Date: 1982-12-14T23:00:00+00:00
Keywords: krimi; magyar nyelvű; regény
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. Három felnőtt: egy vezető pozícióban levő üzletember és válófélben élő felesége, súlyos vakbélgyulladásban szenvedő gyermekükkel, valamint a férfi, Paul Jarvis titkárnője s egyben szeretője várnak feszülten a sűrű dél-angliai ködben a Londonból érkező helikopterre. Mindnyájuknak életbevágóan fontos, hogy a gép mielőbb visszainduljon velük: a gyermeket sürgősen kórházba kell szállítani, Jarvisnak pedig jövendő üzleti karrierje függ attól, hogy időben Londonba érjen egy váratlanul és háta mögött, hatalma megdöntésére összehívott tárgyalásra. A helikopter ut
Publisher: L:J:

MARIAN BABSON – CSAPDA A KÖDBEN

Három felnőtt: egy vezető pozícióban levő üzletember és válófélben élő felesége, súlyos vakbélgyulladásban szenvedő gyermekükkel, valamint a férfi, Paul Jarvis titkárnője s egyben szeretője várnak feszülten a sűrű dél-angliai ködben a Londonból érkező helikopterre. Mindnyájuknak életbevágóan fontos, hogy a gép mielőbb visszainduljon velük: a gyermeket sürgősen kórházba kell szállítani, Jarvisnak pedig jövendő üzleti karrierje függ attól, hogy időben Londonba érjen egy váratlanul és háta mögött, hatalma megdöntésére összehívott tárgyalásra. A helikopter utasainak száma azonban meglepetésszerűen és elháríthatatlanul egy fővel növekszik: Slade-del, a szükségben levő hírhedett, többszörös gyilkossal, aki Franciaországba akarja kényszeríteni – veszélyes fegyvere segítségével – a gépet.

Hogy ki kinek és hogyan próbál és tud csapdát állítani, hogy végül is hol száll le a helikopter és kikkel – erről szól ez az izgalmas, feszült krimitörténet.

MARIAN BABSON

CSAPDA A KÖDBEN

Tightrope for Three

Fordította: Rácz Lívia

Köszönettel Humphrey Bishopnak

Ian Becketnek és

Donald Rumbelownak
a műszaki tanácsokért és segítségért

Első fejezet

Paul a telefon első csöngésére felriadt. Úgy emelte fel a kagylót, hogy ne ébressze fel Lilliant, aztán kiszállt az ágyból, a készüléket az ablakhoz vitte, mert tudta, hogy fontos és valószínűleg hosszú beszélgetése lesz. Ugyan mi jutott Harlow eszébe, hogy ebben az éjszakai vagy inkább hajnali órában felhívja?

– … gondoltam, hogy önnek tudnia kell… – dadogta Harlow idegesen. – Nem tetszett a dolog, és azóta is többször átgondoltam, és…

Paul Jarvis türelmetlenül várt. Harlow tétovázott, nem „átgondolt”. De ha ezt megmondaná, túl nyersen és udvariatlanul hangzana, mire Harlow lebénulna, mentegetőzne, és letenné a kagylót. Akkor meg talán órákba vagy akár napokba is beletelhet, míg megtudja: miről van szó. Harlow számára életbe vágó ügy lehet, amiért a cég főnökét ilyenkor zavarni merészeli.

– Vettem a bátorságot… úgy értem, azt gondoltam, okos dolog, ha…

Mondja már! A ki nem mondott parancs olyan erővel hatolt át agyán, hogy Harlow-nak ott messze, Londonban is éreznie kellett a szeizmikus visszhangot.

– Leküldtem a vállalat helikopterét – vált Harlow egyszerre határozottá és hivatalossá. – Úton van. Egy órán belül ott kell lennie. Ha kivilágítja a teniszpályát, ugye nincs fenn a háló?

– Nincs. Levették. Az oszlopokat is eltávolították. Jövő tavaszig nem kerülnek vissza.

– Akkor rendben van. – Harlow hallhatóan megkönnyebbült. Bizonyára megrémítette a felelősség. Mi történik, ha a helikopter összetörik a földön? – Gondoltam, hogy így lesz. Persze ha nem, meg mindig ott az úszómedence, bár nem biztos, hogy az elég nagy… Az úszómedencéből leeresztették a vizet, ugye?

– Dartmoorban november van – felelte.

– Természetesen leeresztették a vizet.

– Igen… igen. – A hatalom felmordulása átfutott a vonalon, és megcsapta Harlow-t.

– Gondoltam, hogy így lesz. Biztos voltam benne. A teniszpályában is. Úgy értem, Dartmoor, novemberben.

– Rendben van. – Paul megpróbálta helyreállítani Harlow önbizalmát. Erre szüksége volt, ha meg akarta tudni, hogy miről van szó. – Jó, hogy leküldte a helikoptert. Jó, hogy eszébe jutott. Miért?

Miért? Ez volt a kérdés. És erre csak Harlow tud választ adni. Harlow, a kétszínű, a sokszínű, aki mindenhová beteszi a lábát, Harlow, a százlábú ember. Legyen bárhol egy klikk, egy párt, egy ellentábor – és Harlow megjelenik Ott áll az ajtóban, egyetértő mosollyal az ajkán, készen arra, hogy minden panaszt, minden szemrehányást, minden összeesküvést meghallgasson. Bárhol bármi történt a vállalatnál, Harlow tudott róla. Mindenki hozzá fordult információkért, és senki sem bízott benne. Lehet, hogy alábecsülték? Lehet, hogy mégis Harlow a legokosabb?

– Miért? – ismételte Harlow. – Ja igen, miért. A helyzet kényes, úgy értem…

Paul Jarvis türelmetlenségében szétrántotta a függönyt, és kitekintett az éjszakába. A Dower-lakban hirtelen fényt pillantott meg. Egy pillanatra elterelte figyelmet, és elvesztette Harlow mondókájának fonalát. Miért is olyan komplikált az élet?

–… gondoltam, hogy már visszatért Kanadából… az elnökség… – Harlow hangja eszébe juttatta a helyzet válságosságát, és mindazt, ami megelőzte. – Hát természetesen… úgy értem, nekik úgy tűnt… az elnökség szerint itt volt a legalkalmasabb pillanat a részvényesek összehívására. Amint tudja, sok észrevétel volt… panasz… a sajtó…

– Tudom – szólt kurtán. Az AngAm Nemzetközi Vállalatnak likvidálási problémái voltak. Ezzel ugyan nem álltak egyedül a vállalatok között, de talán az AngAm Nemzetközinek több volt az ellensége, mint a többieknek, és az ellenség most, úgy látszik, rohamra készült.

– Próbáltam megtalálni Duckie-t – locsogta a hang. – Úgy értem, az ön titkárnőjét, Miss Duxworthyt…

– Tudom, hogy hol a titkárnőm – szólt megbocsátóan. A szoba túlsó felén Lillian kinyitotta a szemét, megfordult, és a mellette levő párnát üresen találta. Felemelte a fejét, és meglátta őt a telefonnál. Pongyolája és papucsa után nyúlt, és ugyanazzal a szórakozott mozdulattal kereste meg jegyzettömbjét és ceruzáját, mint amivel a nem hivatalos találkozásokon szokta, amikor hirtelen olyasmire fordul a szó, amit jegyezni kell.

– Otthon nincs – folytatta Harlow kissé félénken. Volt-e valami gyanakvás a hangjában? – Próbáltam a lakásán meg a szülei házában, vidéken, azaz a külvárosban. De azt mondták, hogy elutazott a barátaival.

– Rendben van – mondta Paul. – Én tudom, hogy hol van. Majd értesítem Miss Duxworthyt.

– Ó, jó. – Vajon kuncogott-e Harlow egy kicsit? – Tudom, hogy azt kívánja, hogy itt legyen. Úgy értem, ő annyi mindent tud a vállalat belső ügyeiről.

– Miss Duxworthy felbecsülhetetlen – erősítette meg Paul határozottan. – Nem tudom, mit tennénk nélküle. – Lillian odaért mellé, és kérdőn nézett rá. Kezét a kezére tette, és úgy hajolt a kagylóhoz, hogy mindketten hallhattak.

– Igen – lelkesedett Harlow. – Valóban. Duckie, úgy értem, Miss Duxworthy hozzátartozik a berendezéshez. Ügy értem, oszlopa és pillére a vállalatnak. Amikor ön télen Kanadában van, mint általában, el lennénk veszve nélküle.

Lillian nyelvet öltött a telefonra. Paul Jarvis vigyorgott, és azon igyekezett, hogy ez ne hallatsszék a hangján.

– Örülök, hogy rájött.

– Ó persze, rájöttem. Mindnyájan tudjuk. Úgy értem…

– Mikor van a rendkívüli közgyűlés? – Ideje volt, hogy Harlow-t visszatérítse. Jó kis gyakorlat a holnapi közgyűlésre. Mindenki meglepődik és megdöbben, ha váratlanul megjelenik.

– Korán reggel. Úgy értem, rögtön. Nyolckor. Szokatlan időpont, de határozatképesek. Persze kiderült, hogy jó ideje aláírásokat gyűjtöttek. Persze titokban.

– Persze. – Szokatlan dolog volt, de meg lehet tenni, hiszen megtették. És az időpontot is olyan jól választották meg, hogy menetrendszerű járattal sem Kanadából, sem az Egyesült Államokból nem lehetett odaérni. Egy vállalat sugárhajtásos magángépe megtehette volna az utat, de a vállalatnak, az AngAm-nak még nem volt repülőgépe – csak helikoptere. Szerencséjére és az összeesküvők pechjére pillanatnyilag ez is elég volt.

– Ezért azt gondoltam, hogy tudnia kell… úgy értem, azt gondoltam, hogy itt akar lenni.

– Igaza volt. – Itt az elismerés ideje, a vállveregetés pillanata. – Mit mondott, mikor kell a helikopternek megérkeznie?

– Egy órán belül. – A hang ismét hivatalossá vált. – Azonnal intézkedtem, amikor eldöntöttem. Még a ködöt is beszámítva… – habozott.

– A köd itt nem veszélyes. – Paul még beszéd közben is látta, hogy odakinn sűrű köd ereszkedik le. Nem vette észre, hogy feljebb még tiszta volt a levegő, és a sötétséget csak a Dower-lak szemrehányó fénye törte meg, élesen és tisztán, mert a bűnös szemével látta.

– Hát ez akkor rendben van – szólt Harlow megkönnyebbülten. – Egy óra múlva a helikopter leszáll a teniszpályán. Ugye nem felejti el felgyújtani a reflektorokat?

– Nem felejtem el. – Jó lenne, ha Harlow megbízna az emberekben, nem reszketne folyton, és nem kérdezné vissza tízpercenként, hogy valóban megteszik-e, amit kért. De azt meg kell hagyni, hogy ma várakozáson felülinek bizonyult.

– Nem feledkezem meg magáról, Harlow.

– Paul elismerést engedett kicsendülni a hangjából. Az AngAm adósa Harlow-nak ezért az éjszakai munkáért. Egy fokkal feljebb azon a létrán, amelynek Harlow – alapjában véve megbízhatatlan lévén – nem a tetején fogja végezni, de ami majd lényegesen megdobja a nyugdíját.

– Ó, igazán, úgy éreztem, hogy a kötelességem. – Harlow elégedett hangja bizonyította, hogy megértette. Erre vágyódott, amikor telefonált. – Mondtam én nekik, hogy elsietik a dolgot, és hogy ön mindent lerendez, ha hazajön. Nem jó menet közben átnyergelni.

Lefordítva ez azt jelentette, hogy Harlow az ellenzéket nem érzi elég erősnek ahhoz, hogy csatlakozzék hozzájuk. Most még nem.

A Dower-lak fénye elhalványult, aztán ismét felerősödött. A köd gomolygott.

– Rendben van – szólt Paul. – Örülök, hogy rájött.

– Persze, természetesen, én…

– Csomagolok – vágta el Paul az önigazolás fenyegető hullámát. – Szerencsére átnéztem az adatokat. Majdnem minden itt van, amire szükség van. Ha összeállítaná a montreali statisztikát…

– Készen van. Gondoltam, hogy szükség lesz rá.

– Jól van. Szükségem van rá. – Tovább diktálta kívánságait Harlow-nak, és észrevette, hogy Lillian elfordult, és gyorsan öltözködni kezd. Próbálta figyelmét Harlow-ra összpontosítani, aki most, ott Londonban, olyan fontos volt számára.

Mégis ott voltak mindketten periferikus látásának terében: Lillian, aki most összeráncolt homlokkal húzta végig a hajkefét sűrű szőke haján és a másik oldalán a Dower-lak kivilágított ablaka.

De a baj most Londonban van; nincs idő érzelmi életének problémáival foglalkozni. Még akkor sem, ha meg tudja határozni azokat az érzéseket – sajnálkozás, bűntudat, lelkiismeret-furdalás? –, amelyek feltámadtak benne. Most okosabb és biztonságosabb a gyűlésteremben holnap lezajló csatározásra gondolni, amely Londonban kialakulóban van.

– Ez minden? – kérdezte Harlow, amikor Paul elhallgatott. – Biztos, hogy elég?

– Egy időre majd leköti őket – erősítette meg. – A többire majd lesz még időnk, ha odaérünk. – A helikopter megérkezése után még ráér néhány gyors telefonra, egy-két intézkedésre, saját erőinek összegyűjtésére, hogy szembenézzen az ellentáborral, amely semmiféle ellenállásra sem számít. Az ellentábor, amely őt biztonságban, az országon kívül tudta – mint ahogyan általában így is volt novemberben –, ezért ezt találta a legalkalmasabb időpontnak az uralom átvételére. Talán azt hitték, hogy Harlow is az ő oldalukon áll? Könnyen lehet, hogy legközelebb úgy is lesz.

– Itt mindent előkészítek – biztosította Harlow. – Behívtam Dentont, ő most velem van, és ha kell, egész éjjel dolgozni fog.

– Rendes ember.

– És önt azt mondja, hogy tudja, hol van Miss Duxworthy. – Harlow hangjában gyanakvás vegyült.

– Így hát nyerhetünk.

– Remek. – Paul sajnálta korábbi elismerő szavait. Harlow veszélyes, alapjában véve megbízhatatlan, és mindig a győztes oldalán áll. Most azonban szükség volt rá. – Viszontlátásra nemsokára.

– Várni fogom. Utasítottam a helikopter pilótáját, hogy ide a tetőre szálljon le. Ebben az időpontban senki sem fog reklamálni a Cityben. Itt leszek az ön dolgozószobájában az összes irattal.

– Remek – ismételte Paul. – Ott leszünk. – Letette a kagylót.

– Paul? – Lillian felöltözve állt mellette, ezért csúszhatott ki száján a végzetes többes szám. Talán Harlow észre sem vette. De ez optimista feltételezés volt. Harlow mindent észrevett és elraktározott, hogy alkalomadtán felhasználhassa. Ha megfordul a szél, és ez az információ hasznosabbá teheti, bárki legyen is az új főnök, bizonyára előhozakodik majd vele.

– Nem szeretem ezt az undok kis alakot – fejezte ki Lillian öntudatlanul is az ő gondolatait. – Egyáltalában nem szeretem.

– Nem is kell szeretnünk – mosolygott le rá Paul –, de most hasznos lehet a számunkra. És csak erre van szükség.

– Valószínűleg igazad van. – Lillian karja átölelte a derekát. Elfordultak az ablaktól.

Mögöttük a Dower-lak második ablaka is leadta kétségbeesett üzenetét az éjszakának.

Második fejezet

Aludt és mégsem. Álmodott és emlékezett. Valahol tudata határán hallotta azoknak az állandó, monoton zúgolódását, akik gyávák voltak, és nem tudták elviselni a kemény kanadai teleket.

De ő, Geneviève Forquier tiszta, jeges napokra született, a fagypont alatti éjszakákra és arra, hogy fényes ezüstpengéken suhanjon végig befagyott tavakon, mialatt a puhányok, a gyávák irigykedve csodálják őt.

Geneviève most korcsolyájával nyolcasokat írva merült el a siklásban, miközben egy hordozható gramofon valahol a korcsolyakeringőt játszotta. Geneviève Forquier nem képviselt olimpiai színvonalat – még nem. De határozottan olimpiaiversenyző-anyag. Walter Mitty nyomában jár. Majd a legközelebbi olimpián – vagy az utána következőn –, akkor nézzék meg Geneviéve-et.

Elszántan és határozottan zárta el a fülét minden olyan hang elől, amely nem a korcsolyakeringő volt, és figyelembe sem vette az állandóan erősbödő nyöszörgést, a befagyott tó furcsa ürességét, a levegő csöndjét meg azt, hogy körülötte nem hangzott sem nevetés, sem beszélgetés moraja. De főleg becsukta a fülét az állandó, idegesítő, véget nem érő nyöszörgés elől.

Geneviève Forquier volt ismét. Makacsul tapadt a pillanathoz, az álomhoz, az emlékhez. Az a Geneviève, aki Quebeckben a befagyott tavon siklik.

A tó partján, az égő máglyánál Paul Jarvis várta. Várta, hogy lejöjjön a jégről oda, ahol egyenlőek voltak. Paul Jarvis nemrég érkezett a vén Európából az Újvilágba, hogy ott vagyont szerezzen. Paul Jarvis, aki ebben a pillanatban csak egy csésze forró, habos csokoládét és egy ölelő kart tudott nyújtani Geneviéve-nek, amely felmelegítette. De valahogy mégis elég volt ennyi.

Da-da-de-dum, dum-dum-dee-de… Kissé halkan, kissé recsegve szállt a dallam a tó fölött. Egyike volt azoknak a csodálatos, hideg, napfényes napoknak, amelyekben a világ vég nélküli januárba merül, és a sarki levegőben nyoma sincs az olvadásnak.

Kristályos gyönyörrel…

A sorok ilyen pillanatokban mindig eszébe jutottak Geneviève-nek. A parti fák minden egyes ágát jég borította, amely visszaidézte a vers szavait. A csillogó, hideg napfény a jégborításból minden ezüstösen tündöklő fényt gyémántként tükrözött vissza, a világot örökre kristályszíntérré változtatta, végtelenül fényes, mesterséges és tiszta színtérré január jeges szívében.

Dum-dum-de-da… Geneviève Forquier egyre sebesebben forgott. A szédület felé, a végzet felé, a rá váró jövő felé, amely mosoly melegére, barátságra, szerelemre áhítva reszketett valahol egy számára természetellenes, idegen országban.

Da-da-de-dum… kanyarodott el a parttól, bár most már ő maga is reszketett. Még mindig az álmán csüggött, mintha tudná, reszketés előzi meg az ébredést, próbálta őrizni még az álmot, az emlékeket. De a hideg csontja velejéig hatolt. Egészsége érdekében hamarosan véget kell vetnie az álomnak, vagy örökre elvész.

– Mami, Mami… – A sikoly eljutott hozzá, felrántotta az idegen ágyban, elsöpörve az álom maradékát, és azt a törékeny örömöt, amit hozott.

– Marni… – Már teljesen éber volt, pongyolája után nyúlt; gyermekének hangja csengett a fülében.

– Megyek, drágám – szólt. – Mami megy, Alexandra.

Még nem tudott egészen megszabadulni az álomtól, a furcsán idegen szobában az ajtóig botorkált, majd ki a hallba, lánya szobájáig.

– Mami, mami, fáj. – Sandy összekuporodva feküdt a takarók alatt. – Mami! – A hang sikollyá torzult.

– Jól van, drágám, minden rendben van, itt a mami. – Micsoda butaság ilyet mondani. Mit segíthet most az, hogy itt van és ő a mami.

– Mi baj, drágám?

– Fáj! – Sandy gyomrát szorítva megvonaglott a fájdalomtól.

Mrs. Paul Jarvis, akit a sok éves kényelmes élet elpuhított, és akit az utóbbi időben saját problémái tettek gyengévé, aligha tudott volna megbirkózni a helyzettel.

Szerencsére azonban a közelmúltban… no meg az álomban történtek után ott volt a fiatal Geneviève Forquier, aki valaha ápolónőnek tanult a quebecki városi kórházban.

– Mon Dieu! Vakbélgyulladás – állapította meg. Minden sejtje elutasította ugyan a megállapítást, mégis tudta, hogy úgy van. Itt, ebben a furcsa, sivár, nyirkos éghajlatú országban, ahol senki sincs, akihez fordulhatna, a legközelebbi kórháztól mérföldekre eső házban kap vakbélgyulladást egyetlen gyermeke. Az álomból lidércnyomásra ébredt.

– Mami… – Sandy nyöszörgő fájdalomba halkult. – Mami, fáj a gyomrom, annyira fáj…

Gyógyítsd meg – szólt a ki nem mondott könyörgés. Csakhogy ez nem megvágott ujj, vagy lehorzsolt térd volt, ezt nem lehetett puszival meggyógyítani.

– Tudom, drágám, tudom. – Sandy vörös, eltorzult arcára pillantott, és kezét könnyedén égő homlokára tette. – Hívom az orvost. Nemsokára itt lesz.

Már miközben beszélt, odahúzta a mellékállomás készülékét, és kihúzott egy fiókot, hogy megtalálja azt a listát, amelyre a baj esetén hívandó számokat jegyezte fel. Eleinte Paul kinevette azt a szokását, hogy minden egyes készülékhez odatette a listát. Szerinte elegendő lett volna egyet a főállomás készülékénél tartani. De az asszony véleménye szerint, ha baj van, az ember nem mindig akarja vagy tudja elhagyni a telefont, hogy valahol egy számot megkeressen. Egy pillanatig úgy érezte, hogy igaza volt előrelátásában, és diadalmaskodott. Aztán eszébe jutott: Paul nincs itt, nem jelentheti ki neki: ugye, megmondtam. Már elég régóta egyedül nézett szembe a bajokkal.

A vonal másik végén hirtelen elhallgatott a csöngetés, és meghallotta az orvos álmos hangját.

– Ki beszél? Mi van?

– Geneviève Jarvis – szólt sietve, és összeszedte gondolatait, mert attól félt, az orvos téves hívásnak tartja, és leteszi a kagylót.

– Sajnálom, hogy ilyenkor zavarom, doktor úr, de baj van. A kislányom, Sandy… Alexandra. Azt hiszem, vakbélgyulladása van. Jobb, ha küldi a mentőket.

– Mentőket? – Az orvos most már felébredt. – Mrs. Jarvis… Jarvis… – Mintha memóriájának lapjai között kutatott volna. – Ön elég messze lakik, jóval a városon túl.

– A Dower-lakban – emlékeztette kurtán. – Körülbelül tizenöt mérföld a főúton, aztán le balra, mielőtt az út kivezet az autópályára.

Sandy nyöszörgött, és Geneviéve-nek akarata ellenére kicsúszott a száján a könyörgés:

– Kérem siessenek!

– Sietni? – Az orvos hangja furcsán csengett. – Mrs. Jarvis, kinézett ön az ablakon?

– Nem. – Automatikusan kipillantott. A kertben fehér köd gomolygott, és ahogy figyelte, egyre vastagabbá vált. – Köd… – Egy pillanatra elhallgatott, hogy uralkodni tudjon a hangján. – Úgy látszik, köd lesz.

– Lehet, hogy ott köd lesz, de nálunk a völgyben már olyan, mint egy takaró. Fél méterre sem lehet látni. Ma hajnalban nem lehet sietni.

– Ó, de…

– Amilyen gyorsan csak lehet, ott leszünk – nyugtatta az asszonyt. – Csak azt akarom közölni, hogy nem érünk oda hamar. Mennyi a kislány láza?

– Nem tudom, nem mértem… – Elhessegette azt a gondolatot, hogy a lázmerő a Dower-házban van, az orvosságos szekrényben. Ezt nem mondhatta meg, nem magyarázkodhatott. – Itt nincs lázmérőm. De magas láza lehet, kérem, siessenek!

– Küldöm a mentőket – mondta. – Mialatt felöltözöm, elindulhatnak. Egyikünk csak odaér. Ha ők érnek előbb oda, ne várjanak rám. Ha nem találom ott magukat, egyenesen a kórházba megyek. Közben a gyerek orvosi ellátásban részesülhet. Lehet, hogy az egyikünk egy órán belül is ott van.

– Egy óra?! – kétségbeesett. – De…

– De lehet, hogy később. Maga, Mrs. Jarvis, még nem látott ilyen borsópürészerű ködöt, mint amilyen nálunk van?

– Nem. – Halványan emlékezett egy quebecki újságban látott képre, amelyen egy emeletes londoni autóbusz lámpást tartó vezetőt követett. Mindketten lépésben haladtak.

– Sietnie kell – könyörgött, mintha sürgetése áthatolhatott volna a ködön. – Sandy annyira szenved. Talán nem bírja ki egy óráig… – Fejében számok futottak össze. Egy óra, talán két óra, míg a mentő a Dower-lakhoz ér, ehhez még egy vagy két óra vissza a kórházig… És Sandy? Mi lesz ezalatt Sandy-vel?

– Átfúródhat – suttogta. – Peritonitis… ő még olyan kicsi… csak nyolcéves…

– Amilyen gyorsan csak tudunk, ott leszünk – szólt az orvos fáradtan, megértően, de hangjának ingerültségét hangsúlyozva. Egy hisztériás anya cseppet sem javít a helyzeten.

– Tudom, tudom – felelte –, de… én mit tehetek? – tette fel az örök, reménytelen, megszokott kérdést, amelyet az orvos más laikusoktól már annyiszor hallott.

– Tartsa melegen, és fektesse kényelmesen. – A sokszor elmondott szavak gépiesen csúsztak ki a száján. – Próbáljon ön is pihenni. Nem segít, ha tönkreteszi magát. Amilyen gyorsan lehet, ott leszünk.

– Igen, köszönöm. Gondolja, hogy…? – De az orvos már letette a kagylót. Nem csoda. Fel kell öltöznie, értesítenie a mentőket és a kórházat, aztán a sűrű ködben vezetésre vállalkoznia. Nem volt idő telefonon keresztüli kézszorongatásra.

– Mami – most egy halk nyafogás. Talán kissé kevésbé piros az arca, kis ökle talán kevésbé görcsösen szorul össze? Kibírja-e Sandy azokat az órákat, amelyeknek a kórházba érkezéséig el kell telniök?

És tehetne ő valamit? Geneviève kétségbeesetten próbálta visszaidézni azokat az éveket – azt a pár évet, alig többet, mint kettőt –, amikor a csillogó kórházi folyosókat járta, hogy ápolónőnek tanuljon. De ez már olyan régen volt, az orvostudomány pedig azóta annyit változott. Be kellett volna fejeznie az ápolónőképző tanfolyamot, mielőtt hagyja, hogy Paul Jarvis magával ragadja.

Legalább időnként elsősegély-tanfolyamokon vett volna részt, hogy megismerkedjék a legújabb módszerekkel.

De már túl késő volt azon gondolkodni, hogy mit kellett volna tenni. Nem tette. És most talán a saját gyermeke fizet gondatlanságáért.

Odakint a köd derékmagasságig emelkedett a földről, elmosva a Dower-ház körvonalait; a pázsiton kissé magasabban ködfoszlányok úsztak át. Az emeleti hálószoba ablaka világos volt, valaki odaát fenn járhatott, vagy legalábbis ébren lehetett. Ettől azonban nem érezte magát kevésbé magányosnak.

– Mami… – A kimerült nyöszörgés gyengébb volt. Talán elalszik Sandy, ha a fájdalom kissé alábbhagy… vagy elveszti az eszméletét? Lehet, hogy vége a rohamnak? Vagy átmeneti enyhülés csupán, és a kin ismét visszatér, hogy még hevesebben szaggassa a kicsiny testet, mint azelőtt? Geneviève megérintette Sandy homlokát. A láz nem hagyott alább.

Az idő megállt. Órájára nézett. Még öt perc sem ketyegett el azóta, mióta az orvossal beszélt. Aligha hagyhatta még el a házat. Talán még mindig a kórházat próbálja hívni, hogy küldjék a mentőket. Hány mentőkocsi lehet egy ilyen kis kórházban? Talán csak egy. És talán ez az egy sincs ott, hanem valahol a vak ködben döcög, eltévedt…

Ebben az esetben az orvosnak kell ideérnie. Bár kényelmetlen lesz Sandynak a hátsó ülésen feküdni, bármilyen autója legyen is az orvosnak.

Paul Rolls-Royce-a a Dower-ház garázsában volt. Pénteken jött le azon a… titkárnőjével.

Talán elkérheti, ha nem érkezik meg a mentőkocsi. Ha Paul más ember lett volna, már bebugyolálhatták volna Sandyt, és úton lennének. De Paul ezen a vidéki ingatlanon csak hétvégi látogató volt, nem is túl gyakori hétvégi látogató. Amellett rendszerint üzletfeleit hívta meg hétvégi szórakozásra ide, nem ismerte sem a környékbelieket, sem a környéket. Még azt sem tudná, hol van a kórház, még kevésbé az odavezető legrövidebb utat.

És ha ő más nő lenne, akkor befejezte volna a tanulmányait, és használhatóbb lenne a jelenlegi helyzetben. Ha erősebb és határozottabb lett volna, ragaszkodott volna saját életéhez, ahelyett hogy érdeklődési körét Paul töltötte volna ki teljesen. De elnyelte őt Paul világának kavargó izgalma… és sok egyéb… A férje üstökösként való felszállásával az üzleti élet egén, azzal a könnyedséggel, amellyel – úgy látszott – vállalatokat alapított, tőkét vonzott és bizalmat keltett s a sikereivel mindenkit meghódított. Nem, nem ő volt az egyetlen, aki feladta saját világát. Izgalmasabb és kényelmesebb volt hagyni, hogy az üstökös elragadja, mint követni azt a hideg, magányos, nagyon távoli és nagyon kicsiny csillagot, amely valaha a sajátja volt.

– Mami… – Sandy rémülten és szenvedve nyitotta fel ismét a szemét.

– Az orvos útban van – próbálta Geneviève vigasztalni. – És a mentők is. Ott leszünk rövid időn belül a kórházban…

– A hang elhalkult. – Nagyon hamar.

– De nekem most fáj – magyarázta a szomorú, türelmes hangocska. – Nagyon fáj.

– Akkor most segítünk – akart Geneviève bizakodónak hangzani.

„Tartsa melegen, fektesse kényelmesen” – mondta az orvos. Sandy még egyet nyögött, és Geneviève kétségbeesetten rohant a konyhába. Melegvizes termofor. Nem nagy dolog, de talán csillapítani lehet vele a vakbélgyulladást, amíg a mentők megérkeznek.

Ha legalább az ápolónői tanfolyamot folytatta volna…

De most már késő volt ezen sajnálkozni. Felgyújtotta az ajtó melletti kapcsolót, világosság árasztotta el a konyhát, és kiharcolta útját a fokozódó ködben, hogy gyenge fényét az éjbe sugározza.

Harmadik fejezet

Még most, amikor a bokrok alatt kuporgott, nem tudta egészen elhinni, hogy sikerült. Fülét még mindig az üldözés hangjaira hegyezte. szemét a gomolygó ködbe meresztette, hogy meglássa a megtorlók árnyékait. Hogy tüdejének zihálását csillapítsa, miközben a puha nedvességet nyelte, közelebb simult a földhöz; azon igyekezett, hogy egyetlen izmát se mozdítsa, és mint a róka, inkább a fagyos mozdulatlanságot választotta, hogy a rá vadászóktól megmeneküljön.

De senki sem vadászott rá – ez volt az egészben a legszebb. Annyira szép, hogy még akkor is alig tudta elhinni, amikor minden egyes, csendben múló pillanat ennek igazát bizonyította. Megtette. Annak elviselhetetlen tudatában, hogy előtte még keveseknek sikerült. És azoknak, akiknek sikerült, segítőik voltak. Vagy kint, vagy bent, vagy mindkét oldalon.

De ő egyedül tette meg. És sikeresen. Megszökött a dartmoori fegyházból.

A hideg éjszakai köd ellenére belsejében a meleg gyenge sugara égett. Azt mondták, hogy nem lehet megtenni. De megmutatta nekik. És mielőtt megtette, még sok egyebet is megmutatott nekik.

Előrelátás, az volt a fontos. Magához szorította a plasztikzsákba burkolt csomagot, amelyet rövid ideje ásott ki mocsárbeli rejtekhelyéről. Előrelátás. Még akkor is, amikor azt hitte, sohasem foghatják és ítélhetik el, még akkor is elég előrelátó volt ahhoz, hogy összeszedjen vagy fél tucat fegyvert, és megfelelő mennyiségű lőszerrel együtt gondosan csomagolva elássa a mocsárban különböző, de könnyen megjegyezhető rejtekhelyekre. Arra az esetre, ha…

És a kések is… igen, a kések. Bár a szép, fénylő tárgyakat sajnálta elásni, most boldog volt, hogy minden csomagba tett kést.

Még ha a jövőben nem is lesz szüksége a többi csomagra, nem elveszett befektetés. Még. mindig eladhatja a többieknek… vagy azt, hogy hol találhatók. Sok olyan ember volt Dartmoorban, akik semmi körülmények között sem terveztek több időt ott tölteni, mint amennyit okvetlenül szükséges, és akik jól megfizetnék, ha tudnák, hol találhatnak megfelelő eszközt a szabaduláshoz.

Akár lesz alkalma használni, akar nem.

Az volt a szép, hogy még mindig öt fegyver és kés hevert elásva a mocsárban, öt esetleges jövedelmi forrás. Közben az, amelyet a kezében szorongatott, előrelátásának értékét bizonyította.

Előrelátása és az alkalom kihasználásának képessége volt segítségére a menekülésben, és most a szabadulás útját jelezte. Hirtelen felismerte a menekülés lehetőségét, és kihasználta, még akkor is, amikor tudta, hogy kevés az esélye. Mégis volt.

Eddig minden rendben. Most ennivaló és ruha kell meg az, hogy elmeneküljön az országból. Ez azt jelentette, hogy a tengerpart felé kell vennie az útját, és keresni valakit, akinek egy kis hajója van. Egy kis hajója és még kisebb bátorsága, amikor szembekerül egy elszánt, fegyveres emberrel.

Mennyire volt most a tengerparttól? Milyen irányban menjen?

A köd sűrű és nyirkos volt. Zavaró ott a hold az égbolton. Különös, majdnem nyomasztó, hogy amikor a földhöz. közel még fél méterre sem lehet ellátni, a hold és a csillagok ragyogjanak.

A ködöt nem vette bele számításaiba. Talán neki dolgozik, talán ellene. Ebben a pillanatban semleges volt. Mivel szökését valószínűleg másnap reggelig nem veszik észre, akadályozhatja üldözőit, de akadályozhatja őt is.

Most azért már szabadabban lélegzett. Nem pihent, még nem pihenhet. Majd ha fülébe idegen nyelv hangjai csengenek, szemébe olyan nap süt, amelyet nem árnyékolnak be az angol felhők… vagy a köd. De már hitt a megmenekülésben, érezte, hogy folytatni képes, és a többit is megteszi. Szabad lesz, és elér az üldözés lehetőségének határain túlra, olyan országba, amelynek nincs kiadatási egyezménye Angliával, bármilyen bűnt is követett el valaki.

A köd hirtelen körülvette, és olyan sötét, vastag zsákba burkolta, hogy még gondolkodásárak fonalát is veszélyeztette. Köhögött, elnyelte a köhögést, ismét köhögött, amikor a fanyar köd a torkába hasított. Aztán megremegett.

Hideg volt, fene hideg. Felöltőre volt szüksége. És valami jó erős italra. Mikor ivott utoljára? Nem érdemes rágondolni. Ismét megremegett. A jelenre kell összpontosítania. A következő lépésre… és az utána következőre. Ismét egy remegés.

