyugodtan az apró emberke.
Most már csakis rá figyeltem. Csaknem eltört a székem karja, olyan erővel támaszkodtam rá.
– Még akkor is, ha egyedül van? – kérdezte Harry Jones igen halk, baljós hangon. – Akkor is, ha egyáltalán nem szökött meg Regannal, s most egy rejtekhelyen őrzik, Los Angelestől negyven mérföldnyire, hogy a rendőrség továbbra is azt higgye, hogy elhúzta a csíkot Rozsdás Regannal. Megérne ez magának kétszáz ruppót, Sherlock Holmes?
Megnyaltam a szám szélét. Száraz volt és sóízű.
– Azt hiszem, igen – feleltem. – Hol van?
– Agnes találta meg – mondta ő zordan. – Tiszta mázli volt. Meglátta a kocsijában az utcán, és sikerült követnie hazáig. Agnes meg fogja mondani magának, hogy ez hol van, mihelyt a kezében tartja a pénzt.
Szigorú képet vágtam.
– A zsaruknak meg fogja mondani ingyen is, Harry. Van mostanság néhány kitűnő vallatójuk odaát a központban. Ha maga belehal a próbálkozásaikba, még mindig ott van nekik Agnes.
– Próbálkozzanak csak – mondta. – Nem vagyok én olyan törékeny jószág.
– Lehet valami ebben az Agnesben, amit én nem láttam meg benne.
– Agnes, hekus úr, apacs. Apacs vagyok én is. Mind apacsok vagyunk. Így hát nyilvánvaló, hogy bagóért eladjuk egymást. Oké. Lássuk, mire megy velem. – Még egy cigarettát vett az enyémből, gondosan a szájába tette, és meggyújtotta egy gyufával úgy, ahogy magam is szoktam: a nagyujja körmén kétszer nem sikerült, akkor a cipője talpát használta. Nyugodtan pöfékelt és nézett szembe velem ez a furcsa, kis kemény fickó, akit a taccsvonalról kapura fejeltem volna. Egy apró emberke a nagy emberek világából. Volt benne valami határozottan rokonszenves.
– Én kiterített lappal jöttem ide – mondta határozottan. – Azért jöttem be, hogy két kiló ára információval szolgáljak. Az ár változatlan. Azért jöttem, mert úgy gondoltam, vagy meglesz az üzlet, vagy nem, megállapodunk tisztességesen. Maga meg zsarukkal fenyegetőzik itt. Szégyellhetné magát.
– Meg fogja kapni a kétszázat – mondtam – azért a tájékoztatásért. Magamnak is meg kell előbb szereznem a pénzt.
Felállt, bólintott, és szorosra húzta elnyűtt kis tweed kabátján az övet.
– Ez eddig oké. Amúgy is jobb, ha sötétedés után kerül sor rá. Rázós dolog ez, átejteni egy ilyen Eddie Mars-féle fickót. De hát élni kell valamiből. A turf meglehetősen egyhangú az utóbbi időben. Az a gyanúm, hogy a nagymenők Puss Walgreen értésére adták, hogy helyesebb lesz, ha odébbáll. Tudja, mit, jöjjön át oda, az irodába: Fulwider Building, a Western és a Santa Monica sarkán, negyedik emelet, a huszonnyolcas ajtó, hátul. Hozza magával a pénzt, és én elviszem magát Agneshez.
– Nem mondhatja meg maga? Agnest úgy sem kell már bemutatni nekem.
– Megígértem neki – mondta egyszerűen. Begombolta a felöltőjét, derűsen a fejébe nyomta a kalapját, ismét bólintott, és az ajtóhoz sétált. Majd távozott. Léptei elhaladtak a folyosón.
Lementem a bankba, letettem az ötszáz dolláros csekkemet, és felvettem kétszázat készpénzben. Ismét felmentem, leültem a székembe; Harry Jonesra és a történetére gondoltam. Úgy éreztem, hogy kicsit túlzottan is egyszerűnek látszik. Inkább emlékeztetett a regények kristályos egyszerűségére, mint a tények kusza összevisszaságára. Gregory századosnak meg kellett volna találnia Mona Marsot, ha ilyen közel volt ahhoz, amire ő gondolt. Feltéve persze, hogy meg akarta találni.
Aznap jórészt ezen törtem a fejemet. Senki sem látogatott meg az irodámban. Senki sem hívott fel telefonon. Az eső tovább esett.

XXVI.
Hét órakor az eső rövid pihenőt tartott, de a csatornákban még mindig túláradt a víz. A Santa Monica utcán a járdával egy magasságban állt, s egy vékony rétege átcsapott a járdaszegélyen. Egy tetőtől talpig fénylő, fekete gumiba öltözött közlekedési rendőr gázolt át a vizén, az ázott ponyvatető alól, ahol eddig menedéket talált. Ahogy a Fulwider Building szűk előcsarnokába befordultam, cipőm gumisarka megcsúszott a kövezeten. Egyetlen villanykörte égett messze, hátul, a nyitott, valaha aranyozott felvonófülkén túl. Egy megviselt gumiszőnyegen fényét vesztett köpőcsésze állt. A mustárszínű falból egy hamis fogsort tartalmazó kirakatszekrény ugrott ki, mint egy biztosítékdoboz. Leráztam a kalapomról a vizet, és a hamis fogsort tartalmazó szekrény mellett megnéztem a névtáblát. Egyes számok mellett név állt, más számok mellett nem. A házban vagy egy csomó kiadó lakás volt, vagy egy csomó olyan bérlő, aki a névtelenség homályába kívánt burkolózni. Fájdalommentesen dolgozó fogtechnikusok, kétes detektívügynökségek: kicsi, beteg vállalkozások, melyek ide húzódtak be meghalni; levelező tanfolyamok, melyeknek szervezői megtanítanak valakit, hogy hogyan lehet vasutas, rádiótechnikus vagy filmíró – ha a postaellenőrök el nem kapják időközben a frakkjukat. Mocskos egy ház volt. Az a fajta épület, amelyben az áporodott szivarvégek bűze még mindig a legtisztább szag.
A felvonóban, egy rozzant széken, kirepedt párnán, öregember szunyókált. A száját nyitva felejtette, s véreres halántékán visszaverődött a gyenge fény. Kék egyenkabátja úgy állt rajta, mint tehénen a nyakkendő. A kabát alól szürke nadrág kirojtosodott hajtókája lógott ki, fehér gyapjúzokni; fekete antilop cipője pedig egy helyen kirepedt egy bütyök fölött. Nyomorultul szundikált a székén, vendégre várt. Megkísértett az épület rejtélyes légköre, halkan elmentem mellette, megtaláltam a lépcsőház ajtaját és belöktem. A tűzlépcsőt egy hónapja nem söpörték már. Csőlakók aludtak a lépcsőkön, ott ettek, ott dobálták szét a gyümölcshéjakat, zsíros újságokat, gyufaszálakat, egy kibelezett műbőr noteszt. Az összefirkált fal mellett, egy árnyékos sarokban, sápadt, hártyás gumigyűrűt pottyantott el valaki, az is békén pihent ott. Gusztusos kis épület volt, szóval.
Fuldokolva léptem ki a negyedik emeleten a folyosóra. Itt is ugyanaz a piszkos köpőcsésze és ugyanaz a kirojtosodott gumiszőnyeg, ugyanolyan mustárszínű falak, a végső züllésnek ugyanazok a jelei. Végigmentem a folyosón, befordultam a sarkon. Az egyik kivilágítatlan, recézett üvegajtóra ezt írták: L. D. Walgreen – Biztosítás; s ugyanez a felirat állt egy másik sötét ajtón és egy harmadikon, amely mögött égett a villany. A sötét ajtók egyikére még egy szót írtak: Bejárat.
A kivilágított ajtó fölött nyitva maradt az üvegezett szellőztetőablak. Kihallatszott rajta Harry Jones madárhangja:
– Canino ?... Igen, láttam már magát valahol. Persze.
Megdermedtem. Megszólalt a másik hang. Mélyen búgott, mint valami kis dinamó egy téglafalon át.
– Mindjárt gondoltam. – Ez a hang határozottan baljóslatúan csengett.
Odább toltak a linóleumon egy széket, léptek hallatszottak, a fejem fölött nyikorogva becsukódott a szellőztető ablak. A recés üvegen át kirajzolódott egy árnyék.
Visszamentem az elsőhöz a Walgreen névvel jelzett három ajtó közül. Óvatosan próbát tettem vele. Zárva volt Mozgott a laza keretben; sok-sok évvel azelőtt beillesztett, öreg ajtó volt, nyersfából készítették, s utólag megvetemedett. Elővettem a tárcámat, és kihúztam a jogosítványom fölül a vastag, kémény celluloid ablakocskát. Ez az a betörőszerszám, amelyet a rendőrség elfelejtett betiltani. Fölhúztam a kesztyűmet, lágyan és szeretettel nekidőltem az ajtónak, és a kilincs gombját erősen előretoltam, hogy elváljon a kerettől. Betoltam a celluloid lemezt a széles résen, s kipuhatoltam vele a rugós zár nyelvét. Száraz kattanás hallatszott, mintha jégcsapot tört volna ketté valaki. Mozdulatlanul csüngtem az ajtón, mint egy ellustult hal a folyó vizében. Odabent nem történt semmi. Elfordítottam a kilincs gombját, és betaszítottam a sötét helyiség ajtaját. Éppoly gondosan csuktam be magam mögött, ahogyan kinyitottam.
Egy íróasztal sarka mögül függöny nélküli ablak világos téglalapja nézett rám. Az asztalon kirajzolódott egy letakart írógép formája, odébb megcsillant az összekötő ajtó fémgombja. Ez az ajtó nem volt bezárva. Átléptem a második szobába a három közül. Egyszerre korbácsolni kezdte az eső a zárt ablakokat. Ennek zaja mellett vágtam keresztül a szobán. A kivilágított irodahelyiségbe vezető ajtó ujjnyira nyitva állt, s a résen keskeny fénycsík hullott a padlóra. A legnagyobb rendben volt minden. Macskaléptekkel lopakodtam végig a szőnyegen, elértem az ajtó belső feléhez, szememet a réshez illesztettem, de nem láttam semmi mást, csak a fényt az ajtólap élén.
Most egész kedvesen mondta a dörömbölő hang:
– Hát persze; ha egyszer az ember ismeri a dörgést, akkor nyugodtan ülhet a fenekén, és lecsaphat arra, amit a másik végzett. Szóval maga fogta magát, és meglátogatta a hekust. Nos, ez hiba volt. Eddie nem szereti az ilyesmit. A hekus azt mondta Eddie-nek, hogy valaki mászkál utána egy szürke Plymouthban. Beláthatja, hogy Eddie tudni akarja, hogy ki az, és miért teszi.
Harry Jones halkan felnevetett.
– És mi köze van mindehhez Eddie-nek?
– Ezzel a hanggal nem fog boldogulni.
– Nagyon jól tudja, miért kerestem fel a hekust. Megmondtam már. Joe Brody nője miatt. Olajra kell lépnie, és csúnyán le van égve. Úgy számít, hogy a hekustól kaphat valami készpénzt. Nekem nincs egy fillérem se.
A duruzsoló hang szelíden kérdezte:
– Stekszet? Miért? A hekusoknak nem szokásuk, hogy ringyókra dobálják ki az ilyesmit.
– Ez fel tudja hajtani. Gazdag ismerősei vannak. – Harry Jones bátor kis nevetéssel felnevetett.
– Kicsi ember, jobb lesz, ha nem ugrat itt engem. – A dörömbölő hang egyszerre megcsikordult, mint amikor homok kerül a csapágyba.
– Oké, oké. Maga tudja, mi az ábra: Brodyt eltették láb alól. Az az ütődött kölyök csinálta, nem vitás, azonban aznap éjjel, amikor történt, ez a Marlowe épp ott tartózkodott a lakásban.
– Ez nem új dolog, kis ember. Elmondta a rendőrségen.
– Ühüm, hát most jön az, ami viszont új dolog. Brody megpróbált elpasszolni egy aktfotót a kisebbik Sternwood lányról. Marlowe rájött, hogy ő van az ügy mögött. Amint épp erről tárgyaltak, felbukkant a kisebbik Sternwood lány stukkerral a kezében. Rálőtt Brodyra. Egy legyet kieresztett, és betört vele egy ablakot. Csakhogy erről nem beszélt a zsaruknak a hekus. Nem beszélt Agnes sem. Úgy képzeli, hogy ha hallgat, abból kijöhet az útiköltsége.
– És ez az, amihez Eddie-nek nincs semmi köze?
– Magyarázza meg nekem, hogy van.
– Hol van most ez az Agnes?
– Az nem tartozik ide.
– Meg fogja mondani nekem, kis ember. Ha nem itt, akkor a hátsó szobában, ahol snúroznak a fiúk.
– Ő most az én nőm, Canino. A nőmet pedig nem adom ki senki kedvéért.
Ezután csönd következett. Az ablakon doboló esőt hallgattam. Az ajtónyíláson átszivárgott a cigarettafüst szaga. Köhögnöm kellett. Erősen ráharaptam a zsebkendőmre.
Ismét megszólalt a dörömbölő hang változatlan finomsággal:
– Úgy hallom, ez a szőke szajha csak bajnak volt ott Geigernél. Ezt még meg kell tárgyalnom Eddie-vel. Mennyire vágta meg a hekust?
– Két kilóra.
– Megkapta?
Harry Jones ismét felnevetett.
– Holnap látom újra. Biztató kilátásaim vannak.
– Hol van Agnes?
– Ide figyeljen...
– Hol van Agnes?
Csönd.
– Nézze meg ezt, kis ember.
Nem mozdultam. Nem volt nálam fegyver. Nem kellett keresztüllátnom a nyíláson ahhoz, hogy tudjam; a dörömbölő hang egy revolver megtekintésére invitálja Harry Jonest. De nem tartottam valószínűnek, hogy azon kívül, hogy megmutatja, bármit is tegyen a fegyverrel. Vártam.
– Nézem – mondta Harry Jones, s fojtott volt a hangja, mintha nehezen préselné ki a szavakat a fogai között. – És nem látok semmi olyasmit, amit eddig még nem láttam volna. Tessék, süsse el, aztán lássa, hogy mire megy vele.
– Maga, kis ember, mindenesetre elmegy deszkát árulni.
Csend.
– Hol van Agnes?
Harry Jones felsóhajtott:
– Oké – szólalt meg vontatottan. – A Court Street 28-as számú bérházban, fent, a Bunker Hillen, 301-es lakás. Azt hiszem, így elég szemét alak vagyok magának is. Csak tudnám, miért hagytam magamat behúzni a csőbe.
– Semmiért. Egyszerűen megjött a józan esze. Kimegyünk együtt, és beszélünk a nővel. Csak azt akarom megtudni, öregem, hogy nem ejti-e át magát a nő. Ha úgy van, ahogy mondja, akkor minden frankó. Megvághatja a hekust, aztán mehet Isten hírével. Nos, szent a béke?
– Igen – mondta Harry Jones. – Szent a béke, Canino.
– Pompás. Erre inni kell egyet. Van egy pohara? – Most hamis volt a dörömbölő hang, mint egy jegyszedőnő szempillája és sikamlós, mint a friss dinnyehéj. Kihúztak egy fiókot. Valami zörgött a fán. Szék csikorgott. Csoszogó hang a padlón.
– Tömény a javából – mondta a dörömbölő hang.
Csobogó hang hallatszott.
– Vérré váljon minden cseppje, ahogy mondják.
– A sikerre – mondta halkan Harry Jones.
Kurta éles köhintést hallottam. Aztán heves öklendezést. Valami kicsit koppant a padlón, mintha tömör üvegtárgy esett volna le. Ujjaim belemélyedtek az esőkabátom szövetébe.
A doromboló hang puhán megszólalt:
– Csak nem lettél rosszul, ettől az egy pohárkától, öreg haverom?
Harry Jones nem válaszolt. Egy rövid percig hallottam a hörgő lélegzését. Aztán súlyos csönd borult a szobára. Majd megcsikordult egy szék.
– Ég veled, kisember – szólt Mr. Canino.
Léptek, egy kattanás, a lábaimnál kihunyt a fénysáv, s egy ajtó nyílt és csukódott csendesen. Ráérősen és magabiztosan távolodtak el a léptei.
Megkerültem az ajtót, kinyitottam, és benéztem a sötétségbe, melyet alig enyhített az ablakon beszűrődő fény. Egy asztal sarka csillogott homályosan. A mögötte levő székben ki lehetett venni egy összegörnyedt alak körvonalait. Nehéz, különös illat terjengett a szoba fojtott levegőjében, csaknem kölniszerű. A folyosóra nyíló ajtóhoz léptem és hallgatóztam. Hallottam a felvonó kattanását a távolból.