Hát először a meleg. Aztán étel, ital, ruha és a tengerpart… nem, a sorrend nem fontos, de elég gyorsan egymás után, bármilyen sorrendben. De hol? És mikor? És milyen gyorsan?

Mintha éles nyíl hatolna át a sűrű ködön.

Előtte valahol egy házban fény gyulladt fel.

Egy ház. A közelben. Felemelte a fejét; forrását kutatva a gyenge fény felé pislogott. Egy nagy ház. A fény az egyik emeleti ablakból jött… nagy, széles ablakból, amely alatta és fölötte levő szintekre utal. Nagy, gazdag ház.

Mások is voltak ébren, és öntudatlanul megosztották vele a vak, nedves éjszakát. Erős, gazdag, hatalmas emberek, melegben, biztonságban a nagy ház védelmet nyújtó falai közt, mialatt ő itt kinn a ködben reszketett.

A meleg, fényes sugár hatása alá kerülve öntudatlanul közelebb kúszott a házhoz.

Hirtelen másik fény is hatolt a ködbe. Megriadt és visszahúzódott.

Nem, nem reflektorfény, nem őt keresik… még nem. Amellett túl messze is volt a fénytől ahhoz, hogy észrevegyék őt, túl messze a szirénáktól, hogy meghallja a riadót. Túl messze mindentől. Biztonságos távolságra. Mindenesetre távol.

A fény csak fény volt. Egy másik álmatlan ember egy másik szobában egy másik lámpát gyújtott meg. Nem volt közük hozzá. Mások élik a saját életüket, és mit sem tudnak létezéséről. Még nem.

Ez a fény alacsonyabbról jött, mint a másik. Kisebb, szerényebb házból.

A magasabb és az alacsonyabb fénysugár bevilágított a ködbe, keresztezte egymást, mégsem találkozott. Megvilágította az alattuk mozgó ködöt, amely az ablakokat elválasztó füves térségen kúszott keresztül. Tágas tér terült el a két ház között, de nem volt sem sövény, sem kerítés. Ez azt jelentené, hogy ugyanahhoz a telekhez tartoztak? A tulajdonos és a személyzet háza talán?

Aztán ismét elindult. A házak meleget jelentettek, ételt, ruhát. Melyiket válassza?

A kisebb házban ismét kigyúlt egy fény. Nyugtalan, mozgolódó emberekre utalt, akik készek arra, hogy különös zajok forrását kutassák a ház másik részében, és beleütközhetnek egy behatolóba. Nem volt felkészülve küzdelemre… még nem. Majd ő dönti el, mikor jön el az összecsapások ideje és helye.

Ezért aztán a nagy ház megfelelőbbnek látszott céljaira. Olyan házba, ahol sok szoba van, csöndben és észrevétlenül besurranhat valaki. Nagy térségben több a lehetőség hadmozdulatokra, pár lépéssel megelőzhet valakit, aki furcsa zajok felderítésére indul – ha a zaj alulról jön. A fény a felső hálószobákból világított, valaki felkelt, és talán a fürdőszobába ment. Vagy nem tudott aludni, és olvasásra határozta el magát. Minden valószínűség megvolt arra, hogy a felső emeleten marad, és reggelig nem veszi észre, hogy valaki a földszintre behatolt.

Lehet, hogy a földszinten alszik a személyzet, de az ilyen régimódi házban a cselédség szobái a legfelső szinten vannak. Még valószínűbb, hogy a cselédek egyáltalában nem laknak a házban, és ott alszanak a kisebbikben, ahol valaki nyugtalanul járkál.

De konyha biztosan van a nagy házban. A földszinten, esetleg az alagsorban. A konyha, ahol sok étel van és meleg. Ott feltankolhat, és aztán megvárhatja a megfelelő pillanatot, amikor felmerészkedhet a felsőbb szintékre, hogy ruhát váltson.

Vonzotta a fény. A köd örvénylő árnyainál sötétebb árnyék közeledett a Dower-ház felé.

Negyedik fejezet

– Mammiii… Mammii…

A forróvizes termofor kicsúszott Geneviève ujjai közül, és beleesett a mosogatóba. Volt Sandy sikolyában valami új, sürgető hang? Talán a vakbele most perforál?

– Megyek, drágám. – Felvette a termofort, és megtöltésére kényszerítette magát, bár remegő keze azzal fenyegetett, hogy erőfeszítéseit meghiúsítja, és kiönti a forró vizet, ahelyett hogy a termoforba töltené. Azért legalább hálás lehet, hogy a Dower-lak leltárában szerepelt termofor.

– Itt van – mosolygott le Sandyra, és hangját vidámmá, bizakodóvá próbálta csendíteni. – Most rátesszük ezt arra a haszontalan gyomorra…

– Nem – lökte el Sandy. – Nem. Túl forró. Meleg.

– Forrónak kell lennie, drágám. Erről van szó. – Elkapta Sandy ellenkező kezét, és becsúsztatta a termofort a takaró alá. – Engedd el magad, drágám. – Megsimogatta a lázas homlokot. – Pihenj. Szokd meg, azért van itt, hogy segítsen rajtad.

– Neeem – nyögte Sandy. – Neeem. – De az a fizikai erőfeszítés, hogy félrelökje a termofort, nyilvánvalóan túl nagy volt számára. Csak a fejét dobálta tiltakozásul ide-oda a párnán. – Neeem.

– Segíteni fog – mondta Geneviève kedvesen, meggyőzően. – Ez fog segíteni rajtad, drágám.

Az égő, nyirkos homlok egyre forróbbá vált. Adjon neki még egy aszpirint vagy kettőt? A lázat esetleg lenyomja, de vajon enyhít-e az igazi bajon?

Geneviève kétségbeesetten pillantott az ablak felé. Nem áltathatta magát tovább. A köd minden pillanattal sűrűsödött. Kevés a remény, hogy a mentők a sötét, vidéki utakon eltalálnak a Dower-lakba, és még kevesebb a remény, hogy biztonságban, időben visszadöcögjenek értékes rakományukkal a vidéki korházba.

– Maammi!… – A hang hisztérikus jajgatássá erősödött. Sandy nem igazán hitte, hogy a mami bármit is képes tenni a rájuk nehezedő lidércnyomás elűzésére, de nem volt nagyobb erősebb hatalom, akihez fordulhatott volna. – Mami… fáj. Annyira fáj.

– Igen drágám. Igen, tudom. – Geneviève tehetetlensége keserű tudatában ismét elvégezte a hiábavaló mozdulatokat: lesimította a párnát, elrendezte a takarót, fölösleges dolgokat mondott. – Rendben van, drágám. Minden rendben lesz. – Miközben azt gondolta, hogy lehet, hogy soha többé nem lesz semmi sem rendben.

Spontán enyhülés. A szavak ápolónői múltjából bukkantak fel. A „csoda” hideg orvosi magyarázata, amiről az érzékenyek, a vallási fanatikusok tudták, hogy térden csúszva elhangzott könyörgésökre Szent Anna látogatott el, hogy megtegye azt, amire az orvostudomány nem volt képes. Spontán enyhülés. Miért nem történhet ez most?

Sandy felsóhajtott és elaludt. Vagy elvesztette az eszméletét? Mindenesetre lehunyta a szemét, szabályosan lélegzett, és nem harcolt tovább az oldalához szorított termofor ellen. Meddig tart a haladék?

Geneviève reszketve lépett el az ágytól, mert nem mert egészen hinni olyan szerencsében, amely a lidércnyomást mindörökre eltávolítja. Aztán visszafordult, rátette reszkető kezét leánya homlokára, amely még mindig forró volt. Nagyon forró.

Mennyire forró? Visszahúzta a kezét. Valahol volt lázmérő, amelyből megtudhatta volna. Valahol… de nem itt.

A lázmérő a Dower-házban volt. Ott, ahová most nem mehet. Most nem. Ahol Paul van… azzal a nővel.

És itt volt Paul törvényes felesége és gyermeke. Kiűzve a Dower-lakba. A megtagadottak. A kirekesztettek. Vége a réginek, kezdődjék az új!

Geneviève remegve mélyet sóhajtott. Visszarántotta magát a hisztéria mezsgyéjéről. Ez nem vezet semmi jóra. Erőszakkal mozgásra kényszerítette magát, kiment a konyhába, hogy megtöltse a kannát és meggyújtsa alatta a gázt. Egy csésze kávé nem oldja meg problémáit, de segít. Átsegíti a sötét, félelmetes órákon, amelyek rá vártak a mentők megérkezéséig. A mentőknek meg kell érkezniök. Ellenkezőjére gondolni sem lehet.

Hagyta, hogy az apró feladat mechanizmusa lekösse, és egy pillanatra a biztonság érzete töltse el. Kinyitotta a konyhaszekrényt, és kivett egy csészét. Megtalálta a nescafés dobozt… Ne gondolj a Costa Rica-i szemes kávéra és a kávéfőzőre, se a porcelán kávéscsészére… Mindez a Dower-házban van. Egy másik élethez tartozik. Egy világ választ el tőle.

A jelenre kell gondolni… nem számít, mennyire nem kielégítő, mennyire veszélyes. Neki csak ez maradt. Egy parányi konyha a cselédek lakában. És Sandy.

Ennyi maradt a reményteli, boldog évekből, amikor Paul és ő fiatalok voltak, teljesen megelégedtek egymással, és olyan jövőt építgettek, amelyről sohasem álmodták, hogy ilyesmivé fajulhat.

A kannában felforrt a víz, és gőz szökött fel belőle hirtelen. Eloltotta a gázt és a vizet a csészébe öntötte. De mielőtt tejet tölthetett volna hozzá, Sandy ismét felsikoltott. Geneviève otthagyta a kávét, és felsietett.

Sandy halkan szipogott. Kihajította a termofort az ágyból és az most a földön hevert. Talán nem sokat használt.

– Az orvos útban van – csillapította Geneviève türelmesen. – Nemsokára itt lesz. – Mi az a nemsokára? Meddig bír ki Sandy ennyi kínt? És ő meddig bírja leánya agóniáját hallgatni?

– Nem kell az orvos – nyöszörgött Sandy haragosan. – Én… én a papámat akarom!

– Igen. – Miért is ne? Paul az apja volt, és elérhető távolságra tartózkodott. Miért ne oszthatná meg vele a felelősséget? Amiatt, ami köztük történt, nem szenvedhet a szegény kis ártatlan Sandy. Jöjjön, Paul, és legyen apa, ha már férj nem is akar lenni.

– Igen, drágám – egyenesítette ki Geneviève a vállát, és a telefon után nyúlt. Ezt a számot nem kellett megnéznie a listán.

– Igen, a papa jön.

Ötödik fejezet

Amikor a telefon röviddel azután, hogy a kagylót letette, megszólalt, azt hitte, hogy ismét Harlow. Megfordult és visszament. A kagylót feltépve felcsattant:

– Igen, mi van? – Nem is erőlködött azon, hogy a türelmetlenséget hangjában leplezze. Harlow-nak valami valóban fontos dolog is juthatott eszébe, vagy talán valami homályos célzást akart tudtára adni? Bármi van. Harlow legjobban az ostorpattogtatásra reagál.

– Paul. – Nem Harlow volt. Amikor a jól ismert hangot meghallotta, a szokott, nyomasztó bűntudatot erezte.

– Geneviève… – Lehalkította a hangját; tudta, hogy Lillian abbahagyja a csomagolást, mellé áll és hallgat.

– Mi van? – nézett Paul hitetlenkedve az órára. Képtelen volt elhinni, hogy az asszony még ilyenkor ébren van, és felhívja.

– Van valami baj?

– Igen, van. – A hang hirtelen védekező csengése megütötte. Felhívnálak egyáltalán, ha nem lenne baj? Geneviève büszke volt, talán túlságosan is büszke, de ilyen volt.

– Paul… Sandy.

Tudta, hogy ezt fogja mondani. Ez volt az egyetlen ok, amiért elfeledkezhetett büszkeségéről, megalázta magát, és telefonált.

– Paul… rosszul van Nagyon rosszul. Én… attól félek… – A hangja megtört. Hallotta, hogy mély lélegzetvétellel próbálja zokogását elfojtani, mielőtt tovább beszél.

– Beszéltem az orvossal. Küldi a mentőket. De talán nem érnek ide. A köd…

Paul röviden és vadul káromkodott, de nem könnyebbült meg a szavaktól. Lillian mellette állt, és most már együtt hallgatott vele, aranyhajú fejét az övéhez szorította, mintha ki akarná törölni emlékezetéből azt a sötétebb hajjal borított fejet, amely egykor szintén gyakran simult hozzá.

– Attól félek… – hangzott fel ismét Geneviéve hangja. – Vakbélgyulladásnak tűnik. Semmit sem tehetek, ő… ő az apját kívánja.

– Rendben van, megyek. – Nem nézett Lillianra. De mintha helyeslően bólintott volna. Vagy talán habozott, és az ő elhatározásra vart?

Letette a kagylót, és még mindig nem nézett rá. Megbénult a sors csapásainak összehalmozódásától, annak a sorsnak a csapásaitól, amely máskor annyiszor mosolygott rá.

– Rendben van – mondta Lillian. – Jusson eszedbe, hogy a helikopter útban van.

– Persze. – Az erő visszaköltözött belé. Kint a köd takaróként lepte el a tájat, és a földet valami alaktalan plazmaréteggel borította el. Kerekeken járó járművel elakadhatnak a ködben, rossz irányba fordulhatnak, és reménytelenül eltévedhetnek a csalóka sötétségben. De a helikopter a köddel cinkos föld felett repül, nem befolyásolják a talaj érzéki csalódásai. A helikopter – mint a bagoly – áthatolhat a sötétség rétegein, és felszállhat velük a köd fölé a világosságba és biztonságba.

– Telefonálok, amíg ott vagy – ajánlotta Lillian –, és megmondom, hogy készítsenek mindent elő a számukra. – Többes számban, sohasem egyes számban. De lehet-e Lilliant hibáztatni? Bűntudata még őt is megakadályozta abban, hogy rá gondoljon.

– A Nagy Ormond Street-i Gyermekkórház – mondta Lillian –, az lesz a legjobb. Készenlétben állnak sürgős esetek fogadására és beérkező helikopterekre. Leszállhatunk a Coram-mezőn, ott várhat majd a kórház mentőautója, hogy Sandyt bevigye.

Lillian tisztában van ezekkel a dolgokkal. A Mecklenburgh téren volt egy kis lakása, míg kényelmesebb nem lett számára a mayfairi szolgálati lakásba költözni.

– Milyen szerencse, hogy a helikopter mindenesetre útban van… – mondta Lillian. – Azt jelenti, hogy nem lesz késő.

– Igen – helyeselt, miközben az ajtó felé ment. – Nagy szerencse. – És az is szerencse, hogy engedett a nagy rábeszélő tehetséggel rendelkező eladónak, és megvette a Sikorsky 55-öt, amely elég nagy volt ahhoz, hogy az elnököt és az elnökség tagjait szükség eseten bárhová elvigye. Azt jelentette, hogy elegendő hely lesz további két utas számára, még ha az egyik végigfekszik is egy sor ülésen. Különös módon kifizetődött, hogy nem volt szűkmarkú.

– Mindent elintézek – kísérte ki Lillian a bejárati ajtóig, és ismét a kiváló elnöki titkárnő volt.

– Hálás leszek, ha megteszed. – Nevetségesen merev és hivatalos volt. Mindketten azok voltak, nem, mint akik… még nemrégen…

– Ó, milyen sűrű a köd – remegett meg Lillian a nyirkos levegőben, amikor kinyitotta az ajtót. – Inkább már most felgyújtom a teniszpálya reflektorait, mert eltévedsz, ha átmész a füvön. – Úgy remegett meg, mintha a ködnél valami még hidegebb és áthatóbb nyúlt volna utána.

– Menj be – mondta Paul. – Nem használ, ha te is megbetegszel. Amint lehet, visszajövök.

– Siess, kérlek – vált Lillian hangja olyan bizonytalanná és tünékennyé, mint a köd. – Ma éjjel valahogy más ez a mocsár. Nem vagyok biztos abban, hogy még mindig szeretem. Nem akarok… egyedül maradni.

Geneviève sem. Nem mondhatta ki gondolatait. Azt kívánta, bárcsak eszébe se jutott volna. Elhatározása már nem tűnt természetesnek. Ha mindkettőjüknek szükségük volt rá, mi az ő kötelessége?

Sandynél a helyem. Ebben a pillanatban ez volt a környező zűrzavarban a kötelesség iránya. A legártatlanabbnál, aki a legtöbbet szenvedheti el.

– Menj be – ismételte Paul. – Visszajövök.

Hatodik fejezet

Lillian figyelte, ahogy eltűnik a ködben. Mintha valami víz alatti alak úszott volna lassan át egy habos közegen, amelyet a teniszpálya reflektorai opálossá változtattak.

Legalább a szél nem fúj. Olyasvalami, aminek örülhet. Gyűlölte a vihart.

Hallotta Paul hangját, bár a szavakat nem tudta kivenni, tudta, hogy elért a Dower-lakba. A köd észrevehetően éppen úgy elnyelte a szavakat, mint ahogyan a látást elhomályosította. Hirtelen nem szerette a Dower-házat és a környező vidéket, úgy, mint régen. Más hely volt ez egy ködös novemberi éjszakán.

Felnézett. A helikopter se nem látszott még, se nem hallatszott. Mennyi időbe telik, míg ideér? Harlow állítólag már elküldte, amikor telefonált. De Harlow állításaiban nem lehet bízni. Lehet, hogy megvárta, míg kapcsolatba léphet a Dower-házzal, és meggyőződik róla, hogy Paul igazán ott van, nem utazott-e valami üzleti útra. Paul titkos üzleti útjai mindig szálka volt Harlow szemében. Még a gondolatot sem bírta elviselni, hogy lehetnek más ember életében olyan dolgok, amelyekről ő nem tud. Talán ezért reagált olyan éberen az intrika legkisebb észleléseire. Paul számára értékes szövetséges volt ellenségeivel szemben, de fárasztó kollégává vált. amikor a nyugalom arra késztette, hogy azoknak a dolgaiba is beleüsse az orrát, akik az ő oldalán állnak. Milyen boldog volt Harlow, amikor rájött Paul és az ő kapcsolatára.

Lillian ismét megremegett, és az ajtót becsukva maga után, beljebb lépett. Habozott, de aztán a bejárati ajtó fölötti lámpát égve hagyta. Ilyen ködben minden fény segítségére lehet a helikopternek a leszállásnál.

Még az alatt a rövid idő alatt is, amit az ajtóban töltött, csontig átfázott. A ház hátsó felén levő konyhába indult. Feltesz a kannában vizet, mielőtt telefonál Harlow-nak, és befejezi a csomagolást. Szüksége van egy csésze kávéra Paul is kíván majd, ha visszajön.

Alig ügyelve arra, amit tesz, automatikusan gyújtotta fel a villanyt minden szobában, ahol végigment. Soha nem vesződtek azzal, hogy a függönyöket esténként behúzzák. A Dower-lakból ide nem láttak, és ugyan ki más akart volna benézni? A szobákat, ahogy elhaladt, elöntötte a fény, de mintha az ablakoknál megtorpant volna, mintha kinn a köd túl áthatolhatatlan lenne ahhoz, hogy próbálkozzék. Mégis, minden kiszűrődő legapróbb fény is segíthet, hogy a levegőből megtalálják a Dower-házat.

Magának sem vallotta volna be azt, ami tudata alatt szintén ott volt: ha Paul visszanéz a házra a Dower-lakból, és meglátja a ködön át csillogó fényt, megmenekül a veszélytől, és visszatér a melegbe és a biztonságba. És hozzá.

Miután a konyhában és a kamrában is felgyújtotta a villanyt, megtöltötte a kannát, két csészét vett elő, utána meg egy termoszt. Bölcs dolog lesz, ha megtölti kávéval, és magukkal viszik. Az ember sohasem tudhatja, meddig tart majd az út Londonba.

De fel kell hívnia Harlow-t. Jobb, ha ő beszél a kórházzal Londonból. Közben azt is megtudhatja, hogy pontosan mikor indította el a helikoptert, és mikorra várhatják érkezését. Ha Harlow felismeri az igazi veszélyt, számítani lehet arra, hogy mindent elintéz.

Meggyújtotta a gázt a kanna alatt, és kisebb lángra csavarta. Mire végez a telefonnal, már talán forr is a víz.

Lillian ismét megremegett. Fönn át is öltözhet valami melegebb ruhába. Hosszú és hideg lesz az éjszaka.

Hetedik fejezet

Leguggolt, és felkészült arra, hogyha a köd felszáll és áttetszővé válik, előreveti magát, és a földre fekszik. Megismerte a reflektor fénycsóváját, és egy kétségbeesett pillanatig azt hitte, hogy valahogy visszament azon az úton, amelyen jött, és ismét szökése helyén van. Idegei megfeszültek, és a becsapott dühnek arra az egyre növekvő hangerejű sikoltására vártak, amellyel a szirénák tudtára adják a világnak menekülését.

De csak egy kinyíló ajtó tompa kattanását hallotta és beszédhangok halk mormogását. Közelebb került a nagy házhoz, mint gondolta. Szerencse, hogy nem éppen most próbált behatolni. Más dolog volt a világosság egy emeleti szobában, de arra ki gondolt volna, hogy normális emberek ebben az időpontban fenn legyenek?

És ugyan miért? Rájött, hogy nem éppen szakértő abban, hogy a normális emberek tulajdonképpen mit is csinálnak, de azt alig hitte, hogy hajnal előtt ködben szoktak volna mászkálni. Ilyenkor rendszerint ágyban voltak és aludtak… kivéve, ha baj volt.

Lehetett ő a baj oka? Lehet, hogy felfedezték a szökését, a rendőrség feltelefonálta a félreeső helyek lakóit, hogy felkészítse őket egy veszedelmes bűnöző szabadon létére?

De ott az a férfi és a nő csak ácsorgott a bejáratnál, és gyorsan, de nem rémülten beszéltek. Nem néztek a ködbe, mint ahogyan akkor tettek volna, ha félnek, hogy onnan valami meghatározhatatlan veszély közelíthet feléjük.

Nem, amikor felemelték a fejüket, egy irányba néztek csupán, a felé a kisebb ház felé, ahol szintén égett a villany ebben a szokatlan időpontban. Ott lehetett aggodalmuk oka.

Óvatosan egyenesedett ki, és még mindig kissé meghajolva előrement. Ha elég közel tud férni hozzájuk ahhoz, hogy meghallja, mit beszélnek, talán megtudhatja, hogy még hányan vannak a házban. És milyen fegyvereik vannak – ha egyáltalán vannak – a nem kívánt látogatók fogadására.

Visszajövök – hallotta a férfit, mielőtt a kis ház felé indult. Az asszony az ajtóban maradt, haját a köd arany dicsfényként vette körül, és homályba vonta szorosra húzott pongyolája széleit. Igen, talán érdemes hozzá visszajönni.

De vajon miért ment el tőle a férfi egy ilyen éjszakán? Kíváncsian habozott, hogy a férfit kövesse-e, vagy a nő közelében maradjon-e.

Mialatt figyelte, az asszony megremegett, és a bejárati ajtó feletti lámpát égve hagyva, bement a házba. Miközben habozott, észrevette, hogy ahogyan halad, mindenütt felgyújtja a villanyt. Követhette lépteit a bejárati ajtótól kezdve a ház hátsó feléig, valószínűleg a konyháig.

Ez feleletet adott arra, amit tudni akart. Az összes villanyt felgyújtani: egyedül hagyott asszony reakciója. Nagyon is leleplezte magát. Mintha a fény valami védelmet nyújtott volna! Rendes körülmények között talán nyújtott is, de ma éjjel nem voltak rendesek a körülmények.

Kíváncsisága felébredt, és megfordult, hogy a férfit kövesse. De ő is „visszajövök”-et ígért a kivilágított háznak.

A köd elnyelte lépteinek hangját és minden zajt, ami a követéssel járt. Sietett, hogy utolérje a férfit, de annyira reszketett, hogy fogai vacogni kezdtek. Szorosan összezárta a száját, hogy a vacogást megszüntesse. Nemsokára, nemsokára megengedheti magának, hogy behúzódjon a ház melegébe és oltalmába. De először kicsit jobban meg kell ismerkednie azzal a helyzettel, amibe pottyant.

A férfi megállt a kis ház bejáratánál, kezét gépiesen zsebébe mélyesztette, azzal a mozdulattal, amellyel a kulcsot szokták keresni. De pillanatnyi habozás után aztán üresen húzta ki a kezét, és megnyomta a csöngőt. Érdekes. Elfelejtette a kulcsot? Vagy volt valami oka, amiért nem használta? Még ebből a távolságból is sugárzott a zavartság az ajtóban álló alakból.

Az ajtó lassan kinyílt, és a mögötte égő lámpa sötét hajú asszonyt világított meg. Sötétvörös, meleg pongyolát viselt, és belőle is áradt a zavar.

– Örülök… hogy eljöttél, Paul. – A hangja halk volt, a hallgatózó férfi alig értette a szavakat.

– Persze hogy eljöttem – hangzott a férfi hangja erősebben, de semmivel sem határozottabban. – Azt gondoltad, hogy nem jövök?

Mohó alak. Minden házban egy asszony. Két ház – két asszony. És mellette még mi? Mialatt más szegény ördögnek semmije sincs, és egyedül van, és fázik meg reszket kinn a vak ködben. De már nem sokáig!

– Paul… – Az asszony hátralépett és beengedte a férfit. Lassan, talán habozva, de megtette. – Paul, félek. Egyre rosszabbul van. Ó, Paul, annyira félek!

– Rendben lesz. – A férfi félszegen kinyújtotta a kezét, mintha meg akarná veregetni a nő vállát, talán még át is akarta ölelni. De a nő hátrált, és még ügyetlenebbül eltolta a férfi kezét.

– A mentők sohasem érnek ide ebben a ködben – kiáltott az asszony némi szemrehányással a hangjában. Átnézett a férfi válla fölött, tekintetével próbált áthatolni a tömör fehér ködön, amely beborította a világot. – Semmi sem érhet ide ilyen ködben. És Sandy…

– Sandy jobban lesz. – A férfi hangja most határozott és erőteljes volt, mintha egy számára biztonságos talajra érkezett volna az ingoványról. – Útban van egy helikopter. Elvisszük innen, és pár órán belül Londonban lesz, biztonságban.

Az ajtó becsukódott mögöttük, és elvágta a megnyugtató szavakat. De a hallgatózó már eleget hallott.

Helikopter… Ez megmagyarázza a mindenütt felgyújtott villanyokat. A helikopter leszállását biztosító fények a ködben. És a felszállását. Fel a… szabadságba.

A fenébe Londonnal! A helikopter átviheti őt a Csatornán. Jobb, sokkal jobb, mint egy csónak. És gyorsabb.

Itt a szerencséje. Már nem reszketett. Az elégedettség hulláma fizikailag és lelkileg is átmelegítette. Rövidesen kimászik ebből az egészből, megszabadul az üldözéstől, és elkezdheti a már oly régen tervezett új életet. Amint a helikopter megérkezik.

De készenlétben kell lennie. Készenlétben várakozni. Ez azt jelenti, hogy vissza kell mennie a nagy házba. Ahonnan minden fény jeleket ad le. Ott fog a helikopter leszállni. És mielőtt leszáll, talán szerezhet némi élelmet.

Hátat fordított a Dower-laknak. Nem volt ott már semmi, ami érdekelte, és visszafelé indult a nagy házba.

Nyolcadik fejezet

– Helikopter. – Geneviève lassan hátrálva beengedte Pault az előszobába, és becsukta az ajtót. Arcán felcsillant a remény. Úgy tűnt, hogy ez egyszer a férfi valamit helyesen cselekedett. – Ilyen gyorsan?

– Már amikor telefonáltál, útban volt. – Megvetette a kényelmes megoldást. Miért legyen hálás neki az asszony olyasmiért, amit nem tett? – Fontos üzleti tárgyalásom van holnap korán reggel Londonban. Útközben leteszünk téged és Sandyt a kórháznál.

– Persze – sütötte le szemét az asszony.

– Mindig a fontos üzleti tárgyalások. Semmi sem változott, Paul.

Pedig egy csomó dolog megváltozott, vagy a változás útján volt, ezért van most itt. De nem volt itt a vita ideje, vagy hogy az asszony arra emlékezzék: ha a dolgok nem változtak volna meg, akkor most Montrealban lennének, Sandy pedig a kórházban, hozzáértő orvosi kezekben. De talán emlékeznie sem kellett. A gondolat ilyen pillanatokban sohasem volt túl messze tudatától.

– Hogy van Sandy?

– Gyere, nézd meg magad. – Geneviève előrement a lépcsőn. – Téged hívott. Talán… most, hogy itt vagy, jobban lesz.

Volt valami vádaskodás ebben a megjegyzésben? Amiért ő nem volt itt „mindig”? Vagy csak bűntudata érzett ki rejtett célzást minden megjegyzésből? Ez a kezdet, vagy talán akkor kezdődött, amikor először vette észre Lilliant, és attól félt, hogy Geneviève gyanakodni fog? De meddig kell ennek az érzésnek tartani még? Most, hogy az egész ügy a tisztázás útján haladt, a bűntudat érzésének el kell tűnnie, meg kell szűnnie és lehetőséget adni számára, hogy éljen.

– Papa – Sandy szempillái felfelé fordultak, és a gyerek mosolygott. Apja felé fordult, megpróbált felülni, de majdnem ugyanabban a pillanatban fogta el a kín, és arca eltorzult. Nyögve esett vissza a párnára.

– Halló, szívem. Mi a baj? – Próbált nyájasságot erőltetni a hangjába, de elfogta belül valami, és a kis arc rándulásával együtt megcsavarta, mintha annak fájdalma az övé is lett volna.

– Nem tudom – suttogta Sandy. – De fáj. Ó, papa, rettenetesen fáj.

– Hát most – térdelt le az ágy mellé, és megfogta a kis kezet. Forró és nedves volt, és szorosan fogta az ő kezét. – Valamit teszünk ellene, ugye?

– Igen. – Olyan bizakodó volt a kislány szeme. Túl kicsi volt még ahhoz, hogy tudatában legyen apja teljes tehetetlenségének ebben a helyzetben. Szerinte a papa még mindent el tud intézni.

– Azt hiszem, elviszünk Londonba – mondta megnyugtatóan. – Ott kényelmesebb lesz neked a szép kórházban; sok kedves orvos és ápolónő vesz majd körül, akik tudják, hogy mit kell tenni, és segíteni tudnak rajtad.

Felnézett, és hirtelen megpillantotta a fájdalmat Geneviève szemében. Eddig nem jutott eszébe, hogy az asszony bármiben vétkesnek érezheti magát. De most eszébe jutott, hogy Geneviève – amikor megismerte – ápolónői tanfolyamot végzett. De aztán, amikor összeházasodtak, feladta a tanulmányait, őszintén szólva, különösebb rábeszélés nélkül.

Azt akarta, hogy felesége elkísérje üzleti útjaira és azokon a vacsorákon, amelyeket üzletfelei tiszteletére adott, háziasszonyként szerepeljen. És most a gyermekük beteg, az asszony pedig önmagát vádolta, hogy nem tud helytállni.

– Ez szakembereknek való – próbálta feloldozni az asszonyt. Még ha el is végezte volna a tanfolyamot, és ápolónő lett volna, akkor sem tudott volna többet tenni. Sebész kellett ide. Talán csak nem gyötri magát azzal az illúzióval, hogy ha még tovább tanul, orvos lehetett volna belőle vagy akár sebész? De – és ezt jól tudta – az önvád nem ismer határokat.

Geneviève visszafojtotta lélegzetét. Tehát akkor Paul is azt hiszi, hogy vakbélgyulladás? A diagnózist ő állapította meg, a telefonban is ezt mondta, de most mégis ijesztő volt, amikor más is megerősítette, még ha az a másik szintén laikus volt.

– Mit gondolsz? – simogatta Paul Sandy kezét hízelegve. – Helikopteren fogunk utazni.

– Mikor? – A figyelem felvillanása, az érdeklődés szikrája kissé elhomályosította arcán a fájdalmat, amikor az újdonság elterelte egy pillanatra a figyelmét.

– Most már bármelyik percben. Útban van. Nemsokára meghallod, ahogy egyre közeledik. – A kislány szeme a fájdalommal vívott harctól fáradtan lecsukódott, és lassan elmerült az… álomba… az eszméletlenség-be. Paul méhzümmögésig halkította le a hangját.

– És a teniszpályán fog leszállni. Szerencse, hogy leszedtük a hálót. – A kis vidámságnak nem volt visszhangja. Sandy kezének szorítása gyengült. Gyorsan, de egyenletesen lélegzett. Mindnyájan kaptak egy kis haladékot a fájdalomtól.

– Mikor kezdődött? Mióta van így? – Paul gyengéden lefejtette magáról a gyermek kezét, és szembenézett Geneviéve-vel. Amikor ilyen probléma merült fel, úgy érezte, hogy ismét szembenézhet vele.

– Fél órája? Háromnegyed órája? – Türelmetlenségében, hogy még egy ilyen egyszerű kérdésre sem tud megfelelni, megrázta a fejét. – Aludtam. Amikor hívott, akkor ébredtem csak fel. Nem néztem rögtön az órára. Mi lett volna a különbség? Olyan hirtelen történt…

– Rendben van. – Észrevette, hogy ugyanazon a nyájas hangon beszél vele, mint Sandyvel. – Nem számít. Talán ha felébred, jobban lesz. Ilyesmi gyakran hirtelen jön, és éppen úgy el is megy. Lehet, hogy megtévesztő szimptómák…

– Még ha jobban lesz is, nem biztos, hogy úgy marad – szakította félbe Geneviève riadtan. – Ugye, nem hagysz itt minket egyedül?

– Persze hogy nem! – Élesebben válaszolt, mint ahogyan akart. Látta, hogy Geneviève elpirul, és tudta, hogy az ő arca is lángvörös.

Voltak olyan szavak, amelyeket sohasem kellett volna egymáshoz vágniok. Most, még ebben a helyzetben is olyan jelentéseket éreztek ki egymás szavaiból, amelyeket jobb volt nem túlságosan boncolgatni.

– Le tud szállni a helikopter ebben a ködben? – kérdezte Geneviève szelíden.

– Felgyújtottuk kinn a reflektorokat. Nem lehet semmi baj.

– Oui – mondta Geneviève. Elgondolkodott-e vajon a többes számon? Felismerés vagy emlékezés volt-e, hogy most a többes szám már más jelentőséget hordoz. Már nem Paul és Geneviève volt, hanem Paul és Lillian.

Senki sem volt hibás, de most már úgy volt.

– A pilótánk a lehető legjobb. – Paul a többes számot most más viszonylatban használta: a cég viszonylatában. – Az AngAm nem sajnálta a pénzt, hogy megszerezze. Le tud tenni egy helikoptert az Északi-tengeren egy olajfoltra, egy zsebkendőre vagy egy hegyoldalra. És egy szép nagy, kettős teniszpálya ünnep lesz számára, akár van köd, akár nincs.

Geneviève gyengén mosolygott, érezte a férfi erőfeszítését, hogy jobb kedvre derítse. A mosoly, bár nem ért el a szeméig, derekas munka eredménye volt.

– Felhívom a házat – mondta a férfi. – Talán van valami hír, hogy mikorra várhatjuk a helikoptert. Közben felöltöztetheted Sandyt.

– Most? – kérdezte Geneviève, és az alvó gyerekre nézett. – Felébreszteni? Jobb, ha alszik.

– Amíg lehet, hagyjuk. – Ismét a többes szám. Most Paul és Geneviève volt, mint régen. Ügy rázta meg a fejét, mintha ki akarná tisztítani. – Ezért akarom tudni a körülbelüli érkezési időt.

De a vonal foglalt volt. Lillian bizonyára még Londonnal beszél, megpróbálja elmagyarázni Harlow-nak, hogy mi történt, vagy talán a kórházzal intézi az ügyeket. Nem kapott vonalat.

A harmadik kísérlet után már remegtek az idegei. Nem volt képes Geneviève figyelő szeme előtt maradni. Hang nélkül lecsapta a kagylót.

– Nincs értelme. Vissza kell mennem, és meg kell tudnom, hogy mi van. Lehet, hogy hirtelen közbejött valami…

– Ó, nem – hőkölt meg Geneviève.

– Talán nincs semmi. Nyugodj meg. Ha Sandy felébred, vagy ha nem, akkor is próbáld meg felöltöztetni. Hideg éjszaka van. Ha lehet, takard be jól…

– Menned kell? – nyújtotta ki Geneviève könyörgően a kezét. Nem, nem a büszkesége hagyott alább; amikor szenvedő gyermekéről volt szó, Geneviéve-ben nem is volt semmiféle büszkeség.

– Sajnálom. Lehet, hogy a londoni vonal foglalt… vagy valami baj van a telefonnal. Tudod, hogy ködben néha előfordul. Meg kell állapítanom – Egyikük sem engedhette meg magának, hogy büszke legyen. Ha Sandyvel valami történik, az egymással eltöltött éveknek amúgy sem lesz semmi jelentőségük.

– Visszajövök – ígérte a férfi ezen az éjszakán másodszor.

Kilencedik fejezet

Lilliannak komoly megerőltetésébe került, hogy összeszorított fogait szétválassza, és könnyedén próbáljon beszelni. Harlow mindig ilyen hatással volt rá, és az igazgatóságon együtt eltöltött idő, amely alatt személyi kapcsolat alakult ki köztük, ezt még jobban elmélyítette. De nem adja meg neki azt az elégtételt, hogy észrevegye.

– Egész kis családi összejövetel van ott. – Harlow nem tudott ellenállni a gúnyos megjegyzésnek, mielőtt megígérte: – Felhívom a gyermekkórházat, és mindent elintézek.

– Nagyon kedves magától – mondta Lillian közömbösen.

– Igen. – Harlow nem vitatta. Nem tartozott a feladataihoz az ilyesmi… de semmi sem tartozott, amit ma éjjel tett.

– De nem tartja fel magukat, remélem?

– Harlow-t elfogta egy újabb, nagyobb aggodalmat okozó gondolat. – Még egy csomó dolgot át kell néznünk a gyűlés előtt. Ugye, csak leteszik a gyereket, és egyenesen idejönnek? Nem vesztegetik az időt azzal, hogy elkísérik a kórházba vagy hasonlóval?

Vagy valami hasonló ostoba érzelgősséggel – gondolta.

– Az anyja lesz vele – mondta Lillian.

– Mi egyenesen az irodába megyünk.

– Ááá! – Ez a kijelentés több mindenre választ adott, mint amennyit Harlow kérdezni mert volna. Lillian haragudott magára, hogy többet mondott a legszükségesebbnél, de nem akarta, hogy Paul érzéketlennek tartsa. Nem mintha egy ilyen vérszegény fadarab, mint Harlow, érzékelné a különbséget.

– Akkor rendben van – jelentette ki Harlow derűsen. – Legalább egy órára van szükségem, hogy megmagyarázzam neki…

Lillian nem hallgatta tovább, mert figyelmét elterelte valami földszintről jövő zaj. Paul ilyen hamar visszatért? Kiáltott volna neki. de akkor Harlow is meghallotta volna, ezt az elégtételt pedig nem állt szándékában megadni neki.

– Igen – helyeselt szórakozottan Harlow kérdő hangsúllyal feltett mondatára, bár a kérdést nem hallotta meg. Szemét az ajtóra szögezte, és Paulra várt. A földszinten most ismét csend lett. Tévedett volna?

– Jó, jó – mondta Harlow. – A helikopter félóra múlva vagy még korábban ott lesz. Ha mindnyájan felkészülnének a beszállásra, rögtön ismét felszállhatna. Szerintem az út egy óra Londonig. Talán tíz percbe telik, míg kirakják a gyereket a Coram-mezőn, aztán egyenesen ide. Mindent elintézek.

A földszintről nem hallatszott több zaj. Talán csak a ház recsegett? Nagy, régi ház volt. Amint itt lesz az ideje, több változtatást akart végrehajtani. Közben Harlow válaszra várt.

– Lehet, hogy kicsit tovább tart majd – mondta neki. – Itt a köd nagyon sűrű, majdnem áthatolhatatlan. Még tegyen hozzá egy félórát. A pilótának nehézségei lehetnek.

– Képtelenség. A köd fölött repül. Ez a pláne a helikopterben. – Harlow hangjából kicsengett az izgalom. Gyűlölt minden elképzelést, amely az általa kitervezettek meghiúsulására célzott, még mérlegelést sem engedett meg. – Carson kitűnő pilóta. Egy kis köd nem zavarja.

– Ha maga mondja… – Nem volt értelme Harlow-val vitatkozni. Talán még soha életében nem hagyta el a Cityt. Elképzelhetetlen volt, hogy szabadságra megy, mint a halandók szoktak. Fogalma sem volt arról, hogy milyen lehet a köd egy alacsonyan fekvő vidék és egy még alacsonyabban fekvő tengerpart között.

– Akkor várom magukat – fejezte be Harlow hirtelen a beszélgetést, hangsúlyozva, hogy fontosabb dolgai vannak annál, mint hogy az időt a munkaadója titkárnőjével pletykálkodja el. De talán igazságtalan volt Harlow-val szemben. Az a hír, hogy Paul felesége és gyermeke a Dower-házban vannak, megrendítette Harlow-t. (Azt nem tudta, hogy a Dower-lakban tartózkodnak.) Akkor, amikor már azt hitte, hogy tisztán látja a kapcsolatokat, csúszott ki lába alól a talaj. Harlow reménytelenül ódivatú volt. Számára Geneviève jelenléte a kibékülést jelezte; jó időbe telik, míg eszébe jut, hogy ez talán egy nagyon civilizált válás nyitánya. Addig is időre volt szüksége, amíg megemészti a hallottakat.

Lillian azon vette észre magát, hogy vonakodik letenni a kagylót, mintha az élet valamilyen fonalát engedné ki a kezéből. A távolról hallható búgás biztosította, hogy a köd mögött ott van a világ, de eltompította hallását minden, házon belül felhangzó zajjal kapcsolatban. Amikor rájött erre, távolabb tartotta a kagylót a fülétől, de még mindig nem tette le. Meggyőzte magát, hogy butaság idegeskedni, és figyelmesen hallgatott.

Túl nagy volt a ház, ez volt az egyik baja. Talán Pault meg lehet győzni arról, hogy eladja és másikat vegyen. Végül is ezt az ingatlant házasságuk elején Geneviève-nek vette első üzleti sikerei után. Az egész ház Geneviéve-et tükrözte, az ő ízlése szerint bútorozták és rendezték be Paul hozzájárulásával. Vagy Paul nem is figyelt oda?

Csak egy kanadai nőnek juthatott eszébe, hogy a Montcalm halála – legyen az bármilyen jó másolat is – megfelelően díszít egy családi fogadószobát. Ehhez képest az Ábrahám, völgye az ebédlőben fejlődést mutatott, de kétségkívül ez is kanadai ízlésre utalt, így örökké Geneviéve-re emlékeztetett.

A Montcalm halála megfelelőbb helyen lenne a citybeli gyűlésterem falán – különösen a rendkívüli közgyűlés után. Nem túlságosan finoman emlékeztetné legalább az elnökség egyes tagjait, hogy Paul Jarvis nagyobb ember annál, mint hogy támadni tudják. Ha egyáltalán a mai gyűlés után egyes tagok még az elnökségben maradnak. Az AngAm túl nagy, túl sikeres volt, és azok a szemek, amelyek egykor büszkén tekintettek Paul Jarvisra, most irigykedve figyelték, és az egykor segítségre kinyújtott kezek most mohón kaptak utána.

Talán az Ábrahám völgyé-t Geneviéve-nek lehetne adni. Még jobb lenne, ha az egész Dower-ingatlant ő kapná, akár úgy, hogy az ő nevére íratnák, akár Sandy nevére. Ez segítene Paulnak, hogy túltegye magát az önvádon, és része lehetne a vagyonelosztásnak is. És főleg lehetőséget adna, hogy egy új vidéki otthont vásároljanak; kisebb, barátságosabb házat, olyat, amely nem emlékeztetne az előző kastélyra.

HA… minden jól megy. Ha a helikopter pilótája megtalálja a Dower-házat, ha le tud szállni, és ismét fel tud szállni a ködben, és időben Londonban lehetnek ahhoz, hogy Paul megjelenjék, és ellenőrzést gyakoroljon a közgyűlés felett, amelyet azért hívtak össze, hogy őt kirekesszék.

És ha nem, lesz-e vajon Paulnak elegendő üzletbirodalma ahhoz, hogy egy vidéki ház luxusát megengedje magának?

Harlow-nak a citybeli AngAm épület tetején levő elefántcsonttornyából módjában volt lekicsinyelni a köd jelentőségét. De ha a köd elhanyagolható tényező, akkor miért zárják le a londoni repülőteret köd idején, és terelik el a beérkező gépeket más repülőterekre?

Ezt kellett volna megkérdeznie Harlow-tól, amikor telefonon beszélt vele. Miért jut az embernek ilyesmi túl későn az eszébe? A vonal szabad voltát jelző búgás heccelődve csengett a fülébe, és hirtelen ráébredt: miközben gondolataiba merült, még mindig kezében tartotta a kagylót.

Talán Paul telefonálni próbált!

Visszaejtette a kagylót a helyére, és ekkor kis, torokköszörülés-szerű hangot hallott, nem egészen csöngetést, de talán annak végét.

Ismét felvette, de most csak búgás hallatszott. Visszatette a kagylót, és várakozva állt. Csend.

Még várt egy percig, aztán eszébe jutott, hogy meggyújtotta a gázt, és a víz a kannában már felforrhatott. Ha cseng a telefon, lent is felveheti a mellékállomás készülékén, és közben megtöltheti a termoszt, és talán néhány szendvicset is készíthet.

Az ablakhoz lépett és kinézett. Semmi nyoma Paulnak. Bár ahhoz, hogy meglássa, nagyon közel kellett már a házhoz járnia. A világ alaktalan tömeggé változott, a táj semmiféle. jellegzetessége nem volt kivehető. Harlow bizonykodása éppen olyan bizonytalanná vált, mint a köd.

Le tud-e szállni a helikopter? De igazából nemigen volt választási lehetőségük: úgy kellett tenniök, mintha elhinnék, hogy le tud szállni.

Öntudatlan, apró sóhajtással fordult el Lillian az ablaktól, és indult lefelé.

Tizedik fejezet

Amikor a férfi besurrant az előszobába, egy pillanatra elfeledkezett az óvatosságról. A mindent elnyelő köd után az ajtó kattanása és lépteinek kopogása a parketten megriasztotta. Mintha a nehézségi erő hatott volna rá egy súlytalanság állapotában eltöltött idő után.

Nagyon óvatosan lábujjhegyre állt, és hangtalanul, az éles fényben pislogva ment végig az előszobán. Ösztönösen kutatott védelmet nyújtó árnyékok után, de sehol sem talált. Ha valaki megjelenne, ott találná a lépcső alján.

Fentről hangok mormogását hallotta. Vagy egy hang volt csupán? Talán telefonált. Tévedett volna abban a feltételezésében, hogy a szőke nő egyedül van a házban? Égett benne a vágy, hogy felemelje a fogadószobában álló telefonkészülék kagylóját, de nem merte. A felemelt kagyló okozta csattanás minkét beszélgető félnek elárulhatta volna, és mielőtt felér a lépcsőn, hogy a szőke nőt elhallgattassa, értesíthették volna a rendőrséget.

Elfogta az éhség. Ha egy kis szerencséje van, és ez a ház is olyan tervek szerint épült, mint a hozzá hasonlóak, akkor a ház túlsó felén megtalálja a konyhát. Órák óta – kivéve azt a darab csokoládét, amelyet a csomaggal együtt ásott el – semmit sem evett. Talán jó is volt, hogy az izgalom és a fáradtság elnyomta érzékeit. De most eszeveszetten éhes volt.

Az előszoba végén levő ajtó jobbra nyílt. Belépett a konyhába, amely mindenhonnan csillogó fehérséget tükrözött vissza. Elegendő ahhoz, hogy hóvakságot okozzon az embernek. Ilyen házban éppen ilyesmit vár az ember.

Pislogva nézett körül. Egy pillanat alatt meglátta a frizsidert. Nagy fehér alkotmány terpeszkedett a sarokban, és elégedett macska dorombolásához hasonló hangot adott. Átsietett a helyiségen, elfeledkezve a megőrzendő csendről a heves vágy miatt, amelyet érzett.

Nem volt úgy tele, mint ahogyan remélte. Talán csak hétvégeken tartózkodtak a házban. Olyan jellegzetes színű sült csirke maradéka volt benne, amely elárulta, hogy készen vették, egy liternyi tej, egy tálkában valamilyen salátaféle, három – valószínűleg kemény tojás és a hat másik szépen felsorakoztatva a frizsider ajtajában levő mélyedésekben, aztán egy darab sajt, vaj. Ez volt minden.

Elég volt. Miután valószínűleg sürgős távozásról lesz szó, aligha készítenek majd leltárt a hűtőszekrény tartalmáról. Az óvatossági rendszabályokat mégis be kell tartani. Levett egy tojást a tányérról, óvatosan a fémpolchoz ütögette, és leszedte a tojáshéjdarabokat. Jól sejtette, keményre volt főzve. Egy másik tojást is elvett, és a kettőt az ajtóban sorakozókból pótolta. Valószínűleg csak egy pillantást vetnek a frizsider belsejébe – ha egyáltalán kinyitják az ajtót –, mielőtt a helikopter megérkezik. Letépte a csirke combját, a maradékot a másik oldalra fordította, hogy a hiány ne legyen szembetűnő. A sajtból is letört, megfordította a tányért, és a hűtőszekrény hátsó oldalához tolta.

Mögötte erős sziszegés hangzott fel. Hirtelen megfordult, és fegyverét a hang forrására irányította. De csak a kannában forrt fel a víz. j Habozva a nevetés és a káromkodás közt, mindkettőt lenyelte. A gáztűzhelyhez lépett, és anélkül hogy eloltotta volna a gázt, amennyire csak lehetett, lecsavarta. Egy pillanatig vágyakozva nézett az asztalon álló csészékre, de ez időbe telt volna, ráadásul veszélyes is volt. Nincs vesztegetni való ideje, amikor fenn a telefonbeszélgetés bármelyik pillanatban befejeződhet, és a szőke nő ismét a házban mászkálhat fel-alá. ő hagyta a kannát a gázon, és vissza fog jönni a konyhába.

Habozva visszament a hűtőszekrényhez, kivette a fagyos tejet. Hideg, de tápláló – és elvihető. Ez volt most a legfontosabb szempont. Vagy hiányzik a tej, vagy nem. Ezt meg kell kockáztatni.

Becsukta a hűtőszekrény ajtaját, és körülnézett. Jó lenne kenyér is, de felesleges luxus. Kenyérdobozt sehol sem látott, arra meg nem volt ideje, hogy átkutassa a szekrényeket. Ettől eltekintve az a rövid pillantás, amelyet a ház lakóira vetett, elég volt ahhoz, hogy feltételezze: valamiféle fogyókúrát tartanak, és egyáltalában nem esznek kenyeret.

Fentről mozgást hallott. Természetfölöttien kihegyezett hallásával meghallotta a lépteket még a szőnyeggel borított padlón is. A telefonbeszélgetésnek úgy látszik vége volt, itt az ideje, hogy eltűnjön… pillanatnyilag.

A felé az ajtó felé indult, amelyet már kinézett a menekülés útjául. Tudta, hogy csak a pincébe vezethet. Leül majd a lépcsőkre, elfogyaszthatja az elemózsiáját, és vár a helikopterre, a következő lépés előtt. Egy darabig ellenáll majd a kísértésnek.

Mert egy ilyen házban biztosan van borpince.

Tizenegyedik fejezet

Geneviéve majdnem a férfi sarkára csukta az ajtót. Álljon ott és nézze, ahogy elmegy? Az az idő már elmúlt. Sokáig tartott. túl sok távozás, túl sok vasútállomás – még ismeretségük kezdetén is –, túl sok eltöltött óra a kikötőben, miközben várta, hogy a Szent Lőrinc folyón lecsorogjon a hajó, míg végül a hullámok elvitték szeme elől. Túl sok búcsúzás.

Végül azt vette észre, hogy Paul háta, amikor elmegy, ismerősebb számára, mint az arca, amikor felé közelít. Látogatásai egyre kurtábbak, távollétei egyre hosszabbakká váltak.

A nagyanyja akkor már halott volt. Ez volt Geneviève legnagyobb bánata. Marie nagymama megértette volna őt. Igaz, Marie nagymama még azokban az időkben óvta őt, amikor Paullal kezdett járni. Még annak árán is megértésre vágyott, hogy azt hallja tőle: ugye, megmondtam előre. Senki nem értette volna meg olyan jól.

– Angol? – rázta meg a fejét Marie nagymama aggodalmasan. – Akkor ez semmi jóra nem fog vezetni. El kell felejtened. Keress valakit a honfitársaid között. Angol férfi számára te mindig csak téli feleség leszel.

Mivel Geneviève egész életen át hallott Marie mama fiatalságáról, számításba vette az öregasszony előítéleteit. Talán mégis rá kellett volna hallgatnia. A történelemnek az a szokása, hogy megismétli önmagát.

Közvetlenül az első világháború előtt az akkor tizenéves Marie nagymama egy barátnőjével átszökött Kanada és az Egyesült Államok határán, azzal az elhatározással, hogy megcsinálja szerencséjét abban a leggazdagabb országban, amelyben köztudottan a pénz az utcán hevert.

De a valóság kiábrándítónak bizonyult, és Marie nagymama meg a barátnője megelégedtek annyival, hogy alacsonyabbrendű cselédként menedéket találjanak egy gazdag angol-amerikai textiles házában, akinek a massachusettsbeli Lawrence és Lowell városokban voltak gyárai és gyakran kelt át az Atlanti-óceánon, hogy – felesége és gyermekei nélkül – az angliai Lanceshire rivális textilgyáraiba látogasson.

Azt állította, hogy azért fontosak ezek az üzleti utak, mert tudni akarja, mit csinál a konkurencia, és megpróbálja elcsalogatni legjobb szakembereiket. Azaz olcsó munkásokat akar felfogadni az amerikai gyárakba, akkor, amikor az angolok gazdasági nehézségekkel küzdöttek.

Ilyen utazások után a kicsomagolásról jobb volt nem beszélni… főleg a háztartás nőtagjai előtt. Különös illatokkal és púderrel átitatott ingek, öltönyök zsebébe gyűrt csipkésszélű zsebkendők, két személyre szóló színházjegyek…

„És amilyen a főnök, olyan az alkalmazott” – mondta Marie nagymama sötéten.

Mert a munkások is vigaszra találtak az igazi otthonuktól távol eső országban. Különösen azok, aki Massachusettsből Lancashire-be, egyik országból a másikba akkor hajóztak át, amikor az egyik helyen nem akadt már munka, és a másik országban vállaltak munkát.

Téli feleség és nyári feleség a hozzájuk tartozó családokkal. Egyik sem gyanakodott a másik létezésére, vagy legalábbis nem érdeklődtek. A törvényesség csak örökség esetén fontos, a textilmunkások pedig nem hagytak hátra haláluk után semmit. Vándorló emberek, akik éppen olyan gyakran keltek át az óceánon, mint a mezőgazdasági munkások a határon, ha munkát kerestek. Amikor az egyik országban dolgoztak, úgy tartották el családjaikat, ahogyan tudták, amikor pedig a másik országban éltek, a hátrahagyott asszonyok mentek el textilgyárakba dolgozni vagy nagy házakhoz cselédnek.

Nem, jobb nem kérdezősködni. De mindenféle hírek kaptak lábra, a lányok siratták az évszak végén eltűnő és soha vissza nem térő férfiaikat. Az asszonyok soha nem tudták biztosan: feleségek-e vagy özvegyek, és hogy egyáltalán feleségek voltak-e? Egyes lányok mégis „kisétáltak” az éppen ott tartózkodó textilmunkásokkal, abban a biztos tudatban, hogy velük ez nem történhet meg, és szilárdan hitték, hogy az ő emberük szabad, független, és velük marad, vagy… visszajön hozzájuk.

De nem úgy Marie nagymama. Túl sok esetet látott, és az angolokkal szembeni francia-kanadai bizalmatlansága a tapasztalatok révén megerősödött. Hagyta, hogy a munkáslányok kinevessék külföldi gondolkodását, és „kanadai”-nak csúfolják; keményen dolgozott, takarékoskodott, és tekintélyes hozományt gyűjtött össze, amikor férjhez ment Étienne-hez, a favágójához.

Étienne-t röviddel a házasságkötésük után baleset érte, amikor a folyóban egy tönköt akart kivágni. Marie nagymama hozománya és a biztosítási összeg tette lehetővé, hogy egy kis fatelepet vegyenek, és ácsműhelyt nyissanak Quebeck régi városrészében. Az üzlet nőtt és virágzott, biztosította a család megélhetését és a gyerekek neveltetésének költségeit, Marie nagymamát és Étienne-t pedig a vidéki kispolgárság közé emelte. Ebből a magasságból Marie nagymama továbbra is bizalmatlanul figyelte az angolokat és életmódjukat, soha meg nem szűnve gyermekeit és unokáit azoktól a veszélyektől óvni, amelyeket az álnok angolokkal való bármilyen kapcsolat jelenthet.

Geneviève volt az egyetlen, akin nem fogott az óvás. És most ennek az árát kellett megfizetnie. Elkerülhetetlen a fizetség, mondta volna Marie nagymama szokásos fejcsóválás közepette.

Az emeletről nagyon halk sóhajtás hangzott. Geneviève megfordult, felsietett, de Sandy még mindig aludt, bár arcán árnyak suhantak végig, és a halk sóhaj is arra utalt, hogy fájdalma erősödik.

Ameddig csak lehet, hagyni kell, hogy aludjon. Akkor is lesz még idő a felöltöztetésre, amikor a fájdalom felébreszti. Minden pillanattal, amelyet a fájdalom tudata nélkül tölthet el, közelebb kerül a helikopter érkezéséhez, amely Londonba viszi a megfelelő orvosi segítséghez.

Amilyen halkan csak tudott, látott Geneviève a legmegfelelőbb ruhadarabok összeszedéséhez, hogy Sandy ébredésekor már készenlétben legyenek. Fontos a takaró, a teáskannát is fel kell megint tenni, hogy a termofort megtölthesse az útra.

Maaammmi nyöszörgött Sandy félig ébren, félig álomban.

– Ssss! – Geneviève hozzásietett és megsimogatta a homlokát. – Aludj, minden rendben van. Ne ébredj fel, ssss. Énekelek neked altatódalt.–Emlékszel, hogy mennyire szeretted, amikor kicsi voltál?

Frère Jacques, Frère Jacques, Dormez-vous, dormez-vous…

A helikopternek egész biztosan rövidesen meg kell érkeznie.

Tizenkettedik fejezet

Lillian kilökte a konyhaajtót, és hirtelen megtorpant, mert azt vette észre, hogy valami furcsa idegenkedés megakadályozza, hogy továbbmenjen. Pedig a konyha éppen olyan ragyogóan világos volt, mint ahogyan hagyta, de valahogy hidegebbnek tűnt. Talán a köd kúszott be kívülről, vagy Paul távollétében hatott az egész ház hidegebbnek, kellemetlenebbnek? Mintha a ház magába merült volna, hogy kizárja őt, felismerve benne a betolakodót.

Igen, határozottan Geneviève háza volt, és Geneviève-é kell hogy maradjon. Ő meg Paul majd új házban kezdik el a közös életüket… lehetőleg másik országban.

Korábbi elhatározásának megerősítése biztosabbá tette. Előrelépett, megpróbálta gondolatait a veszélyes vizekből elterelni, és igyekezett az előtte álló problémák megoldására és a feladatok ellátására összpontosítani. Ez kávéfőzésből, termoszmegtöltésből és szendvicskészítésből állt. Amikor megérkeznek, a Cityben még sokáig nem lesz nyitva egy étterem sem, Paul pedig nem vehet részt a rendkívüli közgyűlésen anélkül, hogy valamit ne egyen.

Kissé összeráncolt homlokkal haladt át a konyhán, de semmiféle elfogadható magyarázatát sem tudta adni egyre növekvő nyugtalanító érzésének. Talán Paultól hatott rá valami kisugárzás? Talán a kis Alexandrát rosszabb állapotban találta, mint képzelte? De akkor telefonált volna neki.

Vagy lehet, hogy ő maga aggódik a gyerek miatt? Alexandra rövidesen a mostohalánya lesz, előre kész tagja egy jövendőbeli családnak, olyasvalaki, aki az iskolai szünetekben látogatóba jön-, új kapcsolat, amelyet életképessé kell tenni. Sikerül-e majd neki, vagy a gyerek titokban örökké gyűlölni fog-ja?

Ezt a kérdést eddig kerülte gondolataiban. De minden nappal közelebb kerül hozzá. Nem szokta meg a gyerekeket. Ha egyáltalában gyerekre gondolt, feltételezte, hogy amikor majd saját gyermeke lesz, hozzászokik, mert vele él, figyeli növekedését, és irányítja, alakítja a fiatal életet. Az soha nem jutott eszébe, hogy félig felnőtt leánya lehet, akit azelőtt még soha nem látott.

Sandy aranyos gyerek volt. Más körülmények között talán szerették volna egymást. Amikor ő nem a „gonosz”, aki elrabolta a papát a mamától. A gyerekek mindent fehéren-feketén látnak, és nem tudják felfogni a szürke árnyalatainak összetettségét. Nem értheti meg három, meglehetősen tisztességes felnőtt érzelmi zűrzavarait, akik olyan ősrégi csapdába kerültek, amelyért alapjában véve egyikük sem felelős.

De mi lesz, ha valami történik Sandy-vel? Ha a helikopter nem érkezik meg időben? Vagy ha a vakbél itt, a vadonban perforálódik, minden orvosi segítség lehetősége nélkül? Mi lesz akkor az ő kapcsolatukkal, Paul-lal, akit élete további részében az önvád gyötör? És mit érezne ő maga, abban a tudatban, hogy a gyermek soha nem lenne ebben az országban, ha a felnőttek nem a válás lebonyolításával kapcsolatos tulajdonjogi kérdésekkel foglalkoznának.

Nem hagyta, hogy képzelőereje elragadja. Lillian most határozottan elűzte az árnyakat gondolataiból, és körülnézett a konyhában, mintha egy másik felgyújtható villanykapcsoló megvilágíthatná tudata sötét zugait, és elűzhetné a félelmet. Harlow – bár szeretetre méltónak nem volt nevezhető – megbízhatónak mindenképpen, tehát a helikopter biztosan útban van, Sandy nemsokára kényelmesen fekszik egy kórházi ágyban, a rendkívüli közgyűlés Paul ellenőrzése alatt folyik le, és ellenőrzése továbbra is fenn fog állni.

Nincs oka aggodalomra, és nincs értelme bajt keresni. A jelenre kell összpontosítani és a következő lépést megtenni.

Először a kávé. A konyhaszekrényből kivette a nescafés dobozt; nincs most idő a kávéfőzővel vacakolni. Nescafé is jó lesz. Nem élvezeti célokat szolgál, csak koffeinigényt elégít ki és meleg.

Gyorsan bekanalazta a port a termoszba, levette a kannát a gázról, aztán habozva megállt. Nem ennél magasabbra csavarva hagyta a gázt? Felemelte a kannát, és lenézett a sápadt, sárga lángokra, amelyek alig pislogtak a gázrózsa körül. Talán csökkent a gáznyomás?

Nem. Megfogta a gázcsapot, és megcsavarta. A lángok azonnal fellobbantak. A nyomással semmi baj. Különös. Talán tévedett. Nem. Pontosan emlékezett, hogy a gázt, mielőtt felment, közepesre csavarta, hogy ezzel is rövidebbre fogja a beszédet Harlow-val. Persze lehet, hogy a csapban van a hiba.

Gondolatban vállat vont, felcsavarta a gázt, és várt, amíg a víz forrni kezdett, aztán a termoszba töltötte. A gáztűzhely – mint minden egyéb a házban – rövidesen úgyis Geneviéve-é lesz. Semmi értelme olyasmin töprengeni, ami majd az ő gondja.

Elhessegetve a gondolatot, kinyitotta a hűtőszekrényt, kivette a csirkét és a kemény tojásokat, aztán elővette a kenyeret, és szeletelni kezdte. Csak pár szendvicsre volt elegendő, majd el kell mennie valakinek Londonban, hogy ennivalót hozzon, ő maga nem volt éhes, és nemigen hitte, hogy Paul az lenne. Mégis kell valamit ennie a gyűlés előtt, neki pedig legalább volt valami elfoglaltsága, amíg Paul visszajön.

Megvajazott két kenyérszeletet, és a csirkére fordította a figyelmét. Furcsán könnyűnek tűnt. Amikor megfordította, hogy felvágja, vette észre, hogy a comb hiányzik. Mintha letépték volna a csirkéről. Pedig a csirke fele érintetlen volt, amikor tegnap este betette a hűtőszekrénybe.

Paul? Pault kínzó étvágy hajtotta volna, mint néha a stressz alatt állókat? Paul, amint éjjel, az ő tudta nélkül leoson egy kis éjszakai falatozásra?

Nem mintha meg kellett volna említenie, minden joga megvolt ahhoz, hogy azt vegyen ki a hűtőszekrényből, amit akar. De jól megvacsoráztak, és tudta, hogy Paul nem lehetett igazán éhes. Nem volt rá jellemző az ilyesmi, de úgy látszik, mégis ezt tette.

Kinyújtotta kezét az egyik kemény tojás felé, és szórakozottan az asztalhoz ütögette, hogy feltörje a héját. Nem történt semmi, tehát erősebben ütögette.

A tojáshéj hirtelen kettévált, és keze ragadós masszába süppedt. A mosoly megfagyott arcán. Lehetetlen. A tojásokat ő maga főzte meg és tette ebbe a tányérba. Mi történik itt?

Valami viccet csinált Paul? Nem szokott. Persze a telefonok előtt csinálhatta. De a légkör még akkor sem volt túl vidám. Miután előttük állt a Geneviève-vel folytatandó beszélgetés.

Amellett Paul nem volt viccelődő típus. Humorérzéke persze volt, de ez szavakban mutatkozott meg. Megjegyzésekben, amelyek – ahogyan észrevette – az évek múltával egyre fanyarabbakká és ironikusabbakká lettek. Különösen a legutóbbi évben.

Miközben lemosta a kezét, ezen az új jelenségen elmélkedett. Talán, mert könnyebb volt ebben a pillanatban ezen gondolkodni, mint azokon a rejtélyeken, amelyek a konyhában uralkodtak.

Az biztos, hogy amikor elkezdett Paulnak dolgozni, nyíltabb, jobb kedvű ember volt. Vajon a változás abból a fokozódó feszültségből származott, amely nemzetközi üzleti kötelezettségeiből adódott, vagy hozzájárult magánéletének válsága is? És hozzájárult-e ő ezeknek a válságoknak az enyhítéséhez?

Geneviève volt az oka, mert nem akarta Kanadát elhagyni, és nem akart Angliában letelepedni. Geneviève, aki Sandy iskoláztatását hozta fel ürügyül, amiért nincs Paul-lal. A kettéosztott ház.

A ház … ez a ház. Lillian felemelte a fejét, és feszülten hallgatózott, mintha a ház tudott volna valamit mondani, ha képes lenne lefordítani a gerendák reccsenéseit, nyögéseit.

Gondolatai visszatértek Paulról azokra a furcsaságokra, amelyeket tapasztalt. Geneviève? Még mindig voltak kulcsai a házhoz. Átjött a sötétség és a köd leple alatt, beosont és…

És buta vicceket csinált? Otthagyva a gyereket a Dower-lakban? A beteg gyereket? Még akkor is, amikor még nem tudhatta, hogy szenved – lehetetlen volt.

Kell valami magyarázatnak lennie, és Paul biztosan megadja, ha visszajön.

Ha visszajön.

Ez megint olyasmi volt, amire nem akart gondolni.

Ha nem tér rövidesen vissza, azt jelenti, hogy Sandy rosszul van, sokkal rosszabbul, mint gondolták. Azt jelentené, hogy nem akarja Geneviéve-et egyedül hagyni. Talán… azt jelenti… hogy a helikopter túl későn érkezik…

Nem! Nem gondol ilyesmire. Lecsapta a kést az asztalra. Csattant egyet és… a pinceajtó mögül visszhangzott.

Feszülten, gyanakodva fordult a hang felé. Idegei ki vannak hegyezve, állapította meg, amikor a pinceajtó felé ment. Aztán habozott, és felvette a kést. Tudatában a józanság maradéka kinevette, de nem elég meggyőzően ahhoz, hogy ismét letegye.

Talán nem elég védelem. Talán egyáltalában nem is védelem. Tudta: minden fegyver elvehető és visszafordítható. Ezért jobb, ha az embernél nincs is fegyver. Elméletben.

Hagyjuk az elméleteket egy barátságtalan házban, amelyben mindenfelől furcsa zajok hallatszottak. Ha ő lemegy, harcolni fog. Lopakodva közeledett a pinceajtó fele. Nem maradt ez az ajtó egy kicsit nyitva?

Vagy valaki kinyitotta? Nem tudta megmondani. Annyi mindent kellett átgondolnia… és még mindig maradt elég.

Talán a képzelete csinál bolhából elefántot, hogy ösztönösen védekezzék a valóságos problémák súlyosbodása ellen? Valóban hallott zajt az ajtó mögül?

Miközben reszketett, hirtelen éles, erős zaj hangzott fel, amely nem volt kétséges, hogy a bejárati ajtó felől jött.

– Paul – fordult meg és rohant az előszobába. Aztán megállt.

Egy idegen nézett rá. Gondterhelten, megtörve, évekkel látszott idősebbnek, mint amikor röviddel ezelőtt elhagyta a házat. Felemelte a fejét, és amikor meglátta őt, mosolyt erőltetett az arcára.

– Paul! – Lillian a karjába vetette magát.

Tizenharmadik fejezet

Amikor Paul Jarvis becsukta maga mögött a bejárati ajtót, a Dower-ház idegennek és barátságtalannak tűnt. Nem mintha a Dower-lak inkább otthon vagy menedék lett volna. Bár mérhetetlenül idősebbnek érezte magát, gondolatban visszatért a régmúltba, és úgy érezte: kell valahol egy ajtónak lennie – csak meg tudná találni –, amelyen át visszajuthat a tegnapok ropogósán tiszta kanadai levegőjébe. Amikor az élet sokkal egyszerűbb volt, ambíciói még csak álmok, és megvalósulásuk nem vetett árnyat a felmerülő problémákra.

Mit ugrál ő itt két asszony között, akiket szeret, és akikhez különböző módon kötődik? Mi lett a régi Paullal? Ki volt az a kétségbeesett szemű asszony, akit a Dower-lakban hagyott? És ki ez a vad tekintetű nő előtte, aki kezében kést lóbál?