Megkerestem a villanykapcsolót, és a három rézláncon lelógó, poros üveggömbben kigyulladt a fény. Harry Jones tágra nyílt szemmel nézett rám az asztal mögül, arca kínos görcsbe meredt, a bőre kékes árnyalatot öltött. Apró, sötét feje most féloldalt billent. Egyenesen ült, tartotta a szék támlája.
Csaknem végtelen messzeségben egy villamos csengetett, s a hangja megszámlálhatatlan falon visszaverődve jutott el hozzám. Az asztalon lecsavart kupakú, félliteres, barna üvegben whisky állt. Harry Jones pohara az asztal fémkereke mellett csillogott a földön. A második pohár hiányzott.
A tüdőm felső sarkából lélegezve az üveg fölé hajoltam. A Bourbon-whisky égetett szesz illata mögött egy másik szag lappangott: a keserűmandula szaga. Harry Jones haldokolva lehányta a kabátját. Mindez ciánra vallott.
Óvatosan megkerültem a holttestet, s leemeltem a telefonkönyvet a fa ablakpárkányon egy kampóról. Azután visszaejtettem, s amennyire csak tudtam, elhúztam a telefont a kis halottól. A tudakozó számát tárcsáztam.
– Meg tudja adni a Court Street 28-as számú ház 301-es lakásának a telefonszámát? – kérdeztem, amint beleszóltak a kagylóba.
– Egy pillanat türelmet kérek. – A hang a keserűmandula-szagon át jött felém. Rövid csönd. – A szám: Wentworth 2528. A Glendower bérházakhoz tartozik.
Megköszöntem, és feltárcsáztam a megadott számot. Háromszor kicsengett, azután felvették a kagylót. Egy rádió bömbölése hallatszott, azután lehalkították. Öblös férfihang szólt a telefonba:
– Halló.
– Agnes ott van?
– Itt nem lakik semmiféle Agnes, öregem. Milyen számot hívott?
– Wentworth kettő-öt-kettő-nyolc.
– A szám stimmel, a csaj nem stimmel. Hát nem szégyenletes dolog ez? – A férfi heherészett.
Visszatettem a kagylót, újra a telefonkönyv után nyúltam, és kikerestem benne a Glendower-házakat. A gondnok számát hívtam. Közben már magam előtt láttam Mr. Canino elmosódó képét, amint sebesen hajt az esőben újabb találkozóra a halállal.
– Glendower-házak, Mr. Schiff beszél.
– Itt Wallis, a Rendőrségi Nyilvántartóból. Lakik a házban egy Agnes Lozelle nevű nő?
– Mit mondott, kicsoda maga?
Megmondtam még egyszer.
– Ha megkaphatnám a telefonszámát, én...
– Hagyja a komédiát – mondtam élesen. – Nem érek rá. Lakik, vagy nem lakik?
– Nem. Nem lakik. – A hangja száraz volt, mint egy kéthetes sercli.
– Lakik egy magas, zöld szemű, szőke nő abban a kupiban?
– Hallja, ez nem kupi...
– Ó, hagyjuk ezt, hagyjuk ezt! – Előszedtem a rendőrségi hangomat, úgy dörrentem rá. – Mindenáron azt akarja, hogy átküldjem az erkölcsrendészetet, és a feje tetejére állítsák a házat? Tudok én, uram, mindent a Bunker Hill-i bérházakról. Különösen azokról, ahol minden lakásnak közvetlen telefonszáma van.
– Hallja, biztos úr, legyen belátással. Számíthat az együttműködésemre. Van itt egynéhány szőke, persze hogy van. Hiszen hol nincs? A szemüket azt nem nagyon néztem meg. A magáé egyedül él?
– Egyedül vagy egy apró mukival: öt láb három hüvelyk magas az illető, száztíz font, vad, fekete szem, kétsoros sötétszürke öltöny, ír tweed felöltő, szürke kalap. Az értesülésem úgy szól, hogy háromszázegyes lakás, de ott csak röhögnek a kagylóba.
– Ó, nem, nem lakik itt. A három-nulla-egyesnek két autóügynök a bérlője.
– Kösz, hát majd át fogok nézni személyesen.
– Ne csapjon nagy felhajtást, jó? Jöjjön egyenesen az én lakásomra.
– Lekötelez, Mr. Schiff. – Letettem a kagylót.
Letöröltem a verejtéket az arcomról. Átsétáltam az irodahelyiség másik sarkába, a falnak támasztottam az arcomat, s félkézzel megütögettem. Lassan hátrafordultam, és Harry Jonesra néztem, aki eltorzult arccal ült a székében.
– Hát átejtetted, Harry – mondtam hangosan, s a hangomat magam is idegennek találtam. – Hazudtál neki, aztán kiittad a méregpoharadat, mint egy apró gentleman. Patkányméreggel tettek el láb alól, de az én szememben te nem vagy patkány.
Át kellett kutatnom. Ocsmány feladat volt. A zsebei mit sem árultak el Agnesről, semmit, amire nekem szükségem volt. Nem is bíztam benne, hogy megtudok valamit ezen az úton, de meg kellett bizonyosodnom. Mr. Canino visszatérhet. Mr. Canino épp az a magabiztos úriember, aki nyugodt lélekkel vissza fog térni a bűntett színhelyére.
Eloltottam a lámpát, és elindultam a nyitott ajtó felé. Ekkor csörömpölve megszólalt a telefon a párkányon. Hallgattam, s közben fájón összehúzódtak az állizmaim. Azután becsuktam az ajtót, ismét felgyújtottam a villanyt, és a telefonhoz léptem.
– Igen.
Női hang volt. Az ő hangja.
– Harry nincs ott valahol?
– E percben nincs, Agnes.
Ezután hallgatott egy darabig. Majd vontatottan kérdezte:
– Kivel beszélek?
– Marlowe vagyok, az a pasas, tudja, aki mindig bajt hoz magára.
– Hol van Harry? – kérdezte mogorván.
– Azért jöttem ide, hogy átadjak neki kétszáz ruppót egy bizonyos értesülés fejében. Az ajánlatot fenntartom. A pénz nálam van. Maga hol van?
– Ő nem mondta meg?
– Nem.
– Talán jobb, ha tőle kérdezi meg. Ő hol van?
– Nem áll módomban megkérdezni tőle. Ismer egy Canino nevű férfit?
Levegő után kapott: olyan tisztán hallottam, mintha mellettem állna.
– Kell magának az a két kiló, vagy nem? – kérdeztem.
– Kell... ember, rettentően kell.
– Akkor jó. Mondja meg, hogy hova vigyem el.
– Én... én... – Elhalt a hangja, aztán pánikszerű hirtelenséggel csendült fel újra: – Hol van Harry?
– Begyulladt, és elhúzta a csíkot. Találkozzunk valahol... akárhol... A pénz itt van nálam.
– Nem hiszem el... amit Harryról mond. Csapda az egész.
– Ugyan, már régen lefüleltethettem volna Harryt, ha akarom. Nincs okom rá, hogy csapdát állítsak magának. Canino valahogy a nyomára akadt Harrynak, és ő meghúzta a csíkot. Én békét akarok, maga békét akar, Harry is békét akar. – Harrynak már megvolt a békéje. Senki sem vehette el tőle. – Azt azért nem hiszi, hogy én Eddie Mars kezére játszom, igaz, angyal?
– Ne-em, nem hiszem. Azt nem. Találkozhatunk egy félóra múlva a Bullocks ház mellett, a Wilshire Boulevard-on, a parkolóhely keleti bejáratánál.
– Helyes – feleltem. Visszaejtettem a telefont a villájára. Újabb hullámban csapott felém a keserűmandula-illat, és a hányás savanyú szaga. A halott emberke némán ült a székében, őt már nem érhette el a félelem.
Kiléptem a szobából. Az elhanyagolt folyosón nem mozdult semmi. A recés üvegajtók mögött nem égett a villany sehol. Lementem a tűzlépcsőn a második emeletre, onnan lepillantottam a felvonószekrény kivilágított tetejére. Megnyomtam a gombot. A felvonó lassan mozgásba lendült. Leszaladtam a lépcsőn a földszintig. Amint kiléptem az épületből, a felvonó már fölöttem járt.
Megint erősen zuhogott. Ahogy kimentem az esőbe, a kövér cseppek az arcomra záporoztak. Aztán a nyelvemre esett egy csepp, és csak ekkor jöttem rá, hogy a szám nyitva maradt, és az állkapcsomban égő fájdalom elárulta, hogy egészen szétnyílt, és hátrafeszül a Harry Jones arcára vésődő, halálos vicsorgást utánozva.

XXVII.
– Adja ide a pénzt.
A szürke Plymouth motorja belezihált Agnes hangjába, fedelén az eső dobolt. A zöld színű Bullocks ház tornyának tetején messze fölöttünk égett az ibolyaszínű fény, derűs volt, és távolról tekintett le a sötét esőben ázó városra. A nő előrenyújtotta fekete kesztyűs kezét, és én a kezébe tettem a bankjegyeket. A pénz fölé hajolt, és megszámolta a szerelvényfal gyönge világításában. A táskája kattant egyet, ahogy kinyílt, azután ismét kattant, ahogy becsukódott. Fáradt, elhaló sóhaj hagyta el az ajkát. Felém hajolt.
– Elutazom, nyomozó úr. Már itt se vagyok. Ez a steksz az útiköltségem, és csak az Isten a megmondhatója, hogy mennyire rá vagyok szorulva. Mi történt Harryval?
– Megmondtam már magának, hogy megszökött. Canino valahogyan rájött a játszmájára. Felejtse el Harryt. Fizettem, várom az értesülést a pénzemért.
– Meg fogja kapni. Joe meg én egy vasárnap, két hete, kint jártunk a Foothill Boulevard-on. Késő este volt, épp kigyulladtak az utcai lámpák, s mint rendesen, alig lehetett mozdulni a kocsiktól. Elhaladtunk egy barna kupé mellett, és én megláttam a kormánykeréknél ülő nőt. Egy férfi is volt vele; alacsony, barna férfi. A nő szőke volt. Láttam már valahol előzőleg. Eddie Mars felesége volt az. A fickó pedig Canino. Mindketten olyanok, hogy nem felejti el őket az ember, ha egyszer látta. Joe beállt a kocsijuk elé, és elülről tartottuk őket szemmel. Joe igazi nagymenő volt az ilyesmiben. Canino, a házőrző kutya, kivitte a nőt levegőzni egy kicsit. Realito után, egy mérföldnyire keletre van egy elágazás az előhegyek felé. Déli irányban ez narancstermő vidék, észak felé pedig olyan kopár, mint a pokol tornáca, s itt egy vegyigyár húzódik meg a hegyekhez lapulva, ebben készítik a vegyszert, amit a ciánozáshoz használnak. Mindjárt az országút után egy kis garázs és fényezőműhely áll ezen az úton; egy Art Huck nevű pasas a gazdája. Valószínűleg szajrézott kocsikkal operálnak. A garázson túl van egy gerendavázas ház, a házon túl pedig mérföldeken át semmi, csak hegyek és a kopár kősivatag meg a ciántelep. Itt tartják eldugva a nőt. Ők lekanyarodták a mellékútra, Joe megfordult, visszahajtottunk, és láttuk, hogy a kocsi letér az útról a gerendaháznál. Egy félóra hosszat vártunk ott, s figyeltünk az elhúzó kocsikon keresztül. Nem jött ki a házból senki. Amikor egészen besötétedett, Joe fellopózott oda, és megnézte magának. Azt mondta, hogy odabent ég a villany, a rádió szól, és kint csak egy kocsi, az a kupé áll a ház előtt. Aztán odábbálltunk.
Agnes elhallgatott, és én a Wilshire Boulevard kövezetén elsuhanó autógumik zajára figyeltem.
– Lehet, hogy azóta elköltöztették a főhadiszállást – mondtam –, de ha ez az áruja ... hát ez az. Biztos, hogy felismerte a nőt?
– Ha csak egyszer látja, másodszorra már biztos lesz a dolgában. Isten áldja, hekus, kívánjon szerencsét nekem. Komiszul elbántak velem.
– Éppen magával! – mondtam én, majd az utcán átvágva a saját kocsimhoz léptem.
A szürke Plymouth elindulva felgyorsult, és befordult a sarkon a Sunset Place felé. Elhalt a motorjának a hangja, s ezzel a szőke Agnes számomra egyszer és mindenkorra levonult a térképről. Három férfi: Geiger, Brody, és Harry Jones meghalt, a nő pedig elhajtott az esőben, táskájában a két darab százasommal, egyetlen karcolás nélkül. Beletapostam a gázba, s beautóztam a városba. Bőséges vacsorát ettem végig. Negyven mérföld, esőben, kiadós kirándulás – és én derűlátóan oda-vissza úttal számoltam.
Északnak hajtottam, átkeltem a folyón, továbbmentem Pasadenába, majd keresztülvágtam Pasadenán, s csaknem rögtön elértem a narancsligeteket. Ömlött az eső; tömör, fehér permetként verte vissza a reflektorok fényét. Az ablaktörlő alig tudta tisztán tartani az üveget annyira, hogy átlássak rajta. De még ebben a lucskos sötétségben is látszottak a hibátlan sorban álló narancsfák, melyek egy véget nem érő kerítés léceiként egymás után suhantak el mellettem az éjszakában.
Kocsik hagytak el surrogó zajjal, sáros lét fröcskölve. Az országút keresztülhaladt egy kisvároson, mely alig állt egyébből, mint konzervgyárakból, raktárakból s a hozzájuk csatlakozó vasúti kitérőkből. Gyérebbé váltak a ligetek, azután végleg elmaradtak délnek, az út felfelé kezdett kapaszkodni, hideg volt, s észak felől már közelebb, feketén tornyosultak az előhegyek, s fanyar szelet küldtek lefelé a völgybe. Azután a sötétben, alig kivehetően, két sárga higanygőzlámpa fénye látszott fent, a magasban, s közöttük neonfelirat: Isten hozta Realitóban.
Messze hátrahúzódva a széles főutcától gerendavázas házak sorakoztak, aztán egyszerre, egy csomóban üzletek, egy drugstore fényei a páralepte ablakok mögött, kocsisor egy mozi előtt, egy sarkon sötét banképület, a bank járdája fölötti falból kiugró utcai óra alatt egy csomó ember állt, a bank kirakatát bámulták, mintha odabent valami revü volna látható. Továbbhajtottam. Kopár rétek következtek ismét.
A sors rendezte így az egészet. Realito után, alig egy mérföldnyivel utána, kanyart írt le az országút, az eső megtévesztett, és túl közel mentem az útpadkához. Mérges szisszenéssel kidurrant a jobb első kerekem. Még mielőtt megállhattam volna, kidurrant a jobb hátsó is. Nagy nehezen megállítottam a kocsit, félig az úttesten, félig az útpadkán. Kiszálltam, és körbe világítottam a zseblámpámmal. Ott álltam két defektes gumival és egy pótkerékkel. Az elülső kerékből egy galvánozott szög nagy, lapos feje villant rám. Tele volt szórva velük az úttest széle. Lesöpörték, de nem söpörték elég messzire.
Eloltottam a zseblámpát, s ott álltam, esőt lélegeztem, s felfelé néztem a bekötőúton egy sárga fényre. Mintha egy tetőablakból jött volna. Nem volt lehetetlen, hogy a fény egy garázst jelez; a garázsnak egy Art Huck nevű ember a gazdája, s hogy szomszédságában egy gerendavázas házat találok. Leszegtem az államat, felhajtottam a galléromat, és elindultam a fény felé, azután visszamentem, kiszedtem a forgalmi engedélyemet a helyéről, a vezetőülés mellől, és zsebrevágtam. Lehajoltam a kormánykerék alá. Egy vastag gumilemez mögött, ahogy a kocsiban ültem, közvetlenül a jobb lábam alatt volt egy titkos rekesz. Két revolver lapult benne most. Az egyik Eddie Mars Lanny nevű gengszteréé volt, a másik az enyém. Kivettem Lannyét. Gondoltam, azt jobban bejáratták már, mint az enyémet.
Zsebrevágtam, a csövével előre s felfelé indultam a mellékúton.