Kést lóbál?

– Lillian! – Elkapta, amikor a karjába vetette magát, és szelíden elvette tőle a kést. – Lillian, mi baj?

– Semmi. – Félig nevetve csüngött rajta. – Most, hogy itt vagy, már minden rendben van. – Eltolta magát tőle, az arcába nézett, és észrevette, hogy ennél több magyarázatra van szükség.

– Csak… egyedül voltam, szendvicseket csináltam és…

– Jó ötlet – helyeselt a férfi, bár nem érdekelte az étel, és úgy érezte, hogy soha többé nem is fogja. De Lillian legalább elfoglalta magát.

– Igen – ráncolta össze a homlokát. – Olyan különös. Véletlenül nem…

– Betetted a szükséges iratokat az aktatáskámba? – Nem akarta ilyen hirtelen félbeszakítani, de kevés volt az idő. A „véletlenül”-t majd később tisztázzák.

– Természetesen – változott vissza Lillian Miss Duxworthyvá, a kitűnő titkárnővé.

– Beszéltél Harlow-val?

– Igen, ott minden rendben van. A helikopternek már… – órájára nézett – minden pillanatban itt kell lennie.

– Jó – szólt a férfi gépiesen, és csak félig figyelt arra, amit mondott. Gondolatai ott maradtak annál a kis alaknál, aki a fájdalomtól nyöszörögve feküdt odaát a Dower-lakban. Visszaemlékezett a régi időkre, és azon töprengett, hogy mi fordult rosszra.

Geneviève-vel történt valami? Vajon mindig így érzett?

Erőszakkal elterelte gondolatait. Semmi értelme akkor töprengeni, amikor már túl késő volt ahhoz, hogy bármin is változtasson. Veszélyes a jövő számára, ha figyelmét eltereli a múlt. Az előtte álló rendkívüli közgyűlésre kell összpontosítania. Minden akaraterejére és koncentráló képességére szüksége van, hogy keresztülverekedje magát, és győztesként kerüljön ki. Ismerte a rászegzett fegyvereket, és majd ha mar győzött, gondja lesz rá, hogy örökre lefegyverezze ellenfeleit. De ezt ők is tudták, ezért tart majd most a küzdelem a végsőkig. Már egy ideje a levegőben lógott a dolog, de még legalább öt évig nem várta, hogy bekövetkezik. És a lehető legrosszabb időpontban történik.

Nem szabad tovább ezen rágódnia. Minden gépezet beindult. Sandyért is mindent megtettek. Amint megérkezik a helikopter, a problémának ez a része megoldódik. A kórházat értesítették, ha a helikopter leszáll, átteszik a várakozó mentőautóba és aztán, ha szükséges, azonnal megoperálják. Talán még előbb, mint ahogyan a közgyűlésnek vége lesz.

– Sandy? Hogy van? – kérdezte Lillian habozva, mert érezte, hogy eltávolodtak egymástól.

– Tartja magát. Rendben lesz. – Meleg, megnyugtató mosollyal nézett Lillianra, mert nem akarta kimutatni, hogy – ha átmenetileg is – idegen lett számára. – Jó erős fából van faragva.

– Igen. – Lillian félig összeszorított szájjal mosolygott. Paul átkozta önmagát. Minden út Geneviéve-hez vezet. Pedig Sandy az ő lánya is. Mindig így lesz ezután köztük?

– Iszol egy csésze kávét? – Lillian komoly erőfeszítést tett a helyzet megmentésére. – Forr a víz.

– Remek – mondta túl lelkesen. Pedig semmit sem akart, csak már úton lenni, de Lillian pillanatnyilag nem tudott neki mást felajánlani.

Lillian mosolygott, és a konyha felé indult. Paul az előszobaasztalra tette a kést, és a lépcső felé indult. A nő visszafordult, és hirtelen megtorpant.

– Hová mész? – Volt valami furcsa a hangjában. Lehet, hogy fél?

– Csak egypár dolgot akarok ellenőrizni – bizonygatta. – Csináld meg a kávét. Egy perc múlva lenn vagyok.

– Veled megyek. – Lillian követni akarta. Az előszobaasztalnál megállt, és habozva nyúlt a kés után.

– Erre nem lesz szükség – jelentette ki a férfi, és érezte, hogy nem volt túl kedves.

– Maradj inkább lenn, és fejezd be a munkát a konyhában. – A nő arckifejezéséből látta, hogy rosszat mondott. De ebben a helyzetben semmi sem volt jó. Kétségbeejtően szüksége volt egy pillanatnyi egyedüllétre. Bármilyen rövid időre, míg ismét körülzárja a világ.

Egyre jobban bántotta, hogy a két, eletében nagy szerepet játszó asszonnyal bizonytalan időt együtt kell töltenie. Mennyi idő alatt ér oda a gép? Egy óra? Két óra? Ez alatt az idő alatt az idegeit fogják rombolni. Versengeni fognak figyelméért, sérelmeiket, jogaikat próbálják kinyilvánítani, igyekeznek kiütni egymást, valamit bizonyítani – isten tudja, hogy mit – önmaguknak és egymásnak. Talán neki is.

Pont erre volt szüksége. Felsietett a lépcsőn, és nem nézett hatra, remélte, hogy Lillian megérti a célzást. Végül is Lillian eleinte az ő titkárnője volt, és hangulatai iránti érzékenysége volt az egyik legfontosabb tényező kapcsolatuk kialakulásában.

– Rögtön lemegyek.

– Megcsinálom a kávét.

A lépcső tetején megkockáztatta a visszapillantást. Lillian még mindig a lépcső aljában álldogált… és még mindig szorongatta a kést.

Tizennegyedik fejezet

Közel. Ez nagyon közel volt. Lazított a fegyver szorításán, de nem tette vissza az övébe. Most ketten voltak a házban: a veszély megduplázódott. Mit beszéltek odakinn az előszobában?

Jobban kinyitotta az ajtót, de a beszélgetés halk foszlányai még így sem voltak kivehetőek. Szemét az ajtó nyílására szegezte. Senki sem volt látható, csak az asztalon levő étel. A gyomra enyhén megkordult.

Újra becsukta az ajtót, csak egy hajszálnyi rést hagyva. Minden jól ment, nem szabad kockáztatni az idő előtti leleplezést. Melege volt, mert felvette azt a füstszagú pulóvert, amely a pinceajtó oldalán függőt. Mire a kertész vagy valamelyik munkás észreveszi a hiányt, már régen biztonságban lesz. Megette a csirkét, és ledobta a csontot a lépcsőn. Elővette a tojást, fél kézzel feltörte, és a tojáshéjat a csontok után dobta. Jó lett volna egy kis só, de könnyelműség lett volna bármit is elvenni a konyhaasztalról, kockáztatva, hogy idő előtt felfedjék jelenlétét. A meglepetés most nagyon fontos volt.

De miért mászkált a nő késsel a kezében a konyhában? Valami felkeltette a gyanúját?

Persze, a csirke. Észrevette a hiányt. Az ember nem várná, hogy egy ilyen házban az emberek maradékokat rakosgassanak el. De persze így szerzik a házakat. Talán generációkon keresztül minden falatot számon tartottak, amit a cselédek megettek. Beléjük nevelték. Különösen az asszonyokba. Fukar dögök.

Kár, hogy nem nyitotta ki a pinceajtót, és nem fedezte őt fel a pincében. Elvette volna tőle a kést, és megmutatta volna, hogyan is kell helyesen használni.

Keze akaratlanul összeszorult; a kemény tojás maradéka kicsúszott belőle, és a sötétségbe esett. Nem szabad felizgulnia. Nem szabad ilyesmire gondolnia. Tiszta fejre volt szükség.

Mély lélegzetet vett, lehunyta a szemét, és igyekezett, hogy a képek elhalványuljanak, mielőtt megtörtént volna az, amit az egyik minden fortélyt ismerő börtöntársa magyarázott el: a régi gondolatok előhozzák a régi viselkedési szokásokat.

Viselkedési szokás. Elvigyorodott. Szép, új elnevezése egy olyan régi divatú cselekedetnek, mint a gyilkosság.

De most a jelenre kell figyelnie. Az elkövetkező órák vezetik majd a szabaduláshoz, az új élethez a világ másik pontján. Hagyjuk a viselkedési szokásokat addigra.

Közben a ház elcsendesült. Már nem hangzott beszédmormogás az előszobából. Miért hagyták abba a beszélgetést? Kimentek, hogy ott várják meg a helikoptert? Vagy mindketten átmentek a másik házba? Miért ez a csend?

Ezúttal a kulcslyukon pillantott keresztül, amelyen át éppen a konyhaasztalra látott. Az ételek látványa megnyugtatta. Az asszony nem mehetett el, nem hagyta volna ott az ételt. Valami elemózsiát készített össze, de nem tudta, hogy kinek.

Előbb-utóbb vissza kell jönnie, hogy befejezze a munkát. És ha visszajön, ő fogja várni.

Tizenötödik fejezet

Paul Jarvis határozott mozdulattal csukta be maga mögött a hálószoba ajtaját, arra az esetre, ha Lillian kísértésbe jön és követi. Remélte, hogy ez majd elbátortalanítja. Ha nem, kereken közli vele, hogy pár percig egyedül akar maradni Közben erezte, hogy ezt nem teheti meg vele. Mióta Geneviève megérkezett, az elbizonytalanodás számos jelét adta. És ezen az sem változtatott, hogy Geneviève azért jött, hogy az anyagi kérdéseket rendezze. Megértette ugyan, de érzelmileg úgy hatott rá, mintha Geneviève valami veszélyt jelentene számára.

Vagy Sandy lett volna a baj gyökere? Ha így van, mit kell tennie? Könnyen lehetett volna úgy rendezni, hogy Geneviéve-vel soha többé ne találkozzék, de egyetlen gyermekét nem fogja kirekeszteni az életéből. Annyiszor látja majd, ahányszor Geneviève engedi, bár persze előre látta, hogy az asszony megpróbálja keresztülhúzni Sandy-vel kapcsolatos terveinek megvalósítását. Azt remélte, hogy Sandy a nyári szüneteket Angliában tölti velük, és talán angol egyetemre akar járni, Oxfordba vagy Cambridge-be. És akkor hétvégekre is „hazajöhetne” meg a szünetben is, és igazi részesévé válna az életüknek. Ebben reménykedett. De ha Lilliannak ellenérzései vannak a gyerekkel szemben? Megpróbálta elhitetni magával, hogy csak képzelődik. Nem tudta elképzelni Lilliant a klasszikus „gonosz mostoha” szerepében. De valamikor azt sem tudta elképzelni, hogy elválik majd Geneviéve-től. Lehet, hogy hozzájárult a problémához az is, hogy olyannak látta az embereket, amilyeneknek ő akarta és nem amilyenek valójában voltak?

Annyi bizonyos, hogy az igazgatói tanácsosai kapcsolatban túl optimistának bizonyult, és nem látta előre, hogy milyen hamar akarják magukhoz ragadni a hatalmat. Ez is része volt gondjainak, mégpedig olyan része, amellyel foglalkozni kell. A többi várhat még abban az alaktalan jövőben, amely kivehetetlenül derengett előtte.

Kinyitotta az aktatáskáját, és ellenőrizte a tartalmát. Minden rendben megvolt. Nem kellett volna kételkednie – Lillianban. Nem is kételkedett benne, de azért biztos akart lenni. Kezdi elveszíteni a disztingválási képességét?

Vagy pedig saját elbizonytalanodása mutatkozik meg? Ha igen, az ördögbe is, miért pár órával a rendkívüli közgyűlés előtt kezdődik?

Becsukta az aktatáskát, és körülnézett a szobában. Nem sok jelét mutatta, hogy laktak benne. Lillian csomagja bepakolva állt az ajtónál. Ragaszkodott hozzá, hogy minden alkalommal magával hozza a holmijait, bár ő többször is tanácsolta, hogy hagyja ott, amire szüksége van, mint ahogyan ő tette. A bizonytalanság? Vagy valami mélyebb nyugtalanság jele? Lillian már javasolta, hogy Geneviève tartsa meg ezt az ingatlant, ők meg vegyenek egy másik házat. Talán Lillian nem szerette ezt a házat. Túl nagy volt? Vagy mert azelőtt egy másik nőé volt? De hát ő is az volt. Talán jobb, ha nem töpreng ezen túl sokat.

Az aktatáskát a koffer mellé tette, és gondolkodott. Vigyen még egy pokrócot Sandy-nek? Vagy Geneviéve gondol rá, és sertésnek tartja? Dühös lesz?

Megint elfogta a határozatlanság.

Ez nem mehet így tovább! Haragudott önmagára. Az ablakhoz lépett és kinézett; a köd egybemosott eget és földet. A Dower-lak fényeit már nem lehetett kivenni, a házat magát is beburkolta. A ház felé nézett, de a megszokott látvány híján elvesztette tájékozódó képességét. Ilyen éjszakákon hisznek az emberek előjelekben, benne is babonás félelem ébredt, meg akkor is, ha elhessegette ezeket a gondolatokat.

A köd nem előjel volt. A köd fenyegetés volt.

Le tud-e biztonságban szállni a helikopter ebben a vattaszerű fenyegetésben? És ha nem, milyen esélyei vannak Sandynek?

Előrelépett és kinyitotta az ablakot, kihajolt a sűrű ködbe. Az eget nem lehetett látni. Csak a súlyos nedvesség gomolygott előtte és alatta. Mintha egyedül lett volna az űrben, mennyország és pokol között, valamiféle lidérces álomban, amelyből nincs ébredés.

Megrázta magát, és visszahúzódott a szoba fényességébe. Megremegett, kihúzott egy takarót a fiókból. Még egy takaró nem árt egy ilyen éjszakán. Karjára vette és habozott.

Tudta, hogy be kell csuknia az ablakot, de mintha valami akadályozta volna. Mintha a köd szobába hatoló foszlányai csápok lennének, amelyek összefonódnak körülötte, és lehúznák a sötétségbe.

Megrázta magát. Nem szokott rémképeket látni. A tények hatottak rá, és kiegyensúlyozott volt. Évek óta nem hagyta, hogy képzelete elragadja. Ma éjjel… ma reggel sem hagyhatja, hogy figyelmét bármi elterelje.

Kinyitotta az ajtót, és lefelé igyekezett. A magány egyszerre elvesztette a varázsát.

Tizenhatodik fejezet

Szándékosan piszmog – gondolta Lillian Paul visszavonuló hátát látva. Szeretett volna utánakiáltani, megkérdezni, hogy mennyi ideig lesz fenn, vagy figyelmeztetni, hogy siessen, de hallgatást erőltetett magára. A válla elszánt vonala figyelmeztette, hogy aligha lenne most türelme női gyarlóságokhoz.

A konyha felé fordult és habozott. Érezte, hogy ostoba, de nem akart egyedül visszamenni a konyhába.

Legalább megkérdezte volna Paultól a csirkét. De mikor? Olyan idegennek látszott, amikor belépett az ajtón. És idegen is volt.

Úgy állt ott és nézett rá, mintha egy alkalmatlan álláskereső lett volna, és majd diktál egy szemrehányó levelet az állásközvetítőnek, hogy miért vesztegetik az ő drága idejét egy alacsonyrendű képességű munkaerővel.

Még ahhoz is minden bátorságára szükség volt, hogy Sandy felől érdeklődjék. De akkor is elterelte a beszélgetést, visszasüllyesztve őt Miss Duxworthy-vá, az igazgatósági titkárnővé.

Mi lett Lilliannal? Az elmúlt éjszaka távolinak tűnt.

Miért olyan komplikált az élet? Miért is nem szeretett bele egy kedves, egyszerű, unalmas fiatalemberbe?

És miért áll itt és tesz fel magának ostoba kérdéseket ahelyett, hogy visszamenne a konyhába.

Merő félelemből. Ez nem kielégítő válasz. Paul semmi esetre sem fogadta volna el még egy alkalmazottjától sem, még kevésbé a leendő feleségétől. Mint ahogyan ő maga sem fogadta el.

Határozottan kiegyenesedett és megfordult. Anélkül hogy tudomást vett volna belső tiltakozásáról, végigment az előszobán, be a konyhába.

Most sem tetszett neki. Most is feltámadt benne a menekülés sikoltó ösztöne. Sikoltozva elfutni…

És Paul mit szólna ehhez? Lerohanna a lépcsőn, hogy segítségére siessen, és… nem találna semmit.

Mély lélegzetet vett és visszatartotta, miközben tekintete végigsiklott a konyhán, és… nem talált semmit. A konyha csendes és közömbös volt. Csak képzelődött.

Képzelődés? Idegek, intuíció? Paulnak ezekhez a dolgokhoz nem volt türelme.

Rendszerint neki sem.

Egy citybeli irodában nem volt alkalom ilyesmire. A telefoncsengések, telexkattogás közvetlenebbül és határozottabban jelezték a válságokat, mint holmi éjszakai zörrenések. Azt kívánta: bárcsak ismét ott lenne.

Rövidesen ott is lesz.

A gondolat megvigasztalta. Mint ahogyan Paul jelenléte odafönn.

Óvatosan fogott a magara vállalt feladathoz: elkészítette a szendvicseket, visszatette a teljesen lepusztított csirkemaradékot a hűtőszekrénybe. Holnap majd felhívja a takarítónőt a faluban, és megmondja, hogy menjen fel a házba, és takarítson ki mindent, mielőtt Paul meg ó még egyszer lejönnek.

Talán – gondolta reménykedve – Geneviève egy darabig Londonban marad. Ha Sandynek ki kell venni a vakbelét, több napig kórházban kell lennie, és Geneviève biztosan a közelében akar maradni. Talán Londonban is megállapodhatnak, és nem kell ismét idejönni.

Az is lehet, hogy Paulnak tovább kell Londonban lennie, mint ahogy gondolta. Ha a részvényesek forradalma idáig jutott, lehet, hogy több mindent kell rendbe tennie, mint amennyivel előre számolt.

Még mindig nem fordított hátat a pinceajtónak. Nem tudatos elhatározás volt. Ha ezt elismeri, annyit jelent, hogy biztos abban: baj van. És akkor nincs rá mentség, hogy nem szólt Paulnak, még akkor sem, ha Paul nevetségesnek tarthatja.

A másik lehetőség persze, hogy kinyitja a pinceajtót, és maga győződik meg arról, hogy nincs ott semmi. Vagy hogy van.

Igazán akarja tudni?

Rövidesen elmennek innen. Hagyjuk hát magára a házat titkaival. Hagyjuk Geneviéve-re, hogy valamikor a jövőben felfedje. Neki semmi köze hozzá. És Paulnak sincs.

Mindennel elkészült. Az ennivaló becsomagolva áll egy kis kosárban. A két csésze ott az asztalon arra várt, hogy Paul lejöjjön. De mi tartja vissza ilyen sokáig?

Paul elérhető távolságra van. Habozva közelített a pinceajtóhoz. Ha dramatizáló hülyének bizonyul, és hirtelen felrántja, legalább nincs rá tanú, hogy nem talál semmit.

Hirtelen mennydörgésszerű hang hallatszott fentről. Egy pillanatig azt hitte, hogy Paul ejtett le valamit az emeleten, aztán rájött, hogy a helikopter.

Más, kevésbé erős hangok is hallatszottak az előszoba felől. Paul sietett le a lépcsőn. Mindent felejtve szaladt eléje.

– Fogd ezt – nyomta kezébe a férfi az aktatáskáját és az ő kofferjét. – A helikopternél találkozunk. – Kinyitotta a bejárati ajtót.

– Nem jössz velem? – Tudta, hogy a férfinak vissza kell mennie Geneviéve-hez, de hirtelen megijedt.

– Sajnálom, két útra nincs idő. Nekem kell Sandyt vinnem. Geneviève nem bírja egyedül.

És én bírom. Lenyelte a megjegyzést. Kötekedésnek hangzana. És nem is lett volna tisztességes. Geneviéve-nek segítségre volt szüksége. Paulnak igaza volt, hogy elmegy.

– Megmondom a pilótának, hogy megváltozott a terv – ajánlotta engesztelésül. – Új útvonalon kell repülnie, hogy Sandyt előbb letegye.

– Jó kislány vagy – mosolygott rá Paul röviden, és anélkül hogy visszapillantott volna, eltűnt.

Lillian nézte, ahogy pár lépés után elnyeli a köd puha, fehér gyomra.

Sóhajtott és visszament a várakozó házba.

Tizenhetedik fejezet

Bár Geneviève reménykedve várt a közeledő helikopter hangjára, mégis összetévesztette saját szívének dobogásával, amikor meghallotta.

Tudta, hogy Sandy rosszabbul van. Félig eszméletlen, de nem panaszkodott, hangtalanul feküdt, csak szemével követte anyja lépteit, amikor összepakolta azt a pár dolgot, ami a kórházi tartózkodáshoz szükséges.

Geneviève attól való félelmében, hogy egészen felébreszti, halkan jött-ment, és csak a legszükségesebbek becsomagolására koncentrált. Minden mást meg lehet majd Londonban vásárolni.

Amikor a fejük fölött felhangzott a hirtelen robbanásszerű hang, Sandy nyöszörögni kezdett, és fejét ide-oda vetette a párnán.

– Rendben van, chérie – sietett hozzá Geneviève. – Itt a segítség. Hamarosan Londonban leszünk. Engedd, hogy rád húzzam a harisnyát és a cipőt.

Sandy gyenge ellenállást tanúsított, elrúgta magától a fölösleges ruhadarabokat.

– Nem.

– Chérie, chérie – nyugtatgatta. – Csak dugd bele a lábujjadat… így, jól van. Nem mehetsz mezítláb Londonba, mint egy falusi kislány dédanyád idejében…

– Nem akarok Londonba menni. – Sandy már éberebb volt. – Nem akarok mozdulni. – Erősebben tiltakozott. – Fáj a mozgás. Itt akarok maradni.

– Nem lehet, chérie. – Geneviève félig zokogva erőltette fel a harisnyát, – Londonba kell menned. Ott majd az orvosok meggyógyítanak. Megszüntetik a fájdalmat.

– Nem… Nem…

– Sssss… chérie, nem tart soká. Mielőtt észreveszed, ott is vagyunk. És helikopteren utazunk. Mit szólsz hozzá! Még soha nem ültél helikopteren.

A kislány megtört szemében egy pillanatra érdeklődés csillant fel. de aztán elhúzódott és meggörnyedt, amikor a fájdalom görcse elfogta.

– Nem – mondta –, menj innen.

Geneviève megkönnyebbülten hallotta meg a bejárati ajtó nyílását. Paul visszajött.

– Papa? – tanúsított Sandy ismét érdeklődést. Keze vágyódva nyúlt ki az ajtó felé.

– Itt van, chérie. – Geneviève még soha nem örült ennyire Paulnak. Legalábbis nagyon régen nem.

– Itt vagyok, drágám – lépett Paul az ágy mellé, és mérte fel egy pillantással a helyzetet. – Ezzel most ne vesződj – tolta el Geneviève harisnyát tartó kezét. – Majd később ráadhatjuk. Induljunk.

– Papa – tiltakozott Sandy erőtlenül. – Nem akarok menni.

– Dehogynem akarsz, drágám. – Ügyesen a kislány köré csavarta a takarót, és a karjába vette.

– Neeem! – Sandy még mindig rázta a fejét, de azért apja nyaka köré fonta karját, és rácsimpaszkodott.

– Jobban leszel, ha majd ott leszünk a kellemes helikopterben – ígérte Geneviève merészen.

– Jól van – erősítette Paul határozottabban. – Amint a levegőben leszünk, minden bajnak vége.

Tizennyolcadik fejezet

Annyira nyitotta ki a pinceajtót, hogy az előszobában tartózkodó párra figyelhessen. Szavaikat nem tudta kivenni, de a férfi hangja határozottan csengett; aztán meghallotta a bejárati ajtó csapódását.

A nő lassan jött vissza a konyhába. Egyedül.

A helikopter vízszintes légcsavarjának, a rotornak ütemes hangja szívdobogásnak tűnt. A helikopter közel a házhoz szállhatott le. Vajon bejön-e a pilóta?

Az ajtónyíláson át benézett a konyhába, kissé felbátorodva azon. hogy a férfi elhagyta a házat.

A nő sietett, nem nézett az ajtó felé. Korábbi gyanakvása aludt-e el, vagy bátrabb lett? A távozás gondolata minden korábbi aggodalmát elnyomta, még dúdolgatott is halkan. Nagyon jó – gondolta a fegyenc –, legalább akkor is tudja, merre jár, ha kikerül a látóteréből.

Várt, míg az asszony mindent összeszed, és eloltja á villanyt, mielőtt halkan nyomába indult. Várt, míg az előszobában összeszedi a csomagokat, és megtalálja az egyensúlyt, ahogyan a legkönnyebben cipelhet. Mindenesetre valószínűtlen, hogy túl nagy ellenállást tanúsít majd. Pláne így, megrakodva, lehetetlen. Ehhez járul még a meglepetés ereje, amely az ő érdekeit szolgálja.

A nő útközben eloltogatta a villanyokat. Sietett, boldogan igyekezett kifelé a házból valami kellemesebb hely felé. A férfi hangtalanul követte.

Pillanatnyi habozás után a nő eloltotta a bejárati ajtó fölött égő lámpát is.

Most. Előrelépett, és amikor a nő megfordult, hogy becsukja maga mögött az ajtót, úgy állt ott vele szemben, hogy láthassa a fegyvert.

– Pofa be és előre!

Tizenkilencedik fejezet

Carson fellélegzett, amikor letette a helikoptert, és kinyitotta az ajtót a felszálló utasok számára. Lehetetlen körülnézni itt, amiről azt állították, hogy egy teniszpálya, miközben pár száz méterrel feljebb tiszta, holdfényes eget látni. Találó elnevezés a borsóleves-sűrűségű köd.

Nem gyakran találkozott ilyesmivel. Rossz időben az ember egyszerűen nem száll fel. A szabályok és utasítások merevek: „Nem katonának neveltem a fiamat…” és a hadsereg nem fölösleges kockázat vállalására képezte ki pilótáit Inkább a több ezer font értékű gépek megóvására, mint fiaik épségének védelmére. A fiúk törődjenek saját épségükkel.

Carson e pillanatban éppen ezzel foglalkozott.

Elég nehéz volt itt a leszállás. És most majd ki kell harcolnia visszaútját Londonba, emberi rakománnyal a fedélzetén. Fontos emberekkel, és amilyen az ő szerencséje, mindketten hátra akarnak majd ülni, a férfi talán még inkább, mint a nő.

Újra kipillantott, és hitetlenkedve rázta a fejét. És még Londont nevezik ködös városnak!

De hol a főnök? Harlow szerint már órájára pillantva kellene fel-alá táncolnia a leszállóhelynek nevezett területen, azzal fenyegetve a becsületes pilótát, hogy minden perc késedelemért fizetnie kell – mintha a szakszervezetet még nem találták volna fel.

Carson mindig gyanította, hogy Harlow romantikus, viktoriánus lélek. Nem volt itt semmi, csak csend és köd.

Visszaült és kikapcsolta a motort: úgy látszik, várnia kell. A légcsavarok lassan elhallgattak. Hirtelen ráborult a csend, és azzal fenyegetett, hogy nyomasztóvá válik.

Szálljon ki és menjen a házhoz? Feltéve, hogy odatalál. Nem biztonságosabb itt ülni és várni, hogy ők jöjjenek ide? Legalább tudják, hogy milyen irányban kell menniök.

De mi akadályozza őket? Harlow túlozhatott kissé, de nem tévedhetett a helyzet sürgősségének megítélésében. Paul Jarvisnak vissza kell térnie Londonba, mégpedig gyorsan.

Hát akkor miért nem volt itt? Vagy talán nem is jó helyen szállt le? A vidék ismeretlen volt számára, de nagy ingatlan lehetett, hogy teniszpályák és úszómedence is tartozott hozzá.

Biztos, hogy sehol máshol nem gyújtották volna fel a reflektorokat. Minden készen állt érkezésére, kivéve a rohadt utasokat.

Szálljon ki és keresse meg őket? Azt várják tőle, hogy jelentkezzen a házban, mint egy taxisofőr? Harlow erősködött, hogy milyen sürgős az ügy, de fogalma sem volt, mi lesz, miután leteszi a helikoptert a ház mellett.

Carson igyekezett uralkodni türelmetlenségén. Ha elhagyja a helikoptert, könnyen eltévedhet a ködben. Olyan sűrű volt, hogy azt is problematikussá tette, hogy a Dower-házat megtalálja, még kevésbé a visszautat egy viszonylag olyan kis tárgyhoz, mint a helikopter. Nem, sokkal jobb, ha itt marad és várja, míg megtalálják.

De hol vannak?

Huszadik fejezet

Lillian megbotlott a füvön. Majdnem elesett, de aztán visszanyerte egyensúlyát. Érezte, hogy a ráirányított fegyver nem rezzen. És tudta, hogy nincs értelme vitának, könyörgésnek vagy sírásnak. Amikor belenézett a fegyvert tartó férfi szemébe, olyan dermedtség fogta el, amitől talán élete végéig nem szabadul. A férfi szeme olyan hideg, kemény és mozdulatlan volt, mint a fegyver, amelyet a kezében tartott. Halott szemek egy halott arcban. Itt nem volt értelme emberiességre hivatkozni.

Ki ez az ember? Honnan jött? Mit akart? A pár szón kívül semmit sem mondott, csak követte.

Kissé eltért az iránytól, de mielőtt futásra határozta volna el magát, a fegyver a hátába fúródott. Túl közel volt hozzá, hogy elmenekülhessen. És hová rohanhatna? A házba vissza nem – elzárta az útját. A ködbe belerohanni őrültség, még mielőtt valameddig eljuthatna. már elfogja.

Amikor előrement, a fegyver ismét a hátába fúródott. Úgy látszott, tudta, merre kell menni, ugyanaz a fény vezette őt is, a teniszpálya felől szűrődő világosság, amely most egyre erősödött – meg a helikopter légcsavarjának csattogása.

A hang most gyengült, aztán elhallgatott. A pilóta kikapcsolta a motort. Az utána beálló csend még idegesítőbb volt, mint az eddigi monoton zaj.

– Mozgás. – A fegyverrel ismét a hátába bökött. Csak ennyit tud mondani?

– Mozgás.

Hallatszott-e mögötte más hang is a ködben? Gyermek nyöszörgése? Jön Paul és Geneviève, hogy összetalálkozzanak egy banditával? Ha sikolt és elrohan, időben érkezik-e a figyelmeztetés?

Miközben figyelt, nem vette észre, hogy lába alatt a talaj simává és keménnyé vált. Most meglátta egy nagy tárgy körvonalait. A gomolygó ködben úgy hatott, mint valami őskori hüllő, készen arra, hogy elnyelje őket. Még egy lidércnyomásos kép a lidércnyomások vég nélküli éjszakájában.

– Mozgás. – A férfi előrelökte a fegyverrel. A sima aszfaltfelület ellenére megbotlott, és védekezően nyújtotta maga elé a karját. Keze a helikopter fémoldalához ért. Ekkor tudta, hogy már késő.

– Rendben.

Huszonegyedik fejezet

Carsont először elöntötte a düh. A lehetetlen valósággá vált. Itt ül, a saját dolgain gondolkodik, a saját helikopterében egy improvizált repülőtéren várakozik a főnökére és ez megtörténhet! Vele! Egy ilyen éjszakán, amikor a köd maga elegendő gondot jelentett mindenki számára, akinek szembe kellett vele nézni.

Ő, aki mindig arra volt büszke, hogy soha semmibe sem keveredik bele. Most aztán fülig belekeveredett.

– Kérem – suttogta a lány. Meglátta, hogy izmai megfeszülnek és megpróbálja leszerelni azt az embert? – Kérem, ne, maga az egyetlen, aki a gépet vezetni tudja. Ma éjjel Londonba kell érnünk.

– Igaza van. – A bandita hangja rekedt volt, majdnem rozsdás, talán mert régóta nem beszélt vagy a ködtől. – Legyen észnél, és senkinek nem lesz bántódása.

Carson lazított, vagy csak könnyedebbnek akart látszani.

– Mi van? – A szája sarkát felhúzta, lehet, hogy nem sikerült a mosoly, de a szándék megvolt. Remélte. – Harlow mondta, hogy sürgős dologról van szó, de ilyesmit nem említett.

– Harlow – sóhajtotta a lány, mintha a név egy másik, jobb világra emlékeztetné.

– Londonban vár bennünket – mondta a pilóta, mert látta, hogy a nő a név hallatára bátrabbá válik. Ki gondolta volna, hogy az öreg Harlow bárkire ilyen hatást gyakoroljon? Méghozzá egy ilyen vonzó nőnemű lényre.

Lehet, hogy nem is igaz, amit róla és Paul Jarvisről beszélnek? Pedig itt volt a házában és… de hol van a főnök? És ki ez az ember, aki rászegezi a fegyvert? A nő – Duxworthynak hívják, Lillian Duxworthynak – éppen olyan zavartnak látszott, mint amilyen ő volt.

– Mi történt? – kérdezte a bandita válla felett, közvetlen társalgó hangon, hogy ne mérgesítse el a helyzetet. – Ki ez az ember?

– Nem tudom. – Lillian mély lélegzetet vett, és bizonytalanul folytatta. – Egyszerre a hátam mögé került… a fegyverrel… amikor bezártam a ház ajtaját.

– Nem érdekes, hogy ki vagyok – szólt a bandita parancsoló hangon. Előretaszította Lilliant, és mindkettőjüket a pilótafülke első ülésére lökte. – Szálljon csak fel!

– Nem lehet – tiltakozott Lillian. – Paul jön…

– Paul jönni akart – gúnyolódott a fegyveres. Felemelt fegyverrel fordult Carson felé. – Szálljon fel.

Fülig benne vagyunk, és nem az én hibámból – gondolta Carson. Nem túlságosan elvesztegetett élet lebegett a szeme előtt. Tizennyolc éves korában katonai szolgálat, aztán hivatásos katonai pálya. Több mint négyezer óra helikopteren, később oktatói munka. Korai, megbecsült nyugdíjba vonulás, olyan nyugdíjjal, amely lehetővé tette volna, hogy semmit ne csináljon, de nem: neki ki kellett találni, hogy kereskedelmi gépen lesz pilóta. Ide-oda gurult életében, de most valahogy túl messze gurult. Bár nem az ő hibájából, olyan ártalmatlannak látszó munkahelyen, amely már-már unalommal fenyegette, gurult olyan messzire, hogy lehet, nem kerül soha a helyére.

– Így nem tudok felszállni – nézett körül, hogy húzza az időt. Bármi lesz is, minél kevésbé hagyja magát sürgetni, annál jobb. – Először a lépcsőket kell elintézni, aztán az ajtókat becsukni…

– Megyek – mozdult meg Lillian. Carson remélte, hogy lesz annyi esze, kiugrik és elmenekül a ködben. A banditát könnyebben lehet elintézni, ha nincs még egy túsz.

– Marad, ahol van – ragadta meg a fegyveres ember a lány karját. Carson átkozta magát, amiért leállította a motort. Ha még működne, felszállhatna a Sikorskyval, egy kicsit megdönthetné…

Hangok hallatszottak kívülről. A helikopter erősen recsegett, amikor a fedélzetre léptek, és megszólalt egy férfihang:

– Add ide nekem. Óvatosan… A bandita Lilliant a másodpilóta-ülésre lökte, és félig leguggolt mellé. Ha felszállnak a repülőgépre, nem veszik rögtön észre. Carson megfordult, és arrébb tolta a fegyvert. Értésére akarta adni, hogy nem feledkezett meg róla. Egy halott pilóta pillanatnyilag senkinek sem lett volna jó.

– Itt van Paul! – Lillian hangja győzedelmesen csengett, mintha a férfi puszta jelenléte mindent megváltoztatna, mintha már a banditát le is fegyverezték és foglyul is ejtették volna. Carson savanyúan meredt a műszerfalra. Lilliannak sokat kell még tanulnia.

– Maradjon nyugton – sziszegte a bandita. Lillian halk szisszenésé elárulta, hogy parancsának nyomatékosabbá tételéül megcsavarta a karját.

– Papa – nyöszörgött mögöttük egy gyermek. – Papa, fáj…

– Nem sokáig fog már fájni, drágám. – Paul Jarvis hangja meleg, bizakodó és megnyugtató volt. – Úton vagyunk. – Most nyilvánvalóan másvalakihez intézte a szavait: – Hajtsd fel az ülések közötti karfákat, hogy le tudjam fektetni. Így. Próbáld rákapcsolni a biztonsági övet, amíg becsukom az ajtót.

– Ezek kicsodák? – kérdezte Lilliantól a bandita halkan, sürgetően. – Hányan vannak még kinn?

– Senki sincs – felelte Lillian. – Már mindenki a fedélzeten van.

– Ki a pilóta? – kérdezte Paul Jarvis a külső sötétség után pislogva a kivilágított kabinban.

– Carson, uram – felelte Carson, és beindította a motort. A bandita még mindig némán és elszántan kuporgott, mintha hagyná, hogy az események maguktól elrendeződjenek.

– Lillian – kérdezte Paul –, fenn vagy a gépen?

– Igen, Paul. – A hang gyenge volt, és egy áruló szisszenés jelezte, hogy kényszerítették a válaszra.

– Jól van, Carson. – Ajtó csapódása hallatszott, és Paul Jarvis öntudatlanul a bandita parancsát ismételte – „Szálljon fel.”

Mielőtt a bandita eldöntötte volna, hogy neki is ez a kívánsága vagy sem, Carson elindította a gépet. A bandita hallhatóan elvesztette az egyensúlyát. Ebben a helyzetben kell hagyni.

A helikopter billegve vágott utat a levegőben.

– Irányítsa egyenesre ezt az átkozott marhaságot! – csattant fel a férfi.

– Mi a probléma? – Carson a szeme sarkából látta, hogy a férfi megtántorodik, mielőtt átfoghatta volna a másodpilóta ülését. – Olyan szilárd ez, mint egy szikla.

Erős kísértés fogta el, hogy megbillentse a gépet, és ledöntse lábáról a banditát, de akkor az még mindig el tudta volna sütni a fegyvert, és egy ilyen szűk helyen…

S még mindig nem tudta, mert Lillian még nem mondta meg neki, hogy kik voltak azok az emberek mögötte a kabinban. Egyikük gyerek, a hangokból ítélve beteg gyerek. És ott volt a főnök? És még ki? A rövid, telefonon kapott utasítás szerint, amelyet Harlow-tól kapott, fel kell szednie a főnököt meg a titkárnőjét, és visszahozni a városba a city-beli főiroda tetején levő, ritkán használt leszállóhelyre. De senki mást nem említett. Kik voltak a többiek?

A gyerek megint nyöszörgött, aztán sírni kezdett, komoly, kétségbeesett hangon, ami az egész helikoptert betöltötte és túlharsogta a motor hangját.

– Lillian – szólt, – Lillian, gyere hátra, és segíts, légy szíves.

– Itt marad – sziszegte a bandita, amikor Lillian fel akart kelni a másodpilóta ülésről.

– Lillian? – A főnök nyilvánvalóan azonnali engedelmességhez volt szokva. A hangja éles volt.

Ahogy egyre magasabbra szálltak, úgy vékonyodott a köd. Carson nem figyelt a helikopter belsejében történtekre, és azzal foglalatoskodott, hogy a köd fölé szálljon. Ha láthat már, valamennyire jobban érzi majd magát, és tud foglalkozni azzal is, ami” benn történik.

– Lillian! – Carson tudta, hogy a háta mögött valaki közeledik. Nem nézett hátra.

– Lillian, szóltál Carsonnak, hogy változtatni kell a repülési terven?

– Ne aggódjon – szólalt meg egyszerre egy rekedt hang. – Tudja.

– Mi??? – Carson perverz módon úgy érezte, örül annak, hogy más is átéli ugyanazt a megrázkódtatást, amit ő az imént. – Azt hittem, hogy maga a másodpilóta. De nem! Ki az ördög maga?

– Ne érdekelje. Én vagyok az irányító… elég, ha ennyit tud. És észben tartja.

– Paul – mint a többiek, Lillian is felemelte a hangját, hogy túlkiabálja a motor zúgását. De nem kellett nagyon. Az AngAm új akusztikai felszereléssel kísérletezett a Sikorskyn. Carson meg volt elégedve vele az ide vezető úton. Ügy tűnt, hogy Paul Jarvis és az AngAm új sikerek elé néz. A feltaláló mérnök majdnem olyan kiváló volt, mint amilyennek tartotta magát. A helikopterek iránt megújult az érdeklődés, mert nagyon alkalmasak voltak rövidebb, városok közötti utakra, és a zajprobléma, amely eddig kizárta a helikoptereket a városok belső részéből, most elhanyagolhatóvá válik majd. De mit ér most egy halkan repülő gép? Úgy tűnt, hogy Paul Jarvis diadalmas életútja megtorpant.

– Paul… fegyver van nála. A borospincében rejtőzködhetett. Paul… fegyencruhában van… – Lillian hangja fájdalmas sikolyba torzult.

– Szökött fegyenc – állapította meg Paul. Carson csodálattal hallgatta. Paul Jarvis olyan felismerőképességről tett tanúbizonyságot, amely becsületére vált volna olyan embereknek, akik nem rendelkeznek az ő képességeivel. Ki hinné, hogy az elnöki asztal mellett üldögélő sima modorú üzletember így kitalálja! Lehet, hogy több minden vaji a főnökben, mint amit mutat?

– Ne foglalkozzon velem. – A bandita lenyelte káromkodását. – Hallgasson és válaszoljon. Kik azok az emberek ott hátul?

– A feleségem – tört ki Paul Jarvisból. – A feleségem és a kislányom. A gyerek beteg… vakbélgyulladása van. Kórházba kell vinnünk.

– Igen? – A bandita nem törődött a könyörgéssel, ha ez egyáltalán könyörgés volt.

A főnök olyan hangon beszélt, mintha azt hinné: még mindig ő parancsol.

– Igen – mondta Paul határozottan. – Carson, vegye fel rádión a kapcsolatot a londoni forgalomirányítással, és kérjen sürgős útvonaltervet. Át kell repülnünk a londoni kontrollzónát, és Bloomsburyben, a Coram-mezőn szállunk le, hogy Sandyt a Nagy Ormond Street-i kórházba vigyék. Minél előbb meg kell őt operálni. Harlow már értesítette őket, a mentőautó várni fog.

Carson automatikusan nyúlt a rádió kapcsolója felé, egy pillanatra elfeledkezve a potyautasról.

– Carson… ne strapálja magát. – A bandita hangja megállította. – Ezen az úton a rádió nem fog megszólalni!

Carson meglepetés nélkül vette tudomásul a hírt. Nem volt újdonság számára. Mintha a végzet úgy burkolta volna körül, mint a földet a köd takarója. Komoran állította össze a váratlan és nem kívánt utasok listáját: egy nagy hatalmú, türelmetlen főnök, egy bandita (ismeretlen eredetű, ha ugyan egy szökött fegyencet ismeretlennek lehet nevezni), két nő és egy gyerek (ráadásul beteg). Kapcsoljátok be, gyerekek, a biztonsági övet, mozgalmas út elé nézünk.

– Mennyi időbe telik, míg Londonba érünk? – Paul Jarvis nem vette figyelembe a banditát, még mindig bizonyítani akarta, hogy ő a főnök.

– Körülbelül másfél óra – válaszolt Carson óvatosan, próbálva jobb kedvre deríteni a főnököt, anélkül hogy a banditát magára haragítaná. – Attól függ, hogy megyünk.

– Lehet gyorsabban is?

– Hát – tartott pillanatnyi szünetet Carson, és új parancsot várt, amelyről tudta, hogy már nem késik soká. – Talán…

– Valójában ennél egy kicsit lassabban fog menni – vágott közbe a bandita. – Tegyen még pár órát hozza a kalkulációjához.

A pilóta főnöke dühkitörésére várt. Lehet, hogy Paul Jarvis fizetni meg tud, de a nótát már más fújja.

– Először egy kis kitérőt teszünk. Van egy hely, ahová el akarok jutni, és maguk odavisznek, mielőtt Londonba repülnek.

A csend egyre hosszabbá vált. A bandita szórakozott velük, élvezte hatalmának tudatat. Paul Jarvis méltóságán alulinak tartotta, hogy kérdezősködjék, Carson pedig tudta, hogy előbb-utóbb úgyis meg kell hogy mondja úticélját, és a repülésre koncentrált.

A köd utolsó rétegén is átjutottak. A levegő itt hideg és csendes volt, felettük a hold hideg és távoli.

– Az első megálló Calais.

Huszonkettedik fejezet

Geneviève megpróbált ésszerűen gondolkodni, és ezen az alapon nem lett volna ésszerű Lilliant hibáztatni. Lilliannak nem volt választási lehetősége egy rászegezett fegyvert tartó emberrel szemben. Éppen úgy, mint ahogyan most Carsonnak sincs, amikor ráfogják a fegyvert. De valaki valamit biztosan tehet.

Sandy nyöszörgött, bár nem tudhatta, hogy mi történik. Csak félig volt eszméletnél, de ismét szenvedett.

– Londonba kell mennünk – tört ki Geneviève. – Most. A gyerek beteg. Azonnal kórházba kell vinni!

– Akkor minél előbb visznek át Calais-ba, annál hamarabb fordulhatnak vissza Londonba.

– Nincs elég üzemanyagunk – próbálkozott Carson.

– Ha Londonig elég, akkor arra is elég, hogy átvigyen a Csatornán. Franciaországban is tankolhat… miután én már kiszálltam.

– Nincs térképem a Csatornáról az átkeléshez – jelentette ki Carson. Ezt is érdemes volt megpróbálni, de kezdte észrevenni, hogy utasát apró kifogásokkal nem lehet elriasztani. Mennyi forgott kockán?

– Akkor majd úgy repül, ahogy tud, ugyebár? – A bandita hangjából ítélve úgy tűnt, hogy jól mulat. Minél inkább tiltakozott Carson, annál jobban mulatott. És ettől valahogy még vészjóslóbbá vált, mintha fenyegetőzött vagy dühöngött volna. Ahogy azelőtt.

– Nem, ezt nem teheti! – Geneviève kétségbeesetten küszködött biztonsági övével. Ha senki nem tesz semmit, akkor majd ő veti rá magát erre az őrültre, és elveszi a fegyverét. Majd ő.

– Nyugalom. – Paul megragadta a kezét.

– Ne törődj vele. Majd megegyezünk. – Felnézett a banditára.

– Bárki legyen maga – kezdte az alkut –, meg kell értenie, hogy a gyerek élete veszélyben van. Azonnali orvosi beavatkozásra van szüksége.

– Franciaországban is vannak kórházak – mondta a bandita. – Majd elviheti valamelyikbe, ha már engem letettek.

– Nem mondjuk meg – könyörgött Lillian. – Senkinek sem szólunk, hogy találkoztunk magával. Csak engedjen először Londonba, és aztán a helikopter átviheti rögtön Franciaországba.

– Valószínűleg pénzre van szüksége – nyúlt Paul a pénztárcája felé. A fegyver visszatartotta. – Rendben van, csak a pénztárcámat akartam kivenni. – Egy veszedelmes pillanat után megértette. – Csak nem képzeli, hogy fegyvert hordok magamnál?

– Nem – mondta a bandita –, azt képzelem, hogy másnak fizet ezért. Éppen úgy, mint ahogy fizet azért, hogy vezessék a kocsiját és most a helikopterét.

– Paul – ezúttal Geneviève kapta el a férfi kezét, hogy lecsillapítsa. – Légy józan.

– Sandy elaludt; elfáradt abban, hogy a Dower-lakból a helikopterre vitték, és most mintha az ő szendergése lehetővé tette volna Geneviève számára, hogy ismét józanul gondolkodjék.

– Jó tanács – helyeselt a bandita. – Ha mindenki normálisan viselkedik, senkinek sem lesz bántódása. Ha nem… – a mondatot nem fejezte be.

– Mindent megfizetek, amit csak akar – mondta Paul Jarvis.

– Nem kell pénz. Csak a helikopter kölcsönbe, pár órára. Elég olcsón megússza. – A férfi megfordult, és Carson érezte, hogy hátulról a koponyájának szegezi a fegyvert. – Franciaországba repülünk?

– Útban vagyunk – mondta Carson, és a gépet a Csatorna felé irányította.

Lillian halkan, öntudatlanul sóhajtott.

– Remélem, nem fél? – A férfi hangja szívélyesnek hangzott. – Jobb, ha hátraül a többiekhez… – Odébb lépett, míg Lillian kimászott a másodpilóta-ülésből, és elment mellette. –– És kapcsolják be az öveket – parancsolta.

Carson hallotta a csattanást, amivel Lillian engedelmeskedett. De arckifejezésében még mindig lehetett kívánnivaló.

– Nem kell aggódnia – biztosította a bandita. – Csak átugrunk a Csatornán. Semmi az egész. Én még az Atlanti-óceánon is keltem át helikopterrel.

– Kilencszer kell üzemanyagot felvenni az úton – jelentette ki Carson savanyúan. – És nálunk nincs szonda, hogy útközben üzemanyagot tudjunk felvenni, még akkor sem, ha tudná is valaki, hogy hol vagyunk. – A gépen volt flotációs felszerelés, de jobb, ha a bandita nem tud róla. Így is úgy látszott, hogy túl sokat tud, és mindezt igen kevés tanulás árán érte el, ami meglehetősen veszélyes. És ha a fejébe veszi, hogy repüljenek át az óceánon? Rá se bírt gondolni.

A bandita röviden, élesen felnevetett, mintha valami sötét társasjátékban, amelyet egyedül játszott, jó pontot ért volna el.

Az utasok… a túszok látszólag elhelyezkedtek, és saját szorongatott helyzetükön elmélkedtek. Carson remélte, hogy képesek reálisan felmérni a helyzetet. Hősiesség nem jöhet számításba. A helikoptereket nem akrobatikus mutatványok végrehajtására tervezték. Lehet, hogy jó látási viszonyok mellett veszélytelennek látszott átszelni az eget, ha a köd engedi, de legyen csak valami baj a motorral, úgy zuhannak le a földre, mint egy darab kő. És az ember éppúgy meghal, ha hatszáz métert zuhan, mintha hatezret.

– Ne vacakoljon azzal a műszerrel – parancsolta a bandita hirtelen. Tehát nem pihent, mint ahogyan látszott. – Maradjon nyugton, és tartsa úgy a kezét, hogy lássam, mit csinál.

– Ez nem repülőgép – magyarázta Carson. – Sok minden van itt. Talán nincs annyi felszerelés, de négy ellenőrző műszerem van, és ezeket állandóan koordinálni kell. Ha nem vacakolok, lezuhanunk.

Csend volt, ameddig a bandita megemésztette a hallottakat. Carson remélte, hogy az utasok is megemésztik. A helikopter motorja barátságos zümmögéssel töltötte ki az űrt. Ez nagy fejlődés volt a helikopterek okozta zajártalommal kapcsolatban, kár lenne, ha a kísérletek csődbe jutnának. Ha a Sikorsky lezuhan és vele együtt a felszerelés, azt állíthatják, hogy a kísérleti felszerelés volt az oka.

– Miért repül egyedül? – kérdezte a bandita gyanakodva. – Miért nincs másodpilótája?

– Nem értem el ma éjjel. Ez rendkívüli út, ő meg hosszú hétvégére ment. Nem gondoltam, hogy nagy szükség van rá ahhoz, hogy ideugorjak és ismét vissza Londonba. – A torka megmerevedett attól a visszafojtott hangtól, amely máskor gúnyos nevetésnek számított volna. – Sima útnak tűnt.

A bandita, mintha jól mulatna, olyan horkantást hallatott. Megengedhette magának, hogy nevessen. Az ügy számára nem állt rosszul.

– Nagyon jó, Carson, nagyon jó.

– Magának előnye van. – Carson megkockáztatta, hogy kis szerencsével jobb kedvre derítse a banditát. Minden pszichológus, akit géprablások alatt és után megkérdeztek, azt ajánlotta, hogy a túszok kíséreljenek meg kapcsolatot kialakítani elrablóikkal – a főnök és háreme pillanatnyilag akcióképtelennek látszott, még mindig nem tértek magukhoz a megrázkódtatásból. Rá hárult a feladat.

– Magának több előnye van – mondta Carson.

– Nocsak – a bandita elégedett kuncogással értékelte a gyenge élcelődést.

– Tudja a nevemet. Mi lenne, ha megmondaná a magáét? Vagy – tette hozzá óvatosan –, ha nem akarja elárulni az igazit, azt mondja meg, hogyan szólíthatjuk.

– Miért ne mondanám meg az igazi nevemet? – kérdezte a bandita. – Slade vagyok.

– Slade. – Carson hátán végigfutott a hideg, anélkül hogy rögtön tudta volna, miért. Egy perccel később a név beugrott, és akkor a gerince egyetlen darab tömör jégtömbbé vált. – Daraboló Slade.

Így nevezték az újságok. Slade örült, hogy azonnal felismerték. Lehet, hogy azt hitte, elfeledkeztek róla azokban az években, amikor félrevonult. De ehhez sokkal több időnek kellett volna eltelnie.

Daraboló Slade… Paul tekintete találkozott Lillianéval. Mindketten érteni kezdték megpróbáltatásuk nagyságát. Geneviève – aki Sandy pulzusával foglalatoskodott – nem figyelt oda. A név nem mondott neki semmit. Amikor a bíróság az ügyet tárgyalta, ő Kanadában volt, és míg az ügy Angliában szenzáció volt, más országoknak saját szenzációik voltak és saját gyilkosaik, és a távolban történtekkel vagy egyáltalában nem foglalkoztak, vagy pedig a jelentéktelen hírek közé szorultak.

Daraboló Slade… Véres nyomot hagyott maga után Londontól Dél-Angliáig, alkalmi kiruccanásokkal színezve Birmingham vidékére. Kisebb, nem halálos szurkálásokkal kezdte, aztán növekvő intenzitással folytatta, mindaddig míg végül három nőt darabolt apróra, és elfogták.

A probléma az volt, hogy Dartmoorba vagy Broadmoorba küldjék-e? Broadmoorban azok raboskodtak, akik nem voltak beszámíthatóak. Slade-től még saját gengjének emberei is féltek. Valami nem volt egészen rendben nála – vallották esküvel, időnként idegesen fészkelődve Slade vészjósló pillantásai alatt. Amikor kiderült, hogy a meggyilkolt nők közel álltak a genghez – és különböző bankrablásoknál fedeztek –, a döntés Dartmoor-ra esett. A bíró és az esküdtszék megállapítása szerint volt oka a gyilkosságok elkövetésére, és a vádlott nem is olyan bolond, mint amilyennek látszani szeretne a gyilkosságok különleges és feleslegesen kegyetlen elkövetési módja ellenére. De a közvélemény még mindig kétségbe vonta, hogy helyes volt-e Dartmoorba küldeni. A bíró Slade-et életfogytiglan tartó börtönbüntetésre ítélte azzal, hogy harminc évnél hamarabb semmi esetre sem szabadulhat.

És most Slade megszökött Dartmoorból, az elnökségi helikopter uraként túszul tartotta az utasokat, köztük három nőnemű lényt.

– Még mindig nálam van a daraboló késem – mondta Slade halkan. – Akarja látni?

– Köszönöm, ne fáradjon – mondta Carson. – Félek én a lőfegyvertől is eléggé.

Slade kuncogott. – Ez a helyes magatartás. Csak így tovább, és senkinek sem lesz bántódása.

Ha bízni lehetne az ígéreteiben… És miért árulta el olyan készségesen a nevét? Mert arra volt kíváncsi, hogy milyen hatást gyakorol rájuk, és mennyire ijednek meg? Vagy azért, mert nem számít, tudják-e, hogy kicsoda és hová megy? Mert mielőtt elhagyja a helikoptert, mindnyájukat megöli?

– Kérem, Mr. Slade – kezdte Geneviève óvatosan –, meg kell értenie, hogy a gyermekem nagyon beteg. – Óvatossága csupán a fegyverrel szembenéző óvatossága volt. A felnőttek közül ő volt az egyetlen, aki nem volt tudatában a veszély nagyságának és annak, hogy milyen rettenetes emberrel áll szemben. – Mint anya kérem önt, könyörgöm önnek, engedjen bennünket a gyermekkel a kórházba.

Érdemes volt megpróbálni – állapította meg Carson. Geneviève szerencsés módon Slade hatalmi helyzetére hivatkozott. Hatással ugyan nem lesz rá, de nem is dühíti fel.

– Úgy látom, hogy a kölyök rendben van – mondta Slade.

– Vakbélgyulladás – felelt Geneviève. – Tudom. Ápolónő voltam. Most nyugodt, mert elfáradt Erős rohama volt Ha a vakbél perforálódik, a peritonitis bármikor beállhat. – Geneviève hangja megcsuklott.

– És aztán? – vont vállat Slade. – Egy poronttyal több vagy kevesebb? A föld úgyis túlnépesedett már…

Geneviève akciója mindenkit készületlenül ért. Nem vették észre, hogy csendben kikapcsolta a biztonsági övét. Slade szavaira sikoltva vetette magát előre… mint a kölykét védő anyatigris.

– Megölöm!!! – vetette magát Slade-re, és a szeme felé kapott. A támadás majdnem sikerrel járt, mert olyan hirtelen jött és annyira valószínűtlen irányból. Geneviève látszott a legkevésbé izgatottnak, csak a gyereke miatt aggódott. Talán ezért kínozta Slade.

Vicsorítva hárította el szabad kezével, a másikkal felemelte a fegyvert, és a halántékára sújtott.

Geneviève hátraesett és elterült a földön.

– Senki se mozduljon – parancsolta Slade a többieknek. Geneviève nem mozdult, elvesztette az eszméletét. Slade úgy nézett rá, mint aki bele akarja törölni a fegyverét.

– Hagyja békében – szólt Paul keményen. – A maga hibája volt. Mit várt, amikor így beszélt vele? Francia-kanadai nő. Nagyon temperamentumos.

– Nem mint a maga angol rózsája, mi? – nézett Slade Lillianre, aki dermedten ült, főleg azért, mert sajnálta a remek alkalom elmulasztását. Ha legalább valami jelzést kaptak volna! Mindnyájan együtt léphettek volna fel, és hatalmukba keríthették volna a banditát. A meglepetésszerű támadás a bandita sebezhető oldala.

De mert őket éppen olyan készületlenül érte, mint a banditát, elvesztették esélyüket.

– Maradjon ott, ahol van – szólt Slade Paulra, aki megmozdult.

– Csak fel akarom emelni – mondta Paul mereven. – Nem hagyhatja ott feküdni. – Nyelt egyet. – Engedje, hogy feltegyem az ülésre.

– Nem érti? – mondta Slade. – Azt csinálok, amit akarok. Saját hibájából került a földre. Hagyja ott.

Az a düh, amely Paul Jarvist elöntötte, még saját magát is meglepte. Nagyon régen nem érzett hasonlót. Még amikor Harlow beszámolt az árulásról, amelyet első vonalbeli munkatársai készítettek elő, akikben oly sokszor megbízott, akiket ő emelt jelenlegi pozícióikba, még akkor sem öntötte el így a düh. Érzett már hideg, halálos dühöt, de ilyet még soha. A barlangi ősember teljesen primitív reakciója volt, amit akkor érzett, amikor asszonyát leütötte az ellenség.

Az egyik asszonyát. Nem érezte a szokott bűntudatot, a düh elsöpörte. Igen, az egyik asszonyát. Egyikét a három túsznak, akik a balszerencse folytán összekerültek. Túszok, akiket egy őrült bandita elővételi jogon megvásárolt.

Geneviéve-nek igaza volt – állapította meg Paul. Slade-et meg kell ölni, mert ha nem, ő öli meg őket. Egyszerű dolog. Meg kell ölni Slade-et. És mi több, meg is akarta ölni. Ez már másik ösztön volt, amely az evolúció magasabb fokán is jelentkezett, talán a középkorban. Másképpen nem lehet a becsületen esett foltot eltüntetni.

– Mami… – Sandy forgolódott és nyöszörgött. – Mami…

Geneviève egyet nyögött, mintha gyermekének hangja eszméletlensége rétegein át is elért volna tudatába. Kissé elfordította a fejét. A halántékán sötét sebhely látszott.

– Mami – hívta Sandy –, hol vagy?

– Mami pihen – mondta Paul. – Aludj szépen, légy jó kislány. Minden rendben van, itt a papa.

Slade nevetésben tört ki. Paul nem bízott magában annyira, hogy meg mert volna szólalni. A hangja elárulhatja. Ki kell várni az időpontot, nem hagyhatja, hogy Slade gyanút fogjon és megneszelje, milyen hatalmas bosszúvágy tornyosul benne.

– Mami… – Sandy magához tért. Nem lehetett becsapni. – Mami.

– Hallgass – horkant Slade az ijedt gyerekre.

– Engedje, hogy odamenjek hozzá – kérlelte Lillian. – Ha valaki mellette ül, megnyugszik. Kérem… engedje… én… nem próbálok semmi…

– Jó – pillantott rá Slade majdnem szívélyesen. – Tudom, hogy nem próbálsz. Ismerjük mi már egymást, szöszi! Odamehetsz hozzá. Bízom abban, hogy nem csinálsz semmit. Nincs neked ahhoz merszed.

Ezért – határozta el ekkor Lillian – foglak megölni.

Huszonharmadik fejezet

Fedélzetén a gyűlölet terhével szelte a helikopter az éjszakai levegőt.

Carson megkockáztatott egy hátrapillantást. Most gyakrabban nézett hatra, mert azt akarta, hogy Slade hozzászokjon. Óvatosan nézegetett, mindenki pillantását elkerülve, nehogy azt a látszatot keltse, hegy jelt ad. Csak éppen figyelte, hogy mi történik.

És dühödten gondolkodott. A fegyveres bandita ellenére egy repülőgépen a pilóta az úr. Ameddig a levegőben vannak.

A helikopterrel mindenféle trükköt lehet csinálni. A katonai bemutató csoporttól látott is egy-két igen cifrát. Az sem volt utolsó, amikor egy hirtelen manőverrel cigánykereket vetettek. Attól aztán repülne Slade. A baj csak az volt, hogy a többiek is. És egy beteg gyerekkel ezt lehetetlen volt megtenni.

Aztán még a felszerelés. A bemutató csoport könnyű, takaros gépeken repült, egyetlen liter fölösleges üzemanyag és utasok nélkül. Nem bénította őket a kereskedelmi gépek nehézkessége, amelyet udvariasan „középsúlyú”-nak neveztek, de most az akusztikai felszerelés miatt, amelyet kipróbálásra szereltek fel, tetemes többletsúllyal repült.

Rendes körülményék között nem számított volna. Két éve repült az AngAm főnökeivel Nagy-Britannián és a kontinensen keresztül anélkül, hogy törődött volna a gép korlátozott teljesítőképességével. Kinek jutott volna eszébe, hogy egyszer döntő fontosságú lehet.

Carson, légy őszinte önmagadhoz, ha már máshoz nem. Volt itt más meggondolnivaló is. Ha túl trükkös kezd lenni, nincs arra garancia, hogy Slade vár és érdeklődik, mielőtt lő. És igaz volt az a régi – ideges utasokat vigasztaló – mondás: A pilóta is élni akar.

– Hol vagyok?

Geneviève tudata egy részével hitetlenkedve hallotta saját kérdését. Oly sok betegtől hallotta már, és csodálkozott mindig rajta. Már nem csodálkozott. Nem meglepő, ha ilyesmit kérdeznek.

Hol van?

Lapos, kemény, vibráló felületen feküdt. Amikor kinyitotta a szemét, csak lábakat látott: széklábszerűséget, emberi lábakat, csavarokat közelről, zárakat és oda nem illően cipőket. A feje rettenetesen fájt, és a füle fájdalmasan zúgott.

– Hol vagyok? – Kezét sajgó homlokához emelte, és félkönyökre küzdötte magát, hogy valamit lásson.

– Maradjon, ahol van! – állította meg az éles parancs erőfeszítéseit. Megdermedt, könyökéről lehanyatlott, és emlékezetében próbálta tisztázni a helyzetet, hogy megállapítsa: hol van, és mi történt vele.

De semmi sem jutott eszébe. Azonkívül, hogy a veszély tudata arra az ösztönös elhatározásra juttatta, hogy visszafeküdjék, és úgy tegyen, mintha rosszabbul lenne, mint ahogyan van.

Nyögött és visszafeküdt a földre, hogy időt nyerjen gondolata összeszedéséhez.

– Kérem – könyörgött egy hang. – Engedje, hogy segítsek neki… – Női hang… ellenséges hang…

Mais non. Tudatából tiltakozás merült fel. A helyzet egyszerre megváltozott. Már nem volt többé ellenség. Másképpen álltak a dolgok, mint azelőtt.

Mi történik? Feküdt és figyelt.

– Rendben van – szólt biztatóan egy meleg férfihang. – Nyugodj meg, Geneviève, minden rendben lesz.

– Paul – sóhajtott, és visszahanyatlott a biztonságot nyújtó karokba.

De valami baj van.

A hang Paulé, de a kar nem… vékonyabb, puhább… női kar. A kar az ellenségé.

Non. Az automatikus helyesbítés ismét felbukkant. Már nem ellenség. Az ellenség most kegyetlenebb. Sokkal veszedelmesebb sors fenyegette őket. Ez szövetséges volt. Geneviève kinyitotta a szemét, aztán ismét becsukta, és harcolt az emlékezetéért.

– Mami!… – A gyerekhang átható sikollyá emelkedett. – Mami!.…

– Alexandra. – Geneviève az ölelő karok ellen küzdött. – Sandy. – Baráti karok, állapította meg. Visszatartják a hirtelen mozdulatoktól, és védelmezni próbálják saját ösztönének következményeitől. A valamikori, a tegnapi ellenség karja.

Mára megfordult a világ. Újabb, veszedelmesebb ellenséggel áll szemben. Olyannal, aki az élettől is megfoszthatja, nemcsak a sajátjától, hanem a gyermekéétől is.

– Sandy – kiáltott ismét, küzdve a fenyegető világ felismeréséért. – Paul… – és még egyszer kétségbeesetten: – Sandy!

Hogyan változhatott meg ilyen hirtelen a világ, s válhatott ilyen rettenetessé? Még mindig harcolt az ölelő karok ellen, bár most már tudta, hogy baráthoz tartoznak.

– Sandy!

Túl gyorsan haladtak. Ha ezzel a sebességgel repülnek tovább, hamarosan a Csatorna fölé érnek. És ha maguk mögött hagyják Anglia partjait, túlélési lehetőségük minden egyes mérfölddel csökken. Ha pedig elérik Franciaországot, és le kell szállniok…

Több időre volt szükségük. Időre, hogy alkalmazkodni tudjanak a helyzethez. Időre, hogy gondolkodhassanak. Carson vállán át hátrapillantott, és megállapította, hogy mindenki figyelme Geneviève felé fordult.

Egyféleképpen nyerhet időt. Ha sikerül…

Carson a kontrollokat olyan feltűnés nélkül állította el, ahogyan csak tudta. Észreveszi-e Slade a magasság változást és azt, hogy nem haladnak előre? Ránézett. Slade látszólag gondolataiba merült, nyugodt volt, befelé néző, de még mindig figyelt mindenre, ami körülötte történik.

– Mit csinál? – kérdezte élesen. – Nem tudja abbahagyni a kontrollok birizgálását?

– Nem, nem tudom. Folyton azt mondom magának… – Carson hangjában eltúlzott türelemmel folytatta – ez nem rögzített szárnyú gép. A rotorok helyzetén állandóan igazítani kell és a magasságon és…

– Carson az AngAm legjobb pilótája – vágott közbe Paul Jarvis. Olyasmire akart célozni, amiről remélte, hogy csak Carson érti. – Hagyja békén. Tudja, hogy mit csinál.

És én is tudom. A kontrollokat csak akkor kell igazítani, ha a gép lebeg. Rendes ember vagy, Carson. Késleltető manővereket végzett, hogy időt nyerjen. De tud-e elegendő időt nyerni? És használ-e nekik?

Mennyi időbe telik, míg Harlow rájön, nem érkeztek meg, és bejelenti eltűnésüket? Több, mint rendes körülmények között, mert tudja, hogy először leszállnak, hogy Sandyt kórházba szállítsák. Legkevesebb félóra, de esetleg több. ha komplikációk lépnek fel, és Paul is elkíséri a kórházba. Még ha nem telefonál, akkor is sok időbe telik, míg rájön, hogy komoly baj lehet, és^ vészjelzést ad le.

És akkor mi van? Ha az AngAm azonnali keresést indíttat el égen és tengeren – ami egyáltalán nem biztos, a rendkívüli közgyűlés miatt –, hogyan találhatnák meg őket? Lehet, hogy akkor már francia terület fölött szállnak. Derekas vállalkozás, de Carson nem lebeghet a végtelenségig. Slade máris mozgolódik, mintha gyanakodna.

Ha meg is találják őket, míg angol területen vannak, egy szökött fegyenccel együtt repülnek, aki fegyvert szegez rajuk. Kényszeríthetik-e őket leszállásra? Tehetnek-e mást, mint követik őket. és kívülről figyelik az eseményeket? Továbbra is túszok maradnak.

Volt más is, amire Paul gondolni sem akart: jelentik-e egyáltalán eltűnésüket? Mennyire megbízható Harlow, ha választásra kerül a sor?

Harlow gyenge jellem, és csak a jó lehetőségekre figyel. Ha az ember ezt tudja, számításba veszi. Képességei határáig Harlow hűséges volt. Sajnos azonban Harlow képességeinek határai korlátozottak.

Ahhoz, hogy bejelentse a helikopter eltűnését, azt is be kell vallania, hogy ő indította útnak, és azt is, hogy milyen céllal. Ez egyenlő lenne azzal, hogy elismerje új urai előtt: szövetkezett ellenük a régi vezetővel, aki talán már összezúzva hever egy elhagyott angol vidéken.

És új főnökök lesznek. Paul Jarvis személyes jelenléte nélkül az ülés eléri célját. Félretolják őt, megfosztják az ellenőrzés lehetőségétől. Azt a vállalatot, amelyet ő épített fel, kevésbé hozzáértő, kevésbé tehetséges emberek fogják vezetni, de akik egy dologban sokkal ügyesebbek: a manipuláció művészetében.

Harlow-tól nem lehet elvárni, hogy eléjük álljon és megvallja: tudott arról, hogy Paul Jarvis még mindig Angliában van és nem Kanadában, de nem mondta meg nekik. Azt sem közölheti velük, hogy elárulta őket Paulnak, és konspirált, hogy időben visszaérjen Londonba, meghiúsítani terceiket a gyűlésen.

Nem, Harlow segítségére nem lehet számítani. Harlow kussolni fog, és reménykedik. Jobb lesz számára egy halom füstölgő hamu, túlélők nélkül. Akkor azt állíthatja, hogy semmit sem tudott az egészről, és feltételezik, hogy Paul a saját szakállára intézkedett.