A garázs az országúttól mintegy százméternyire állt. Sima tűzfalát fordította az országút felé. Gyorsan felemeltem a zseblámpámat. Art Huck – Gépkocsik Javítása és Fényezése. Felvihogtam, aztán felmerült előttem Harry Jones arca, és abbahagytam a vihogást. A garázsajtók csukva álltak, de alattuk világosság szivárgott kifelé, s ahol a két ajtószárny találkozik, függőleges csíkot rajzolt a fény. Elmentem a garázs mellett, ott volt a gerendaház is, két elülső ablakában égett a villany, a leeresztett redőnyök mögött. Hátul épült a ház, messze az úttól, néhány ritkán álló fa mögött. Előtte, a kavicsos ösvényen egy kocsi állt. Sötét volt és homályos, de volt valami gyanúm, hogy egy barna kupé az, amely Mr. Canino tulajdona. Békésen kuporgott ott a keskeny fatornác előtt.
Időnként nyilván engedi, hogy a nő elvigye egy fordulóra a kocsit, ilyenkor mellé ül, valószínűleg úgy, hogy revolver is legyen a keze ügyében. A nő, akit Rozsdás Regan feleségül akart venni; a nő, akit Eddie Mars nem tudott megtartani; a nő, aki nem szökött meg Regannal. Derék Mr. Canino.
Visszabaktattam a garázshoz, és megdöngettem az ajtót a zseblámpám végével. Egy feszült pillanatig csönd volt, súlyos csönd, mint a mennydörgés. Aztán odabent kialudt a fény. Ott álltam vigyorogva, s nyaltam le az esőt a szájam széléről. Az ajtó közepére irányítottam a fénynyalábot. Vigyorogva néztem a fehér körre. Ott voltam, ahol lenni akartam.
Egy hang szólalt meg az ajtó mögül, egy mogorva hang.
– Mit akar?
– Nyissa ki. Két kerekem durrant ki lent az országúton, és csak egy tartalékom van. Segítségre van szükségem.
– Sajnálom, uram. Zárva vagyunk. Egy mérföldnyire nyugatra van innen Realito. Talán próbálja meg ott.
Nem tetszett nekem a dolog. Nagyot rúgtam az ajtóba. Aztán tovább rugdostam. Újabb hang hallatszott, dorombolón, mint kis dinamó egy fal mögül. Ezt a hangot szerettem.
– Nocsak, szívóskodik a hapsi? Nyisd csak ki, Art.
Retesz csikorgott, és az ajtó egyik szárnya befelé húzódott. A zseblámpám fénye egy pillanatra megvilágított egy ösztövér arcot. Aztán lecsapott valami csillogó, és kiverte a kezemből a zseblámpát. Egy revolver csöve szegeződött rám. Lehajoltam a zseblámpáért, mely tovább égett a nedves földön és fölvettem.
– Kattintsa le szépen azt a vacakot. Az ilyesmi még megárthat az egészségének.
Eloltottam a zseblámpát, és felegyenesedtem. Bent a garázsban kigyulladt a lámpa, s fénye egy kezeslábasos, magas férfit rajzolt elém. Visszahátrált a nyitott ajtóból, és rám szegezve tartotta a revolverét.
– Lépjen be, és csukja be az ajtót, idegen. Majd meglátjuk, mit tehetünk az érdekében.
Beléptem, és becsuktam az ajtót magam mögött. Az ösztövér férfira néztem, és tekintetem kerülte a másikat, aki néma árnyékként állt egy munkapad fölött. A garázsban baljós, édes szag terjengett: forró pyroxylin festék szaga.
– Elment az esze! – ripakodott rám az ösztövér férfi. – Ma délben rámolták ki a realitói bankot.
– Pardon – mondtam, s eszembe jutott a bank előtt, az esőben bámészkodó embercsoport. – Nem én voltam az. Idegen vagyok errefelé.
– Egy biztos: a bankot kirámolták – felelte ő komoran. – Azt mondják, két fiatal strici volt, s most már beszorították őket ide, a hegyek közé.
– Egy ilyen éjszakán élvezet lehet a menekülés – mondtam. – Feltételezem, hogy szögeket szórtak szét az úton. Nekem is jutott néhány. Azt hittem, maga akarja, egy kicsit megdobni a forgalmát.
– Mondja, csapták már magát pofán? – kérdezte velősen az ösztövér férfi.
– Magánál mindenesetre keményebb legény kellett volna hozzá.
Megszólalt a dörömbölő hang a homályos sarokból:
– Ne légy már olyan nagyfiú, Art. A pali pácban van, te meg garázst tartasz üzemben vagy nem?
– Kösz – mondtam én, de akkor sem néztem felé.
– Oké, oké – morogta a kezeslábasos férfi. Revolverét egy nyíláson keresztül eltette a ruhájába, ráharapott az ujjára, és mogorván bámult rám. A pyroxylin festék szaga émelyítő volt, mint az éter. A garázs sarkában, belógó lámpa alatt nagy, újnak tetsző kocsi állt, a hágcsóján szórópisztoly feküdt.
Ekkor elnéztem a munkapad mellett álló férfira. Alacsony volt, zömök és széles vállú. Hideg arca volt, és hideg, barna szeme. Barna, öves őzbőrkabátot viselt, melyet erősen bepettyezett az eső. Barna kalapját hetykén félrecsapta. Hátratámaszkodott a munkapadnak, úgy mért végig engem, sietség nélkül, érdektelenül, mintha egy szelet hideg marhahúst nézne. Valahogy így gondolkozhatott az emberekről.
Fel-le járatta rajtam barna szemét, azután végignézte tíz ujján a körmét, kezét feltartotta a fénybe, és gondosan tanulmányozta, ahogyan Hollywoodtól megtanulta, hogy kell az ilyet csinálni. Szájából nem vette ki a cigarettát, úgy beszélt.
– Két kereke durrant ki, mi? Hát ez kellemetlen. Azt hittem, hogy már lesöpörték az útról a szögeket.
– Egy kissé lecsúsztam az úttestről a kanyarban.
– Azt mondta, idegen a városban?
– Átutazóban vagyok Los Angeles felé. Mennyire van még ide?
– Negyven mérföld. Ilyen időben az is többnek tetszik. Honnan jön, idegen?
– Santa Rosából.
– A hosszabbik úton, mi? Tahoe-n és Lone Pine-on át?
– Nem. Nem Tahoe-n át. Renón és Carson Cityn keresztül.
– Mégiscsak a hosszabbik úton. – Röpke mosoly jelent meg a szája szélén.
– Talán törvény tiltja ezt? – kérdeztem.
– Mi? Nem, persze hogy nem. Maga most biztosan azt hiszi, hogy mi ilyen okoskodó palik vagyunk. Csak a bank kirámolása miatt van; ma történt a városban. Art, fogj egy emelőt, és szereld le a két defektes kereket.
– Nem érek rá – felelte vontatottan az ösztövér ember. – Dolgom van. Be kell fejeznem ezt a dukkózást. Amellett esik az eső, ha nem vetted volna észre.
A barnába öltözött férfi a maga kellemes hangján válaszolt:
– Túl párás az idő ahhoz, hogy jól sikerüljön a dukkózás, Art. Mozgás.
– Az első és a hátulsó – mondtam. – Jobboldalt. Ha nagyon sok a dolga, az egyik helyett használja a pótkerekemet.
– Két emelőt vigyél, Art – mondta a barna férfi.
– Hát ide hallgasson... – kezdte Art zúgolódva.
A barna férfi felnézett, puha, nyugodt pillantást vetett Artra, s utána lebocsátotta a tekintetét, csaknem szemérmesen. Nem szólt semmit. Art megingott, mintha hirtelen szélrohamba került volna; dohogva a sarokba sietett, gumikabátot vett a kezeslábasa fölé, csuklyát tett a fejére, fogott egy üreges franciakulcsot, egy kéziemelőt, s a kerekes emelőt az ajtóhoz gurította.
Némán kiment. Az ajtót tárva-nyitva hagyta. Behallatszott az eső zúgása. A barna férfi az ajtóhoz lépett, becsukta, visszatért a munkapadhoz, s csípőjével épp arra a pontra támaszkodott, ahova előzőleg. Ekkor elkaphattam volna; egyedül voltunk. Még nem tudta, hogy én ki vagyok. Szórakozottan pillantott felém, ledobta a cigarettáját a betonpadlóra, s rálépett, anélkül hogy lenézett volna.
– Fogadni mernék, hogy ráférne magára egy pohárkával – mondta. – Ettől átmelegszik belülről, összeszedi magát. – Felemelt egy üveget a munkapadról, felállította a szélén, és két poharat tett melléje. Jókora adagot töltött mind a kettőbe, és az egyiket felém nyújtotta.
Úgy léptem oda, mint az alvajáró. Még mindig az arcomon éreztem az eső hidegét. A garázs zárt levegőjét átjárta a forró festék szaga.
– Ez az Art – szólalt meg a barna ember. – Olyan, mint a többi szerelő. Mindig olyasmivel vacakol, amit már a múlt héten kellett volna megcsinálnia. Üzleti úton jár?
Feltűnés nélkül beleszagoltam az italomba. A szaga rendben volt. Mielőtt a magamét lenyeltem, megvártam, amíg egy keveset iszik a sajátjából. Megforgattam az italt a nyelvemen: nem volt benne cián. Fenékig ürítettem a kis poharat, letettem az övé mellé, majd elléptem onnan.
– Részben – válaszoltam. Átmentem a félig bedukkózott kocsihoz, melynek sárhányóján a nagy, fém szórópisztoly feküdt. Az eső vadul dobolt a garázs lapos tetején. Art odakint átkozta a világot az esőben.
A barna férfi a nagy kocsira pillantott.
– Alapozás, csak kezdetnek – mondta odavetve, s dörömbölő hangja az italtól még bársonyosabb lett. – De hát pénzes palié volt, s a sofőrjének jól jött az a néhány ruppó. Ismeri ezt a firkát.
– Csak egy van, ami már ennél is régebbi – mondtam. Kiszáradt az ajkam. Nem akaródzott beszélnem. Rágyújtottam. Azt akartam, hogy rendbe hozzák a tömlőimet. Ólomlábon vánszorogtak a percek. Ott álltunk, a barna férfi meg én: két idegen, akiket összehozott a véletlen, s egy Harry Jones nevű kis emberke holttestén át néztük egymást. Csakhogy a barna ember még nem tudta ezt.
Léptek csikorogtak odakint, s kitárult az ajtó. A fény ráhullott az eső pálcikáira, s ezüst drótokat rajzolt belőlük. Art mogorván begurította a két leeresztett, sáros kereket, berúgta maga mögött az ajtót, s leejtette az egyik tömlőt. Dühös pillantást vetett felém.
– Jól kiválasztotta, hol lehet leállítani az emelőt – vicsorgott.
A barna ember felnevetett, elővett a zsebéből egy papírba göngyölt, ötcentesekből álló rudat, s fel-le gurigázta a tenyerén.
– Ne locsogj már annyit – mondta szárazon. – Hozd rendbe azokat a kerekeket.
– Nem azt csinálom?
– Jól van, csak nem kell annyit sírni.
– Na ja! – Art lehámozta magáról a gumikabátját és a csuklyát, s maga mögé dobta. Felrakta az egyik gumit egy gyűrűre, s vadul feltépte körben a szegélyét. Kiszedte a tömlőt, és hideg szurkot kent rá. Változatlanul komoran a mellettem levő falhoz lépett, megragadott egy pumpát, annyi levegőt fújt a tömlőbe, hogy formát öltsön, majd elengedte, és hagyta, hogy a pumpa a meszelt falhoz dőljön.
Én a becsomagolt pénztekercs táncát figyeltem Canino tenyerén. Az az ugrás előtti feszültség már elcsitult bennem. Oldalt fordítottam a fejemet, és az ösztövér szerelőt néztem, ahogy feldobja mellettem a felfújt tömlőt, és széttárt kezével megmarkolva egy-egy oldalát elkapja. Mogorván megnézte, a sarokban, álló piszkos vízzel telt, galvánozott vödör felé pillantott és mordult egyet.
Tökéletes lehetett az összjáték. Nem láttam semmi jeladást vagy sokatmondó pillantást, egyetlen kézmozdulatot, amelynek különösebb fontossága lehetett volna. Az ösztövér férfi magasra tartotta a felfújt tömlőt, s felnézett rá. Testével félig oldalt fordult, egyetlen hosszú, gyors lépést tett felém, lerántotta a tömlőt a fejemen és a vállamon át, s tökéletesen gúzsba kötött vele.
Mögém, ugrott, és erősen ráakaszkodott a gumira. A súlya a mellkasomra nehezedett, s felső karomat az oldalamhoz szorította. Megmozdíthattam a kezemet, de a zsebemben levő revolvert nem tudtam elérni.
A barna férfi szinte táncos léptekkel jött felém a betonpadlón. Keze ráfonódott a pénztekercsre. Némán, kifejezéstelenül mellém lépett. Előrehajoltam, és megpróbáltam lerántani a lábáról Artot.
Az ököl, a nehéz fémrúddal, úgy hatolt keresztül előrenyújtott két kezemen, mint kő a porfelhőn. Egy kábult pillanat következett, amikor megreszkettek a fények és kiesett a fókuszból, de azért még jelen volt a látható világ. Még egyszer ütött. Nem éreztem a fejemben semmit. A ragyogó fényesség még ragyogóbbá lett. Nem volt semmi más, csak sajgó, éles, fehér fény. Aztán sötétség szállt le, s a sötétségben valami vörös izgett-mozgott, mint egy baktérium a mikroszkóp alatt. Aztán kihunyt a fény, megszűnt az izgés-mozgás, maradt a sötétség, az üresség, zúgó szél, óriás fák zuhanása.

XXVIII.
Úgy tetszett, egy nő van velem a helyiségben; a lámpa mellett ült, s ott is a helye: illett hozzá a jó megvilágítás. Egy másik lámpa vakítóan az arcomba világított, így ismét becsuktam a szememet, és megpróbáltam a szempillámon keresztül nézni a nőt. Olyan erősen hidrogénezte a haját, hogy ezüst gyümölcsöstálként fénylett. Zöld kötött ruhát viselt, ráhajló, széles, fehér gallérral. A lábánál szögletes, csillogó táska hevert. Dohányzott, és a könyöke mellett borostyánszínű folyadék állt, magasan és halványan a pohárban.
Óvatosan megmozdítottam egy kissé a fejemet. Fájt, de nem jobban, mint várni lehetett. Össze voltam kötözve, mint a pulyka, mielőtt a sütőbe teszik. A két csuklómat kézibilincs tartotta a hátam mögött, a bilincstől egy kötél vezetett a bokámhoz, onnan pedig a barna dívány végéhez, amelyen feküdtem. A kötél a dívány vége után is folytatódott, majd szem elől vesztettem. Mocorogtam egy kicsit, és megbizonyosodhattam: rögzítve van a vége.
Felhagytam ezekkel az óvatos mozdulatokkal, ismét kinyitottam a szememet, és megszólaltam:
– Helló.
Pillantása visszatért a hegycsúcsok távolából. Lassan felém fordította kicsi, kemény állát. A szeme kék volt, ahogy a hegyi tavak kékek. Fölöttünk még mindig kopogott az eső, távoli zajjal, mintha nem ránk tartozna az egész.
– Hogy érzi magát? – Puha, ezüstös hangja tökéletesen illett a hajához. Olyan finoman csilingelt, mint a csengők egy babaházban. Mihelyt ez eszembe jutott, arra gondoltam: micsoda ostoba hasonlat.
– Félelmetesen – feleltem. – Valaki benzinkutat létesített az állkapcsomon.
– Miért, mit várt tőlük, Mr. Marlowe, egy csokor orchideát?
– Egyszerű, sima fenyőkoporsót – mondtam. – Ne vesződjenek bronz- meg ezüstfogantyúkkal. S hamvaimat ne szórják szét a kék Csendes-óceánba. Nekem rokonszenvesebbek a kukacok. Tudta, hogy a kukacok kétneműek, és bármely kukac szerethet bármely kukacot?
– Elég könnyedén fogja fel a helyzetét – mondta súlyosan.
– Megkérném, tegye odébb azt a lámpát.
Felállt, és a dívány mögé lépett. A lámpa kialudt. Áldás volt számomra a félhomály.
– Én nem hiszek benne, hogy maga olyan veszélyes ember – mondta. Inkább magas volt, mint alacsony, de nem volt égimeszelő. Karcsú volt, de nem vasalódeszka. Visszalépett a székéhez.
– Így hát tudják a nevemet.
– Jól aludt. Volt idejük bőven, hogy kikutassák a zsebeit. Elvégeztek mindent, épp hogy be nem balzsamozták. Ezek szerint maga detektív.
– Egyéb vádpont nincs is ellenem?
Hallgatott. Gyér füst szállt fel a cigarettájából. Meglóbálta a levegőben. Kicsi keze volt, és formás, nem az a kerti szerszám, amit manapság látni a nőkön.