– Mi a fene történik? – kérdezte Slade. – Nem haladunk! Miben mesterkedik maga?

– Semmiben. – Carson oldalra döntötte a helikoptert. – Szélörvénybe kerültünk, ez az egész. Nem érzi? – Pár méterrel lejjebb szállt, aztán ismét fel, és hirtelen hátrahúzta a gépet. – Légáramlatokkal küzdünk. De nem kell aggódni.

– Inkább ne legyenek légáramlatok. – Fenyegetése nem volt jelentőségteljes. Annyit még Slade is tudott, hogy az időjárás ellen semmit sem tehet. Ameddig nem gyanakszik, hogy nem az időjárásban van a hiba, előnyben vannak.

– Rádióznom kellene az időjárás miatt – mondta Carson aggódva. – Nem tudom, hogy mibe repülünk bele. A meteorológiai helyzet változik.

– A rádió hallgat – horkantotta Slade.

– De… – Carson tiltakozni próbált, bár megkönnyebbült. Kis esélye volt csak annak, hogy Slade bedől a blöffiének, és engedi hogy időjárásjelzést kérjen. És akkor robban a bomba.

– A rádió csendben marad – ismételte meg Slade. – Mit gondol, miféle bolond vagyok én?

– Maga a felelős – ismerte el Carson, és szelíden billegtette a helikoptert.

– Mami! – sikoltott a gyerek. – Fáj…

Úristen! Elfeledkezett a gyerekről! Carson bűntudatosan helyreigazította a helikoptert.

– Bocsánatot kérek mindenkitől – szólt hátra. – Megpróbálom egyenesebben tartani a gépet. – Csak ennyit tehetett anélkül, hogy elárulta volna magát.

– Rendben van – felelt Paul megértően. – Próbáljon meg mindent, amit tud.

Huszonnegyedik fejezet

– Mit tehetünk Sandyért? – kérdezte Lillian Geneviéve-et. – Adjak valami forró italt? – A kosárra mutatott, amit a gépre hozott. Hány évszázaddal ezelőtt csomagolta be? – Van kávém is.

– Kávét nem – tiltakozott Geneviève. – Éberré tenné. Jobb, ha elalszik.

– Kávé? – érdeklődött Slade. Neki érdekében állt, hogy éber legyen. – Szívesen innék.

– Valami édességet? – nyúlt kézitáskája után Lillian. – Van nálam mentolos cukor.

– Nem segít rajta – vonta meg a vállát Geneviève. – De talán eltereli a figyelmét.

– Automatikusan simogatni kezdte Sandy homlokát, és lehajtotta a fejét, hogy gondolatait ne olvassák le arcáról. Lillian kézitáskája a sajátjára emlékeztette, abban pedig egy fiolára, amelyben altató volt. Lehetne adni Sandynek, de még jobb lenne, ha valahogy bele lehetne tenni Slade úr kávéjába. Azt mondta, kávét akar…

Lillian észrevette Geneviève félfordulatát, amivel eltakarta táskája felé nyúló kezét. Másik kezével tovább simogatta a gyereket, most egy kicsit feltűnőbben, mintha el akarná terelni a figyelmet arról, amit tulajdonképpen csinált.

Érdekes – gondolta Lillian –, és figyelte, ahogy a kézitáska centiméterről centiméterre továbbcsúszik a földön, és eltűnik Geneviève szoknyájának ráncai között.

Fél szemét Slade-en tartva, Lillian saját kézitáskájában kotorászott a mentolos cukorka után, közben csöndesen kivette a fém manikűrszerszámot, amelyet utolsó üzleti útján New Yorkban vásárolt. Sajnos, miután körömtisztításra szolgált, tompa volt. De nagyon erős, gyémántporral fedett fém, egy életre szóló garanciával. Van jobb is a gyémántpornál – nevetett akkor Paul rajta. Később, ezen a varázslatos délutánon elmentek Cartier ékszerészhez, és eljegyzési gyűrűt választottak. A gyűrű most’ a hivatali széfben volt, mert tapintatlanságnak tűnt volna, ha a hét végén viseli, de a manikűrszerszámot, mint valami talizmánt – állandóan magánál hordta.

– Itt van. – Lillian becsukta a kézitáskát, és a mentolos cukrot tartalmazó dobozkát Geneviève elé tartotta. Miközben erre figyeltek, a körömreszelőt óvatosan ruhája zsebébe csúsztatta. Talán nem elég hatásos fegyver, de a semminél jobb.

– Merci – fogadta el a cukorkásdobozt, és a kezében már egy másik fiola volt.

A két asszony pillantása találkozott, aztán mindketten félrenéztek.

Slade érdeklődéssel figyelte őket.

– Nagyon udvariasak – állapította meg. – Egyetlen szép, nagy, boldog család vagyunk. – Nyílt kíváncsisággal nézett Paulra.

– Próbálunk civilizáltan viselkedni – mondta Paul kifejezéstelenül.

Három tisztességes ember egy csapdában, Lillian visszaemlékezett korábbi összegezésére a helyzet jellemzésével kapcsolatban, és sírni tudott volna saját naivságán. Három ember, akik nem ismerték a „csapda” szó jelentését. Mostanáig.

– Monsieur Slade kávét akar inni – mondta Geneviève halkan. – Ide tudná adni a termoszt, kérem?

Lillian tekintete Geneviève sötét szemének pillantásával találkozott, mielőtt az lesütötte volna szempilláit – és megértette a vészjósló üzenetet.

– Igen, miért ne? – Átadta Geneviéve-nek a termoszt, és előbbre húzta a kosarat. – Ki kér szendvicset? – kérdezte általánosságban, és igyekezett a figyelmet elterelni, hogy Geneviève elfordulhasson, miközben kinyitja a termoszt, és kávét tölt.

– Valóban nagyon civilizáltak – állapította meg Slade. – Az úr jól nevelte a nőit.

– Csirkés szendvics – fordult Lillian hirtelen Paulhoz, hogy a férfi arcára kiült dühöt enyhítse. Nem használna Paulnak, ha a banditára vetné magát. Geneviève megpróbálta, és kudarcot vallott. És amíg Slade Geneviève-et csak leütötte a puskával, lehetséges, hogy most a ravaszt is meghúzná.

– Nekem kell – nyújtotta ki Slade azt a karját, amellyel nem fogta a fegyvert. A házban lopott élelem ellenére rettenetesen éhes volt. Idegességből talán? Vagy a nem börtönételtől jött meg az étvágya? Nem tudta. Csak úgy érezte, soha nem ehet eleget ahhoz, hogy éhségét lecsillapítsa.

– Tessék – tolta elé Lillian gyorsan, mielőtt Paul valamilyen veszedelmes mozdulatot tehetett volna. Paul erre még dühösebb lett, de ezen most nem lehet segíteni. Geneviève-nek időre volt szüksége, hogy megkísérelje tervének végrehajtását. Bármi legyen is az.

Lillian ösztönösen érezte, hogy biztonságosabb, ha nem vesz tudomást Geneviève próbálkozásáról. Mint ahogyan azt is érezte: jobb, ha Geneviève nem tud arról a fegyverféléről, amely körömtisztító alakjában a zsebében rejtőzik.

Amit nem tudnak, azt nem árulhatják el akaratlanul is.

Észrevette, hogy Geneviève több mozdulatot végez, mint amennyit a termosz kicsavarása és a kávé kitöltése igényelt.

Lillian sietve félrepillantott, nehogy Slade – az ő tekintetét követve – észrevegye azt, amit ő.

– Hol az a kávé? – Slade fojtott hangon beszélt. A szendvics felét betömte a szájába, de már a kosárra nézett egy másikért. Ügy evett, mint aki nem hiszi, hogy holnap is van nap. Talán nem is volt számára, legalábbis olyan, amelyben biztos lehetett.

Geneviève rázogatta a kávét a csésze alján. Mon Dieu, ez a vacak soha nem akar elolvadni? És ha nem olvad el, meg tudja-e győzni, hogy a cukor maradt ott az alján? Elszántan, kétségbeesetten töltötte tele a csészét majdnem a széléig. – Mennyi cukorral issza az úr?

– Két kanállal. – Slade mohón nézte, amikor a cukrot a kávéba öntötte. – Ne fukarkodjék vele – vigyorgott. – Minden energiámra szükségem van.

Vajon nem remegett-e túlságosan a keze, amikor átnyújtotta a kávét? Geneviève mély lélegzetet vett, és egy pillanatra behunyta a szemét. Még soha nem ölt meg senkit. Még soha nem találkozott olyan emberrel, aki ennyire megérdemelte volna a halált, mint ez itt. De megöli, és további életében nyugodtan fog aludni, nem fogják rémképek üldözni. Csak azért aggódott, hogy elegendő altató van-e a kávéban ahhoz, hogy meghaljon tőle?

És ha nem, elég erős-e ahhoz, hogy öntudatlan álomba merítse, és a munka további részét másképpen végezhessék el?

Mert ennek az embernek meg kell halnia. Abban a lidércnyomásos álomban, amellyé élete változott, ez volt az egyetlen bizonyosság. Meg kell halnia a banditának.

Bizonytalanul állt fel, és haragudott ezért önmagára. Nem szabad ilyenkor idegeskedni. Nem több ez, mint amikor az ember egy kártékony férget tapos el. Kivéve, hogy a féreg valószínűleg nem tehető felelőssé úgy, mint ez, aki most figyelte közeledtét, arcán visszataszító, gyanakvó pillantással.

Csak azt sajnálta, hogy fájdalommentesen távozik az életből, és észre sem veszi. Kár, hogy nem tudja térdre kényszeríteni, hogy üvöltsön félelmében, mielőtt meghal.

Nem tudta, hogy képes ennyi gyűlöletre. De még soha nem fenyegették így a gyerekét.

Sandy újabb nyögése a háttérből megerősítette elhatározását, és amikor átnyújtotta a kávét, ajka mosolyra hajlott.

– Bon appétit, Monsieur – morogta.

Carson kiérezte hangjából a hamis színezetet. Anélkül hogy tudta volna, „mit jelent, érezte, hogy veszélyt valakinek: Slade-nek. Titkon, óvatosan megfordult, és hátranézett a vállán keresztül.

– Jól van – felelt Slade Geneviève félénk mosolyára. – Most mar barátságosabb, mi? Maradjon csak ilyen, és nem lesz semmi baj. – Felemelte a plasztik poharat: „egészségére…”

Carson ekkor jött rá, hogy mit tett az asszony. És nem fog sikerülni. Ha Slade érzi, hogy rosszul van, lesz a Magnumban elég golyó mindnyájuk részére, mielőtt elveszti az eszméletét.

Mert lőni fog. Slade nem az az ember, aki küzdelem nélkül adja fel és anélkül, hogy bosszút ne álljon. Már eddig is elég dühös volt. A szabadulás kilátásának meghiúsulása láttán teljesen megvadul. Tömegmészárlás lesz itt a helikopter szűk kabinjában, és mindnyájan elvesznek.

De azért derekas próbálkozás. Jelest kell adni érte a hölgynek. Kár, hogy esélytelen volt.

Carson sajnálkozó sóhajjal billentette meg a Sikorskyt, és ugyanakkor pár métert zuhant.

Slade vadul káromkodott – de ez még mindig jobb, mint a golyók.

– Bocsánatot kérek – pillantott vissza Carson, és meglátta a kabin szőnyegére kiömlött barna folyadékot. Slade arcán a dühöt, a többiekén pedig az elkeseredést.

Különösen Geneviève arcán. Ha Slade most ránéz, ez az arc mindent elárul.

– Légörvény. – Carson fél kézzel előre mutatott, a gépet ismét megbillentette, és igyekezett Slade figyelmét az éjszakai égboltra terelni. – Ezen nem lehet segíteni. Jó vad időjárás van odakinn.

– Nekem úgy tűnik, hogy minden rendben van – mondta Slade gyanakodva. Nyilvánvalóan megérzett valamit a kabinban uralkodó feszültségből, de képtelen volt rá magyarázatot találni.

– Ez a baj a légörvénnyel – Carson pár méterrel felemelte a helikoptert, aztán ismét leejtette –, hogy az ember nem látja. Csak érzi.

– Megpróbálok mindent, ami tőlem telik – mondta Carson vidáman. Ide-oda ingatta a gépet. – Én sem szeretem ezt jobban, mint maga. Végtére is nekem kell ezt a vacakot a levegőben tartanom.

Geneviève a helikopter hirtelen zuhanásakor visszaesett az ülésre. Ott kuporgott összeroskadva, közönyösen a gép himbálódzásaival és Sandy nyögéseivel szemben. Megkövült pillantással meredt a narancssárga termoszból kiömlő kávéra, amelynek foltja egyre nőtt a szőnyegen. Olyan volt, mint aki minden pillanatban zokogásban tör ki.

Slade figyelmét a kabin utasaira fordította, kérdőn pillantott egyikükről a másikukra, mintha valami veszélyt érezne, amit nem tud meghatározni. Pillantása visszavándorolt a barna foltra a padlón.

– Van hátul bár a gépen – terelte el gyorsan Lillian a figyelmét. – Talán iszik helyette valami tisztességes italt.

– Ez igen – nézett rá Slade elismeréssel. – A többiek haragszanak rám, ugye? Nem valami barátságosak. Kérek egy dupla whiskyt… de eszébe ne jusson berúgatni engem.

– Biztosan nagyon jól bírja az italt. – Érezve Paul helytelenítő pillantását, hátrament, lehúzta a bárt elrejtő redőnyt, és töltött Slade-nek.

– Parancsol még valaki? – vette át automatikusan szokott háziasszonyi szerepét.

– Más senki – döntötte el Slade határozottan. – Csak én. Nem fogunk itt egy csomó részeg utassal körözni, akik esetleg hősnek képzelik magukat. – Durván felnevetett.

Dugóhúzó volt a bárban. Fényes, hegyes dugóhúzó. Lehet valakit leszúrni egy dugóhúzóval? Valószínűleg nem, de bőrt feltépni bizonyára.

Mialatt becsukta a bárszekrényt és visszahúzta a redőnyt, kivette a dugóhúzót, és a zsebébe csúsztatta, a körömtisztító mellé.

Óvatosan vitte oda Slade-hez az italt, és tudta, hogy az minden lépését fegyverrel kíséri. Talán azt képzelte, hogy ráugrik, és az arcába önti a whiskyt?

Lassan adta át a poharat, és visszaült a helyére. Slade bizonytalanul figyelte, mintha gyanítaná, hogy csinált valamit, de nem tudta, mit.

Slade sok minden lehetett, de bolond semmi esetre sem. Talán mindnyájuk számára jobb lett volna, ha az.

– A gyűlésre gondolok – törte meg a csendet Lillian, az órájára pillantva. Aztán Paulra nézett, aztán megint vissza az órára. Lenézett, mintha a kezek valamilyen üzenetet közvetíthetnének. Valamit a soha vissza nem térésről. Vádlóan figyelte az óra számlapját, mintha egyedül az lenne felelős a gyomrában uralkodó jeges szorításért. Hamarosan tennie kell valakinek valamit, különben túl késő lesz.

– Igen. – Paul nem fölöslegesen aggódott. ő is tisztában volt a helyzettel. A vállalat elvesztését nem lehet összehasonlítani mindnyájuk életének elvesztésével.

– Mit fogsz csinálni? – A kérdés feltételezte, hogy élve kerülnek ki az egészből. Hogy lesz még jövő, amikor valamit csinálni lehet a veszteségek pótlására. De ezt kellett játszaniok, mert Slade minden figyelmét rájuk fordította, mialatt kortyolta az italt – a figyelmét, amelyet távol kell tartani attól a kissé tejszerű, barna folyadéktól, amíg megszárad, és nem látszik többé végzetes titka. Nem szabad gyanítania, hogy feladták a reményt, és ellene szervezkednek.

– Csinálni? – Paul váratlanul felemelte a karját, és kinyújtotta. Tudta-e, hogy mi történt, vagy csupán véletlenül terelte magára Slade figyelmét, aki most ideges pillantását rajta nyugtatta.

– Csinálni? – Lusta, fájdalmas mosoly terült el az arcán. – Azt hiszem, elölről kell kezdenem az egészet. Mi mást lehet csinálni?

– Ó, igen. – Geneviève hirtelen életre kelt. Paul felé fordult, és ünnepélyesen nézett rá. – Igen, a férfiak szeretnek mindig mindent újrakezdeni, és aztán újra meg újra ugyanazt csinálják. Mint a kutya, aki megtanul valamit, és várja, hogy dicsérjék, amikor produkálja magát. Néha parancsszóra, néha meg csak azért, hogy részesüljön az elvárt dicséretben.

– Geneviève! – Paul aggódva hajolt előre. Geneviève arcán különös kifejezés ült. összeroppant talán az események súlya alatt? – Geneviève, jól vagy?

– Igen, igen – meredt rá üres pillantással az asszony, vagy a háta mögött látott meg valamit? – Persze hogy jól vagyok. Miért csodálkozol? Mert igazat mondok? Már elszoktál ettől, ugye, Paul? Hány év telt el azóta, amióta valaki meg merte neked mondani az igazat? Már túl fontos ember lettél. Az emberek csak azt mondják neked, amit hallani akarsz.

– Jól kiosztotta magát – vigyorgott Slade, és élvezte a jelenetet. – Ez a nő nem olyan szelíd, mint ahogy maga gondolta. Kezd durvulni a társaság.

– Geneviève, az isten szerelmére. – Paul eddig nyugodt volt. Geneviève ez idáig mindent olyan józanul fogadott, és most kezd összeroppanni, és pont ilyenkor kezd el beszélni.

– Pas devant les domestiques – így van, Paul? – Geneviève magas hangon felnevetett.

A helikopter hirtelen nagyot billent,, és a narancssárga termoszfedő Paul lába elé gurult. Automatikusan felvette és belenézett. Először csak szórakozottan, aztán meredten. A csésze alján levő furcsa fehér por nem hasonlított cukormaradékra. Hirtelen rájött, hogy mit akart Geneviève, és kudarca miért sodorta a hisztéria szélére.

Slade fürkésző pillantásának tudatában hátradőlt, és elfordította tekintetét a pohárról. Közben Lillian pillantását is elkapta, és rájött: ő is tudta, hogy mit akart Geneviève. Mi több, tudta vagy gyanította egész idő alatt. Azért ugrott fel olyan hirtelen, hogy az itallal elterelje Slade figyelmét.

Lillian félrepillantott. Akaratlanul elkapta Geneviève gyilkos tekintetét, és hátradőlt, amikor Geneviève tovább beszélt.

– Oui, Paul. Élvezni fogod, hogy újrakezdheted. Új feleség, új vállalat. A küzdés az életelemed, ugye? Talán ha a vállalattal nehezebb lett volna, nem kezdtél volna olyan könnyen új asszonnyal.

Az ördögi az egészben az volt, hogy a helyzet összefoglalásában Geneviéve-nek volt némi igaza – vallotta meg Paul önmagának. Ha nem lett volna minden olyan könnyű… egy idő után olyan unalmas… akkor ő talán… esetleg nem nézett volna új, meghódítandó területek után. Kényelmetlenül tudatában volt Lillian figyelő szemének, és kerülte pillantását. Geneviève tekintetét is kerülte. Továbbra is a pohár fenekére nézett, mígnem rájött, hogy ha túl nagy figyelmet fordít rá, Slade tekintetét is ráirányíthatja… ez pedig végzetes lehetett volna.

Paul Slade-re nézett. Igen, végzetes. Slade már nem élvezte úgy a jelenetet, és a homlokát ráncolta.

– Majd ismét felépíted, Paul – folytatta Geneviève. – És amikor már az új vállalat elég nagy, kétségkívül új feleséget akarsz és új családot. Talán ez alkalommal fiú lesz. Ugye örülsz majd neki, Paul? Egy fiú, aki majd átveszi tőled a céget. Így majd még keményebben dolgozol, mint valaha, de persze a feleségednek otthon kell maradnia a gyerekkel. És ez új titkárnőt jelent majd, Paul. – Ravasz, macskaszerű mosollyal fordult Lillian felé. Lillian igyekezett nem figyelni, nem hallani, de az ajka akaratlanul is remegett.

– Elég, Geneviève – mondta Paul megnyugtatóan. Maga mellé csúsztatta a plasztik poharat, próbálta a párnák közé dugni, hogy Slade soha meg ne tudja, mi történt.

– Egy új titkárnő, Paul. – Geneviève hangja sértő volt. – És akkor lehet kezdeni újra az egészet.

A helikopter zuhant pár métert, aztán újra felfelé repült. Ez hiba volt: Slade figyelmét környezetére irányította, és már nem szórakozott a két asszony csatározásán.

– Tartsa egyenesben ezt a rohadt masinát! – ugatta Carsonnak.

– Próbálom – mondta Carson szelíden, érezte, hogy Slade türelme fogytán van. Attól is elállt, hogy bármilyen megjegyzést – akár mentegetőzést, akár bocsánatkérést – fűzzön hozzá.

– Hol vagyunk? – pillantott keresztül a plasztik üvegen. – Miért nem lehet látni a vizet? Miért repülünk még mindig a szárazföld felett? Mit akar maga?

– Az időjárás miatt kissé el kellett térnünk az iránytól. – Carson gyorsan beszélt, mert meghallotta azt a kattanást, amellyel Slade a fegyvert kibiztosította. – Nem nagyon – tette hozzá sietve. – Ha rádiózhatnék…

– Nincs rádiózás. Ha még egyszer mondanom kell, összetöröm az egészet. Szerencséje van, hogy eddig nem tettem meg. – Slade megpróbált nyugodt lenni, hogy a többiekkel elhitesse: biztonságban érzi magát. – Csak azért hagytam meg, hogy amikor már engem letettek, könnyebben vissza tudjanak repülni.

– Köszönöm – mondta Carson szárazon, mintha elhinné, hogy Slade-nek szándékában áll őket életben hagyni. Slade csak azért nem akarta összetörni a rádiót, mert egy esetleges vizsgálat kideríthetné, és elkezdenének nyomozni. – Maga igazán kedves.

– Ha jobban megismernének, rájönnének, hogy nem vagyok én olyan rossz ember – mondta Slade barátságosan. – De ha nem látom meg hamarosan a vizet, akkor szétlövöm a fejét.

– Tíz percen belül meglátja – ígérte Carson. – Ne aggódjon. Hamarosan annyi vizet lát, amennyit csak akar.

Huszonötödik fejezet

Carson egyenesen a Csatorna felé repült. Már semmit nem használt a szárazföld feletti zötyögés – jobb lesz nekik, ha víz van alattuk. Még a gépen levő flotációs berendezés nélkül – a Sikorsky hajó alakú törzsével – is le tudott szállni vízre. Ezért használtak helikoptereket, amikor az űrhajósok visszaérkezésnél a vízbe ugrottak. Ha Slade-re rájön egy dühroham, nagyobb biztonságban lesznek a vízen.

Carson megborzongott arra a gondolatra, hogy milyen közel jártak a megmeneküléshez. De vajon Geneviève észrevette-e, hogy a kávé nem véletlenül ömlött ki? És ha észrevette, megbocsát-e neki?

De miért izgatja? Ha egyáltalán kimásznak ebből, egész életük legnagyobb szerencséjének tarthatják. Ilyen apróságok, mint sértődések, ebben a kritikus helyzetben nem játszhatnak szerepet senki megítélésénél.

Geneviève-nek az ötlete jó volt, csak a kivitelezést intézte rosszul. Slade-től szabadulni kell. De hogyan?

Carson hátranézett. Hátul az érzelmek kirobbanása után mély csönd volt. Kényelmetlenül érezte magát, ösztönösen érezte: nem szabad hagyni, hogy Slade túlságosan elmerüljön gondolataiba. Gondolatainak legalább egy részét le kell kötni, akkor mindnyájuknak több esélye van.

Ha Slade-et kibillenthetnék lelki egyensúlyából, és ebben az állapotban is tudnák tartani, nem engedve neki időt a töprengésre, az nem lenne rossz, bár akkor esély van arra is, hogy valami gyors akcióra szánja el magát, ami nem biztos, hogy az ő érdekeiket szolgálja.

Lehet, hogy egyszerűbb lesz, ha majd a víz fölé érnek. Carson sebesebben repült. Majd lassít, aztán ismét felemelkedik, ha a Csatorna fölött járnak.

Slade úgyis megöli őket. Ebben senki sem kételkedhet. Kivéve a gyereket, aki időnként eszméletlenségbe zuhanva észre sem vette, hogy mi történik.

Különösen azért voltak sebezhetőek, mert egy helikopterben voltak, és Slade-nél fegyver volt. Nem is akármilyen fegyver, hanem egy Magnum-puska, amellyel egy autó motorblokkját is szét lehet lőni. Egyetlen lövés, és a helikopter a levegőbe repül. Slade-nél volt minden ütőkártya… az összes kártyalap nála volt.

És nem tehetnek ellené semmit. A légörvényfigurát már eljátszotta. Slade most már a gép minden egyes megmozdulására gyanakvó lett. Ettől eltekintve tiszta volt az ég, világított a hold, és a pár felhő mozdulatlan és nyugodt. Még egy Slade-nél hiszékenyebb ember is gyanút fogna, ha a helikopter tovább billegne.

De mit lehet Slade-del csinálni? Hogyan lehetne tőle megszabadulni? Még ha biztonságban leteszik is Franciaországban, abban az esetben is búcsúgolyót küld majd a helikopter légcsavaréba, amikor felemelkednek.

És akkor elkerülhetetlen robbanással, lángba borulva zuhannak le. Slade nem hagy meg élő tanút. Ha ők nincsenek, senki nem fedheti fel szökésének módját és azt, hogy melyik országban indítsák meg utána a hajtó-vadászatot. Tanúk nélkül Slade után valahol Angliában kutatnak, és ott lesz az üldözés központja, miközben Slade megmenekül, és valamiféle soha nem gyanított mennyországban él tovább.

Él. Mialatt a többiek sírjukban hevernek, és halálukat balesetnek tulajdonítják – nem gyilkosságnak.

Carson aggódva nézett maga elé a tiszta égboltra, aztán lazítani próbált. Nem lesz jó, ha nagy benne a feszültség, és nem tud koncentrálni. Csapdában voltak, de kell valami kiutat találni – kell hogy legyen kiút.

Távolról megpillantották a Csatorna első gyenge fényeit az alattuk gomolygó felhők között. Carson próbált nem mereven nézni, nehogy Slade kövesse pillantását, és észrevegye, hogy milyen közel jutottak céljukhoz. Gondosan igazított a kontrollokon, hogy addig lebegjenek, amíg visszavonhatatlanul a Csatorna fölé érnek.

Aztán meghallott egy vékony, átható hangot, először olyan gyengén, hogy azt sem tudta, mi az, és attól félt, hogy a motorból szűrődik ki valamilyen újabb tragédia fenyegetéseként. De a hang erősödött, és bár most már tudta, mi az, nem akarta elhinni. Valaki fütyült hátul:

Geneviève, drága Geneviève

Jönnek a napok, mennek a napok…

Lillian szívében a féltékenység tőrével ismerte fel a dallamot. Paulra pillantott és látta, hogy mosolygó szemmel néz Geneviéve-re. De észrevette őt és szemében a sértődött fájdalmat. Hirtelen abbahagyta a fütyörészést.

Paul észre sem vette, hogy fütyül, amíg meg nem látta Lillian arcának elváltozását, és a bűntudat ismét ránehezedett. Tudatalattijából tört föl a dal. Lilliannak zseniálisnak kellett volna lennie, hogy rájöjjön, hogy ez a „mi dalunk” volt, abból az időből, amikor a „mi” még nem azt jelentette, amit ma.

A bűntudatot ingerültség váltotta fel. Miért szomorodik így el Lillian, és miért olyan nőies. Csak nem képzelhette, hogy olyan nőt vett el, és olyan nőtől volt gyereke, akit nem szeretett, és akihez nem vonzódott? Vagy a gondtalan dallam idézte fel ilyen erővel az otthont? Persze hogy voltak dallamok és jelek, nevetések, bizalmas tréfák, különösen az első években. Akkor, amikor minden vállalkozást az izgalom varázsa vett körül, és az ember reggel arra ébredt, hogy azzal a bizonyossággal várja a kihívásokat, amelyeket a nap magával hozhat, hogy mindegyikből győztesen kerül ki.

Talán Geneviéve-nek igaza van. Talán, mert az élet olyan unalmassá és üzletiessé vált, akarta valamiképpen fűszerezni a magánéletét.

Most aztán nem panaszkodhatott, hogy nincs semmilyen kihívás. És hiányzott a győzelem bizonyossága.

Geneviève visszamosolygott Paulra. A kísértő dallam áttörte apátiáját, amelybe a rövid lelkesedés után jutott. Paul megbocsátott neki ostobaságáért, amiért nem sikerült megszabadulni Slade-től. Ügyetlen, amatőr kísérlet volt – most jött rá. Mi más lehetett volna?

Slade volt az egyetlen profi gyilkos.

Hirtelen rémületében behunyta a szemét. Nem önmagáért félt – bár túl fiatal volt ahhoz, hogy meghaljon –, hanem Sandy miatt, aki olyan kicsi és kiszolgáltatott volt. Korábban attól félt, hogy Sandy meghalhat, ha nem jutnak időben a kórházba. Most ennek a félelemnek a helyébe az a tudat lépett, hogy mindnyájan halálra vannak ítélve.

Milyen a sors iróniája! Végül is őt meg Pault valóban „csak a halál fogja elválasztani”.

IPARMÁGNÁS ÉS CSALÁDJA

EGY LEZUHANÓ HELIKOPTERBEN

PUSZTULT EL

Így fog megjelenni nagy betűkkel az újságok címlapján. Az illetékes ügyvédeken kívül kevesen tudták, hogy a válás folyamatban van. Lilliant csak hűséges titkárnőként említik majd meg, egy alkalmazott, aki a főnökékkel repül. Gonoszság volt-e, hogy valami furcsa elégtételfélét érzett, hogy a világ soha nem tudja meg: házasságuk tönkrement? Férj-feleségként halnak meg. A gondolat enyhített kínján. Ha legalább Sandy életben maradhatna…

Geneviève ismét Paulra pillantott, de ő fürkésző szemekkel Slade-et nézte. Az arcán ott maradt a mosoly visszfénye. Nehezen hihető, még nehezebben megbocsátható, de Paul – valami groteszk módon – élvezte a helyzetet. Talán a következő pillanatban ismét fütyörészni kezd.

Ha még egyszer így néznek és mosolyognak egymásra…

Lillian összeszorította az öklét. A körömtisztító és a dugóhúzó hideg féme belevágott tenyerébe. Aztán gyorsan elengedte a tárgyakat, és visszahúzta kezét a zsebéből.

Észrevette-e valaki? Nem tudta, nem vágott-e bűntudatos arcot, és közömbösséget erőltetett vonásaira.

Nem, mintha bárki – azaz Slade – tudhatott volna szándékáról, de nem szabad gyanúját felkeltenie. Ha cselekedni fog, teljesen készületlenül kell majd Slade-et érnie.

Lilliannak eszébe jutott az a csattanás, amellyel a puskát Geneviève fejéhez csapta, és megborzongott. Soha nem találkozott még fizikai erőszakkal, és nem tudta: lesz-e elég bátorsága elviselni. Mégsem volt más választása. Az erőszak behatolt az életébe, és ott volt körülötte. Akár tesz ellene valamit, akár nem, az erőszak halad a saját útján az elkerülhetetlen végig: mindnyájuk haláláig.

Mindenesetre a többieket felkészületlenül érte, amikor Geneviéve Slade-re vetette magát. Ha most ismét hasonló történik, Paul bizonyara csatlakozik a támadáshoz. A baj ott volt, hogy most már Slade is jobban felkészült. És most lőni is fog.

Ha legalább a pilótához fordulhatnának segítségért! De ő a helikopterrel volt elfoglalva. Ha a légköri viszonyok rosszabbodnak, teljesen le lesz kötve. De az időjárás most mintha javult volna. Olyan volt, mintha a helikopter egyáltalában nem haladna.

Lillian aggodalmában megmerevedett. Mi történik? Lezuhannak?

És mit számít, ha lezuhannak? Megnyugtatta magát. Ha Slade rákezdi, úgyis valami borzalmas történik velük. Talán kegyesebb halál lesz a zuhanás.

A helikopter félrebillent, aztán lassan ismét előrehaladt. Vaklárma volt.

Lillian izmai megfeszültek: sikoltani akart, ugrani akart. Legyőzte a rátörő hisztériás rohamot, mély lélegzetet vett, aztán még egyet. Várni kell… türelem… még nincs itt az ideje. De ha itt lesz az ideje, észreveszi-e? Készen lesz-e? Időben tud-e cselekedni?

Carson egyik oldalról a másikra billegtette a Sikorskyt miközben előrehaladt: azt a benyomást akarta kelteni, hogy a magasban levő légörvények ellen küzd.

Látóhatárának szélén felfedezte Slade nyugtalanság okozta apró, akaratlan mozdulatát, amely megerősítette elhatározásában, és egyszersmind meghatározta a követendő utat számára.

Meg kell szabadulniok Slade-től, méghozzá úgy, hogy ne tudja őket megölni, mielőtt eltávolodnak tőle.

Carson összeszorított foggal irányította a Sikorskyt a Csatorna közepe felé, hogy egyik partról se legyenek láthatóak a ködben. Ha alattuk csak köd lesz, és szárazföldnek se híre, se hamva, Slade elveszíti tájékozódó képességét, csak a műszerekről tud olvasni, azt meg a pilóta tolmácsolja számára. Kellő műszaki tájékozottság híján nem vitatkozhat, és el kell hinnie, amit a gép vezetője mond. A pilóta is élni akar.

De Slade-nek nem áll szándékában, hogy ők éljenek.

Alattuk a Csatorna vize siklott; ebből a magasságból megtévesztően nyugodtnak tűnt. A holdfény megcsillant a víz színén, és a köd veszélytelennek látszó, apró gomolyagokban hullámzott. Még egypár mérföld, és lehet, hogy teljesen el is tűnnek, de az is lehet, hogy tömör ködfüggönybe sűrűsödnek össze.

Carson enyhe iránykorrekciót _ végzett, amennyire csak képes volt földi irányítás nélkül. De túl hirtelen történt, és a gép megbillent… vagy az idegei kezdték felmondani a szolgálatot?

– Mit csinál? – sziszegte Slade.

– Megpróbálom, hogy egyenesben maradjunk – sziszegte Carson vissza. – Rádióznom kellene és…

– Nincs rádiózás! Ha még egyszer mondanom kell, szétverem a masináját.

– Ahogy akarja – vont vállat Carson. Ameddig a köd nem lesz sűrűbb, valószínűleg eléggé biztonságban vannak. Ahhoz nem repültek elég magasan, hogy zavarták volna a menetrendszerű gépek repülését, ahhoz viszont, hogy valamilyen épületbe ütközzenek, eléggé fönt jártak.

De baleset bármikor történhet. Magánrepülőgépek előfordulhattak ezen a magassági szinten, amelyeknek pilótái abban a biztonságos tudatban közlekedtek, hogy kitöltötték a repülési tervet, és francia vagy angol irányítási szervektől tiszta út jelzést kaptak. Carson szerette volna, ha valahogy – Slade tudta nélkül – rádió-összeköttetést tudott volna teremteni.

De ez lehetetlen volt. Amellett biztonságosabb, ha nem próbálkozik.

Biztonság! Nem volt számukra biztonság. Mindnyájan halottak voltak… vagy majdnem. Miután a helikopter letette Slade-et Franciaországban, élettartamuk másodpercekre lesz tehető… ameddig egy ravaszt meg lehet húzni.