– Hány óra van? – kérdeztem.
Oldalt pillantott a füstcsigákon át a csuklójára, a vakító fénykör szélén.
– Tíz óra tizenhét. Randevúja van talán?
– Még az is előfordulhatna. Ez az a ház, amelyik Art Huck garázsa mellett áll?
– Ez.
– Mivel foglalkoznak a fiúk? A sírt ássák?
– El kellett menniük valahova.
– Úgy érti, hogy itt hagyták magát egyedül?
Feje ismét lassan oldalt fordult. Mosolygott.
– Nem olyan veszélyes fickó maga.
– Azt hittem, hogy fogolyként tartják itt.
Ez nem lepte meg. Sőt valamelyest még mulattatta is.
– Ezt miből gondolta?
– Tudom, hogy ki maga.
Tengerkék szemei olyan éleset villantak, hogy szinte láttam a levegőben a pillantása nyomát, mint egy elsuhanó kardét. Elvékonyodott a szája. A hangja nem változott.
– Ez esetben azt hiszem, súlyosabb a helyzete. És én gyűlölöm az emberölést.
– És még maga Eddie Mars felesége? Szégyen, gyalázat.
Ennek nem örült. Rám bámult. Én vigyorogtam.
– Ha csak ki nem tudja nyitni ezt a karperecet, amit nemigen tanácsolnék, rám szánhatna egy keveset az italból, amit úgy elhanyagol.
Odahozta a poharat hozzám. Buborékok szálltak föl benne, hamis remények buborékjai. Fölém hajolt. Olyan finom volt a lehelete, mint egy őzikéé. Kortyoltam egyet a pohárból. Elvette a számtól, és nézte, amint a folyadék egy része lecsurog a nyakamon.
Ismét fölém hajolt. Az ereimben a vér rohangálni kezdett, mint egy reménybeli főbérlőnek, amikor megtekinti leendő otthonát.
– Olyan az arca, mint a nyers marhahús – mondta.
– Addig gyönyörködjön benne, amíg lehet. Ilyen szép sem marad sokáig.
Hirtelen felkapta a fejét és hallgatózott. Az arca elsápadt egy pillanatra. De csak a falakat korbácsoló eső hangját hallotta. Visszajött, át a szobán, odaállt mellém, egy kissé előrehajolt, s lenézett a padlóra.
– Miért kellett ide jönnie, hogy kitörje a nyakát? – kérdezte nyugodtan. – Eddie semmi rosszat nem tett magának. Nagyon jól tudja, hogy ha én nem rejtőzöm el idekint, a rendőrség bizonyosra vette volna, hogy Rozsdás Regant Eddie ölte meg.
– Így is volt – mondtam.
Nem mozdult, egy ujjnyival sem változtatta meg a helyzetét. Röviden, élesen szisszent a lélegzete. Körülnézett a szobában. Két ajtó, mindkettő ugyanazon a falon, az egyik félig nyitva. A padlón piros- és cserszínű kockás szőnyeg, az ablakokon kék függönyök, tapéta világoszöld fenyőfákkal. A bútor úgy festett, mintha valamelyik áruházból került volna ide, amelyek így hirdetnek az autóbuszok ülésein: “Derűs, és mégis örökké tart.”
– Eddie nem bántotta – mondta lágyan. – Én magam sem láttam Rozsdást hónapok óta. Eddie nem az az ember.
– Maguk elváltak ágytól és asztaltól. Egyedül él. S a maga szomszédai fényképről felismerték Regant.
– Hazugság – mondta hidegen.
Próbáltam emlékezni, vajon mondta-e Gregory százados ezt, vagy sem. De ehhez túlzottan is zúgott a fejem. Képtelen voltam biztosan megállapítani magamban.
– Amellett semmi köze hozzá – tette hozzá.
– Van közöm az egész históriához. Megbíztak vele, hogy kinyomozzam.
– Eddie nem az az ember.
– Ó, maga kedveli a bűnözőket.
– Amíg az emberek hazardírozni akarnak, addig lesznek helyek, ahol hazárdjátékokra tehetik fel a pénzüket.
– Az ilyen gondolkodásmód már csak védekezés. Ha valaki egy dologban megszegi a törvényt, akkor már mindenben kívül kerül rajta. Maga azt hiszi, hogy Eddie egyszerűen rulettbarlang-tulajdonos. Az én véleményem szerint pornográfiával üzletel, zsaroló, lopott kocsikat közvetít, távvezérléssel gyilkol, és korrupt zsarukat veszteget. Mindent megtesz, amiből hasznot remél, mindent, ami zsíros jövedelemmel kecsegteti. Ne meséljen nekem fennkölt lelkű gengszterekről. Valahogy nem tudom összeegyeztetni a két dolgot.
– Eddie nem gyilkol. – Összevonta a szemöldökét.
– Saját kezűleg nem. Arra ott van Canino. Canino ma éjjel megölt egy ártatlan kis fickót, aki valakit ki akart húzni a csávából. Csaknem a szemem előtt történt.
Rossz szájízzel nevetett.
– Rendben van – dörmögtem. – Nem kötelező elhinnie. Ha Eddie olyan finom ember, szeretnék egyszer úgy beszélni vele, hogy Canino nincs a közelben. Tudja, mit tenne Canino: kiverné a fogamat, azután hasba rúgna, amiért érthetetlenül motyogok.
Hátravetette a fejét, elgondolkozva, magába süppedve állt, valamin töprengett.
– Azt hittem, hogy a platinaszőke már kiment a divatból – folytattam, csak hogy legyen valami hang a szobában, csak hogy ne kelljen kifelé hallgatóznom.
– Buta ez paróka. Amíg a saját hajam kinő. – Felnyúlt, és lerántotta a parókát. A saját haját lenyírták körös-körül rövidre, mint egy kisfiúét. Majd visszatette a parókát.
– Ki tette ezt magával?
– Én tettem. Miért?
– Valóban. Miért?
– Nos, azért, hogy megmutassam Eddienek, hogy önszántamból megteszem, amire kér: elrejtőzöm. Hogy nem kell őriztetnie senkivel. Én nem hagyom cserben. Szeretem.
– Látja, ez szomorú – sóhajtottam. – Amikor itt vagyunk ebben a szobában, maga meg én, kettesben.
Felfelé fordította az egyik kezét és rábámult. Aztán hirtelen elhagyta a szobát. Egy konyhakéssel tért vissza. Lehajolt, és elnyiszálta a kötelékemet.
– A bilincs kulcsa Caninónál van – mondta. – Azzal nem kezdhetek semmit.
Hátralépett, gyorsabban szedte a levegőt. Valamennyi csomót elvágta a kötélen.
– Nem ijedős ember maga – mondta. – Tréfál minden szavával, amikor az élete forog kockán.
– Azt hittem, Eddie nem gyilkos.
Gyorsan elfordult, visszament a lámpa mellett álló székéhez, leült, és a tenyerébe temette az arcát. A padlóra lendítettem a lábamat és fölálltam. Merev lábbal körültántorogtam a szobában. Az arcom bal oldalán rángatóztak az idegek. Léptem egyet. Járni tudtam. Futni is tudtam, szükség esetén.
– Nyilván úgy gondolta, hogy én menjek el – szóltam.
Fejét fel sem emelve bólintott.
– Legjobb lesz, ha velem jön, feltéve, hogy továbbra is ragaszkodik az életéhez.
– Ne húzza az időt, Canino bármelyik percben visszatérhet.
– Gyújtson rá nekem.
Mellette álltam, a térdét érintettem. Hirtelen lendülettel talpra állt, s most csak egyujjnyira volt egymástól a szemünk.
– Hello, Ezüst Toll – mondtam halkan.
Hátralépett, megkerült egy széket, és felkapott egy csomag cigarettát az asztalról. Kipöckölt egyet, és durván a számba lökte. Remegett a keze. Felkattintotta kis, zöld bőrrel bevont öngyújtóját, és a cigarettámhoz tartotta. Beszívtam a füstöt, közben az ő tókék szemébe néztem. Még mindig egész közel volt hozzám, amikor megszólaltam:
– Egy Harry Jones nevű apró madár vezetett el magához. Egy apró madár, aki a koktélbárok környékén dolgozott, s lóversenytippeket szedett fel, hogy azután egy-egy morzsáért továbbadja ezeket. Olykor értesüléseket is összeszedett. Ez az apró madár fölcsípett egy tippet Caninóról. Így vagy úgy, ő és a barátai rájöttek, hogy maga hol tartózkodik. Eljött hozzám, hogy vásároljam meg az értesülését, mert tudta – hogy honnan, az most hosszú história lenne –, szóval tudta, hogy én Sternwood tábornok számára dolgozom. Megkaptam a tájékoztatást, a kis madarat azonban Canino elkapta. S most már halott a kis madár, kócosak a tollai, a nyaka ernyedten lóg, és vérgyöngy ül a csőrén. Canino gyilkolta meg. De Eddie Mars nem tenne ilyet, nem igaz, Ezüst Toll? Ő sohasem ölt még embert. Az ilyesmit bérmunkában végezteti el.
– Menjen el – mondta komoran. – Menjen innen, de gyorsan.
Keze összeszorult a levegőben a zöld öngyújtó körül. Görcsösen megfeszültek az ujjai. Az ujjpercei hófehérré váltak.
– Csakhogy Canino nem is sejti, hogy én tudom ezt – folytattam. – A kis madárról. Csak annyit tud, hogy errefelé szaglászom.
Ekkor nevetni kezdett. Kínos nevetés volt. Úgy rázta a testét, mint szél a fát. Úgy éreztem, hogy zavar is van benne; nem érte meglepetésként, amit elmondtam, csak egy új tény adódott valamihez, ami eddig sem volt titok előtte, csak nem tudta a helyére tenni. Aztán arra gondoltam, hogy túl messzemenő következtetéseket vonok le egyetlen nevetésből.
– Mulatságos – mondta elakadó lélegzettel. – Mulatságos, mert látja... én akkor is szeretem. A nők... – ismét nevetni kezdett.
Feszülten hallgatóztam, a fejem lüktetett.
– Gyerünk – mondtam. – Gyorsan.
Kettőt lépett hátrafelé, s megmerevedett az arca.
– Menjen innen, ember! Menjen innen! Gyalog eljuthat Realitóba. Eljuthat, és tarthatja a száját, legalább egy-két óra hosszat. Tartozik nekem ennyivel.
– Gyerünk – mondtam. – Revolvere van, Ezüst Toll?
– Tudja, hogy én nem megyek. Jól tudja. Kérem, kérem, menjen innen, menjen gyorsan.
Odaléptem közel hozzá, csaknem a testéhez szorultam.
– Itt akar maradni azután, hogy szabadon eresztett engem? Megvárja, amíg visszajön ez a bérgyilkos, hogy megmondhassa neki, hogy nagyon sajnálja? Ez az ember úgy gyilkol, ahogy más egy legyet csap agyon. Szó sem lehet róla. Velem kell jönnie, Ezüst Toll.
– Nem.
– Tegyük fel – mondtam –, hogy a maga szép férje csakugyan megölte Regant. Vagy tegyük fel, hogy Canino tette, Eddie tudta nélkül. Csak tételezzük fel. Meddig hagyná élni magát azután, hogy engem szabadon eresztett?
– Nem félek Caninótól. A főnökének a felesége vagyok most is.
– Eddie egy nagy darab lekvár – vicsorogtam. – Canino kiskanállal megeszi. Ha akarja, elkapja, mint macska a kanárit. Egy nagy darab lekvár. Egy ilyen lány, mint maga, csakis akkor esik bele egy efféle alakba, ha az egy darab lekvár.
– Ki innen! – Csaknem köpött felém.
– Oké. – Elfordultam tőle, és kifelé indultam a félig betett ajtón át a sötét folyosóra. Akkor utánam rohant, elment mellettem, a ház kapujához lépett és kinyitotta. Kikémlelt a lucskos homályba és hallgatózott. Azután intett, hogy mehetek.
– Isten vele – mondta a fogai között. – Sok szerencsét mindenben, egy dolgot kivéve. Eddie nem ölte meg Rozsdás Regant. Amikor ő azt akarja, hogy megtalálják, meglátják majd, hogy él, és jól érzi magát valahol.
Hozzáhajoltam, és testemmel a falhoz szorítottam. Az arcához nyomtam a szájamat, úgy beszéltem hozzá.
– Nem kell úgy elsietni. Mindez előre meg volt írva, elrendezve a legapróbb részletekig, másodpercre időzítve. Akár egy jó rádióműsor. Egyáltalán nem kell elsietni. Csókolj meg, Ezüst Toll.
Hideg volt az arcbőre a szám alatt, mint a jég. Felemelte a két kezét, megfogta a fejemet, és erősen szájon csókolt. Az ajka is jéghideg volt.
Kimentem az ajtón, az hangtalanul becsukódott mögöttem, s az eső bevágott az eresz alá, de az sem volt olyan jeges, mint az ő ajkai.

XXIX.
A garázs sötéten állt a szomszédban. Keresztülvágtam a kocsifelhajtón és egy ázott gyepsávon. Az úton apró, keskeny patakokban csordogált a víz. A másik oldalon húzódó árokba folyt bele. Kalap nem volt rajtam. Valószínűleg a garázsban esett le. Canino nem vette magának a fáradságot, hogy visszaadja. Nem gondolta, hogy szükségem lesz még rá valaha. Elképzeltem, ahogy derűsen hajt visszafelé az esőben, egyedül, miután az ösztövér és mogorva Artot, a minden valószínűség szerint lopott autóval együtt biztos helyen hagyta. A nő szerette Eddie Marsot, és azért zárkózott be, hogy őt védje. Canino tehát számíthat rá, hogy ott fogja találni, amikor visszajön: csendesen ül majd a lámpa és az érintetlen itala mellett, én meg ott fekszem összekötözve a díványon. A nő holmiját majd kihordja a kocsiba, gondosan átvizsgálja a házat, hogy megbizonyosodjék: nem maradt utánuk semmi terhelő bizonyíték. Akkor majd megmondja neki, hogy menjen ki, és várjon rá. A nő nem fog lövést hallani. Ilyen közelből az ólmosbot is éppoly hatásos szerszám. A nőnek majd azt mondja, hogy otthagyott engem megkötözve, s hogy egy idő után majd szabadon enged valaki. Ilyen ostobának gondolja az asszonyt. Derék Mr. Canino.
Az esőkabátom elöl nyitva volt, s nem tudtam begombolni az összebilincselt kezemmel. Úgy verdeste kétfelől a lábamat, mint egy nagy és fáradt madár a szárnyaival. Kimentem az országúira. Kocsik húztak el, s reflektoraik megvilágították a kavargó esőt. A kerekek surrogó zaja gyorsan halt el a távolban. Megtaláltam a kocsimat, ott, ahol hagytam: mindkét kerekét rendbe hozták, és felszerelték, hogy szükség esetén el lehessen vezetni. Gondoltak mindenre. Beszálltam, lehajoltam a kormánykerék alatt oldalt, és félrekotortam a titkos zsebet takaró bőrlapot. Kivettem a másik revolvert, bedugtam a kabátom alá és visszaindultam. Szűk, zárt és fekete volt a világ. Egy külön kétszemélyes világ, csak Canino és az én használatomra.
Félúton voltam a ház felé, amikor csaknem elkapott a reflektorok fénye. Hirtelen fordult le az országútról, le kellett csúsznom a vizesárokba, ott meglapultam, s levegő helyett is vizet leheltem be. Az autó lassítás nélkül zúgott el mellettem. Felemeltem a fejemet, hallottam a kerekei surrogását, ahogy letér az útról, és ráfordul a kocsibehajtó homokjára. Elhallgatott a motor hangja, kialudtak a lámpái, egy ajtó csapódott. A ház ajtajának csukódását nem hallottam, de a fák csoportján átszűrődve fényfoszlány villant, mintha árnyék mozdult volna el egy ablakon, vagy fényt gyújtottak volna a hallban.
Visszatértem az ázott gyepágyhoz, és átgázoltam rajta. A kocsi ott állt a ház és én közöttem; a revolveremet előretartottam az oldalam mellett, amennyire lehetett, anélkül hogy tövestül csavarnám ki a bal karomat. A kocsi sötét volt, üres és meleg. A hűtőben lágyan bugyborékolt a víz. Belestem az ajtón. A kulcsok ott függtek a szerelvényfalon. Fölöttébb biztos volt magában ez a Canino. Megkerültem a kocsit, óvatosan átvágtam a kavicsos úton az ablakhoz és hallgatóztam. Nem hallottam hangot, semmi neszt, csak az esőcseppek szapora pergését a csatornák alján a fémkönyökben.