Számukra egyedül itt volt biztonságos, a levegőben, de nem maradhattak fönn a végtelenségig. Még ha Slade nem vesztené is el a türelmét az utazás hosszúsága miatt, akkor is kifogynak az üzemanyagból, és le kell szállniok. Nem volt számukra kiút.

Vagy mégis volt?

Huszonhatodik fejezet

Carson az előtte sötétlő éjszakai égboltra tekintett, és igyekezett olyannak tűnni, mint aki csak a közvetlenül előtte álló feladatokkal törődik. Mintha egyáltalában nem gondolkodna, miközben gondolatai vadul kergették egymást.

Kiút? Egyetlen kétségbeesett esély? De minden kétségbeesett volt ebben a helyzetben. Mindent érdemes megpróbálni. Még a főnök felesége is megmutatta, hogy tudatában van ennek, amikor Slade-re vetette magát.

Slade megöli őket. De Slade nem bánná, ha megtakaríthatná a golyókat. Ki tudja, milyen hosszú út áll még előtte? Nyilvánvalóan voltak tervei, amelynek csupán első lépése a franciaországi leszállás. Slade nagyobb biztonságban érezné magát, ha megtarthatná az összes nála lévő lőszert. A jövőben talán még nagyobb szüksége lesz rá.

Ha tudná, hogy akkor is elpusztulnak, ha neki nem kell beavatkoznia, a lőszerrel való takarékoskodás elhatalmasodhat rajta.

Ha Slade-et meg lehet győzni arról, hogy a gép veszélyben van… komoly veszélyben. Olyan veszélyben, ami menekülésre késztetheti… Talán nem küld értékes golyói közül egyet sem egy olyan légcsavarba, amely egy amúgy is elpusztuló helikoptert tart még a levegőben.

Talán sikerül.

Elég kemény lesz a többieknek, de ha életűket köszönhetik ennek, nem neheztelnek majd a pár perces rettegésért.

Ezt most nem lehet mérlegelni. Bármit tesz, legjobb akkor tenni, amikor még a Csatorna felett vannak. A víz a szövetségesük.

Víz… és magasság.

Carson beállította a magassági kormányt, és a gép felemelkedett.

– Mi történik? – Slade egyre türelmetlenebb lett. Annál jobb, minél inkább eszébe jut egy süllyedő hajó.

– A köd sűrűsödik – mondta Carson. – Fölé akarok repülni. Rohadt dolog ma éjjel alacsonyan repülni.

Slade lenézett. És miközben lenézett, Carson ráhajolt az üzemanyagot ellenőrző műszerre, és túlságosan gyenge keveréket adott. A motor köhögött, és a gép ugrált.

– Ez mi? – kérdezte Slade.

– Lehet, hogy semmiség – felelte. Most kell meghúzni a vészharangokat. – Persze lehet, hogy most fönn is rohadt. Mondtam, hogy fogytán az üzemanyag. Most kapcsoltam tartalékra.

– Ameddig mi megyünk, ez is elég. – Slade Carsonra vigyorgott. – Aztán tankolhat újra, ha én már elmentem. – Nem a szavakkal volt baj, a hang csengett hamisan. – Még azzal az átkozott irányító központjával is felveheti a kapcsolatot, és tiszta pelenkában kerülhet vissza.

– Kösz – felelte Carson tömören. – Azt fogom tenni.

Slade nevetett, érezte, hogy nem hisznek neki, de nem sokat törődött vele. Nemsokára leveti az álarcot. – Rendben van, tegye.

Carson hátranézett. Borzasztó csend volt hátul. Mindnyájan a levegőbe meredtek… a semmibe. Vagy talán életük pergett le semmit nem látó szemük előtt? A nők hisztériakitörését megelőző nyugalom volt-e ez vagy pedig a röviddel ezelőtti érzelemkitörés okozta csend?

Rossz, hogy nem ismeri jobban ezeket az embereket. Bizakodóbb lenne, ha tudná, hogyan viselkednek, ha baj van.

Aztán majdnem elnevette magát. Ha baj van! Mintha nem éppen a közepében lennének! Legalábbis aligha tarthatná másnak a helyzetet. És az utasok nagyon jól viselték. Különösen a kis tűzrőlpattant francia-kanadai. Mi a fenét akarhatott a főnök, amiért kicseréli egy újabb típussal? Nem becsülte meg eléggé az asszonyt… talán nem is érdemli meg.

– Geneviève, drága Geneviève… – hangzott fel újra a szórakozott fütyörészés. Talán Paul Jarvis mégis kezdi megbecsülni újra a feleségét? Vagy a régi szép időkre emlékszik vissza?

– Csönd – horkant fel Slade. A füttyszó hirtelen elhallgatott. Kicsit meglepve, mintha felismerték volna, hogy Slade idegei már nem ugyanazok, mint a géprablás kezdetén.

Carson arra használta ki Slade figyelmének elterelődését, hogy magasabbra szálljon, és néhány útvonal-korrekciót hajtson végre, ami azt jelentette, hogy most, a Csatornával egy vonalban repültek, nem át fölötte. A manőver kicsit több időt enged nekik. Hacsak Slade észre nem veszi…

Carson azon gondolkodott, hegy vajon a Sikorsky nem jelent-e meg fel nem ismert tárgyként valakinek a radarernyőjén? Sokat adott volna azért, ha kinyithatja a rádiót, és megtudhatná: keresi-e lázasan valamelyik légi ellenőrzési központ velük a kapcsolatot? És meddig tart, ameddig a londoni irányító központ rájön, hogy túllépték repülési tervüket? Ha kicsit még többet késnek, London automatikusan riasztja a gépeket, hogy keressék őket.

Nem volt még olyan késő, mint ahogy Carson gondolta. A világ körülöttük volt, és ők csak átmenetileg vesztek el számára. Ha a világ keresi őket, mert a légi utakat szabadon kell hagyni… a veszély még csak nő.

Ismét igazított a kontrollon, és még vagy száz méterrel feljebb repült.

Amikor Paul Jarvis érezte a gép emelkedését, összeráncolta a homlokát. A pilóta – Carson – egyre furcsábban kezeli a gépet. Lehet, hogy összeroppant? Vagy pedig több baj van a rotorral, mint amennyit utasainak be akar vallani? Ahogy az imént a motorok jártak, egyáltalában nem tűnt normálisnak.

De hát nincs értelme ezen aggódni. Carson uralta a gépet. Javítás: Carson csak kezelte a gépet… a gépet Slade uralta.

És Paul Jarvis nem volt sehol. A nagy iparmágnás, az egykori ifjú üstökös, aki előtt üzleti vállalkozások vezetői reszkettek, és részvényesek a talpát nyalták, ott ült a túltömött kárpitozású ülésen, olyan tanácstalanul és tehetetlenül, mint… mint a szegény kis kiszolgáltatott Sandy, aki keresztben feküdt az üléseken, és szerencsére pillanatnyilag nem volt eszméletnél.

Paul magán érezte a pillantásokat, de nem nézett fel; nem akarta, hogy tekintete bárkiével találkozzék. Hogyan nyugtathatná meg Geneviéve-et vagy Lilliant? Vagy akár Sandyt? Nem baj, drágám, majd kiállítok egy csekket. Ne aggódj, angyalom, papa ad rá egy puszit, és nem fog fájni.

Nem volt semmi hatalma. Nem volt jó érzés. És eddig nem szokott hozzá.

A motorok ismét köpködtek, és a Sikorsky félrebillent. Slade sorra pillantott mindenkire, mintha ők lennének az okai tervei esetleges meghiúsulásának. Ilyen alakokkal mindig ez a helyzet.

Paul visszaemlékezett a bandita ügyére. Különösen borzalmas volt, hogy Slade az épeszűség határán, látszólag élvezetet talált a mészárlásban. Azonkívül még egy csomó pénzről is szó volt, amit sohasem találtak meg, és ami valószínűleg jól elrejtve várt rá valahol.

Nem, nem volt értelme Slade-nek pénzt felajánlani. Slade-nek nagyobb szüksége volt arra, hogy ők meghaljanak, mint pénzre. Nem lehet vele alkudni.

Azonkívül – vallotta meg önmagának – nem is akart vele alkudni. Csak egyet akart: megölni.

Észrevette, hogy ajka ismét fütyülésre áll, és gyorsan összeszorította száját. A fütty nemcsak Slade-et idegesítette, de – mert a kísértő dallam még mindig a Geneviève volt – Lilliant is megbántaná. Egyszer majd – ha lesz idő, és véget ér a lidércnyomás – meg kell kísérelnie magyarázatot adni Lilliannak. Nem azt jelentette, hogy kevésbé szereti, de úgy látszik, nem írtak dalokat Lillian nevű lányokról. Talán Lilyvel próbálkozzék?

Most azonban tilos a fütyülés. Slade azt akarta, hogy a foglyai csendben legyenek.

Talán jobb is így. Nem távozik a gőz. Forrjon benne inkább a düh. Slade rossz pszichológus. Okosabban tette volna, ha hagyja: foglyai azzal tereljék el figyelmüket, amivel tudják, ahelyett hogy a sorsukon töprengjenek.

De Slade nem pszichológus. Slade gyilkos.

A motorok hangja ismét megcsuklott, és a rotor csattogása is megváltozott valahogy.

Carsonnak egyszerre nagyon sok dolga akadt. Karjai vadul mozogtak, feje hol előrehajolt a műszerfal fölé, hol meg vissza, bár gerince merev maradt. Halkan, értelmetlenül morgott, mintha átkozná, és ugyanakkor biztatná is a gépet.

– Mi baj? – rúgott a pilótaülésbe Slade, hogy a figyelmet magára hívja. – Mi történik?

– Kihagy ez a rohadék. – Carson úgy fordult meg, hogy lássák merev, sápadt arcát. – A segédrotor lerobban.

– Az mit jelent? – kérdezte Slade.

Feleletül a gép lassan megindult saját tengelye körül.

– Ez mi? – kiáltott fel Slade, amikor Carson ismét a műszerekkel kezdett foglalkozni, és felemelte lábát a kormányról. – Mi folyik itt?!

– A hátsó segédrotor tartja a gépet egyenesen és biztonságban. Korrigálja a torziót. – Carson halkan beszélt, és a műszaki elveket olyan egyszerűen magyarázta, hogy még Slade is megérthesse. – Ha az ember gépén van fönt egy erős, egy irányba forgó rotor, a gép teste a másik irányba akarna forogni ellensúlyozásul. Ezért tartott a helikopterek kialakítása tovább, mint a rögzített szárnyú gépeké. Ameddig nem találták fel, hogy egy hátsó segédrotor korrigálni tudja az elforgást, nem válhatott a helikopter célszerű közlekedési eszközzé.

– Nem kértem, hogy átkozott leckét adjon nekem történelemből! – dühöngött Slade. – Azt akarom tudni, hogy most mi történik ezzel a helikopterrel. Velünk.

– Az egy még alapvetőbb műszaki elv – mondta Carson. – Ami egyszer felszállt, annak le is kell jönnie.

– És mi lesz velünk?

– Mi is lejövünk.

– Csináljon valamit.

– Éppen csinálok valamit. Próbálom levegőben tartani a gépet.

A kabin lassan növekvő sebességgel forgott.

– Föld – parancsolta Slade. – Menjünk a vízről a szárazföld fölé ezzel az átkozott masinával.

– Így nem tudunk leszállni a földön. – Carson ismét megnyomta a kormánypedált, és nyomatékul fordult egyet a géppel. Ha a hátsó rotor valóban lerobbanna, már nem vitatkoznának a levegőben. Ennek a hibája okozta mindig a legtöbb helikopter-szerencsétlenséget. De Slade ezt aligha tudja, és a könnyű legi akrobatamutatványok elegendőeknek bizonyultak ahhoz, hogy felidegesítsék.

– Ha lezuhanunk, senki sem marad életben. Csak akkor van esélyünk, ha a víz felett maradunk. Kényszerleszállást kell végrehajtanunk. Jobb, ha a vízre szállunk le.

– Leszállni? – Carson ülésének háttámláján abbamaradt a dobogás. Carson érezte, hogy Slade most a vállán keresztül pillant le a Csatorna sötét, mély vizére. – Oda le?

Hátulról halk nyögés hallatszott, mintha az eszméletlen gyérek beleegyezését adná.

Carson megkockáztatott egy hátrapillantást. Mindkét nő sápadt volt, de állták a sarat. Nyilvánvalóan egyik sem akart a másik előtt félelmet mutatni. Ez hát rendben van. Geneviève védően hajolt gyermekére. Carsonnak könnyebb lett volna, ha valamiképpen meg tudja őt nyugtatni.

Paul Jarvis egyenesen ült, egy olyan ember furcsa, merev feszültségével, aki menekülni vagy küzdeni szeretne, és megbénítja az a tudat, hogy sehová sem menekülhet, és nem küzdhet meg senkivel. Nem volt semmi hatalma, minden a pilóta kezében volt… vagy az istenekében.

– Jobb lenne előszedni a motorcsónakot – mondta Carson óvatosan, vigyázva, hogy ne egy bizonyos személyt bízzon meg a feladattal.

– Van mentőcsónak? – Slade hangja reszketett a megkönnyebbüléstől.

– Nagy mentőcsónak van a gépen. Tíz személynek elegendő. Mindnyájan beleférünk. És amint a vízre esik, magától felfújódik. Nekünk csak az ajtót kell kinyitnunk és beleugranunk. Aztán én odébb viszem a helikoptert, hogy ne süllyessze el a mentőcsónakot, automatára állítom, és megpróbálok kiveckelődni, mielőtt elsüllyed.

Jó terv volt. Még talán sikerülne is. Ha Slade beengedné a többieket a mentőcsónakba. De Slade nem volt hős, és valószínűtlen, hogy helyeselne olyan hülyeségeket, mint: „először az asszonyok és a gyermekek”. Slade lesz az első, aki beszáll a kedves, kényelmes mentőcsónakba, amely olyan lesz számára, mint a Csatorna vizéből kiemelkedő, barátságos sziget.

Ha egyszer benn van a csónakban, nem engedi ki a többieket a gépből. Miért is tenné, ha ott úgyis elsüllyednek? És akkor neki nem kell elvesztegetnie a munícióját. Biztonságban ülhet a mentőcsónakban és elkanalazhat Franciaországig. Testre szabott megoldás volt.

De nem fog-e gyanút?

– Előszedem a mentőcsónakot – ajánlkozott Paul lelkesen arra a kilátásra, hogy végre csinálhat valamit, ami új reménnyel töltheti el. Talán a mentőcsónakba való átszállás zűrzavarában Slade-et le tudják fegyverezni. Felkelt az ülésről.

– Vissza – parancsolta Slade. – Maga nem szed elő semmit. – Meglóbálta a fegyvert. – De ha nem marad nyugton, és nem hagy gondolkodni, kaphat egy golyót.

– Siessen a gondolkodással – mondta Carson. – Nincs annyi időnk.

A helikopter fokozatosan gyorsuló körmozgása adott nyomatékot megállapításának.

– Hol az a mentőcsónak? – kérdezte Slade.

– Hátul van elzárva – mondta Paul lassan, vonakodva. De a mentőcsónak volt számukra az egyedüli esély. Ám volt-e egyáltalán esély? Gyanítani kezdte, amit Carson már tudott: Slade-nek nem áll szándékában mást is beengedni a mentőcsónakba. Paul azt remélte, hogy a nőknek ez nem jut eszébe. Talán nem jó, hogy hagyja őket reménykedni, de úgy érezte, mindent meg kell tenni, hogy meghosszabbítsák az időt, amíg ráeszmélnek valódi helyzetükre.

Paul felnézett, és tekintete találkozott Lillian pillantásával, aki gyorsan, majdnem bűntudatosan nézett félre, mintha meg akarná kímélni attól a fájdalomtól, amely azért ébredt fel benne, mert az asszony már tudja az igazságot. Szomorúan érezte a szokott csodálatot Lillian iránt. Előtte semmit sem lehetett eltitkolni. Sokáig semmi esetre sem. Az üzleti életben az egyik legeszesebb ember volt. Éles elméje sokban hozzájárult, hogy Paul biztosíthassa az angol piacot a maga számára. De most a nő érdekében azt kívánta volna, bárcsak lenne kissé lassúbb felfogású. Csak most az egyszer. Szerette volna megkímélni.

– El van rejtve – mondta Paul. Az ajka megrándult. – A tervező nem akarta elrontani a kabin összképét ilyen éktelen látvánnyal. Én…

– Nem csinál semmit – mondta Slade, és kétségbeesetten nézett körül, amikor a motor hangja ismét kimaradt.

– Én – Lillán hangja megcsuklott. Megnedvesítette kiszáradt ajkát, és újra elkezdte. – En tudom, hogy hol van. A bárszekrény alatt. Oda tudom adni.

– Ez már jobb – jelentette ki Slade. – Ez a helyes együttműködés. Erre van most szükség. – Fegyverével kiintette az ülésből. – Na, szöszi, hozzad.

Lillian bizonytalanul állt lábra, és miközben hátrament a kabinba, az ülések támlájába kapaszkodott, hogy megőrizze egyensúlyát.

Slade figyelte, ahogy megy, aztán elfordult, hogy szemügyre vegye a többieket, és már nem titkolta tekintetében a számítást.

– Oké – mondta Carson. – Tegye majd a mentőcsónakot az ajtó elé. Azt akarom, hogy rögtön kint legyen, amikor az ajtót nyitják. Gyorsan kell elhagynunk a gépet, mielőtt elsüllyed.

Remélte, hogy úgy beszél, mintha hinné, hogy Slade meg akarja velük osztani a mentőcsónakot. Ha egyszer Slade elhagyta a helikoptert, neki gyorsan kell cselekednie. A törött szárnyú madárfigura egyik variációját kell előadnia. Fel kell ismét szállnia a helikopterrel, mintha elvesztette volna felette az uralmat, és úgy kell siklania a víz felett, mintha bármely pillanatban elmerülne, nehogy Slade kísértésbe essen és lőjön. Csakhogy ahelyett hogy a vadászt csalogatja el a fészekben kuporgó fiókáktól, a fiókákat viszi majd magával a biztonságba… remélte.

Ha kijutnak Slade fegyverének lőtávolságából, magasabbra szállhatnak, rádiózhatnak az irányító központnak, elmondhatják, hogy mi történt, és azok értesíthetik a rendőrséget. Ők folytathatják félbeszakadt útjukat, elvihetik a gyereket a kórházba, és Slade-et majd a rendőrség kihalászhatja drágalátos mentőcsónakjából. Mint egy kotló kacsát.

Sokáig tartott, míg Lillian előszedte a mentőcsónakot. Carson hátranézett, de nem láthatta, mert a kabin hátsó részében tartózkodott, és az ülések elzárták a kilátást. Még egy lassú helikopterfordulattal igyekezett Slade aggodalmát ébren tartani.

– Itt van – jött elő Lillian az uborka alakú csomaggal, amely a mentőcsónak volt, és az ajtó elé tette. Paul nézte, hogyan kínlódik, és átkozta magát, amiért nem segíthet neki. A lány kimerült az erőlködésben. Paul biztatóan mosolygott rá, de a lány elpirult és félrenézett. Árulónak érezte talán magát, amiért Slade-nek segített? De nem volt más választása. Slade valahogy úgyis biztosította volna magának a mentőcsónakot és azt is, hogy ő legyen egyedüli utasa.

Mindenképpen előrelépés, ha Slade kinn van a gépből. Az embernek legalább lehetősége legyen megválasztania a társaságot, amelyben meg fog halni. Slade-et senki nem választotta volna.

Carson ismét hátranézett és megállapította: eljött az ideje, hogy felgyorsítsa az eseményeket.

– Menjen az ajtóhoz, és álljon készenlétben a kinyitásához. Én majd leteszem a gépet, és amennyire lehet, egyenesen tartom, amíg kiszállnak. Emlékezzen: először a mentőcsónakot kell kidobni. Amint a víz felületéhez ér, felfújódik. Ugorjanak aztán a csónakba. Ha nem tudnak, ugorjanak olyan közel, amilyen közel csak lehet, és akik már benne ülnek, majd behúzzák a többieket.

– Maradjanak, ahol vannak – figyelmeztette Slade a többieket, miközben az ajtóhoz ment.

Paul aggódva figyelte Geneviève szemében a felismerés fényét.

– Nem… – küzdött a felismerés ellen Geneviève, és kikapcsolta a Sandyt tartó biztonsági öveket. Megpróbálta felkelteni az eszméletlen gyereket.

– Segíts – könyörgött Paulnak. – Vidd le. Amikor Slade úr a mentőcsónakban van, úgy engedd le neki Sandyt, hogy ne rázkódjon össze és ne legyen vizes…

– Maradjon, ahol van – parancsolta Slade, amikor Paul ösztönösen megmozdult.

– Nem lehet, hogy maga… – fordult Geneviève könyörögve, vádolva Slade-hez. – A gyerek semmit sem vétett. Nem is tudja, mi történik. Majdnem állandóan eszméletlen volt. El kell magával vinnie.

A rászegeződött szempillantások kereszttüzében Slade először tétovázott, aztán magára talált.

– Megőrült? – sziszegte. – Egy beteg gyerek mentőcsónakban a jeges vízen hánykolódjon ide-oda? Milyen esélye van?

Geneviève nem hagyta, hogy becsapják, és keményen nézett szembe vele. – Több, mint a helikopterben, nemde?

Slade félrepillantott, és már tagadásra nyitotta a száját, de nem jött ki rajta hang.

Paul figyelt, de nem mert megmozdulni, nehogy magára vonja a figyelmet, és zavarja a kialakuló megértést. Ha Sandy megmenekülne, nem érezné olyan keserűnek saját léte hirtelen és értelmetlen végét. Ha valamit meg lehet menteni a romokból, és Sandy tovább élhet…

Carson megfordult, és elfojtott egy káromkodást. Slade habozott. A nő mindent elront – és sehogyan sem figyelmeztethette, sehogyan sem adhatta tudtára: ha egyszer Slade kint van a gépből, minden rendben lesz.

De ha leviszi magával a gyereket…

– Kérem… – Geneviève szeme könnyes volt. – Ő a mindenünk. Nem árthat.

Carson félrehúzta a gépet, és pár méterrel leejtette. Lillian akaratlanul felsikoltott.

– Készüljenek fel a kényszerleszálláshoz – sürgetett Carson. – Nem sokáig tudom már a levegőben tartani…

Még ha Slade magával viszi is Sandyt – jött rá Paul –, semmi biztosíték nincs arra, hogy amikor a helikopter elsüllyedt, nem löki a vízbe. Ha Franciaországba ér, az üres mentőcsónakot a vízbe taszíthatja, és egy távolabb úszó holttest nem okoz gyanút. Talán az ő holttesteiket valahol máshol találják meg. Valami furcsa, valószínűtlennek tűnő érzéssel nézte Paul a két nőt, akit szeretett.

– Nem. – Slade már az ajtónál állt. Lábánál, mint egy rongycsomó hevert a mentőcsónak. Mint egy holttest.

– Kérem – zokogta Geneviève.

– Siessen. – Carson elzárta a motorokat. A hírtelen beálló halálos csend ijesztőbb volt, mint bármi, ami eddig történt. Az utasokra nem tartozik, hogy az utórotáció egy teljesen szokványos és biztonságos manőver. A helikopter szélmalom-propellerrel szállhat lefelé a pilóta teljes ellenőrzése alatt.

– Veszítünk a magasságból – jegyezte meg Carson teljesen feleslegesen, amikor a helikopter lefelé kezdett szállni.

Paul lehunyta a szemét, és imádkozott – koncentrált –, akárminek lehet azt nevezni, amikor az ember szembekerül az ismeretlennel élete legnagyobb hazárdjátékában.

– Mami… – Sandy felült Geneviève karjában. Kinyitotta a szemét, és vakon nézett körül, nyilvánvalóan fel sem fogta, hogy mit lát. – Mami… – mondta, aztán szeme ismét lecsukódott, és visszaroskadt Geneviève karjába.

– Kérem – Geneviève hangja suttogássá halkult. – Ó, kérem.

Slade egyikükről másikukra pillantott, tagadásul a fejét rázta, aztán hirtelen megadta magát. – Jó, rendben van – mondta. – Rendben vari.

– Ah – hanyatlott hátra Geneviève az ülésre, és szorosan ölelte Sandyt. Utoljára. – Köszönöm, Slade úr, köszönöm.

Megköszönte neki! Pault elöntötte a düh. Megköszönni annak az embernek, aki megfosztja őket az élettől, mindnyájukat megfosztja tőle, pusztán azért, mert abban a tévhitben él, hogy a bandita – pillanatnyilag – megmenti a gyerekét.

– Rendben van – nyúlt Slade az ajtókilincs felé, és küzdött a légellenállással, amikor kinyitni készült. – Adják le. Álljanak készen, hogy lelökik, amikor a mentőcsónak felfújódik. De egyikük se – intett puskájával, hogy nyomatékot adjon szavainak – próbálkozzék azzal, hogy velem jön.

– Nem – jajdult fel kétségbeesetten Lillian –, ó, nem!

– Nem vagyok én „olyan” rossz – mondta Slade védekezően. – Miért csinál úgy, mintha valamilyen szörnyeteg lennék? – meredt Lillianra. – Majd törődöm a kölyökkel.

– Neeemmm – jajgatott Lillian.

– Köszönöm. – Geneviève félig vonszolta, félig vitte Sandyt, és kikerülte Lillian kezét. Nyugodt győztesként állt Slade mellé.

– Ó, nem! – Mintha Lillian képtelen lett volna bármi mást mondani vagy valamilyen értelmes megjegyzést tenni.

Paul hirtelen megérezte a veszélyt. Miért nem akarja Lillian, hogy Sandy Slade-del menjen?

– Mi baj? – vált egyszerre Slade is óvatossá. – Nem akarja, hogy a gyerek megmeneküljön?

– Nem, úgy, hogy ott lent… a víz hideg… nem tudja… – tört ki Lillian, aztán némán rázta a fejét.

– Vesztegetjük az időt – mondta Slade. A gép veszedelmesen ingott, ő meg káromkodott. – Segítsenek az ajtót kinyitni – parancsolta Geneviève-nek.

– Nem – vetette előre magát Lillian, és megragadta Geneviève vállát. – Nem. Nem viheti el, menjen egyedül.

– Miért? – ébredt fel Slade gyanúja. – Nem hiszi, hogy ember vagyok? Vagy – szűkült össze jeges hidegséggel a szeme – valami más oka van? Amit más nem tud?

– Nem engedheti el vele – könyörgött Lillian Geneviève-nek.

– Ez az egyetlen esélye – makacskodott Geneviève.

– Semmi esélye sincs – mondta Lillian. – Ó, istenem. – összeszorított öklét kihúzta a zsebéből.

– Hát nem látja? – nyitotta ki az öklét. A körömtisztító és a dugóhúzó kiesett a kezéből, és halk csattanással hullott a földre. Sápadt csillogással hevertek a padlón.

– A mentőcsónak nem marad fönn a vízen. Én… ezekkel itt kilyukasztottam Meg akartam őt ölni.

Carson felsóhajtott, és újból megindította a motorokat.

Huszonhetedik fejezet

– Ide, Lillian – mondta Slade halkan. Geneviève visszavonszolta Sandyt az ülések viszonylagos biztonságába.

Lillian elsápadt, de határozottan emelte fel az állát, és lassan Slade felé indult.

Slade kinyújtotta karját, megragadta a lány blúzának elejét, és erősen megrántotta.

– Megpróbáltál megölni engem? – hörögte. Rázni kezdte a lányt, és figyelte: hogyan bukik előre-hátra a feje. Ki akarta rázni szeméből a büszkeséget. Elfeledkezett a fegyveréről is. A fegyver nem volt elég személyes. Nem volt elegendő ahhoz, amit ezzel itt el akart intézni.

– Te… – emelkedett fel hitetlenkedve a hangja. – Te meg akartál ölni engem?

– Miért ne, Slade úr? – kérdezte Geneviève hidegen, visszanyert menedékében, a székből. – Maga is meg akart ölni bennünket.

A könnyű blúz elszakadt, és egy darabja a férfi kezében maradt. Aztán eltaszította magától Lilliant, aki arccal zuhant a földre, és állát az egyik ülés karfájába ütötte.

Slade fegyverével fenyegetett meg mindenkit, aki akadályozni merné, aztán visszaült a másodpilóta ülésébe. A puskát az ülés támláján keresztül rájuk irányította.

Lillian nagy nehezen felült. A bandita elégedetten látta a szája sarkából kibuggyanó vérpatakot. Talán csak megharapta az ajkát, amikor a szék karfájának ütközött. Egyelőre ennyi is elég volt, pillanatnyilag meg kellett elégednie ezzel. De majd később…

Paul Lilliannak adta a zsebkendőjét, Geneviève pedig tükröt tartott elé, míg sietve próbálta rendbe hozni magát. Észrevették, hogy a vér látványa felizgatta Slade-et, mint ahogyan a megsebesült úszó ingerli a cápákat. Slade őrültsége közel járt már a kitöréshez. És annak felismerése, hogy áldozatai küzdenek, és nem fogadják el jámborul végzetüket, még inkább őrületbe kergette.

Mégis, mit várt? Paul visszagondolt Slade korábbi áldozataira. Lehet, hogy még soha nem találkozott volna ellenállással?

Ezért szül az erőszak erőszakot. Paul ránézett arra a két nőre, akik életében fontosak voltak: mindketten szelídek, csinosak, majdnem babaszerű szépségek, biztonságos családi otthonokban nőttek fel. Azelőtt egyikük sem találkozott erőszakkal. Mégis úgy harcoltak, mintha a dzsungelben születtek és nőttek volna fel. Büszke volt rájuk.

De ő mit tett? Geneviève az öklével és mérgezett kávéval próbálkozott, Lillian kilyukasztotta a mentőcsónakot, Carson – nagyon rendes fiú, átkozottul rendes fiú – szünet nélkül próbálkozott. Nagy jövő állna Carson előtt az AngAm-nál, ha egyáltalában lenne bármelyiküknek is jövője.

Balszerencse volt, hogy semmi sem sikerült. Balszerencse és az, hogy nem tudtak egymással érintkezni. Ha bármelyikük tudta volna, hogy a másik mit tervez, talán sikerült volna. Talán már biztonságban lennének Angliában, ahelyett hogy itt, a forgó gépben várnák a lezuhanást.

– Hé – figyelt fel Slade majdnem ugyanebben a pillanatban. – Mi történik itt? Miért nem forgunk most?

– Gyanakodva nézett Carsonra.

– Szerencse – felelt Carson tömören, és nem nézett rá. – A hátsó rotor most ugrott helyre, és működik.

– Akkor hát nem zuhanunk le? – Slade a fegyvert Carson füle mögé szorította.

– Még nem – felelt Carson.

– Szerencse, mi? – Slade hátrahúzta a ravaszt, és a csattanás majdnem úgy hangzott, mintha lövés lenne. – Nekem most…

– Nem ajánlanám. Hacsak nem tudja elvezetni ezt itt. Kár lenne, hogy amikor már eljutott idáig, felrobban, mert maga nem tud magán uralkodni. – Válaszra sem várva, nyomatékul megcsavart egy gombot, és a helikopter zuhanni kezdett.

– Rendben van. – Slade elengedte a ravaszt. – Majd ha földre értünk, rendezem a számlánkat.

– Ami hamarabb következik be, mint gondolja – mondta Carson.

– Mi? – Slade kibámult a plexiüveg ablakon. Alattuk még mindig csak víz és köd volt. – Hol vagyunk?

– Nem tudom pontosan – próbálkozott újra Carson. – Nem engedi, hogy a rádiót…

– Semmi rádió – horkantott automatikusan Slade.

– Ahogy akarja – vont vállat Carson. – De kifogyunk az üzemanyagból.

– Az hogy lehet? Franciaország nincs olyan messze. Ha maga…

– Már akkor elhasználtam egy csomót, mikor Londonból lerepültem – emlékeztette Carson. – És egy ideje már átkapcsoltam tartalékra. Az kezd most kifogyni.

Geneviève előrehajolt, és megérintette Lillian karját.

– Köszönöm – mormogta.

– Mit? – kérdezte Lillian csodálkozva.

– Hogy megmondtad. Hogy megtetted. – Komolyan nézett rá. – Hogy nem hagytad, hogy Sandyt elvigye magával. Nagyon bátor voltál.

– Nem voltam – mondta Lillian. – De nem tehettem mást.

– Hagyhattad volna, hogy elmenjen.

– Nem. Nem hagyhattam.

Geneviève mosolygott, hátradőlt, és úgy érezte, hogy gyógyulni kezd. Először érezte, hogy elképzelhet olyan jövőt, amelyben Sandy látogatóba megy apjához és új feleségéhez, anélkül hogy ő ellenkezne és szenvedne. Ennél a nőnél Sandy biztonságban lesz, meg lehet benne bízni, ez fog vele törődni.

Később meg ő láthatja vendégül Lillian gyermekeit, ha Kanadába jönnek látogatóba. Végtére is testvérek lesznek, Sandy féltestvérei. Az lesz rendjén, ha Sandy otthona az övék is. Ugyanannak a családnak a tagjai… vagy azok lesznek.

Paulra nézett és mosolygott. Újfajta mosollyal. Ebben a mosolyban búcsúzás és üdvözlés volt. Megtette az utolsó lépést. Vajon Paul megértette-e?

Ennek a két nőnek aztán volt bátorsága. Paul viszonozta Geneviève reszkető mosolyát, és látta, hogy elfordul, nyugodtan szól Lillianhoz. A levegőben valami új szövetség lebegett. Ha ebből kikerülnének, egy csomó dolog megváltozna. Jobb lenne.

Ha. A bűntudat ismerős érzése újra elöntötte. Mit tesz ő ennek érdekében? A többiek már megpróbálták. Ha legalább összehangolt erőfeszítés lett volna. Talán sikerült volna.

De ő csak itt ül, és nem csinál semmit. Alig kevésbé tehetetlen, mint Sandy, aki eszméletlenül fekszik az üléseken. De több hasznát neki se lehet venni. Mennyit ér ilyen helyzetben egy iparvezér?

Többé nem lehet Slade-et meglepni. Most már teljesen éber volt. keskeny szemében a veszély tudata csillogott. Legközelebb lőni fog. És többé nem hagyathatják el vele a gépet. Kétszer nem dől be ugyanannak a trükknek.

Slade úgy tudta őket elfogni, hogy meglepte őket. Ez adta kezébe a gyeplőt, amit azóta is szorosan tartott. Mivel sok idejük nem volt, és egymással nem értekezhettek, Slade, mint börtönőr, akár külön cellába is zárhatta volna mindnyájukat.

És mégis volt köztük kapcsolat. Mindnyájan tudták, hogy egyetlen vágy egyesíti őket: Slade-et halva akarják látni. Akár egyikük öli meg, akár együttesen.

A baj ott volt, hogy ezt Slade is tudta.

Slade gyanakvó megfigyelése alatt álltak, feje lassan fordult egyikük felől a másikuk felé, szeme jegesen csillogott. Olyan volt, mint aki alig várja, hogy ürügye legyen a lövésre. Nehéz volt megmondani, ki dühösítette fel ennyire, de ha lövöldözni kezd, nyilván Lillian és Carson között fog választani. De Carsonra szükség van, hogy a gépet vezesse.

Carson igazított egyet valamelyik csavaron, mire a helikopter hirtelen oldalra billent. Mozdulata kissé elsietett volt, és Slade szigorúan, gyanakodva fordult felé.

– Mi történik?

– Semmi új. Tovább fogy az üzemanyag.