Tovább hallgatóztam. Nem hallatszott kiabálás, minden csöndes maradt és előkelő. Most ott dorombol az asszony fülébe, ő pedig elmondja, hogy elengedett, és én megígértem, hogy hagyok nekik annyi időt, amíg odébbállhatnak. Canino nem fog hinni nekem, mint ahogy én sem hinnék őneki. Így hát nem marad sokáig odabent. Elindul, és magával viszi az asszonyt is. Egyéb dolgom sem volt, mint hogy megvárjam, amíg kilép.
Nem tudtam megtenni. A revolvert átcsúsztattam a bal kezembe, s lehajoltam, hogy fölszedjek egy marék kavicsot. Megdobtam vele az ablak fatábláját. Erőtlen dobás volt. Nagyon kevés kövecske ért el az üvegig, a fatábla fölött, de annak a kevésnek a halk zörgetése úgy dübörgött a csendben, mint a gátszakadás.
Visszaszaladtam a kocsihoz, és lekuporodtam mögé, a sárhányóra. A ház addigra elsötétedett. Ez volt minden. Csöndesen kuporogtam a sárhányón és vártam. Kár a gőzért. Dörzsöltebb fiú annál Canino.
Felegyenesedtem, beültem háttal a kocsiba, kitapogattam a gyújtáskulcsot és elfordítottam. Előrenyúltam a lábammal, ám az indítógomb nyilván a szerelvényfalon volt. Végre megtaláltam, meghúztam, és gázt adtam. A még meleg motor azonnal beindult. Halkan, elégedetten dorombolt. Ismét kiszálltam a kocsiból, és lekuporodtam a hátsó kerekek mögé.
Most dideregtem, de tudtam, hogy ez az utolsó hanghatás nem lesz ínyére Caninónak. Fenemód szüksége volt erre az autóra. Lassan lejjebb ereszkedett az egyik sötét ablak, csak az üvegén halványan játszó, kevés fény mutatta, hogy megmozdul. Hirtelen láng csapott ki belőle, s három gyors lövés összeolvadó robaja hallatszott fel. A kupé szélvédő üvege megcsörrent. Halálra sebzetten kiáltottam fel. A kiáltás kínos hörgésbe csapott át. A hörgés nedves, bugyborékoló hangba torkollott, melyet azután elfojtott a vér. Aztán lassan, vérfagyasztóan elhalt ez a fuldokló lihegésem is. Szép munka volt. Élveztem. Canino is kimondottan élvezte. Hallottam a nevetését. Hosszú, morajló nevetés volt, semmiben nem hasonlított a dörömbölő beszédhangjára.
Egy kis ideig azután csönd következett, csak az eső pergett, s a kocsi motorja lüktetett csendesen. Majd kinyílt a ház kapuja, egy darab még mélyebb sötétség a sötét éjszakában. Felbukkant benne óvatosan egy alak, valami fehérrel a nyaka körül. Az asszony gallérja volt az. Mereven lépett ki a tornácra, mint valami fabábú, hajának ezüst tolla sápadtan megvillant. Canino mögéje kuporodva hatolt előre módszeresen. Olyan könyörtelen logikája volt az egésznek, hogy szinte humorosnak éreztem.
Az asszony lejött a lépcsőn. Most már láttam merev, fehér arcát is. Elindult a kocsi felé. Mozgó sánc Caninónak, arra az esetre, ha lenne még erőm a szeme közé prüszkölni. Női hang csendült fel a neszező esőben; s halkan, fakón mondta:
– Nem látok semmit, Lash. Párásak az ablakok.
A férfi mormolt valamit, s az asszony teste erősen megrándult, mintha a bordái közé bökött volna revolverrel. Továbbjött előre, és közelebb ért a sötét autóhoz. Most már láttam mögötte Caninót, a kalapját, a fél arcát, a válla domborulatát. Az asszony egyszerre megtorpant és felsikoltott. Gyönyörű, vékony, idegtépő sikoltás volt; engem úgy ért, mint egy balhorog.
– Látom! – sikoltotta. – Az ablakon át. A volán mögött, Lash!
Bedőlt neki, mint egy korhadt kertajtó. Durván ellökte a lányt, felkapva a kezét. Ismét három kicsapó láng vágta ketté az éjszakát. Megint csörömpölt az üveg. Az egyik golyó átment a kocsin, és a mellettem álló fát találta. A golyó gellert kapott, s jajdulva csapódott félre. A motor azonban csendesen duruzsolt tovább.
Most mélyen lehajolt, ott guggolt a sötét háttérben, s alaktalan, szürke folt volt az arca, mely csak fokozatosan rajzolódott ki a lövés vakító fénye után. Ha forgópisztolya van, gondoltam, az lehet, hogy üres, lehet, hogy nem. Hatszor tüzelt, de megtörténhet, hogy újra töltött a házban. Reméltem, hogy így történt. Nem akartam, hogy üres fegyverrel álljon szemben velem. De az is lehet, gondoltam, hogy automata pisztolya van.
– Elkészült? – kérdeztem.
Megpördült maga körül, énfelém. Talán szép dolog lett volna módot adni neki még egy vagy két-lövésre; úgy tenni, mint egy úriember, a régi iskolából. Ő azonban még mindig felfelé tartotta a fegyverét, így nem várhattam tovább. Semmiképp sem várhattam annyi ideig, mint egy úriember tette volna, a régi iskolából. A bordáimhoz szorítva a coltot, négyszer lőttem. A fegyvere elrepült, mintha kirúgták volna a kezéből. Mindkét kezével a gyomrához kapott. Hallottam csattanásukat a testén. Így esett el, előrezuhanva, két lapát kezével próbálta együtt tartani magát. Arccal a nedves kavicsokra dőlt. Azután már néma volt.
Néma maradt Ezüst Toll is. Mereven állt, örvénylett körülötte az eső. Megkerültem Caninót, és egészen értelmetlenül belerúgtam a fegyverébe. Majd utánamentem, lehajoltam és felemeltem. Így melléje kerültem. Bágyadtan szólalt meg, mintha önmagához beszélne.
– Féltem... féltem, hogy maga visszajön.
– Találkozónk volt egymással – válaszoltam. – Mondtam magának, hogy minden meg van rendezve előre – s nevetni kezdtem, mint egy elmebeteg.
Később ő hajolt a test fölé, s matatott rajta. Egy kis idő múltán pedig felállt, és vékony láncon függő, kis kulcsot tartott a kezében.
– Nem volt más megoldás, meg kellett ölnie? – kérdezte keserűen.
Éppolyan hirtelen hagytam abba a nevetést, mint ahogy elkezdtem. A hátam mögé lépett, és kinyitotta a bilincset a kulccsal.
– Nem – mondtam halkan. – Azt hiszem, nem volt.

XXX.
Új napra virradt, s ismét sütött a nap az égen. Gregory százados az Eltűnt Személyek Osztályán komoran nézett ki irodája ablakán az ügyészség épületének kopár tetejére, melyet fehérre és tisztára mosott az eső. Majd lomhán oldalt fordult a forgószékében, összeégett hüvelykujjával lenyomkodta a pipáját, és ridegen rám nézett.
– Szóval ismét benne van a kutyaszorítóban?
– Ó, tehát már hallott róla.
– Barátom, én egész álló nap itt ülök a fenekemen, és nem keltek olyan benyomást, mint akinek agyvelő is van a fejében. De nagyon meglepődne, ha egyszer elsorolnám, hogy mi mindenről hallok én. Hogy azt a Caninót lelőtte, az rendjén van, azt hiszem, bár a gyilkossági osztályon nyilván nem kapott érte érdemrendet a nyakába.
– Rengeteget öltek körülöttem – feleltem. – Hátravolt még, hogy én is kivegyem belőle a részemet.
Türelmesen mosolygott.
– Ki mondta el magának, hogy az a nő odakint Eddie Mars felesége?
Megmondtam. Gondosan végighallgatott, ásított egyet. Aranyfogakkal behintett szájához emelte a tenyerét: akkora volt, mint egy szeneslapát.
– Magának nyilván az a véleménye, hogy őt nekem kellett volna megtalálnom.
– A feltevés magától adódik.
– Talán tudtam róla. Talán azt gondoltam, hogy ha Eddie és a felesége egy ilyen stiklire készül, bölcs dolog lenne, már amennyi bölcsesség egyáltalán kitelik tőlem, ha elhitetem velük, hogy sikerülhet a játszmájuk. Elképzelhető az is, hogy maga úgy gondolja: személyesebb jellegű indítékaim voltak rá, hogy Eddie-t ne háborgassam. – Előrenyújtotta lapát kezét, és hüvelykujját összedörzsölte a mutató- és középső ujjával.
– Nem – feleltem. – Ezt valóban nem gondoltam. Még akkor sem, amikor Eddie szemmel láthatóan mindent tudott a kettőnk minap lezajlott beszélgetéséről.
Felvonta a szemöldökét, mintha ez erőfeszítésébe kerülne, de már nem ment a trükk, kijött a gyakorlatból. A ráncok egész homlokát behálózták, s ahogy újra kisimult, tele volt fehér vonalakkal, amelyekbe fokozatosan, szemem láttára tért vissza a szín.
– Zsaru vagyok – mondta. – Egyszerű, közönséges zsaru. Tisztességes, a lehetőségekhez mérten. Tisztességes, amennyire csak el lehet ezt várni valakitől egy olyan világban, ahol ez divatjamúlt tulajdonságnak számít. Főleg ezért kértem, hogy jöjjön el hozzám ma reggel. Szeretném, ha hinne nekem. Zsaru vagyok, s ezért szívesen látom, ha a törvény kerekedik felül. Szeretném azt látni egyszer, hogy az Eddie Mars-féle, jól öltözött jampeceknek a folsomi kőbányában megy tönkre a manikűrje; ha odakerülnének ők is, nemcsak azok a nyomornegyedekből felmerülő, szánalmas kis apacsok, akiknek az első húzásnál a körmükre koppintottak, s azóta sem volt még egy sanszuk. Ezt szeretném. Egyikünk sem gyerek már, s egyikünk sem hiszi, hogy ezt valaha megérem. Ebben a városban vagy bármelyik, akár félekkora városban, szerte e széles, virágzó, gyönyörű USA-ban. Hiába, ez az ország nem erre van berendezkedve.
Nem szóltam semmit. Fejét hátravetve kifújta a füstöt, s a pipája szopókájára pillantva folytatta:
– Mindez még nem jelenti, hogy azt hinném, Eddie Mars tette el láb alól Regant, hogy erre bármi oka volt, vagy hogy ha oka van rá, megtette volna. Azt hittem csak, tud valamit a dologról, és előbb vagy utóbb ez a valami napvilágra is kerül. Az, hogy a feleségét eldugja Realitóban, gyerekes ötlet volt, de éppolyan módon gyerekes, ahogy egy ilyen intellektuális majomtól várhatja az ember. Itt ült előttem az éjjel, miután a kerületi ügyész végzett vele. Beismert mindent. Azt mondta, megbízható testőrként ismerte Caninót, s ezért is tartotta. A hobbyjairól nem tudott, nem is akart tudni. Nem ismerte Harry Jonest. Nem ismerte Joe Brodyt. Geigert természetesen ismerte, de azt állítja, hogy az üzleteiről sem tudott semmit. Felteszem, hogy mindezt maga is hallotta.
– Igen.
– Okosan játszotta meg odalent Realitóban, öregem. Nem próbált eltitkolni semmit. Manapság nyilvántartjuk a meghatározatlan eredetű pisztolygolyókat. Egy szép napon ismét használta volna ezt a fegyvert. Akkor könnyen csávába kerül.
– Okosan játszottam meg – válaszoltam üres vigyorral.
Kivette a szájából a pipát, és tűnődve nézegette.
– Mi lett a nővel? – kérdezte, s nem nézett fel.
– Nem tudom. Nem tartották benn. Vallomást tettünk három ízben: egyszer Wilde-nak, egyszer a seriff hivatalának, egyszer a gyilkossági osztálynak. Őt szabadon engedték. Azóta nem láttam. Nem is hiszem, hogy valaha látom még.
– Rendes nő, azt mondják. Nem olyan, aki piszkos dolgokra lenne képes.
– Rendes nő – mondtam én.
Gregory százados felsóhajtott, és beletúrt egérszürke hajába.
– Még csak egyet – mondta csaknem bájosan. – Maga rendes fickónak látszik, de a módszerei túl gorombák. Ha csakugyan segíteni akar a Sternwood családon, a legjobb, ha békén hagyja őket.
– Azt hiszem, százados úr, igaza van.
– Hogy érzi magát?
– Pompásan – feleltem. – Az éjszaka nagyobbik részét különféle helyiségek szőnyegein ácsorogva töltöttem, miközben különféle hatóságok ordítoztak rám. Annak előtte bőrig áztam, és megvertek. Jobb már nem is lehetne a közérzetem.
– Mi a fenét várt, öregem?
– Semmi egyebet. – Felálltam, rámosolyogtam, és az ajtó felé indultam. Amikor már majdnem odaértem, megköszörülte a torkát, s hirtelen, érdes hangon azt kérdezte:
– Falra hányt borsó, amit beszélek? Maga még mindig azt hiszi, hogy meg tudja találni Regant.
Visszafordultam, és a szemébe néztem.
– Nem, nem hiszem, hogy meg tudom találni. Nem is fogom megpróbálni. Megfelel ez így?
Lassan bólintott. Aztán vállat vont.
– Nem tudom, mi a fenének mondtam el ennyit is. Sok szerencsét, Marlowe. Nézzen be hozzám, ha erre jár.
– Köszönöm, százados.
Lementem, kiléptem a városházáról, kivettem a kocsimat a parkolóhelyről, és hazavezettem a Hobart Armshoz. Otthon, levettem a kabátomat, végigfeküdtem az ágyon, bámultam a mennyezetet, az utca zajait hallgattam, és néztem, ahogy a napfény lassan keresztülcammog a mennyezet sarkán. Próbáltam elaludni, de nem jött álom a szememre. Felkeltem, és ittam egyet, bár az időpont nem volt a legalkalmasabb erre, majd ismét visszafeküdtem. Most sem tudtam elaludni. Az agyam tiktakolt, mint egy falióra. Felültem az ágy szélén, megtömtem a pipámat, és hangosan azt mondtam:
– Tud valamit a vén csirkefogó.
A pipám íze keserű volt, mint az epe. Félretettem, és visszafeküdtem az ágyba. A fejemben hamis emlékek hullámai kergették egymást, képek, melyekben újra meg újra ugyanazt csináltam, ugyanazokon a helyeken jártam, ugyanazokkal az emberekkel találkoztam, ugyanazokat a szavakat mondtam, s mégis, mindannyiszor valóságnak tetszett minden, mintha csakugyan épp akkor történnék, méghozzá első ízben. Vadul hajtottam az országúton, az esőben, Ezüst Toll a kocsi sarkában ült, s végig nem szólt egy szót sem; úgyhogy mire elértük Los Angelest, mintha már ismét tökéletesen idegenek lettünk volna egymásnak. Egy egész éjjel nyitva tartó drugstore-nál szálltam ki, s hívtam fel Bernie Ohlst azzal, hogy Realitóban megöltem egy embert, s most útban vagyok Wilde lakása felé Eddie Mars feleségével, aki szemtanúja volt ennek. Keresztülhajtottam a Lafayette park csendes, esőtől csillogó utcáin; beálltam Wilde nagy, gerendavázas házának kocsibejárója alá, s ott a tornácon már égett a villany, mert Ohls előre telefonált, hogy jövök. Ott álltam Wilde dolgozószobájában, ő pedig az íróasztala mögött ült virágos házikabátban, feszes, kemény arckifejezéssel, egy pettyes szivart forgatott az ujjai között, s keserű mosoly ült az ajkán. Jött Ohls meg egy vékony, szürke, tudósszerű ember a seriff hivatalától, aki külsejében és beszédében jobban emlékeztetett a közgazdaságtan professzorára, mint hekusra. Mondtam a történetemet, ők nyugodtan végighallgatták, Ezüst Toll a homályban ült, kezét összefonta az ölében, s nem nézett senkire. Hosszan telefonáltak ide-oda. A két ember a gyilkossági osztályról: néztek rám, mintha valami különleges vadállat volnék, aki megszökött a vándorcirkuszból. A kocsimban ültem ismét, egyikük mellettem, s a Fulwider Buildinghez tartottunk. Ott álltunk a szobában, ahol Harry Jones még mindig az íróasztal mögötti székben ült; akkor az ő halott arcának kifacsarodott merevsége s a szoba savanykás-édes szaga. Aztán egy rendőrorvos; nagyon fiatal és nagydarab, vörös borostával a nyakán. Egy ujjlenyomat-szakértő is babrált a szobában, és én szóltam neki, hogy ne feledkezzen meg a szellőzőablak kilincséről. Ott találta meg Canino hüvelykujjának lenyomatát, az egyetlen ujjlenyomatot, amit a barna ember történetem igazolására hátrahagyott.
Újra Wilde lakása; aláírtam egy gépelt vallomást, amit a titkárnője kopogott le közben a másik szobában. Aztán nyílt az ajtó, belépett Eddie Mars, és ahogy meglátta Ezüst Tollat, egyszerre széles mosolyra húzódott az arca, és azt mondta: “Helló, édes!", s az asszony nem nézett rá, nem is felelt. Eddie Mars friss volt és derűs, sötét, hétköznapi öltönyben, s tweed felöltőjéből rojtos, fehér sál kandikált elő. Azután elmentek, mindenki kiment a szobából, csak én maradtam ott meg Wilde, és Wilde azt mondta rideg, dühös hangon: “Ez volt az utolsó eset, Marlowe. Még egy ilyen vad história, és odadobom az oroszlánoknak; nem fogok törődni vele, ha darabokra szaggatják.”
Ez pergett előttem újra meg újra, miközben feküdtem az ágyon, és néztem a napfény foltját, ahogy lekúszik a fal sarkán. Aztán megcsörrent a telefon, s jelentkezett Norris, a Sternwoodék komornyikja, a maga szokásos, megközelíthetetlen hangján.
– Mr. Marlowe? Sikertelenül hívtam az irodáját, így bátorkodtam megpróbálni, hogy otthon elérjem.
– Az éjszaka nagy részét távol töltöttem – válaszoltam. – Nem voltam itthon.
– Igen, értem. A tábornok úr szeretne beszélni önnel ma délelőtt, Mr. Marlowe, ha megfelel az időpont.
– Úgy egy félóra múlva – mondtam. – Hogy van a tábornok úr?
– Ágyban fekszik, de nem érzi rosszul magát.
– Várjon csak, amíg engem meglát – s letettem a kagylót.
Megborotválkoztam, átöltöztem, és elindultam az ajtó felé. Megfordultam, elővettem Carmen kis, gyöngyházmarkolatú revolverét és zsebre vágtam. Táncoló napfény ragyogott odakint. Húsz perc alatt elértem Sternwoodék házához, s felhajtottam a boltív alatt az oldalsó ajtóhoz. Tizenegy tizenötöt mutatott az óra. A madarak bolondul csiripeltek a díszfákon az eső után, a gyepes teraszok zöldek voltak, mint az ír nemzeti lobogó, az egész birtok úgy festett, mintha tíz perccel azelőtt készültek volna el az építkezéssel. Csöngettem, öt nappal azelőtt érintettem meg először ezt a csengőt. Mintha egy éve lett volna.
Egy szobalány nyitott ajtót, bevezetett az oldalfolyosón át a középső csarnokba, és otthagyott azzal, hogy Mr. Norris egy percen belül jönni fog. Az előcsarnok mit sem változott. A párkány fölötti arckép éppoly izzó, fekete tekintettel nézett, és a mozaikablakon látható lovagnak még mindig nem koronázta siker abbéli igyekezetét, hogy a fához kötözött, meztelen hajadont megszabadítsa.
Néhány perc múlva megjelent Norris; nem változott ő sem. Savókék tekintete olyan távolba vesző volt, mint mindig, szürkés rózsaszín bőre egészséges és pihent, s úgy mozgott, mintha húsz évvel fiatalabb volna, mint a valóságban. Kettőnk közül én éreztem az évek súlyát.
Felmentünk a csempézett lépcsőn, s befordultunk a Vivianéval szemközt nyíló szobába. A ház minden lépésnél tágasabbnak és némábbnak tetszett. Elértünk egy ódon, tömör ajtóhoz, mely mintha egy templomból került volna ide. Norris halkan kinyitotta s benézett. Aztán félreállt, elmentem mellette, s átkeltem egy félkilométernyi szőnyegen egy magas, mennyezetes ágyhoz, éppolyanhoz, mint amilyenen Nyolcadik Henrik elhagyta ezt az árnyékvilágot.
Sternwood tábornok az ágyában ült, hátát párnákkal támasztották fel. Vértelen kezeit összekulcsolta a takaró szegélyén. A két kéz szürkének tetszett a fehér huzaton. Fekete szeme most is készen állt a harcra, s egyébként változatlanul olyan volt az arca, mint a halottaké.
– Foglaljon helyet, Mr. Marlowe. – Vontatott s némileg hivatalos hangon mondta ezt.
Odahúztam az ágyhoz egy széket és leültem. Valamennyi ablakot gondosan bezártak. Semmi napfény nem hatolt be a szobába ebben az órában. Azt a keveset, ami visszaverődhetett volna az égről, ponyvatetők takarták el. A szoba levegőjét átlengte az öregkor enyhén édeskés szaga.
Egy hosszú percig némán nézett. Majd megmozdította a kezét, mintha csak saját magának akarná bebizonyítani, hogy még képes e mozdulatra, majd ismét ráfektette a másikra. Élettelenül mondta:
– Nem kértem önt arra, Mr. Marlowe, hogy felkutassa a vőmet.
– Mégis azt akarta, hogy megtegyem ezt.
– Nem kértem rá. Ön messzemenő következtetéseket kockáztat meg. Rendszerint közölni szoktam, ha akarok valamit.
Hallgattam.
– Ön megkapta a munkabérét – folytatta hidegen. – A pénznek nincs jelentősége semmilyen szempontból. Mindössze úgy látom, hogy ön, bár kétségtelenül a szándékai ellenére, visszaélt a bizalmammal.
Ezután lehunyta a szemét.
– Csak ezért kívánt látni?
Ismét felnyitotta a szemét, igen lassan, mintha ólomból volna a szemhéja.
– Biztosan nem haragszik e megjegyzésem miatt – mondta.
Megráztam a fejemet.
– Önnek, tábornok úr, van egy előnye velem szemben. S ettől az előnytől semmiképp sem akarnám megfosztani. Nem is nagy dolog, azt tekintve, hogy mit kell önnek elszenvednie. Mondhat nekem bármit, soha nem fog eszembe jutni, hogy megharagudjam önre. Szeretném felajánlani, hogy visszafizetem a pénzét. Önnek ez esetleg nem jelent semmit. Nekem jelenthet valamit.
– Mit jelentene önnek?
– Annyit, hogy nem fogadtam el fizetséget egy olyan feladatért, amelyet nem oldottam meg kielégítően. Semmi többet.
– Gyakori eset, hogy nem oldja meg kielégítően a feladatait?
– Előfordul. Van ez így mással is.
– Miért kereste fel Gregory századost?
Hátradőltem a székben, s egyik karomat lelógattam a támlája mögött. A tábornok arcát tanulmányoztam. Nem árult el semmit. Nem tudtam a kérdésére választ – legalábbis kielégítő választ – adni.
– Bizonyosra vettem – válaszoltam –, hogy azokat a Geiger-féle kötelezvényeket ön inkább próbatételnek mutatta meg nekem, s hogy egy kissé tartott attól, hogy Regan valamiképpen belekeveredett az ön megzsarolására irányuló kísérletbe. Akkoriban semmit nem tudtam Reganról. Csak amikor Gregory századossal beszéltem, akkor vált világossá előttem, hogy Regan valószínűleg nem az a fajta, aki ezt megtenné.
– Ezzel még nem válaszolt a kérdésemre.
Bólintottam.
– Nem. Ezzel még nem válaszoltam az ön kérdésére. Azt hiszem, ott a baj, hogy egyszerűen nem szívesen látom be, hogy egy sejtés alapján kezdtem dolgozni. Aznap reggel, amikor itt jártam, miután magára hagytam önt az orchideaházban, Mrs. Regan értem küldött. Nyilvánvalóan azt hitte, hogy ön megbízott engem az ő férje felkutatásával, s nem tetszett neki a dolog. Ugyanakkor elszólta magát, hogy Regan kocsiját “megtalálták” egy bizonyos garázsban. Ez a “megtalálták” csak a rendőrségre vonatkozhatott. Következésképpen a rendőrségnek tudnia kellett a dologról valamit. Tudtam, hogy ha így van, csak az Eltűnt Személyek Osztályára tartozhat az ügy. Azt természetesen nem tudtam, hogy ön fordult-e hozzájuk vagy valaki más, vagy egyszerűen valaki bejelentést tett a garázsban gazdátlanul álló autóról. Én viszont ismerem a zsarukat, s tudtam, hogy ha ennyi adat birtokába jutottak, akkor többet is meg fognak tudni, különösen, miután úgy adódott, hogy az ön sofőrjének volt már priusza. Nem tudtam, hogy mennyit tudnak még. Így gondoltam először az Eltűnt Személyek Osztályára. Hogy megbizonyosodtam, azt Mr. Wilde-nak köszönhetem; aznap éjszaka történt, amikor megbeszélést tartottunk a lakásán Geigerről és a kapcsolt ügyekről. Egyedül maradtunk egy percre, és ő megkérdezte, vajon ön említette-e nekem, hogy keresi Regant. Azt válaszoltam, hogy ön annyit mondott: szeretné tudni róla, hogy hol van, és hogy ép és egészséges. Wilde beszívta az ajkát, és furcsán nézett rám. Ebből éppoly világossá vált, mintha csak kimondta volna, hogy az alatt hogy “keresi Regant” azt értette, hogy ön a törvény gépezetét használja föl a keresésére. Így is igyekeztem úgy állni Gregory százados elé, hogy ne mondjak neki semmi olyat, amit nem tud már.
– És hagyta, hogy Gregory százados azt higgye, hogy én azért alkalmaztam önt, hogy Rozsdást megtalálja?
– Igen. Azt hiszem, így tettem… amikor már megbizonyosodtam afelől, hogy ő kapta meg az ügyet. – A tábornok lehunyta a szemét. Kissé megrezzent a szemhéja. Csukott szemmel kérdezte:
– És ön ezt erkölcsös eljárásnak tekinti?
– Igen – válaszoltam. – Annak.
Ismét kinyílt a szeme. Megdöbbentő volt tekintetének átható feketesége, amint váratlanul felmerült abból a halott arcból.
– Lehet, hogy nem értem egészen – mondta.
– Talán nem. Az Eltűnt Személyek Osztályának vezetője nem szószátyár ember. Ha az volna, nem dolgozhatna ezen a helyen. A szóban forgó ember igen dörzsölt, ravasz fickó, aki kezdetben elsöprő eredménnyel azt a benyomást igyekszik kelteni, hogy ő amolyan középkorú aktakukac, aki torkig van már a munkájával. Az én játszmám nem olyan, mint a marokkó. Mindig jelentős szerepe van benne a blöffnek. Bármit mondok is egy zsarunak, ezt számításba veszi, és levonja belőle. És ennél a zsarunál édes mindegy volt, hogy én mit mondok ki, és mit nem. Ha ön megbízza valamivel az embert az én szakmámban, az nem ugyanaz, mint amikor felvesz egy ablakmosót, és megmutatja neki a nyolc ablakot: “Mossa le ezeket, és akkor készen van.” Ön nem tudhatja, hogy mi mindenbe kell belemásznom, és mi kell kilábalnom, ha teljesíteni bízását. A saját módszeremmel dolgozom. Megteszem, ami tőlem telik, hogy megóvjam önt mindentől, előfordulhat, hogy áthágok egy-két szabályt, de az ön érdekében hágom át ezeket is. Első az ügyfél, hacsak nem valami piszkos dologra akar felhasználni. De még akkor is csak annyit teszek, hogy visszaadom a kezébe az ügyet, és tartom a számat. Végül is azt nem mondta ön, hogy ne menjek Gregory századoshoz.
– Ezt elég bajosan mondhattam volna – mosolyodott el halványan.
– Nos, miben cselekedtem helytelenül? Az ön Norrisa láthatóan úgy vélte, hogy amikor Geigert kiküszöbölték, az ügy lezárult. Én nem így láttam a dolgot. Nem tudtam megérteni Geiger eljárását, s még most sem értem. Nem vagyok Sherlock Holmes vagy Philo Vance. Nem számítok rá, hogy találok majd egy törött tollhegyet a rendőrség által már átkutatott terepen, és ennek alapján rekonstruálom a történteket. Aki azt hiszi, hogy egy ember is van a detektívszakmában, aki ezzel a módszerrel megél, az keveset tud a zsarukról. Nem ilyesmiket szoktak elnézni, ha már egyáltalán elnéznek valamit. S nem állítanám, hogy gyakori eset, hogy bármit is elnéznének, amikor valójában biztosítva vannak a munkához a feltételeik. Ha mégis, az valami bizonytalanabb és ködösebb dolog lehet csak annál, hogy egy Geiger-féle alak elküldi önnek a bizonyítékot az adósságáról, és arra kéri, hogy fizessen, mint egy úr, épp Geiger, ez a gyanús félvilági pasas, aki kényes helyzetben van, egy gengszter védőszárnyai alatt dolgozik, és legalábbis némi negatív védelemre számíthat a rendőrség egyes munkatársaitól. Miért tette ezt? Mert rá akart jönni, hogy van-e önnek valami sebezhető pontja. Ha van, akkor ön fizet. Ha nincs, akkor nem vesz tudomást róla, és az ő következő lépésére vár. Ám önnek volt sebezhető pontja. Regan. Attól tartott, hogy a fiú csak azért maradt meg a házánál, és viselkedett rendesen, hogy kitapasztalja, hogyan vághat eret az ön bankszámláján.
Mondani akart valamit, de én közbevágtam:
– Még ekkor sem a pénz nyugtalanította. Még csak nem is a lányai, őket többé-kevésbé leírta már. Arról van szó, hogy ön még mindig büszkébb, semhogy eltűrje, hogy baleknak nézzék, meg arról, hogy valóban megszerette Regant.
Csönd volt. A tábornok nyugodtan mondta:
– Fene sokat jár a szája, Marlowe. Úgy értsem, hogy még mindig azon van, hogy megoldja a rejtélyt?
– Nem. Feladtam. Óva intettek. Úgy találták a fiúk, hogy túl gorombák a módszereim. Ezért gondoltam, hogy vissza kell adnom a pénzét, minthogy az én mércém szerint ez így nem bevégzett munka.
Mosolygott.
– Semmit se adjon fel – mondta. – További ezer dollárt fizetek, hogy megkeresse Rozsdást. Nem kell neki visszatérnie. Még csak az sem szükséges, hogy tudjam, hol van. Egy férfinak megvan rá a joga, hogy a maga életét élje. Nem kárhoztatom azért, hogy otthagyta a lányomat, s még azért sem, hogy olyan hirtelen távozott. Talán egy váratlan sugallat hatására cselekedett. Tudni akarom, hogy ép és egészséges, akárhol éljen is. Tudni akarom, tőle magától, és ha netán pénzre lenne szüksége, szeretnék gondoskodni arról is, hogy megkapja. Világos?
– Igen, tábornok úr – válaszoltam.
Pihent egy keveset, ernyedten feküdt az ágyán, lehunyt szemhéja árnyékos, a szája vékony és vértelen. Elfáradt ember volt. Csaknem megtört. Ismét felnyitotta a szemét, és megpróbált vigyorogni rám.
– Azt hiszem, ma már csak szentimentális vénember vagyok – mondta. – És nem katona. Megszerettem azt a fiút. Tiszta embernek éreztem. Nyilvánvaló, hogy kissé túlzottan is hiú vagyok az emberismeretemre. Találja meg őt nekem, Marlowe. Csak találja meg.
– Meg fogom kísérelni – válaszoltam. – Most legjobb lenne, ha pihenne. Kifáradhatott; lyukat beszéltem itt a hasába.
Gyorsan felálltam, keresztülvágtam a tágas helyiségen, s kiléptem az ajtón. Még mielőtt az ajtót kinyithattam volna, ő már ismét behunyta a szemét. Két keze ernyedten feküdt a takarón. Jobban látszott rajta a halál, mint a legtöbb valódi halotton. Halkan betettem az ajtót, és végigmentem visszafelé az emeleti folyosón, aztán le a lépcsőn.

XXXI.
Megjelent a komornyik a kalapommal. Feltettem a kalapot, és megkérdeztem tőle:
– Maga hogy látja az állapotát?
– Nem olyan gyenge, mint amilyennek látszik, uram.
– Ha olyan gyenge volna, akkor már csak a temetés volna hátra. Mi volt ebben a Regan fickóban, hogy ennyire utat talált a szívéhez?
A komornyik rám nézett, egyenesen és mégis furcsán, kifejezéstelenül.
– A fiatalsága, uram – felelte. – És a katonás tekintete.
– Ugyanúgy, mint a maga esetében.
– És ha szabad megjegyeznem, uram, nem másként, mint az ön esetében.
– Köszönöm. Hogy s mint vannak ma délelőtt a hölgyek?
Udvariasan megvonta a vállát.
– Épp így képzeltem én is – mondtam, s ő kitárta előttem az ajtót.
Megálltam odakint a lépcsőn, és lefelé néztem a füves teraszok, a nyírt fák és virágágyak során át, a kert aljában húzódó, magas fémkerítésig. Carment láttam félúton, egy kőpadon ült, fejét a tenyerébe temetve, kétségbeesettnek látszott és magára hagyottnak.
Teraszról teraszra lépdelve leereszkedtem a vörös téglalépcsőkön. Már egészen a közelébe értem, mire meghallott. Felugrott, és megpördült maga körül, mint a macska. Ugyanazt a világoskék nadrágot viselte, amelyet első találkozásunk napján. Szőke haja ugyanolyan laza, homokszín hullámzásnak tetszett. Az arca fehér. Két orcáján egy-egy vörös folt ütött ki, ahogy meglátott. A szeme palakéken nézett.
– Unatkozik?
Lassan, igen félénken elmosolyodott, azután gyorsan bólintott. Majd azt suttogta:
– Nem haragszik rám nagyon?
– Azt hittem, hogy maga haragszik énrám.
Felemelte a hüvelykujját és kuncogott.
– Én nem.
Attól a pillanattól kezdve, hogy egyet kuncogott, már nem tudtam kedvesnek találni. Körülnéztem. Mintegy tíz méternyire tőlünk céltábla lógott egy fán, s néhány hajítódárda állt ki belőle. Hevert három-négy darab a kőpadon is, ahol a lány ült.
– Magának és a nővérének gazdag ember létükre nem sok szórakozásuk akad az életben – szóltam.
Rám nézett hosszú szempillája alól. Ez volt az a bizonyos pillantás, amelytől nekem egyszerre ki kellett volna nyúlnom.
– Szeret célba dobálni?
– Ühüm.
– Erről jut eszembe valami. – Visszafordultam, s a ház felé pillantottam. Három lépéssel arrébb mentem úgy, hogy a fa eltakart a ház elől. Elővettem a zsebemből a lány apró, gyöngyházmarkolatú revolverét. – Visszahoztam a mozsárágyúját. Kitisztítottam és megtöltöttem. Hallgasson az okosabbra, ne lőjön vele emberre, amíg nem tanul meg jobban célozni. Nem fog megfeledkezni erről?
Még jobban elsápadt az arca, és vékony hüvelykujja lehullott. Rám nézett, majd a revolverre a kezemben. Valami elragadtatás tükröződött a szeméből.
– Nem fogom – mondta és bólintott. Majd hirtelen: – Tanítson meg célba lőni.
– Hogy?
– Tanítson meg rá, hogyan kell célba lőni. Szeretném.
– Itt? A törvény tiltja.
Közelebb lépett, kivette a kezemből a revolvert, s kezét a markolat köré fonta. Azután, szinte titkolt mozdulattal, gyorsan a nadrágja zsebébe csúsztatta és körülnézett.
– Tudok egy helyet – mondta titokzatosan. – Lent a régi kutaknál. – Lefelé mutatott a völgy irányába. – Megtanít?
Belenéztem a palakék szempárba. Ezért a pénzért akár két söröskupakkal is próbálkozhattam volna szemezni.
– Jól van. Adja vissza a revolvert, amíg meglátom azt a helyet.
Elmosolyodott, vágott egy fintort, aztán visszaadta, rejtélyes, csintalan tekintettel, mintha csak a hálószobakulcsát adná a kezembe. Felmentünk a lépcsőn, s előresétáltunk a kocsimhoz. A kertek magányosak voltak. A napsütés olyan üres, mint egy főpincér mosolya. Beszálltunk az autóba, és legurultam az ázott kocsifelhajtón, majd kifordultam a kapun.
– Vivian hol van? – kérdeztem.
– Még alszik – kuncogott ő. Továbbmentünk lefelé, végig a csöndes, gazdagságot tükröző utcákon, amelyeknek aszfaltját lemosta az eső, keletnek fordultam, La Brea irányába, azután délnek. Tíz perc alatt elértük azt a bizonyos helyet.
– Ott bent – kihajolt az ablakon, úgy mutatta.
Szűk, feltöltött út vezetett befelé, nem sokkal szélesebb, mint egy keréknyom, olyasféle, mint a hegy lábánál meghúzódó tanyákra vezető földutak. A széles, ötrudas kaput egy farönkkel támasztották ki, úgy festett, mintha már évek óta nem csukta volna be senki. Magas eukaliptuszfák álltak az út szélén, s felületét mély keréknyomok szántották. Teherautók használták valaha. Most üres volt és napsütötte, de még nem poros. Nagyon bőven hullott az eső nemrégen. Követtem a keréknyomokat, s közben olyan furcsa váratlansággal hátrahagytuk a városi forgalom zaját, mintha nem is a városban volna ez a hely, hanem messze, messze, egy délibáb szülte tájon. Aztán elágazáshoz értünk, mely fölött egy zömök fa fúrótorony olajfoltos, mozdulatlan billenőkarja emelkedett. Láttam a régi rozsdás acélkábelt, mely fél tucat másikkal kötötte össze ezt a billenőkart. A karok mozdulatlanul álltak, legalább egy éve nem mozdultak. Ezek a kutak nem dolgoztak többé. Arrébb halom rozsdás cső állt, egy féloldalán behorpadt rakodórámpa, s oldalt fél tucat üres olajoshordó hevert az árokban. Egy öreg akna fenekén szivárványosan csillant meg a napfényben a poshadt, olajtajtékos víz.
– Ezt az egészet parkosítani fogják? – kérdeztem én.
Leszegte az állát, és rám csillogtatta a szemét.
– Ideje lenne már. Annak az aknának a bűzétől minden kóbor kutya felfordulna. Erre a helyre gondolt?
– Aha. Tetszik?
– Gyönyörű. – Beálltam a kocsival a rámpa mellé. Kiszálltunk. Füleltem. A forgalom zaja nem volt több, mint egy méhkas zümmögése a távolból. Elhagyatott volt a hely, akár egy temetőkert. A magas eukaliptuszfákat az eső dacára is mintha porréteg lepte volna. Ezek mindig olyanok, mintha por takarná őket. Egy ág, melyet letört a szél, az olajakna szélére esett, és sima, bőrszerű levelei belelógtak a vízbe.
Megkerültem az aknát, és benéztem a szivattyúházba. Volt benne néhány kacat, de semmi olyasmi, ami frissebb keletű tevékenységre vallott volna. A külső falhoz nagy fa fogaskerék támaszkodott. Jó helynek látszott csakugyan, ez kétségtelen.
Visszamentem a kocsihoz. A lány ott állt mellette, a hajában gyönyörködött, simogatta, s kitárta a nap felé.
– Adde – mondta, és felém nyújtotta a kezét.
Elővettem a revolvert, és a tenyerébe tettem. Lehajoltam, felemeltem a földről egy rozsdás konzervdobozt.
– Csak szép nyugodtan – mondtam. – Meg van töltve, mind az öt golyó benne van. Én most odamegyek, és beállítom ezt a konzervdobozt a négyszögletes nyílásba, annak a nagy fakeréknek a közepén. Látja? – Odamutattam. Élvezettel bólintott – Ez körülbelül tízméteres távolság. Addig ne lőjön, amíg vissza nem érek ide.
– Oké – kuncogott Carmen.
Ismét megkerültem az aknát, s felállítottam a konzervdobozt a fogaskerék közepén. Jó célpontot adott. Ha a dobozt elhibázza, amiben biztos voltam, akkor a kerékbe talál. Egy kis golyót az tökéletesen megállít. Bár, gondoltam, még a kereket is el fogja hibázni.
Az aknát megkerülve visszaindultam a lány felé. Amikor elértem az akna széléhez, s mintegy három méternyire voltam őtőle, kivillantotta mind a harminckét apró, hegyes fogát, fölemelte a pisztolyt, és elkezdett sziszegni.
Megálltam, az akna vize áporodottan bűzlőtt a hátam mögött.
– Ott maradj, te mocskos strici – szólt Carmen.
A revolver csöve a mellkasomra szegeződött. Egészen biztos volt a keze. A sziszegő hang erősödött, s arcára most ismét kiült az a lerágott csontszerű kifejezés. Most öreg volt, romlott, állatias, s még csak nem is szép állat lett volna belőle.
Ránevettem. Feléje indultam. Láttam, amint apró mutatóujja megfeszül a ravaszon, s elfehéredik az ujjhegye. Körülbelül kétméternyire voltam tőle, amikor először tüzelt.
Éles hangot adott a revolver, testetlen, gyönge kattanás volt a napfényben. Füstöt nem láttam. Megálltam újra, és rávigyorodtam Carmenra.
Még kétszer lőtt villámgyors egymásutánban. Nem hiszem, hogy bármelyik lövést is elhibázta volna. Az apró revolver ötlövetű volt. Négyet már kilőtt belőle. Nem hagytam megpihenni.
Nem akartam az arcomba kapni az utolsót, így oldalt kitérve lehajoltam. Igen gondosan, tökéletes nyugalommal eresztette belém. Enyhén érezni véltem a lőpor forró szelét.
Kiegyenesedtem.
– Lám, lám, milyen stramm kislány valaki – mondtam.
Keze vadul reszketni kezdett az üres fegyverrel. Majd kiesett a kezéből a fegyver. Megreszketett a szája. Az egész arca széthullott darabokra. Azután a feje felcsavarodott a bal füle irányában, és az ajkát kiverte a hab. A lélegzete szűkölő jajgatásba csapott át. Megtántorodott.
Még estében elkaptam. Akkor már nem volt eszméleténél. Két kézzel szétfeszítettem a fogait, és a szájába gyömöszöltem egy puha zsebkendőt. Minden erőmet össze kellett szednem ehhez a művelethez. Felemeltem, beraktam a kocsiba, azután visszamentem a revolverért, és a zsebembe süllyesztettem. Bemásztam a kormánykerék mögé, hátráltam, megfordultam a kocsival, és visszahajtottam a keréknyomoktól barázdált úton, amelyen jöttünk, kifordultam a kapun, aztán felhajtottam a dombon, és így haza.
Carmen magába omolva, mozdulatlanul feküdt a kocsi sarkában. Félúton voltam már a házuk kocsifeljáróján, mire megmozdult. Akkor hirtelen felnyílt a szeme szélesen és vadul. Felült.
– Mi történt? – zihálta.
– Semmi. Miért?
– De igen, történt – kuncogott Carmen. – Bepisiltem.
– Olykor megesik – mondtam én.
Rám nézett hirtelen, ravaszul töprengő arckifejezéssel, majd nyögdécselni kezdett.

XXXII.
A kedves szemű, lóarcú szobalány bevezetett a hosszú, szürke-fehér emeleti szalonba, ahol pazarlóan omlottak a padlóra az elefántcsontszínű függönyök, s az egyik ajtótól a másikig ért a fehér szőnyeg. Egy mozisztár budoárja volt ez, a báj és a csábítás színtere, éppoly mesterséges, mint egy faragott műláb. Pillanatnyilag üres volt. Az ajtó a kórházajtók természetellenes csöndességével csukódott be mögöttem. A dívány mellett kerekes reggelizőasztal állt. Csillogott rajta az étkészlet ezüstje. A kávéscsészébe cigarettahamuit szórtak. Leültem és vártam.
Lassan múlt az idő, amíg ismét kinyílt az ajtó, és belépett rajta Vivian. Fehér prémmel szegett osztrigafehér pizsamában volt, melynek szabása olyan omlatag volt, mint a nyári tenger tajtékja valamely parányi, és exkluzív sziget partja mentén.
Elvonult mellettem hosszú, puha léptekkel, s leült a dívány szélére. Az ajkai között cigaretta lógott, egészen a szája sarkában. Körme a mai napon rézvörös volt az elevenjétől a hegyéig, a fehér félholdak ezúttal elmaradtak.
– Végül mégis csak érzéketlen vadállat – mondta nyugodtan, s közben a szemembe nézett. – Szabályszerű, hidegvérű vadállat. Megölt az éjszaka egy embert. Sose firtassa, hogy kitől hallottam. Hallottam. Most meg ide kellett jönnie, halálra rémíteni a kishúgomat, hogy rohamot kapjon szegény.
Nem szóltam semmit. Kezdett mozgolódni. Átment egy fotelhez, s fejét a falon levő, fehér párnára támasztotta a szék támlája fölött. Gyér, szürke füstöt fújt fölfelé, s nézte, amint lebegve emelkedik a mennyezetig, majd cafatokra szakad, melyek még kis ideig kiválnak a levegőből, azután egybeolvadnak vele, és semmivé foszlanak. Azután igen lassan lebocsátotta a tekintetét, és rideg, kemény pillantást vetett rám.
– Nem tudom magát megérteni – mondta. – Pokolian hálás vagyok, hogy kettőnk közül egyvalaki megőrizte tegnapelőtt éjszaka a hidegvérét. Elég sötét dolog, hogy egy szeszcsempész van a múltamban. Mondja, az Isten szerelmére, miért nem szól már valamit?
– Hogy van a húga?
– Ó, azt hiszem, már egészen jól. Alszik mélyen. Mindig elalszik olyankor. Mit tett vele?
– Semmit a világon. Miután az édesapjával beszéltem, kiléptem a házból, és ő ott volt a kertben. Dárdákat hajigált egy fára akasztott céltáblára. Lementem, beszélni akartam vele, mert nálam volt valami, ami az övé. Egy apró revolver, Owen Taylortól kapta valamikor. Akkor este, amikor Brodyt lelőtték, magával vitte a férfi lakására. El kellett ott vennem tőle. Nem szóltam róla, így maga talán nem is tudta.
A fekete Sternwood-szempár tágra kerekedve, üresen nézett. Most rajta volt a hallgatás sora.
– Boldog volt, hogy visszakapja a kis revolverét, és azt kívánta, hogy tanítsam meg célba lőni, s meg akarta mutatni odalent a völgyben a régi olajkutat, melyekből a családi vagyon részben származik. Így hát lementünk; meglehetősen hajmeresztő hely: csupa rozsdás fém, régi fa, elcsendesedett fúrótornyok, és olajtajtékos aknák. Lehet, hogy ez izgatta fel. Feltételezem, hogy járt már ott maga is. Különös egy hely.
– Igen... különös. – Gyönge, elfúló hangon mondta ezt.
– Így hát lementünk, én felállítottam egy fogaskerék közepébe egy konzervdobozt, hogy arra durrogtasson. Ő pedig becsavarodott. Ahogy láttam, enyhébb epileptikus rohamot kapott.
– Igen. – Ugyanaz az elfúló hang. – Időnként kitör rajta. Csak ezért akart velem beszélni?
– Gondolom, most sem óhajtja megmondani, mivel tartja magát a kezében Eddie Mars.
– Semmivel az égvilágon. S kezdem már meglehetősen unni ezt a kérdést – felelte hűvösen.
– Ismer egy Canino nevű férfit?
Töprengve vonta össze vékony, fekete szemöldökét.
– Valami rémlik. Mintha ismerős volna a név.
– Ő szokta megnyomni a ravaszt Eddie Mars nevében. Úgy mondták, kemény fickó. Azt hiszem, csakugyan az volt. Ha egy hölgytől nem kapok némi segítséget, én volnék ott, ahol ő van most, a hullaházban.
– Úgy látszik, hogy a hölgyek... – hirtelen abbahagyta, és elfehéredett. – Képtelen vagyok erről viccelődni – mondta egyszerűen.
– Nincs szándékomban viccelődni, és ha a látszat az, hogy mindig ugyanoda térek vissza a mondanivalómban, az csak látszat. Az egész dolog szerves egészet alkot, minden apró részletével. Geiger, a maga pikáns kis zsaroló ötleteivel, Brody a fényképeivel, Eddie Mars a rulettbarlangjával, Canino meg az a nő, akit nem szöktetett meg Rozsdás Regan. Mindez szerves egészet képez.
– Félek, hogy még mindig nem is sejtem, miről beszél.
– Az a gyanúm, hogy mégis tudja. Nos, nagyjából arról van szó: Geiger a karma közé kaparintotta a húgát, ami nem valami nehéz feladat, szerzett tőle néhány kötelezvényt, és megpróbálta megzsarolni velük az apját amúgy szőrmentén. Eddie Mars állt Geiger mögött; védte őt, és kikapartatta vele a forró gesztenyét a maga számára. A maga apja nem fizetett, hanem értem küldött, s ez azt mutatta, hogy nem tart semmitől. Eddie Mars csak ezt akarta tudni. Ő a kezében tartotta magát valamivel, és tudni akarta, vajon a tábornokra is vonatkozik-e a hatalma. Ha úgy van, akkor nagy pénzhez juthat igen gyorsan. Ha nem, várnia kell, amíg maga kézhez kapja a részét a családi vagyonból, és közben megelégedni azzal, ami fölös készpénzt ki tud szedni magából a rulettasztal mellett. Geigert megölte Owen Taylor, aki szerelmes volt a maga ostoba kishúgába, s nem tetszettek neki azok a kisded disznóságok, amiket Geiger a lánnyal művelt. Eddie számára ez közömbös volt. Ő nagyobb tétre játszott, mint amiről egyáltalán sejtelme lehetett Geigernek vagy Brodynak vagy bárkinek, kivéve magát, Eddie-t meg egy Canino nevezetű, nehéz vagányt. A maga férjének nyoma veszett, és Eddie, tudva, hogy közismert dolog, milyen feszült volt a viszony Regan és őközötte, elrejtette a feleségét odakint, Realitóban, Caninót bízva meg az őrzésével: azt a látszatot akarta kelteni, mintha az asszony megszökött volna Regannal. Még arra is gondja volt, hogy Regan kocsiját megtalálják annak a háznak a garázsában, ahol Mona Mars lakott. Mindez elég ostobaságnak tűnik, amennyiben az az egyetlen célja, hogy Eddie-ről elhárítsa a gyanút, hogy meggyilkolta vagy meggyilkoltatta a maga férjét. Pedig nem is olyan ostobaság. Volt Eddienek még egy oka az egészre. Milliós tétre játszott. Ő tudta, hogy Regan hova tűnt el és miért, s nem akarta, hogy erre a rendőrség is rájöjjön. Kielégítő magyarázatot akart szolgáltatni nekik Regan eltűnésére. Untatom?
– Elegem van magából – mondta halálosan kimerült hangon. – Istenem, hogy mennyire elegem van magából!
– Elnézését kérem. Nem szórakozásból teszem, mert szeretek okoskodni. Az édesapja ezer dollárt ajánlott fel nekem ma reggel, hogy Regant megtaláljam. Az én számomra ez rengeteg pénz, mégsem tudom megtalálni őt.
Hirtelen elnyílt a szája. Egyszerre kapkodó és reszelős lett a lélegzése.
– Adjon egy cigarettát – mondta rekedten. – Miért nem tudja? – Elöl a nyakán lüktetni kezdett az ütőér.
Adtam egy cigarettát, gyufát gyújtottam, és tüzet adtam neki. Teleszívta füsttel a tüdejét, szaggatottan kilehelte a füstöt, azután mintha megfeledkezett volna az ujjai között lógó cigarettáról. Többé nem szívott bele.
– Nos, az Eltűnt Személyek Osztályának nem sikerült megtalálni őt – feleltem. – Nem kis feladat. S ha ők nem képesek rá, nem valószínű, hogy én meg tudnék birkózni vele.
– Ó. – Leheletnyi megkönnyebbülés érződött a hangjából.
– Ez az egyik ok. Az osztály emberei úgy gondolják, hogy Regan szándékosan tűnt el, lehúzta a redőnyt, ahogy ők nevezik az ilyesmit. Nem hiszik, hogy Eddie Mars tette el láb alól.
– Ki mondta, hogy valaki eltette láb alól?
– Oda is eljutunk – feleltem.
Egy rövid másodpercre úgy tetszett, hogy darabokra hullik az arca, egymás mellett létező vonásokra, forma és tartás nélkül. A szája mintha sikoltásra nyílt volna. De csak egy másodpercig tartott az egész. Valami mást is kapott a Sternwood-vérből, mint a fekete szemét és a vadságát.
Felálltam, kivettem az ujjai közül a füstölgő cigarettát, és elnyomtam egy hamutartóban. Aztán elővettem a zsebemből Carmen apró revolverét, és gonddal, túlzott gonddal letettem az asszony fehér szaténpizsamás térdére. Ott kiegyensúlyoztam a fegyvert, azután hátraléptem, félrebillentett fejjel, mint egy kirakatrendező, aki azt szemléli, milyen hatást kelt egy újabb redő a próbababa nyaka köré kerített sálon.
Visszaültem. Vivian nem mozdult. Tekintete milliméterről milliméterre kúszott lefelé, egészen a revolverig.
– Ártalmatlan – szóltam. – Az egész tár üres. Carmen mind az öt töltényt kilőtte. Rám lőtte mind az ötöt.
Nyakán hevesen megdobbant az ütőér. Szólni akart, s nem jött ki hang a száján. Nyelt egyet.
– Vagy másfél méterről – mondtam. – Stramm kis teremtés, nemde? Kár, hogy én vaktölténnyel töltöttem meg a revolvert. – Undokul vigyorogtam. – Volt valami halvány elképzelésem arról, hogy mit fog tenni velem... mihelyt alkalma nyílik rá.
A hangja nagyon távolból tért vissza a szobába:
– Iszonyatos ember – mondta. – Iszonyatos.
– Persze. Maga a nővére. Mit szándékozik tenni vele?
– Nem tudja bizonyítani egy szavát sem.
– Bizonyítani, micsodát?
– Hogy magára lőtt. Azt mondja, egyedül volt vele odalent a kutaknál. Nem tudja bizonyítani egy szavát sem.
– Ja, ez – feleltem. – Eszembe sem jutott, hogy ezt megkíséreljem. Arra a másik alkalomra gondoltam, amikor nem vaktöltények voltak a kis revolverben.
Sötét tó volt a két szeme, s üresebb, mint a sötétség maga.
– Arra a napra gondoltam, amikor Regan eltűnt – folytattam. – Késő délután. Amikor elvitte Carment azokhoz a régi olajkutakhoz, hogy célba lőni tanítsa, felállított valahol egy konzervdobozt, megmondta neki, hogy arra durrogtasson, ő maga pedig Carmen mellett állt addig. És Carmen nem a konzervdobozra lőtt. Megfordította a fegyvert, és lelőtte Regant ugyanúgy, ahogy ma megpróbált lelőni engem; ugyanúgy és ugyanazért.
Megmoccant egy parányit, a revolver lecsúszott a térdéről, és leesett a padlóra. Kevésszer hallottam hangosabban dübörgő zajt életemben. Tekintete az arcomra szegeződött. Feszülten, elfúló hangon suttogta:
– Carmen ... Irgalmas isten, Carmen!... Miért tette?
– Valóban szükség van rá, hogy elmondjam magának, miért lőtt rám?
– Igen. – Ekkor is iszonyatos volt a tekintete. – Attól... attól tartok, hogy szükség van rá.
– Tegnapelőtt éjszaka, amikor hazaértem, Carment a lakásomban találtam. Félrevezette a ház gondnokát, s az beengedte őt, hogy megvárja, amíg hazaérek. Az ágyamban feküdt, meztelenül. Kihajítottam a fülénél fogva. Az a gyanúm, Regan ugyanezt tehette vele egyszer. Csakhogy kicsi Carmen nem az a lány, akivel így lehet bánni.
Beszívta az ajkát, és bágyadt kísérletet tett rá, hogy összezárja. Ekkor, egy kurta pillanatig, úgy festett, mint egy megriadt gyerek. Az arccsontja élesen kirajzolódott, a keze fölemelkedett lassan, mint egy műkéz, amelyet drótok mozgatnak, s ujjai lassan, mereven a gallérja fehér prémjére fonódtak, s szorosan összehúzták a prémet a torka körül. Aztán csak ült, és üres tekintettel bámult maga elé.
– Pénz – szólalt meg rekedten. – Nyilván pénzt akar.
– Mennyi pénzt? – Azon igyekeztem, hogy ne vágjak gúnyos arcot.
– Tizenötezer dollárt?
Bólintottam.
– Ennyi körülbelül megtenné! Ez megfelelne a kialakult tiszteletdíjnak. Ennyi volt Regan zsebében, amikor Carmen lelőtte. Ez ugyanannyi lenne, mint amennyit Mr. Canino kapott, hogy a holttestet eltüntesse, amikor maga segítségért szaladt Eddie Marshoz. Ám mindez bagatell összeg ahhoz képest, amit Eddie kíván bezsebelni magától egy szép napon, nemde?
– Piszkos strici!
– Ühüm. Én rettentően dörzsölt vagány vagyok. Nincs bennem semmi érzés, semmi gátlás. Más sem érdekel, csak a pénz. És olyan pénzéhes vagyok, hogy a béremért, ami kitesz napi huszonöt ruppót meg a költségeket, főleg benzint és whiskyt, töröm a fejemet, amennyire szükséges; kockára teszem az egész jövőmet, kihívom magam ellen a zsaruknak és Eddie Marsnak meg a haverjainak gyűlöletét, pisztolygolyók elől ugrálok félre, és békát eszem az árokban, majd búcsúzóul annyit mondok, hogy nagyon szépen köszönöm, és remélem, hogy ha bármi gondja akad, ezután is eszébe fogok jutni, én mindenképpen itthagynék egy névjegyet, ha valami felmerülne. Teszem mindezt napi huszonöt ruppóért s egy kicsit talán azért, hogy megóvjam, ami kevés hite maradt még egy megtört, beteg öregembernek a vérében; abban, hogy a két kislánya az ő vérével nem mérget örökölt, és hogyha csöppet vadak is, mint manapság oly sok rendes kislány, azért nem perverzek és nem gyilkosok. Mindez engem piszkos stricivé tesz. Jól van. Fütyülök rá. Mondtak már annak engem mindenféle rendű és rangú emberek, köztük a maga húgocskája is. Ennél rosszabbnak is nevezett, amiért nem voltam hajlandó lefeküdni, vele. Ötszáz dollárt kaptam az apjától; nem kértem, de ő megengedheti magának, hogy kifizesse. Még ezret kaphatok azért, hogy megtalálom Mr. Regant, ha tudom. Maga most tizenöt darab ezrest kínál nekem. Ez már igazi nagymenővé avat. Tizenöt darab ezresért saját otthonom lehetne, új kocsit és négy öltöny ruhát vehetnék. Még nyaralni is elutazhatnék, s nem kellene arra gondolnom, hogy esetleg kihagyok emiatt egy megbízást. Nagyszerű. Miért kapnám ezt a pénzt? Megmaradhatok továbbra is piszkos stricinek, vagy most már úriemberré kell válnom, olyanná, mint az a hullarészeg pofa, akit a minap a kocsijában láttunk?
Néma volt, mint a kőszobor.
– Rendben van – folytattam komoran. – El fogja vinni innen Carment? Tud egy helyet valahol messze innen, ahol el tudnak bánni az ő fajtájával, ahol távol tartják a revolverektől, a késektől és méregdrága italoktól? A fenébe, hiszen még ki is gyógyulhat belőle, tudja jól Volt már ilyen csoda.
Felállt, és lassan odament az ablakhoz. A függöny súlyos, elefántcsontszín redőkben hullott a lába elé. Állt a redők között, és kinézett a sötétedő, csöndes előhegyekre. Mozdulatlanul állt, szinte beleolvadt a függöny redőibe. Két keze ernyedten lógott a teste mellett. Csak lógott, teljességgel mozdulatlanul. Megfordult, visszatért, keresztülvágott a szobán, s vakon elment mellettem. Mikor mögém ért, akkor szólalt meg hirtelen lélegzettel:
– Az olajaknában van – mondta. – Oszlásnak indult szörnyűség. Azt tettem, hajszálra azt, amit mondott. Elmentem Eddie Marshoz. Carmen hazajött, és elmondott mindent, mint egy gyerek. Nem beszámítható. Tudtam, hogy a rendőrségen mindent kiszednek belőle. Nem kell hozzá sok idő, és még ő fog elhencegni vele. És apa, ha megtudja, azonnal kihívja a rendőrséget, és elmondja az egészet. És valamikor, még azon az éjszakán, meg fog halni. Nem arról van szó, hogy meghal... arról, amit előtte kell végiggondolnia. Rozsdás nem volt rossz fiú. Én nem szerettem. Azt hiszem, egyenes ember volt. Épp hogy számomra egyszerűen nem jelentett semmit, így vagy úgy, élve vagy holtan, amikor arról volt szó, hogy apa előtt titokban kell tartani.
– Így hát hagyta Carment szabadon bomolni – szóltam –, hogy újabb bajokat keressen magának.
– Az időért harcoltam. Csak az időért. És persze nem jól harcoltam. Arra számítottam, hogy talán még el is felejtheti. Hallottam már, hogy elfelejtenek mindent, ami ezekben a rohamokban történik velük. Talán már el is felejtette azóta. Tudtam, hogy Eddie Mars zsarolni fog, szipolyozni az utolsó csepp véremig, de ez nem érdekelt. Szükségem volt segítségre, és ebben csak olyanfajta emberre számíthattam, mint ő... Néhányszor magam sem akartam elhinni az egészet. Máskor meg gyorsan le kellett innom magam, függetlenül attól, hogy reggel volt vagy este. Gyorsan, rettentő gyorsan.
– El fogja vinni innen – mondtam. – Méghozzá gyorsan, rettentő gyorsan.
Még mindig háttal állt felém. Halkan mondta: 
– És mi lesz magával?
– Velem nem lesz semmi. Elmegyek. Adok magának három napot. Ha addigra eltűntek, oké. Ha nem, napvilágra kerül az egész. És ne higgye, hogy ez csak valami üres fenyegetés.
Hirtelen megfordult.
– Nem tudom, mit mondjak magának. Nem tudom, hogy kezdjem el.
– Na igen. Vigye innen, és legyen gondja rá, hogy szemmel tartsák minden lépését. Megígéri?
– Megígérem. Eddie ...
– Ne törődjön Eddie-vel. Majd ellátogatok hozzá, ha valamelyest kipihentem magamat. Eddie-t magamra vállalom.
– Meg fogja kísérelni, hogy megölje magát.
– Hogyne– feleltem. – A legjobb embere már kudarcot vallott vele. Azt a kockázatot vállalom már, amit a többiek jelentenek. Norris tudja?
– Ő a sírig hallgatni fog.
– Sejtettem, hogy tud róla.
Gyorsan elléptem tőle, keresztülvágtam a helyiségen, kiléptem az ajtón, majd a csempézett lépcsőkön lementem az előtérbe. Amikor a házból kiléptem, nem találkoztam senkivel. Ez egyszer magam kerestem elő a kalapomat is. Kint kísértetiesen ragyogott a kert, mintha apró, vad szemek lesnének rám a bokrok mögül, s még a napfény is mintha valami rejtélyt takargatna. Beszálltam a kocsimba, és elindultam lefelé.
Ugyan mit tesz az, gondoltam, hogy hol fekszik az ember, ha egyszer meghalt? Egy szennyes akna mélyén vagy márványobeliszk alatt, a hegytetőn? Halott már; örök álomra hajtotta a fejét, s túl van minden effélén. Olaj és víz, szél és levegő; mind egyre megy. Örök álmát alussza már, s nem bántja, hogy milyen mocskos módon halt meg, és hogy hová zuhant a teste. Magam is része voltam ennek a mocsoknak. Része voltam sokkal inkább, mint Rozsdás Regan. Az öregúrnak azonban nem kellett bemocskolódnia. Ő békében fekhet mennyezetes ágyán, a takarón összekulcsolt, vértelen kezével, várakozva. A szíve dobbanása kurta, tétova lüktetés. A gondolatai szürkék, akár a hamu. S kis idő múltán ő is, miként Rozsdás Regan, megtér az örök álom karjaiba.
A város felé menet megálltam egy bár előtt, és megittam két dupla skót whiskyt. Nem használt semmit. Arra volt csak jó, hogy Ezüst Tollra gondoljak, s őt nem láttam soha többé.

Felelős kiadó a Magvető Könyvkiadó igazgatója · Felelős szerkesztő Patkós Judit · Műszaki vezető Sebestyén Lajos · A  kötetet Fraunhoffer Péter tervezte · Kiadványszám 2933 · Megjelent 16,8 (A5) ív terjedelemben, 1977-ben, Primus betűtípusból · MA 3084
77 054 Athenaum Nyomda, Budapest
Rotációs magasnyomás
Felelős vezető: Soproni Béla vezérigazgató
ISBN 963 270 579 3
ISSN 0324-3117