Amikor kimondta, Carson egy csüggesztő pillanatig arra gondolt: lesz-e ideje megbánni kijelentését. Slade szemében gyilkos düh jelent meg, ujjai a ravaszra tapadtak… csak az utolsó pillanatban fellépő önvédelmi ösztöne tartotta vissza. Eszébe jutott, ha a gép lezuhan, ő is vele zuhan. Látható erőfeszítésébe került, hogy engedjen a ravasz szorításán, és szeme jegesebb volt, mint valaha.

– Vigyázzon – szólt olyan fenyegető halkan, ami félelmetesebb volt minden üvöltésnél. – Csak vigyázzon.

– Azt teszem – tapadt Carson szeme az üzemanyagszint-mutatóra. – Még valószínűleg van vagy félóránk. Ha szerencsénk van.

– És ha nincs?

Carson kipillantott a gép plexiüveg orrán. A Csatorna vize még mindig alattuk csillogott, de távolabbról egy sötétebb, összefüggő tömeg arra utalt, hogy ott a part.

– Már egyszer volt „szerencsénk” – suttogta Slade.

– Ajánlom magának, hogy legyen megint.

– Talán lesz – vallotta be Carson.

– Így már jobb – dőlt hátra Slade a másodpilóta ülésén, majdnem megkönnyebbülten. De a fegyver továbbra is mozdulatlanul szegeződött Carsonra.

Carson megpróbált kifejezéstelen arcot vágni, és remélte, hogy nyugalomnak is elmegy. Szeme sarkából látta, hogy Slade a kontroll-panelt fürkészi, de nyilvánvaló volt, hogy akár egy szanszkrit nyelvű feliratot is fürkészhetett volna. Fogalma sem volt, hogy mit lát. A számok és jelek semmit sem mondtak neki.

Ami persze nagyon is rendjén volt.

Csak egy apróság szolgálta a javukat. Slade elszédült, elvesztette tájékozódó képességét, és nem tudta, milyen irányba haladnak. Nem jött rá az igazságra.

Mert már nem Franciaország felé repültek. Az a ködborította szárazföld, amely felé közeledtek, Anglia partja volt.

Lehet, hogy gyakorlatilag semmi haszna, de Carson mégis kicsit nagyobb biztonságban érezte magát, és szerette volna a többiek tudtára adni: ha leszállnak, angol földre érkeznek.

Bármi történik is velük, Slade-nek nem lesz könnyű tovább szökni.

Már közel volt a hajnal. Még ha Slade elveszítette is a tájékozódó képességét, és nem veszi észre: a nap keleten vagy „nyugaton kél-e föl, és túlságosan városi ember ahhoz, hogy különbséget tudjon tenni, akkor is felismeri, hogy a zászlórudakon a háromszínű francia zászló helyett az angol lobogó leng. Carson remélte, hogy a köd még eléggé sűrű ahhoz, hogy eltakarja a jellegzetes különbségeket a táj és a városok arculatában, míg nem túl késő.

Túl késő, mihez?

Túl késő ahhoz, hogy Slade cselekedni tudjon. Ha biztonságban érzi magát Franciaországban, nem habozik, hogy megölje őket. Ha rájön, hogy becsapták és visszahozták Angliába, éppen olyan gyorsan megöli őket… és talán kevésbé kíméletesen.

Ha fej, te nyersz, ha írás, én veszítek.

De egy posztumusz bosszú is jobb a semminél. Slade-nek nem lesz könnyű ismét elmenekülnie Angliából. Már biztosan észrevették a szökését, és megindult az embervadászat.

– Az mi? – hajolt előre Slade, kibámulva az éjszakába, próbálta megállapítani annak az új hangnak a forrását, ami állandóan erősödött.

– Mi? – Carson túlságosan elmerült gondolataiba ahhoz, hogy észrevegye, de most, hogy Slade felkeltette a figyelmét, megismerte a zajt… és tudta, hogy honnan jön.

Nem voltak többé egyedül a levegőben.

– Ott – bökött egyet Slade a fegyverrel – egy repülőgép. Felénk jön. Kik ezek?

– Talán a légierők, talán a vámhivatalból vagy a határőrségtől. Honnan tudjam? – blöffölt Carson. – Lehet, hogy rendőrök. Egy csomó ember lesz ideges, ha felismerhetetlen gép akad az útjukban.

– Mit akarnak? – nézett ki szigorúan Slade, mintha meg akarná őket félemlíteni.

– Azt akarják tudni, hogy kik vagyunk, mit csinálunk itt, és hová repülünk. A szokásos dolgokat. – Carson vállat vont, és igyekezett közömbösnek látszani. – Talán éppen most keresnek a rádión.

Ez nem volt egészen igaz. Valószínűleg csupán egy másik repülőgép volt. Még ha a Sikorsky ismeretlenként jelenik is meg valakinek a radarernyőjén, akkor sem küldenek ki vadászrepülőgépet. Túl sok mazsola repkedett ehhez. A Légi Irányító Központ megpróbálja felvenni velük a rádiókapcsolatot, és ha nem sikerül, más gépeket irányít az ismeretlen közelébe, miközben ellenőrzi az időt, és figyeli, hogy milyen irányba repülnek. Ezután értesíti a közeli repülőtereket, és a mazsola valószínűleg nagyon bűnbánó mazsolává válik.

De Slade aligha ismeri a szokásos eljárásokat.

– Ahhoz ne nyúljon – figyelte Carson rádió felé mozduló karját Slade. A puskával arrébb lökte. – Csinálja úgy, hogy elmenjen.

– El kell döntenie – sóhajtott Carson. – Vagy azt akarja, hogy elmenjenek, vagy azt, hogy hallgasson a rádió. Vagy egyik, vagy másik. Mindkettő nem megy. – Slade nem vehette észre, hogy hirtelen felvillantotta leszálló fényjelzését kétségbeesett üzenetként a másik gép számára.

A gép óvatosan közelit ette meg őket, megőrizve a követési és lőtávolságot. Slade olyannak tűnt, mint aki képes egy-két lövésre. És akkor aztán igazán kitör a balhé.

– Hogy találtak ránk? – nézett Slade gyanakodva Carsonra. – Hogyan értesítette őket?

– Legyen már észnél. Radarjuk van. Ezért kell kitölteni a légi útitervet, hogy nyilván tudják tartani, ki hol jár, és fel tudják ismerni a gépeket, ha megjelennek az ernyőn. Nem lehet, hogy egyesek ott körözzenek, ahol eszükbe jut, és keresztezzék a nemzetközi útvonalakat, összeütközzenek menetrendszerinti járatokkal.

Slade-et még mindig nem győzte meg. Carson elfordult, hogy figyelje a közeledő gépet, de fél szemét Slade-en nyugtatta. Nem lehetett tudni, hogy mit csinál ez az őrült a következő pillanatban, miután így nő benne a feszültség.

A másik gépből most egy szabálytalan reflektorfényt villantottak fel. Ügy látszik, felhagytak a reménnyel, hogy rádiókapcsolatot tudjanak velük létesíteni, és most látható jelzésekkel próbálkoztak. Így akarták tudtukra adni: nem képesek a Sikorsky rádióját fogni. Barátaim, nem olyan egyszerű dolog ez.

– Felelnünk kellene – mondta Carson. – Nem nyugszanak, ameddig nem kapnak választ.

A repülőgép óvatosan körözni kezdett, még mindig jelezve, hogy bízhatnak benne.

Carson tudta, hogy most jegyzik fel a helikopter oldalára festett jelet, és a bázisra rádióznak információért. Rövidesen, nagyon hamar, minden adatot ismerni fognak, kezdve az üzemeltető cég nevétől az eredeti repülési tervig.

– Most mit csinálnak? – kérdezte Slade.

– Csak körbenéznek – mondta Carson közömbösen. Nem tudta, vajon látják-e a megfigyelők Slade fegyverét, és sejtik-e ebből, hogy mi a helyzet? Nagyon figyelik a helikoptert, miért ne tudnák összerakni a képeket?

– Meg kell tőlük szabadulnia – parancsolta Slade.

– Igen, uram, azonnal, uram. – Carson túlságosan elkeseredett volt ahhoz, hogy ügyeljen a tapintatra. – Csettintek egyet, és eltűnnek.

– Ne legyen…

Carson a világítás kapcsolójához nyúlt, és a helikopter hirtelen sötétségbe borult. Hátul valaki levegő után kapkodott. Aztán a kabinvilágítás ismét kigyulladt.

A hirtelen fényben pislogva Carson remélte, hogy a másik gépből megláthatták Slade feléje irányított puskáját, amikor ismét felgyulladt a fény. Ebből megtudhatták, amit akartak.

A gép még egyszer lassan elrepült körülöttük, aztán megbillentve szárnyát, elrepült.

– Hová mentek? – kérdezte Slade.

– Gondolom, hogy vissza a bázisra.

– Miért?

– Talán ők is kifogynak az üzemanyagból. – Carson remélte, hogy meggyőzően hangzik. A másik gép most ellenőrzi az adatokat. Látták-e vajon, hogy a pilótát fenyegetik? Ha némi szerencséjük van, értesíthetik a megfelelő hatóságokat, és a dolgok elindulhatnak a maguk útján.

De mit tehetnek a megfelelő hatóságok? Földi csatában a rendőrség körülvenné a helyet, és kinyírná a banditát. Az idő nekik kedvezne. A levegőben, korlátozott üzemanyaggal, az idő ellenük dolgozik.

– Visszajöhetnek – figyelmeztette Carson. – Még nem közöltük velük, amire kíváncsiak voltak.

– Nem fogjuk közölni – nézett körül Slade, mintha segítséget keresne. – És nem leszünk itt, amikor visszajönnek. Változtasson irányt.

– Nem használ. – Carson automatikusan irányt változtatott. Most már szárazföld felett repültek, így hát nem számított. – Akkor is megtalálhatnak.

– Akkor nem, ha a radar hatókörzete alatt vagyunk.

– Ügy érti, hogy szálljunk le itt? – kérdezte Carson reménykedve.

– Nem, ne szálljon le. Menjen tovább. El a ránk irányított radartól… és repüljön olyan alacsonyan, hogy ne találhassanak meg.

– Maga megőrült – mondta Carson egyszerűen. Lenézett a vattafehér ködre, amely eltakarta előlük a földet. – Nem mélyrepülhetünk ebben a ködben.

– Lefelé! – süvöltötte Slade fenyegetően. Úgy is értette.

Carson hirtelen ránézett az elszántságot tükröző arcra, aztán lefelé kezdett szállni.

Huszonnyolcadik fejezet

Paul figyelte, ahogyan a sűrű fehér köd egyre közeledik, mintha emelkedne, és teljesen be akarná őket burkolni. Talán ez lenne a legjobb. Lezuhanni. Nincs több gond. Törődjön más a világ dolgaival, a vállalattal, a legközelebbi teendőkkel.

Carson átkozottul jó pilóta volt, de vajon elég jó volt-e ahhoz, hogy a helikoptert a levegőben tartsa, miközben egy őrült, akinek fogalma sincs az aeronautikáról, lehetetlen parancsokat osztogat? Még Carson is kételkedett benne. Egyre aggodalmasabbá vált, ami eddig nem volt rá jellemző, amióta elrabolták a gépet. Meddig tart még ki az üzemanyag?

Egyszerre sikerült elkapnia Geneviève pillantását. Ráncolta a homlokát, és nem viszonozta biztató mosolyát. Sandy pulzusát figyelte, és fejét rázva pillantott rá. Újabb aggodalomra volt ok. Az egyetlen jó ‘volt, hogy Sandy még mindig eszméletlen, és nem veszi észre, ha lezuhannak.

Lehetséges, hogy Lillian magára akarja terelni a figyelmét. Vonakodva nézett rá.

– Sajnálom – suttogta a lány.

Paul a fejét rázta. Neki kellene tőle bocsánatot kérnie. Mindnyájuktól. Semmit nem tett eddig, semmit sem tudott tenni. Slade állandóan öt figyelte, őt tartotta a legveszedelmesebb ellenségének, és a két nőt majdnem számításon kívül hagyta.

Slade most már tanult tévedéséből, és mindnyájukat egyformán ellenőrzése alatt tartotta. De Paul még mindig képtelen volt bármire, nem vették hasznát. Gyötrelmes érzés volt.

Akkor jön majd el az ő ideje, ha a helikopter földet ér. Mielőtt Slade elpusztíthatja a gépet. Ha akkor magára tudja terelni Slade figyelmét, és kilövetheti magára az összes golyót, akkor talán a többieknek lesz esélyük.

Paul félrenézett, nehogy Lillian kiolvashassa szeméből a szándékát, és akadályozni próbálja. Geneviève gyakorlatiasabb lenne. Ha azt hiszi, hogy így biztosíthatja Sandy életben maradását, engedné, hogy feláldozza magát.

Feltéve, hogy lesz rá lehetősége. Most már gyorsan szálltak lefelé, és próbáltak a radar hatókörzete alá kerülni. Alattuk a talajt teljesen eltakarta a sűrű köd. Több szerencse, mint tudás kellett ahhoz, hogy ne ütközzenek fának vagy dombtetőnek.

Vajon Carson műszerek segítségével repül? A Sikorskyt a legjobb, műszerekkel szerelték fel, amit pénzért csak kapni lehetett, ezt jól tudta Paul; ő fizette a számlát. De most jött rá, hogy fogalma sincs teljesítőképességükről, nem fordított rá figyelmet; pénzt igen, figyelmet nem. Tudatában volt mindig valahogy, hogy esetleg az élete függhet tőle, de sohasem hitte el igazán. Most azt remélte, jo célra költötte a pénzt.

A helikopter a sűrű ködréteg fölött hirtelen abbahagyta a gyors leereszkedést, és a köd tetején kezdett el siklani. Még egy perc, és kikerülnek minden, rájuk irányított radar hatósugarából. Távol minden külső segítség lehetőségétől. Az optimizmus hirtelen fellángolása kialudt. Most ismét egyedül voltak. Mindig egyedül.

Alattuk a ködrétegben imitt-amott fekete foltok tűntek fel. Fák teteje? „Magas épületek? Lehetetlen volt megállapítani… mindaddig, amíg nem túl késő. Ha túl alacsonyan repülnek, és belefutnak valamelyikbe, a futómű leszakadhat. És akkor hogyan szállnak le?

A helikopter megbillent, és feljebb kúszott, mintha Carsonnak is ugyanez jutott volna eszébe.

– Ne próbálkozzék – szólt Slade élesen.

– Ne aggódjék, még mindig a radarhatósugár alatt vagyunk. – Carson tovább repült felfelé. – Többet nem találnak meg. – Kívánta, hogy ne legyen igaza. Lepillantott, és megdermedt, mert a köd annyira sűrű lett, hogy még a műszerfalat is eltakarta előle.

Pislogott, mély lélegzetet vett, lehunyta a szemét, és aztán újra felnyitotta. A köd gomolygott, vékonyodott, és a műszerfal ismét látható lett. Fáradtság. Szeme égett a fáradtságtól, és valószínűleg a megerőltetéstől, amellyel megpróbálta feladatát végrehajtani.

Ha a szeme így megcsalja, mi lehet a fejével?

Nem aludt… Elszédült, amikor próbálta kiszámítani, hogy mióta. Huszonnégy óra? Harminc óra? Régebben? Hivatalosan nem volt szolgálatban, és egy maratoni kártyaparti jól jött, különösen azért, mert nyerésben volt. Amennyire a vállalatnál tudták, Paul Jarvis biztonságban volt Kanadában, mint ahogyan ez az évnek ebben a szakában lenni szokott. Nem kellett aggódnia, hogy nem alussza ki magát, bár elméletileg behívható volt. Az igazgatói tanács tagjai, akik szintén igénybe vehették szolgálatait, nyugodtan üldögéltek londoni klubjaikban, és élvezték a társasági életet. Új évig aligha volt valószínű, hogy használják az igazgatósági helikoptert, amikor is azután átugorhatnak a Riviérára vagy valamelyik síhelyre.

Ki tehet szemrehányást egy helikopterpilótának, egy alkalmazottnak, hogy követte főnökei példáját, és kikapcsolódik, amikor úgy látszott, hogy senki sem törődik vele vagy egyáltalán tud róla?

És akkor egy hirtelen telefon Harlow-tól. Carson egy sóhajtást fojtott el. Zsákbamacskát vett. Ismét pislogott, de csak kissé nyugodott meg, hogy látása még mindig tiszta. A belső köd bármelyik pillanatban ismét magába zárhatja – ezt jól tudta. És már a kinti köd is elég volt.

Vékonyabb lett? Vagy a hajnal első fényei keltették ezt az illúziót?

Sandy hirtelen sikoltozni kezdett. A gyerek gyomrára szorított kézzel megpróbált felülni. A sikoly vérfagyasztó és sürgető volt.

– Hallgattassák el azt a kölyköt! – vetette oda Slade.

– Mon Dieu! Perforál! – jajgatott Geneviève.

A helikoptermotorok elakadtak és köpködtek.

– Tartsatok ki, emberek – mondta Carson. – Itt a végállomás.

Nem volt idő vitára, nem volt idő imádságra, bár Carson hallotta, hogy Geneviève franciául vagy talán latinul mormog valamit. De nem figyelhetett rá. Bármit mormogott is, nem árthatott vele.

A leszállás alatt a gyerek tovább sikoltozott. És Carson végig vele érzett, ő maga is sikoltozni szeretett volna. A pilóta is élni akar. Ha a gyerek tudná azt, amit ő tud, még hangosabban sikoltozna.

A köd vastagon és sötéten vette őket körül. Akkor sem lehetett volna többet látni, ha a Csatorna közepén a vízben merültek volna el.

Carson mindig jobban szeretett látására támaszkodva leszállni, mint a műszerek segítségével, de most nem volt választása. Éppen olyan tehetetlenül, mint Paul Jarvis, a ködben elmerülve igazgatta a műszereket.

A szerencse istennője velük volt. Talán rájött, hogy ideje – későn bár és bűntudatosan – megjelennie, hogy jóvátegye valamennyire, amit Slade nyeregbe ültetésével ártott nekik.

A futómű szilárd talajhoz ért. Legalábbis Carson remélte, hogy az, mert ebben a ködben éppen úgy lehetett lapos háztető vagy szikla széle. Ilyen éjszakán nem engedhetett meg optimista feltételezéseket, és nem bizakodhatott.

A Sikorsky botladozva ugrott fel és bukott le ismét… még mindig szilárd talajra. Talán végül is sikerül.

Nem kapcsolta ki a motorokat, a rotorok lassan forogtak, és fogyasztották az üzemanyagot.

A felnőttek a gépben egymásra néztek valamiféle diadalmas pillantással. Megtették. Még a gyermek sikoltása is nyögéssé csendesült – de agonizáló nyöszörgéssé, olyan sürgetéssel, amilyen azelőtt nem volt. Sandy állapota megváltozott, rosszabbra fordult, övé az elsőbbség.

– Rendben van. – Slade felállt, átvette a parancsnokságot, eszükbe juttatva, hogy ki az úr, és kinek van igazi elsőbbsége. Fegyvere erősítette meg jogait. – Mindenki marad, ahol van.

A megkönnyebbülés pillanata hirtelen véget ért. Egy rövid ideig csak közönséges utasok voltak, akik túléltek egy veszélyes leszállást. Most Slade ráeszméltette őket valódi helyzetükre.

A leszállás megtörtént, de a veszélynek nem volt vége.

– Talpra, Lillian – intett Slade a puskával. – Nem! – intett a többieknek. – Csak Lillian. Randevúnk van, szöszi! – Rákacsintott. – Ne mondd, hogy elfelejtetted.

Lillian olyan arccal, mint a nyúl, amikor rókával találkozik, oldotta le a biztonsági övet, és állt fel. Mindenki és minden valószínűtlennek tűnt. Az egész világon nem volt senki, csak ő egyedül és az az ember, aki bosszút akar rajta állni.

– Rendben van. – Slade fegyverével parancsolóan mutatott a kijáratra. – Kiszállunk. Indulunk.

– Nem! – Geneviève megragadta Lillian csuklóját. – Ne menj. Ott kint nem tudunk segíteni.

– Itt benn sem tudnak – emelte Slade a puskát Sandyre, és ott tartotta, míg Geneviève keze lehanyatlott.

– Így már jobb. – A puska csöve Lillian hátába fúródott. – Mozogj.

Carson megfordult, és megpillantotta azt a feszülő rugót, ami Paul Jarvis volt. – Nyugalom – mondta. – Nyugalom.

Paul megfordult, és látta a figyelmeztető pillantást. A fejét rázta, tagadva, hogy megalkuvásra képes, tagadva a józan észt. Nem ülhetett itt és hagyhatta, hogy ez az állat kivigye Lilliant és…

– Nyugalom – szólt ismét Carson. A szemével valamit jelezni akart.

– Jól van. – Slade kinyitotta az ajtót. – Maradjon nyugton. Majd visszaküldöm a barátnőjét, ha… ha végeztem vele.

Paul teste megfeszült és az ülés szélére húzódott, de Slade meglátta mozdulatát. A fegyver rá irányult, mialatt az ajtó kinyílt.

– Meg ne próbálja – mondta Slade.

Sandy ismét sikoltott, rövid szabadsága, amit a fájdalomtól kapott, véget ért. Geneviève megpróbálta átölelni, de Sandy elhúzódott.

– Gondoljon a kölyökre – szólt Slade. – Orvoshoz akarja vinni, ugye? Ne próbálkozzanak semmivel, és amint elmentünk, felszállhatnak.

– Nem megyünk el Lillian nélkül – jelentette ki Paul nyugodtan, szavait Geneviéve-hez és Carsonhoz is intézve. Megkönnyebbülten látta, hogy Geneviève beleegyezően bólint.

– Ahogy akarják – mondta Slade kegyesen. – Nem tart soká. Nekem még máshová is kell mennem. Megvárhatják, és majd akkor felszállhatnak, ha… visszakúszik a géphez.

– Nyugalom – mondta Carson ismét, amikor Slade kilökte Lilliant az ajtón, és utolsó figyelmeztetésül puskájával integetve kilépett utána.

De most már Paul Jarvis is talpon volt, és elhúzódott Geneviève kezétől, aki vissza akarta tartani. – Nem hagyhatom, hogy így menjen el… – tolta el Geneviève-et. – Hát nem látod?

– Oui. – Geneviève visszafordult gyermekéhez. – Igazad van, mon chérie. Nem hagyhatjuk itt. De siess!

Paul gyorsan mozgott, semmire sem figyelt, csak a gép nyitott ajtajára. Ha el tudja érni, mielőtt Slade becsukja… ha Slade nem gondol arra, hogy becsukja maga mögött…

– Jarvis… – Carson hangjára félig megfordult, de minden figyelmét az ajtóra összpontosította. Nyitva maradt. Tehát Slade nem csukta be… Jó. De mit jelent ez Lillian számára? Talán már bosszút is állt Lillianon?

– Jarvis – figyelmeztette Carson. – Ne próbálja elfogni. Puskája és kése is van.

– Lillian vele van.

– Rendben van. Ha lehet, szerezze meg, és jöjjön vissza – mondta Carson. – Több esélyünk van a gépben, mint odakinn.

Paul bólintott. Ha egyszer Slade tára kiürült a könnyű célpontra, mindnyájuknak több az esélye.

– Maradjon alacsonyan – mondta Carson. – Tartsa fejben, hogy alacsonyan kell maradnia… és ne próbáljon halott hős lenni. Próbálja elvenni tőle a lányt, és kiáltson, amikor sikerül. De mindig legyen alacsonyan. Érti?

Paul bólintott, és eltűnt a nyitott ajtóban.

Huszonkilencedik fejezet

Mintha a tömör felhőkbe merült volna. Annyira úgy hatott, hogy a talajt érő lába szinte váratlan akadályba ütközött. A talaj mintha sokkal távolabb lett volna.

Paul lehajolt és megpróbált tájékozódni. Felette a rotor lusta mozgása zavarta ugyan a ködöt, de nem tudta eloszlatni. A mögötte levő ajtóból kiszűrődő gyenge világosság csak a gomolygó ködöt és a mélyebb árnyékokat tette láthatóbbá. Látási távolság: nulla.

Zokogást hallott, és lehetőleg halkan az irányába ment. De a talaj göröngyös és egyenetlen volt. Megbotlott és meghallotta, hogy valaki előtte elkáromkodja magát. Úgy látszik, Slade-nek sem volt könnyű a járás.

A rotorok kattogása volt az egyetlen biztató hang a mindent körülölelő ködben. Carson addig járatja a motorokat, ameddig az üzemanyag tart, készen az azonnali felszállásra, amikor a fedélzetre érkeznek. Ha a fedélzetre érnek.

Paul még mindig meggörnyedve haladt. El kell kerülnie a helikopter közeléből, nehogy egy felé irányzott golyó belefúródjék a gépbe. Slade-nek Magnum-puskája volt, ami azt jelentette, hogy a pontos célzáshoz mindkét kezére szüksége volt, de amíg Lilliant fognia kell, csak egy keze szabad. Ennek következtében a puska rúgása eltérítheti a golyót a céltól. Nem mintha a Magnummal ez sokat számított volna; ilyen puskából egy golyó – bárhol éri is az embert – mindenképpen megállítja. Nem kell ahhoz a szívén áthatolnia. Paul arca eltorzult a gondolatra.

Ekkor meghallotta Slade hangját, bár szavait nem tudta kivenni. Lillian válaszul felzokogott.

– Mit mondhatott neki? Mit csinálhatott vele?

Paul a hangok irányába haladt, eltökéltsége megszilárdult.

– Slade – kiáltotta. – Slade, itt vagyok!

Előtte a csönd hirtelen olyan sűrű lett, mint a köd.

– Slade – kiáltotta ismét. – Követlek!

Ha Slade egy pillanatra megállt volna, hogy válaszoljon, nyilván felismerte volna a fenyegetés reménytelen voltát. De Slade továbbra is menekült, és túszt is vonszolt magával.

– Jövök, Slade! – El kell terelnie a bandita figyelmét Lillianról.

A lövés pontosan akkor hangzott fel, amikor várta. A golyó nyugtalanító közelségben járt füléhez. Slade még fél kézzel is jobban célzott, mint ahogyan képzelte.

– Menj vissza, Paul! – kiáltott Lillian. – ö… – torkolt sikoltásba a hangja, és aztán elhallgatott.

Slade még mindig nem távolodott el túlságosan a géptől. Nem is fog, ha szándékában áll felszálláskor belelőni. De már egy golyóval kevesebbje volt.

– Véged van, Slade – gúnyolódott Paul, és gyorsan lehasalt. Maradjon alacsonyan – mondta Carson, és tanácsa jó tanács volt, mert a következő golyó a feje fölött süvített el. Talán most már itt az ideje, hogy abbahagyja a célpontkénti szereplését.

Két golyót lőtt ki – és ő még mindig élt. Mi több, még csak meg sem sebesült. Paul érezte, hogy önbizalma nő. Most egy régi trükkhöz folyamodik… mi vesztenivalója van?

Kimarkolt zsebéből egy csomó aprópénzt, és amilyen messze csak tudta, beledobta a ködbe. Fémes csörgés hangzott, amelyet azonnal oda irányzott lövés követett. A pénzdarabok ismét megfosztották Slade-et egy golyójától. Ezt a pénzt jó helyre költötte.

Lillian zokogása hirtelen abbamaradt, mintha befogták volna a száját és az orrát. Most csend volt, csak hátulról hangzott a rotorok ütemes csattogása.

Paul még mindig meghajolva húzódott oldalra. A talaj emelkedett, először csak enyhén, aztán egyre erősebben, mintha egy domb aljában lennének. Vajon ez járult hozzá, hogy Slade nem ment túl messze?

Sandy sikoltozása még ide is elhallatszott. Mindegyik az idegeibe hatolt. Vissza szeretett volna rohanni a géphez és azonnali felszállást parancsolni… aztán próbálják ki, tud-e Slade célozni a ködben? De ha ezt teszi, Lillian fog sikoltani.

A szerencse túl sok túszt tartott magánál. És ez a szerencse, sok évi mosolygás után, elfordította tőle az arcát.

Valóban elfordította? Miközben hátrált, mint a rák, nagy ívben megkerülte a helikoptert. Közvetlenül mögötte meredek emelkedő volt. Ha bármelyik irányban tovább repülnek, óhatatlanul nekiütköznek valamelyik domboldalnak, mert a helikopter egy tálszerű völgyben ért földet.

Szerencse volt-e ez, vagy Carson navigált átkozottul ügyesen? Talán mind a kettő.

A csend nyugtalaníthatta Slade-et. Találomra teljesen fölöslegesen belelőtt a domboldalba. Vajon hány golyója volt még a tárban?

Paul most közvetlenül maga előtt lépteket különböztetett meg. Egyenetlen, botladozó léptek árulták el azt a két embert, aki a göröngyös talajon próbált előrehaladni.

Még Slade is rájött, hogy egyedül gyorsabban jutna előre. De ha elengedi Lilliant, az egyenlő lenne egy védőpajzs feladásával, csakúgy, mint a bosszújáról való lemondással. Jóval túl volt azon, hogy normálisnak lehessen tekinteni, de mi volt erősebb benne: az önvédelmi ösztön vagy az őrültség?

Paul nyugodtan közeledett. Talán már ő is elhagyta a józan ész egyes bástyáit. Nem tudta. Csak azt tudta, hogy ki kell ragadnia Lilliant Slade szorításából, mielőtt még a tervét végrehajthatja.

Elfojtott káromkodás hangzott: az előtte haladók megbotlottak. Lillian újabb zokogása is tisztán hallatszott. Slade bizonyára levette szájáról a kezét, hogy egyensúlyozni tudjon, és ne essen el.

Most. Most… míg Slade nem nyeri vissza egyensúlyát, és nem fogja szorosan Lilliant!

Paul a ködben feltűnő árnyakhoz rohant. Közébük vetette magát, és megragadott egy puha anyagot, amelyről kiderült, hogy Lillian blézere. Meghúzta, és érezte, hogy a nő harcolni kezd fogvatartójával a menekülésért.

Slade megpróbált kitartani, de most már ketten voltak ellene. A kétségbeesett közelharcban nem tudott célozni. Egy lövés Paul mellett süvített el.

– A következő a nőjéé – lihegte Slade, és megpróbálta a puska csövét Lillian nyakára szorítani. De a nőt elrántották, a lövés félrement. Olyan hirtelen zuhantak a földre, hogy Lillian kiszabadult Slade szorításából. Paul még a földön is előretolta a lányt, és leszorította a fejét. Alacsonyan maradni…

Amikor a helikopter felé kúsztak, Paulnak eszébe jutottak Carson szavai, és felkiáltott:

– Megvan Lillian!

A gépben Carson meghallotta azt a jelt, amelyre várt. Kipillantott a ködbe, és a földön mozgó alakokat látott.

– Most drukkoljon – szólt oda Geneviève-nek, és lábát erősen a kormánypedálra nyomta.

A helikopter lassan megfordult, amikor a hátsó rotor az ismerős lépegető mozgásba lendítette.

A gép megremegett, amikor a hátsó rotor valami puha akadályba ütközött. Kétségbeesett és aztán hirtelen megszakadó sikoly hallatszott és utána… csend. Még Sandy is abbahagyta a sikoltozást.

– Mon Dieu. – Geneviève lehunyta a szemet, és ajka mozgott a hangtalan imádságban. Aztán ismét felnézett, és Carson megalkuvást nem ismerő hátára pillantott. – Szándékosan tette?

Carson megfordult, és ránézett: – Sajnálja?

Geneviève gondosan mérlegelte a kérdést. – Talán nem. Ha azt gázolta el, akit kellett.

– Ezt megnézem magának. – Carson felkelt üléséből, és elment mellette. – És a hátsó rotort is, mielőtt felszállunk. Nem hiszem, hogy megsérült.

Carson eltűnt az ajtónyílásban, Geneviève utána nézett, és lélegzet-visszafojtva figyelte a nyitott ajtót, számára hosszú óráknak tűnő ideig.

Keskeny kéz jelent meg az ajtónyílásban, valamikor szépen manikűrözött, letört körmök próbáltak kapaszkodni. Aztán egy aranyhajú fej vált láthatóvá. Lillian esetlenül, szánalmasan jelent meg az ajtónyílásban.

– Rendben van – jelentette Carson derűsen a fedélzetre lépve. – Még áll a bolt.

– Ez az – követte Paul, és becsapta az ajtót, mintha odakinn még mindig lenne valami fenyegető hatalom. – Elmehetünk a géppel a legközelebbi francia városba, ahol kórház van?

– Oda aligha – vigyorgott rá Carson. – Ragaszkodjunk inkább az eredeti tervhez, és repüljünk a Nagy Ormond Street-i kórház közelébe. Még mindig Angliában vagyunk.

– Anglia! – sóhajtott fel hálásan Geneviève. – Hogy lehet?

– A Csatorna közepén visszafordultunk. – Carson a rádió után nyúlt, hogy a Földi Irányító Központnak jelentést adjon, és korrigálja a repülési tervet. – Lehet, hogy Slade darabolni jól tudott, de tájékozódni nem.

– És elérünk odáig? – kérdezte Paul aggodalmasan, amikor a helikopter a levegőbe emelkedett. Sandy olyan csendesen, olyan némán feküdt. – Tartalék üzemanyaggal repülünk, ugye?

A motorok köhögtek, aztán prüszköltek, amikor a köd fölé értek.

– Most már tartalékon vagyunk – közölte Carson.

A Coram-mező reflektorai aranyszínű fénnyel üdvözölték őket a rózsaszínes-fekete londoni égbolt alatt. Amikor a Sikorsky puhán földet ért, megláttak a reflektorok közelében várakozó mentőautót.

– Sajnálom, hogy nem mehetünk veled – mentegetőzött Paul –, de a gyűlés…

– Rendben van – mondta Geneviève. – Persze hogy meg kell mentened a vállalatot. Megértjük. – Pillantása Paul mögé siklott.

– Azonnal telefonálok, ha vége a gyűlésnek – ígérte Paul. De gondolatai máris előreszaladtak. Még ha Lillian meg ő, amennyire lehetséges, meg is tisztálkodnak, akkor is jó kis drámai bevonulás lesz. Átöltözésre nem lesz idejük, és ruhájuk tele volt vérfolttal. Mostanra már a rendőrség bizonyára megtalálta Slade holttestét, és a kora reggeli hírek szétkürtölik a nagyközönségnek az újságot. A gyűlés tagjai lesznek az információk leghitelesebb forrásai, mert ismerik majd a helyzetet. Harlow bizonyára továbbadja a többieknek.

Már maga ez megfordíthatja a közhangulatot. Bizonyítani fogja, hogy Paul Jarvis továbbra is szerencsés ember. És mindenki kapcsolatban akar lenni szerencsés emberekkel. Különösen a Cityben.

Carson felkelt a pilótaülésből, és segített a mentősöknek Sandy beszállításánál. Paul és Lillian kicsit félrehúzódott, amikor Carson Geneviéve-hez közeledett.

– Megyek én is a kórházba, mihelyt ezeket itt letettem – mondta Carson.

– Igazán nem szükséges – hárította el Geneviève. – Azt hiszem, azonnal meg fogják operálni. Jó időbe beletelik.

– Akkor magával fogok várakozni – mondta Carson. – Valakinek csak kell… és a főnöknek sok a dolga.

– Nagyon kedves magától. – Nem nézett föl, mialatt Sandy köré gyűrte a takarót.

– Nemcsak kedvesség – vallotta be Carson. – Van egy másik okom is. Baj?

– Nem. – Geneviève elgondolkodva nézett fel rá. – Egyáltalán nem baj.

Vége

Tartalom

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet