DÉKÁNY ANDRÁS
Kossuth Lajos tengerésze

Mindennek van oka, így annak is, miért íródik meg egy könyv. Igen, régen, még 1918-ban, tengerésznövendék koromban kedvenc tartózkodási helyem volt a fiumei Tengerészeti Hivatal alagsora. Csuda pompás hajómodelleket lehetett ott látni, remekbe készített munkákat, amiket a jó emlékű Nyírő Gábor révkapitány csináltatott arra hivatott mesterekkel. Egy különösen feltűnt a hajók közül. Kétárbocos vitorlás volt, talapzatán réztábla: „Implacabile, Kossuth Lajos hadifregattja, 1848-ból” ... Már akkor belém rögződött e név: Implacabile, Kérlelhetetlen! Néztem, nézegettem a kis hajót, az első magyar hadifregattot. Aztán elmúlt jó néhány év; 1934-ben újból Fiuméba kerültem. Eszembe jutott az Implacabile, de már nem találtam a helyén. Az olaszok, a kikötőváros akkori gazdái, a kis múzeum gyűjteményét, köztük az „én” hajómodel-lemet is, elszállították a velencei arzenál híres múzeumába, a Museo Storico Navale falai közé. Ott láttam viszont az első magyar hadifregattot, idegen környezetben, a második emelet egyik üvegszekrényében, sok más fiumei, időtől kopott játékhajó társaságában.
Azután megint eltelt sok-sok esztendő, de az Implacabile nem hagyott nyugodni. Sok más munkám mellett felködlött bennem Kossuth Lajos hadifregattjának emléke. Hogyan történt, mi történt, hogy a szabadságharc idején volt egy igazi, valóságos magyar tengeri hadifregatt, amiről mit sem tud a közvélemény? Az első nyom erről a titokzatosnak mondható, világkavargásban elveszett történetű hajóról egy jócskán régi album, a Magyarország vármegyéi és városai sorozat Fiume és a magyar tengermellék című kötetéből került elém. És lassan lapozni kezdtem az ismeretlen magyar hadifregatt után a tovatűnt múltban...
S íme, a hajó megnagyobbodott, formát öltött, vitorlákat bontott. Kitűnő férfiak népesítették be a fedélzetét. Az egyik különösen kedves nekem: a parancsnok, Monostory Balázs, 48-as főhadnagy! Őt az amerikai klipperhajózás – a világhírű gyorsvitorlások – tiszti listáján találtam meg mint kitűnő, sokat próbált tengerészkapitányt. Messzire vetette el a sors hulláma hazájától! Amíg élt, elmondhatta: akadt jó néhány valamirevaló kaland az életében. Ezekből kettő itt következik – dicsőségére neki és a magyar hajósoknak!

ELSŐ RÉSZ

A „Kérlelhetetlen”

ELSŐ FEJEZET

Monostory főhadnagy úr – Hóvihar Veronában – Kicsike ház öreg gazdái – Pöltzl őrnagy követelése – És mi a következmény?

Hűvös szél fújt a hegyek felöl.
Verona, a távoli múlt és a szépség városa, fázott.
A Garda-tó mögötti hegyóriásokról és az Adige völgyéből eláradt a hideg szél a város utcáira, tereire, betört a házak kapuin, fatábláin, ablakain, falrésein.
Április közepe volt, de akár decembernek is beillett, annyira nagy volt a hideg.
Az Adige folyó, amely hatalmas kanyarodással két részre metszi a várost, tarajos hullámokat vetve hömpölygött a kőhidak alatt. A kőhidak közül nem is egy – mint a Ponte Scaligero és a Ponte Pietra – még a római idők dicsőségét hirdeti. Az egyébként jámbor Adige a két héttel ezelőtti olvadástól duzzadtan rohant az Alpokból a tenger felé, hogy Chioggia alatt eltűnjön az Adriában.
De ha csak szél lett volna ezen az estén! A vénhedt Colosseum, a Ponte Pietra melletti római színház, a Velencébe illő árkádos Loggia del Consiglio gyönyörű palotája, a Castel-vecchio várépület zordon falai, a Signori (városháza) égnek szökő, négyszögletes tornya, a San Zeno-bazilika melletti lovagvár mohlepte kövei – Verona büszkeségei – ugyancsak elbámulhattak, mert hófehér köpenybe öltözött a város.
Szakadt, kavargott a hó!
Visszajött a tél az Alpokból április 17-ére.
A Porta Catena, a Cittadella, az Arsenale, a Campo de Fiera, a Scaliger-várpalota lőszerraktáránál levő és a Piazza del Signori árkádjainál álló osztrák katonaőrök behúzódtak faköpönyegeik alá.
Onnan pislogtak kifelé, dideregve – átkozva sorsukat, amely ide vetette őket, el a távoli otthonokból.
Parancsba kapták, ha bárkit előbukkanni látnak az utcákból, és az illető – akár férfi, akár nő – nem áll meg, használhatják fegyverüket.
Verona – immár hányadszor a történelem folyamán! – idegen katonákat láthatott falai között. Radetzky tábornagy, az Észak-Olaszországot megszálló császári csapatok főparartcsr noka, itt, Veronában tartotta főhadiszállását.
Az estéket, az éjszakákat őrszemek vigyázták.
Titkosügynökök, kémek, brávók vitték a híreket, a jelentéseket a főparancsnok közigazgatási osztályára a nép hangulatáról.
A hangulatot nem lehetett békésnek mondani. Milánóban március 18-án tört ki a felkelés, Velencében alig néhány nappal később. És mert így történt, az osztrák császár északolaszországi fővezére, Radetzky tábornagy Milánóból áttette székhelyét Veronába...
Verona a félelem és a rettegés városa lett
De a becsületé és a bátorságé is.
Akik a bécsi császár főtisztjeivel, tisztjeivel, hivatalnokaival cimboráltak, reggelre megdöbbenve láthatták házuk kapuján a felírást: áruló!
A sötét veronai éjszakák védelmében születtek meg ezek a felírások. De történtek még ennél súlyosabb intelmek is. Április első napjaiban holtan találták lakásában Marcello Monté bankárt, aki vacsorát adott a tábornagy és tisztjei részére. Marcello Monté reggelije után bement könyvtárszobájába, és élve nem jött ki onnan. Csak a nyitott ablakon befütyülő szél és a szoba mennyezetéig viharmadárként lebegő bársonyfüggönyök árulkodtak arról, hogy a gyilkos az ablakon távozhatott... A városi tanács egyik nagynevű tagja, Taddeo San Gallo, aki nagykereskedőként szolgálta Bécs katonai érdekeit mint az osztrák csapatok egyik élelemszállítója, ugyancsak életével lakolt. Üzletházának irodájában találták, ráborulva asztalára, hátában egy tőr, akárcsak a Borgiák korában. A halott fehér papírlapot szorongatott, a papírlapon betűk: „Meg kellett halnom, mert elárultam hazámat, Velencét!” örökre titok maradt, mint történhetett. Az írás valóban Taddeo San Gallóé volt, de a tőrt már bajosan döfhette saját hátába. Annál is inkább nem, mert kevesen szerették úgy az életet, az élet és a gazdagság örömeit, mint Verona legmódosabb kereskedője.
Áruló!
Ettől a felírástól rettegett sok polgár, Verona számtalan papja, tisztségviselője. Verona becsületére mondva, egyre több ház zárta be kapuját Radetzky tisztjei előtt. Érezték az osztrák sereg emberei, hogy Lombardia és Velence népe gyűlöli őket.
Egyre több ház oldalán, kerítésén lehetett látni: Evviva Daniel Manzin! Evviva Ettore Nazari! Festékkel, mésszel, krétával kenték fel Velence és Milánó lázadó vezéreinek, az olasz történelem akkori hőseinek lassan legendába illő nevét. Radetzky, az agg tábornagy, aki már betöltötte nyolcvankettedik évét, dühöngött: megbüntetni a házak tulajdonosait, megvesszőzni a házmestereket, inasokat, ha reggelre nem tüntetik el a rebelliának ezeket a gyalázatosságait!
1840. április 17-én este hullott a hó Veronára.
Vágott a szél, kavargott a hó.
Ha valaki kitette a lábát az utcára, az Arno-part széljárta útvonalára, a Lungadige Panvinióra vagy bármelyik térre, amiből Veronában számtalan akad, az joggal hihette, hogy a várost a szélvihar házastul, terestül, utcástul, hidastul felkapta, és az Alpok hegyóriásai közé röpítette.
Ezt érezhette az a férfiú is, aki felleghajtójába burkolódzva, vastag sállal a nyakában, időnként kürtőkalapjához kapva, csizmaszáron felül behavazódva törtetett a Piazza delle Erbe házsorai között, és azon mesterkedett éppen, hogy az árkádok védelme alá kerüljön.
Végre az egyik márvány oszlopsor védelme alá húzódott. Igyekezett kifújni magát, s amennyire tehette, lerázta a havat kürtőkalapjáról, felleghajtójának számtalan ráncából
– A teremtésit! – dünnyögte. – A teremtésit!
Magyarul mérgelődött, tehát magyar lehetett. Fiatal volt, legfeljebb huszonnyolc-harminc éves, jókötésű, derűs tekintetű, mosolygó arcú. így igazában tetszett is neki a szél táncoltatása, a havazás, a megkésett tél.
Egyébként már itt megállapítjuk: kitűnő szeme lehetett a felleghajtós fiatalembernek. Késő este volt, sötét, szakadt a hó. De mindez nem zavarta. Ahogy kifújta magát, látható élvezettel nézett végig – a Palazzo Maffei árkádjának védelmében – a behavazott híres téren, amiből inkább csak körvonalakat láthatott, semmint a XIII. században épült Mazzanti-házat vagy magát a Lambertit, a Verona minden épülete felett eleltekintő toronycsodát. Valójában annyit látott, amennyire estidőben a hó megvilágítja az utcákat, házakat, tárgyakat. De ez neki teljesen elég volt – macskaszemű lévén, a megszokottnál is érdekesebbnek találta Verona legszebb terét.
A város hóba, sötétségbe, némaságba burkolódzott.
Sehonnan, egyetlen házból, palotából sem szűrődött ki fény. Mintha halottak lakták volna a Piazza delle Erbe épületeit.
A kürtőkalapos férfi hirtelen jobbra, a Torre Lamberti felé tekintett. Hangokat hallott, és mintha fényt látott volna villanni.
– Halt! Wer da? Állj! Ki vagy?...
Négy köpönyeges, cilindercsákós, fegyveres osztrák katona bontakozott ki a hó kavargásából. Kettő a fegyverét előretartotta, a puskavégekről szurony szegeződött a felleghajtós férfira.
– Halt! Wer da?
Durva, borízű hangja volt a járőrt vezető őrmesternek. A cilinderes férfi – amennyire a szél és a szájába csapódó hó engedte – nyugodtan mondta:
– Ismerem a jelszót: Berengária!
Ekkorra már a katonák is a Palazzo Maffei árkádjai alatt álltak. Az egyik katona pislákoló, libbenő-lobbanó lángú lámpást emelt a polgári ruhás arcához.
– Berengária – ismételte a férfi, természetesen németül, majd ingerülten felkiáltott: – Nem érti, őrmester, Berengária?!
A lámpás kreol színű, csontos férfiarcot világított meg. A kürtőkalap pereme alól élénk fekete szem csillogott, az arcnak érdekes, mongolos jelleget adott a lekonyuló, fekete bajusz.
– Monostory főhadnagy vagyok a Ferenc Károly-ezredből. Ekkor már mosolygott.
– Kedvem támadt sétálni!
A szél csak úgy vágta a havat az árkádok alá.
A felleghajtó megnyílt, majd összecsapódott. A vastag sál rendületlenül kitartott, és megvédte gazdáját a hidegtől, a vadul tomboló széltől. De legyünk igazságosak: aki ilyen derűsen nézett bele a hóviharba, az vagy nem érezte, vagy nem akarta érezni a hideg marását, a süvítő szél dermesztő, lélegzetelállító csapkodását.
Az igazság, hogy Monostory főhadnagy nem fázott, még csak nem is didergett. Ama ritka fajtájú emberpéldány volt, aki az ilyesmit észre sem veszi.
– Hát akkor jó utat, főhadnagy úr! – tisztelgett az őrmester, majd nagyot nevetett. – Mi már akkor inkább ülnénk a kocsmában, forralt bor mellett!
A négy katona imbolygó árnya eltűnt az árkádok felső részén.
A főhadnagy erősen fejébe nyomta a kürtőkalapot, összehúzta derekán a felleghajtót, és az árkádok alatt követve a katonákat, a tér keleti oldalán bekanyarodott (vagy még inkább: betapogatódzott) a Capellóra, onnan tovább az Arco del Leoni, az oroszlán-diadalív keskeny kis utcájába, amin egykét lépés után az Arno partjára lehet kijutni. A diadalív mögötti utcácskában egyszerre csönd lett. Csak fent a magasban, a macskahátas tetők között dudorászott a szél, de idelenn, a római diadalív védelmében csendben pilinkélt a hó. A főhadnagy megállt, akárcsak az előbb az árkádok alatt, nagyot szusszant, lerázta hóterhétől a kürtőkalapot, csizmájával hatalmasakat dobbantott, majd kotorászni kezdett pantallója hátsó zsebében.
– A teremtésit – dünnyögte újfent –, a teremtésit!
Ez volt indulatkitörésének megszokott formája: a teremtésit... ízesen, magyarosan. „Oberleutnant Teremtésit” – így hívták egymás közt az osztrák, a morva, a cseh katonák. De akadt jó néhány magyar baka a Ferenc Károly-ezredben, aki ugyancsak így nevezte: „főhadnagy úr Teremtésit”.
Ezen az estén – ami már lassan éjszakába fordult – új ismerősünk joggal mérgelődött. A ház, amelynek a küszöbén megállt, otthona volt, és a küszöbön vette észre, hogy a kapukulcsot elvesztette. Nyilvánvaló, hogy Mirandolina néni már lefeküdt, sőt az öreg szolga, Giacobbe is. Signora Mirandolina úgy szerezte magának Monostory főhadnagyot, mint a legtöbb kispolgári otthon az osztrák ármádia tagjait – beszállásolással.
Egy hódító vagy visszavonuló sereg abban az időben sem teketóriázott sokat: lónak, embernek szállásra volt szüksége, s ezt a szállást hol találhatták meg, mint a városlakók otthonaiban?
A szálláscsináló őrmesterek végigjárták az utcákat, bekukkantottak minden házba, s távozásuk után a kapukon hatalmas számok éktelenkedtek: 3 ember, 4 ló vagy: 4 ember, 6 ló... Signora Mirandolina apró, igen csinos, igen szép, de mondjuk talán inkább így: festői házába mindössze csak egy ember kerülhetett beszállásolásra, és ebben a szerencsében éppen a magyar Monostory főhadnagy részesült.
Mert szerencse volt ez beszállásoltnak, szállásadónak egyaránt.
Monostory főhadnagy annak örült, hogy valódi otthonra lelt a római diadalív csodálatosan szép utcácskájában, szabad idejében elbeszélgethetett Taddeo festő özvegyével, a kedves, öreg Mirandolina nénivel és az ugyancsak öreg inassal, Giacobbe bácsival, aki minden tudósnál jobban ismerte és szerette Verona régiségeit. Monostory főhadnagy sokat tanult a két öregtől, főleg a dallamos olasz nyelvben mélyedhetett el, kertelés és szégyenkezés nélkül.
Amikor pedig tudottá vált Mirandolina néniék előtt, hogy március 15-én milyen események történtek a magyar fővárosban, Pest-Budán, az idős asszony és az idős szolga előtt a magyar tiszt becsülete ugyancsak megnövekedett. Amennyire gyűlölték az osztrákokat, annyira rokonszenveztek a magyarokkal, különösen a nagy nap után. Ilyen nagy napokban volt része – szinte a pest-budaival egy időben – Milánónak és Velencének is, kirobbantva a helyi forradalmakat és meglobogtatva Észak-Olaszország lakossága előtt a reményt: megszabadulnak az 1814 óta tartó bécsi császári igától, amit megelőzött 1796-ban Napóleon hódítása.
Így tehát akkor már ötvenkét év óta idegen uralom alatt görnyedt Lombardia és Velence, a két gazdag tartomány.
Monostory főhadnagy nem a Milánóból, Monzából, Novarából és Lodiból visszahúzódó osztrák seregekkel került Veronába. Ő akkor már fél éve tartózkodott Rómeó és Júlia városában mint a „várnégyszöget” előkészítő tisztikar tagja. Az agg Radetzky császári tábornagy előre érezte, hogy serege fenyegető helyzetbe kerülhet Lombardia és Velence szétszórt területén, s kialakította a Garda-tó és Velence közötti „várnégyszög” védelmi tömböt: a Peschiera, Mantua, Verona és Legnago városok által határolt térséget. A milánói forradalom után öt nappal – az eredménytelen katonai büntetőakció után ebbe a „várnégyszögbe” húzódott vissza a közel százezer főnyi osztrák ármádia.
– A teremtésit! – mérgelődött szünet nélkül Monostory főhadnagy. – A teremtésit!
De bizony a kulcs nem akart előkerülni.
Visszavonhatatlanul elveszett, s úgy lehet, ott heverhet valahol a Colosseum körül, mélyen a hóban. Ott ugyanis a főhadnagy – szégyenszemre – akkorát esett, hogy kiadósat nyekkent hozzá, és néhány pillanatig azt hitte, segítség nélkül nem is tud feltápászkodni. A pompás, épségben megmaradt római építmény mintha kikacagta volna a hófödte gödörbe lépő és hasra eső fiatal férfit: az árkádokon és a kapuíveken átsüvítő szélből a rég letűnt idők gladiátorainak és oroszlánjainak kacagása hallatszott.
Ott eshetett ki a szűk pantalló farzsebéből a féltve őrzött kulcs.
– Signor tenente – mondta hónapokkal ezelőtt Giacobbe bácsi, amikor átadta a ház kulcsát, kérem, őrizze meg, mert úrnőm nem szeretné, ha illetéktelen kézbe kerülne. Ürnőm ilyesmire igen kényes. Signor tenente bizonyára megérti aggodalmát – megszállás idején ...
És a kulcs elveszett!
A teremtésit!
Dörmögött, mérgelődött, és méregette a házat. Keskeny, egyemeletes, velencés időkből származó (máig is látható) épület a Taddeo-ház. Az ő szobája az emeleten van, alig néhány méternyire felette. Ha az oszlopokba megkapaszkodik, feljut; igen ám, de a fatáblákat a gondos inas minden este bezárja!
A teremtésit!
A Ferenc Károly-ezred magyar főhadnagya zavarba jött: Nem állhat itt az egész éjszakán, de azt sem teheti, hogy felzörgeti a kedves öregeket. Márpedig más megoldás nincsen; Eszébe jutott tiszttársa, Hudács Pista, aki Pozsonyból került az olasz ég alá. Menjen és zörgésse fel? Még a gondolattól is megborzongott. Hudács az Adige túlsó oldalán lakik, a római színház közelében, és hozzá az út a Pietra kőhídon vezet. Akkor már inkább itt állni hajnalig, szent igaz!
A kapu elferdült ablaklesője mögött fény villant Hol felvillant, hol eltűnt.
Monostory az ablakocskához hajolt, betekintett a résen, és menten fellélegzett.
Az imbolygó fény gyertyától származott.
A kis előcsarnokban Giacobbe bácsi közeledett. Vastag, vattázott köpenyt viselt, mint évszázadok óta az olaszok, akiket mindig váratlanul ér a hideg.
Monostory háromszor rávert az erősen vasalt kapura.
Nyílt, csikordult a lesőablak.
– Santa Mária antica! – hallatszott a kapun keresztül az öreg riadt kiáltása. – Ó, sejtettem, signor tenente... bocsásson meg...
A nyíló kapun keresztül bevágódó szél eloltotta a háromágú gyertyatartó fényeit.
– Bocsásson meg, signor tenente, bocsásson meg – hallotta Giacobbe bácsit, amikor belépett a koromsötét kapualjba. – Elfelejtettem kivenni a zárból a kulcsot! És ön, signor tenente, nem tudott bejönni! Ó, ó, bocsásson meg, kérem! Űrnőm...
Monostory főhadnagy behúzta maga mögött a nehéz tölgyfa ajtót. Végre fedél alá került! Nagyot lélegzett. Végre! Közben nevethetnékje támadt. A jó öreg Giacobbe! Így tehát nem is kell szólni arról, hogy elveszett a kulcs. Aki időt nyer, életet nyer – gondolta, és szégyenkezve bár, bűntudattal, de mégis kedélyesen megveregette az öregember vállát.
– Caro mio Giacobbe, sohase bántsa, ami történt. A fontos, hogy végre fedél alá jutottam! De jó is, istenem! Phű, merő latyak a csizmám, átázott még a felleghajtó is!
A gyertyák újból égtek. Egyszerre fénybe borult a Taddeo-ház előtere. Ahányszor a magyar tiszt ide belépett – annyi hónap után is –, érezte az első találkozás élményét. Néhai Agostino Taddeo a szentek festője volt. Így is mondhatjuk: jóban volt velük, ismerte valemennyit. Verona sok templomában – legalább huszonöt található a kisvárosban – állandóan javítani kell a freskókat. És ebben a nyolcszázas évek elején Taddeo volt a nagy mester. Minden rangú, korú és nemű szentet lefestett, a leghűebben az elképzeléshez, valóban művészi biztonsággal. Házának belépőjét, amit Mirandolina néniék olaszos fellengzőssel előcsarnoknak neveztek, Taddeo szentekkel népesítette be. A gyertyák lobogó, tört fényében a belépőre meredő szentek sokasága még a legerősebb idegzetű embert is zavarba hozta. Monostory főhadnagynak pompás idegei voltak (minderről rövidesen meggyőződünk majd), de est idején belépve Mirandolina néni házába, mindig eszébe jutott a gyerekkora, a szülői ház padlása, az istálló mögötti elhagyott szérű és a hátsó kert...
– Egy katona járt itt, signor tenente – mondta halkan és előzékenyen az öreg, miközben segített a főhadnagynak, hogy levehesse a csizmát s az átázott felleghajtót. – Kereste önt, parancsot hozott.
– Parancsot?!
– Így mondta. Átvettem, és letettem a szobájában.
Hirtelen nyugtalanság fogta el. Katona volt, mégsem szerette a váratlan parancsokat. Az észak-olaszországi osztrák hadaknál szolgáló kis magyat tábort az utóbbi hetekben felbolygatták az események. Ami március 15-e előtt, alatt és után Pest-Budán történt, arról előbb-utóbb értesültek a Radetzky tábornagy seregében szolgáló magyarok is. Tudtak Kossuth Lajos bécsi útjáról, V. Ferdinánd császár ígéreteiről, amit Kossuthnak, Batthyánynak és Esterházynak tett, tudtak arról is, mi történt március 15-én a Landerer és Heckenast-nyomdában, amikor Petőfi, Jókai, Vidats János és Vasvári Pál lefoglalták a sajtót, és engedély nélkül kinyomtatták a tizenkét pontot („Mit kíván a magyar nemzet?”) és a Nemzeti dalt. Hogyan, hogyan nem, de néhány példány a szabad sajtó termékéből még Veronába is eljutott, megdobogtatva a Ferenc Károly-ezredben és a Schweitzer-gránátosoknál szolgáló magyar fiúk szívét! Hallottak Táncsics Mihály államfogoly kiszabadulásáról és a diadalútról, amit emberkéztől vont hintón megtett a várbeli börtöntől a Nemzeti Színházig,
Értesültek az első felelős minisztérium megalakulásáról s arról, hogy a minisztériumban helyt kapott Mészáros Lázár ezredes mint a honvédelmi ügyek minisztere.
Mészáros Lázár ezredes úr – Veronából!
Szinte nem hittek a fülüknek, amikor megtudták, hogy a komor nézésű, harcsabajuszú, szófukar Mészáros Lázár – miniszter lett.
Monostory is jól ismerte, szolgált alatta, majd a közelében, majd újból alatta az ezrednél, azután a „várnégyszög” veronai térparancsnokságán.
Csak azt nem értették sehogy sem, hogy múlt az idő, elmúlt egy, két, három hét, s az ezredes, a magyar felelős minisztérium tagja, még mindig Veronában tartózkodik. Inkább sejtették, mint tudták, hogy szándékosan késik a felmentés Bécsből, a császár városából. Mintha a hazai és a külországi eseményektől rettegő Ferdinánd császár és környezete annak örvendett volna, hogy az első magyar honvédelmi miniszter nincsen a magyar fővárosban, hanem ellenkezőleg – hazájától távol, Veronában állomásozik.
És mert Mészáros Lázár itt tartózkodott, vagy talán inkább azért, mert a hazai hírek komoly nyugtalanságot keltettek a megszálló sereg magyar tagjai között – a gyanakvás és a gyanúsítás ütötte lel fejet Radetzky tábornagy hadainál.
Néhány nappal ezelőtt Monostory Balázs főhadnagy ott állt a nagy hatalmú Pöltzl őrnagy előtt. Pöltzl igazi osztrák volt, igazi bécsi: Ritter von Eduárd Pöltzl. Kétsoros, aranygombos, állat felszorító, szorosan záró aranygallérral ékes fehér tiszti kabátjában Pöltzl őrnagy igen ünnepélyes jelenség volt. A kihallgatások Pöltzlnél igen gyorsan, szinte villanásszerűen szoktak lejátszódni.
– Herr Oberleutnant, hívattam – szólalt meg Pöltzl, amikor felnézett íróasztala mellől, és Monostory eléje állt.
– Parancsára, őrnagy úr! 
Közömbösen mondta:
– Ön jár egy bizonyos Malatesta nevű családhoz?
– Szolgálatára igen, őrnagy úr.
– Hát akkor, kérem, többé ne járjon!
Pillanatnyi csönd támadt. Az őrnagy szenvtelenül simogatta pofaszakállát. Monostory főhadnagy megdöbbenve meredt felettesére.
– Ugyan miért, őrnagy úr? – szólalt meg a magyar tiszt. Ridegen pattogtak Pöltzl szavai:
– Én önnek nem tartozom ilyesmire felelni! De felelek. Egyrészt: az ismert ügyek miatt nem vesszük szívesen, ha tisztjeink olasz családokhoz járnak. Másodszor: a Malatesta családnak van rokonsága Milánóban, Velencében is. Ez mindent megmond! – Bólintott. – Végeztem!
Az ajtónál álló altiszt kinyitotta az ajtót. Monostory tisztelgett, megfordult, kiment.
Erre a jelenetre gondolt, amikor a jó öreg Giacobbe bácsi közölte, hogy egy katona járt a háznál, és parancsot hozott.
Talán újból Pöltzl akar vele beszélni?
Mert tegnap Malatestáéknál volt, sőt ma is. Tőlük jött, a Colosseum mellől, a San Nicolo-templom melletti házból. Malatestáéktól, akiknek valóban volt rokonságuk Milánóban, Velencében, és ők is azokhoz tartoztak, akik rajongva ünnepelték a két város forradalmát s a vezéreket, Daniel Manzint és Ettore Nazarit.
Lám, a besúgók, a kémek mindenütt jelen voltak! Még arról is tudomást szereztek, hogy egy magyar főhadnagy hova jár szabad idejében, és milyen összeköttetése van a vendéglátó családnak a város falain túl!
Mindez eszébe jutott Monostorynak, amikor felballagott szobájába, s várta, hogy Giacobbe bácsi világot gyújtson. Természetesen tudta, hogy most már a tűzzel játszik. Figyelmeztették, és ő nem hallgatott az intelemre. Pedig már volt példa arra, mi történik akkor, ha Pöltzl őrnagy intelmét nem fogadják meg a Ferenc Károly-ezred tisztjei. Az újonnan érkezett II. és III. zászlóaljból többen is tapasztalhatták, mi történik, ha engednek a hazafias érzésnek. Kovács Béla és Józsa András hadnagyok a II. zászlóaljból, elszállásolásuk után betértek a római színház melletti kis mulatóba. Bánatukban, hogy még messzebb kerültek hazájuktól – Grazból kerültek ide –, inni kezdtek, majd Kovács hadnagy, őt követően pedig Józsa hadnagy elszavalta Petőfi Nemzeti dalát! Egy pillanatig sem kétséges, hogy a mulatóban levők közül a többség egy szót sem értett Kovács és Józsa szavalatából, de a „rebellia” fennállt, és a néhány nappal később, Pöltzl őrnagy elnökletével összeülő katonai bíróság Kovács és Józsa hadnagyokat várfogságra ítélte. Hasonló sors várt a bécsi származású Karl Krombholtz kadétra és kebelbarátjára, a tejfelesképű Julius Smoquina fiatal tábori papra: a Cittadella tiszti étkezőjében vitába elegyedtek egy elszánt császárrajongóval, Bachmair kapitánnyal. Bachmair amellett kardoskodott, hogy Ausztriának joga van Lombardiához és Velencéhez, sőt Toscanához is, hiszen „őfelsége I. Ferdinánd császár és király nemcsak Magyar-, Cseh-, Dalmát-, Horvát-, Tótország, Róma, Szerbia és Bolgárország királya, de királya Lombardiának és Velencének, Toscanának meg főhercege”! Krombholtz kadét és Smoquina tábori pap pedig azt állította, hogy mindez tévedés, se Lombardia, se Velence nem kívánta királyának I. Ferdinándot, mint ahogyan azt a milánói és velencei polgárlázadások is kellően bizonyítják.
Két nappal később a Cittadella várudvarán felsorakozott a III. zászlóalj. Dobpergés közben, „elrettentő például”, a kadét rangjelzését a bajtársak előtt tépték le, majd hasonló történt a tábori pappal. Egy tiszt lerántotta Smoquina aranyos övét, fejéről a tiszti csákót, ami azt jelentette, hogy megszűnt őfelsége I. Ferdinánd hadainak tábori papja lenni. Utána szekérre tették a két ifjú embert, és fegyveres kísérettel Olmützbe szállították őket, a legsötétebb várbörtönök egyikébe.
Monostory főhadnagy ismerte Kovács Béla és Józsa András hadnagyokat a II. zászlóaljból, Krombholtz kadétot és Smoquina tábori papot a III. zászlóaljból. Ismerte őket, s átérezte tragédiájukat. Ismerte Pöltzl őrnagyot is, tehát felmérhette energiáját és tettrekészségét. Tudta, hogy kérlelhetetlenül lecsap arra, aki intelmeit nem fogadja meg. Valójában dicséretére vált, hogy figyelmeztette a főhadnagyot. De Monostory tudta: hiába figyelmeztették. Malatestáék barátságáról nem mond le! Ezért is öltözött a mai délutánon polgári ruhába, hogy ezzel is hangsúlyozza: nem a katona tesz látogatást a gyanakvás és a gyanúsítás listájára került családnál, hanem egy magyar ember, olyan ország fia, aki elmondhatja: ahogy Milánóban és Velencében legutóbb, jóval előbb Palermóban és Nápolyban, ugyanúgy a magyarok fővárosában is elhangzott a szabadság követelése és az osztrák önkény lerázásának vágya!
Az öreg szolga magasra emelte a gyertyatartót. Meggyújtotta a függőlámpában elhelyezett mécsest és az asztalkán álló két gyertyát.
– Szolgálatára, signor tenente – hajolt meg a derék ember, és kedves szégyenkezéssel hozzátette: – Újból kérem elnézését, hogy a kaput...
Monostory, valójában szégyenkezve, rámosolygott Giacob-be bácsira.
– Nem történt semmi, semmi.
Az öreg mély méghajlással kiment.
A főhadnagy ránézett az asztalra, összehajtott, sárgás katonai irat hevert a közepén. Monostory utána nyúlt, felvette, s egy pillanatig elszorult a szíve... Pedig nem tartozott a szívszorulósak közé. Ha Pöltzl őrnagy küldte ...
Hirtelen mozdulattal lerántotta a viaszpecsétet. Első pillantása az aláírásnak szólt. Megkönnyebbülve ismerte fel a Ferenc Károly-ezred segédtisztjének, Buchwald kapitánynak az aláírását.
„Tekintetes és vitézlő Mészáros Lázár ezredes urunk kéri Főhadnagy Urat, hogy holnap reggel, még a napi foglalatosság előtt, szolgálattételre nála jelentkezzen.”
Az ezredes hívatja!
Ugyan mit is akarhat a nagy tekintélyű főtiszt, Mészáros Lázár? Talán Pöltzl őrnagy szólt neki? Ez a feltevés annyiból lehetetlen, mert Pöltzl panaszkodni nem szokott, legfeljebb cselekedni.
Az apró kandallóban lobbot vetett a fa, amit imént az öreg inas a parázsra dobott. A láng rőt fénye barátságosan bevilágította a kis szobát.
Odakünn tutult a szél. Időnként megrázta az ablaktáblákat. Idebenn meleg volt és igen barátságos hangulat Monostory Balázs jóleső érzéssel cibálta le magáról a magas kravátlijú, csipkés mandzsettájú inget. Észre se vette, hogy bőrig ázott. Katona volt, megszokta a kényelmetlenséget, de ezúttal nem vetette meg azt az érzést, hogy kedvére valónak találja a meleg szobát.
Valahogy ösztönösen érezte, hogy az ezredes fontos dolgot akar tőle. Mészáros Lázár csak a legritkább esetben hívatta magához valamelyik tisztjét. Hiába, április 17-e volt! Ez a nap, különös módon, mindig hozott az életében változást. Négy évvel ezelőtt, 1844. április 17-én ott volt a pesti Nemzeti Színházban, amikor először játszották a Rómeó és Júliát, Shakespeare tragédiáját. Először hallotta akkor a prológus megkapó sorait:

A szép Verona tárul itt élénk,
Hol két jeles család vetélkedett.,.

Látva a tragédiát, lenyűgözve Lendvayné Hivatal Anikó és Lendvay Márton játékától, vágyva vágyott az ismeretlen város – Verona után. És két évvel később, 1846. április 17-én a szép Verona tárult eléje... Treviso felől jövet, Vicenzát érintve, katonai határon haladt át Veronán, többedmagával Milánóba irányítva. Már akkor kívánta: bár ide helyeznék, de kedvére való is lenne, ha megtörténne vele ez a csoda. És megtörtént: pontosan egy év múlva, április 17-én kapta a parancsot: áthelyezik az első zászlóaljjal Veronába!
Ennek is éppen egy éve. És ugyan mit rejthet Buchwald kapitány parancsa: reggel, a napi foglalatosság előtt, szolgálattétek-e jelentkezni Mészáros ezredesnél?
Mit jelenthet?
Mindenesetre nyugodtabb szívvel feküdt le, mintha a sárga hivatalos papírról azt olvasta volna, hogy Pöltzl őrnagy hívatja.
Közben még nevethetnékje is támadt Az árgyélusát, ez az április 17-e megint csak hoz valamit!
Eddig „szerencsenapnak” számított az életében. Ha így marad továbbra is, akkor ez a sárga papír olyasminek az elindítója, amiből még kedvére való esemény kerekedhet. Monostory főhadnagy megtanulta, hogy az élet tele van eseményekkel, fordulatokkal, csak éppen észre kell venni, meg kell „lovagolni” a lehetőségeket. Pontosan négy éve, hogy szomjas fülekkel itta Rómeó és Júlia szavait, s megigézte e név: Verona... Azóta eljutott ide, ismeri szinte minden kövét, utcáját, épületét, templomát, hídját. És ismeri Velencét, tőle nem messze a festői halászvároskát, Chioggiát, de ismeri Páduát, Cremonát és Milánót is. És látta, megismerte a tengert, Malamocco homokfövenyéről elnézve egy borús őszi napon a Mare Adriaticót, az Adriai-tengert...
Látta és megszerette a tengert! A magyar Alföld fia a legsimább, legszebb földi végtelent. A megismerés, a „kézfogás” nagy pillanatában érezte, hogy életre szól ez a szeretet.

MÁSODIK FEJEZET

Mészáros Lázár ezredes úr, a miniszter – Találkozás a tengerrel – Egy pompás gondolat megvalósulásra vár – Kossuth Lajos parancsára

A Santa Lucia-templom tornyában reggeli misére szólt a harang.
A vénhedt, aprócska templom valósággal tántorgott a harang lendületére. Ugyanakkor mosolygott is. Falán és tornyán az ezernyi repedés mintha a derű ezernyi ránca lett volna.
Hajnalra eltűnt Verona felől minden felhő, elállt a szél, és ragyogva kelt a nap arra, amerre Velencét sejtette a szem.
Az egyébként is megáradt Adige alig győzte nyelni a város utcáiból, csatornáiból kiömlő szennyes hólé tömegét.
Minden csurgott, csöpögött, folyt, zuhogott. A magas tetőkről nagy huppanással vágódott az utcákra a hó. Végtelenbe nyúló katonai oszlop szekerei haladtak át Veronán, Vicenza felől, át a Pietra kőhídon, keresztül a város félszigetén, a Cittadella laktanyáihoz. Százak és százak dolgoztak ott a Radetzky tábornagytól kiépített „várnégyszög” alappillére, a veronai főerősség megszilárdításán.
A Pietra híd magas kapaszkodóján elakadt egy-egy szekér. A hosszú úttól kimerült hajtok káromkodtak, verték a nyomorult lovakat, rángatták a gyeplőt, a kantárt. A sártól, szennytől borított tisztek dühödten, kardot rántva verték a nekivadult, ágaskodó, kétségbeesetten rúgkapáló lovakat és időnként – a hajtókat is. Az egyik kocsi a kőhíd előtt szakadt el a lovaktól. Reccsent, pattant a rúd, szakadtak a húzóláncok, kettéroppantak a hámfák, és a katonai szekér gördülni kezdett a parti hídlábhoz. Fél perc alatt megbolydult a hídfő körüli kép.
– Ecco, ecco! Nézzétek! – kiabálták a bámészkodók, kaján örömmel a zűrzavar, a kapkodás, a fejetlenség láttán. – A tetvesek megjárták! Hé, Emilio, nézzed! Hé, Martino, ilyet még nem láttál!
Se Martino, se Emilio, se egyetlen ember nem látott ilyesmit Veronában. A kocsi, tetején a megrémült katonákkal, lőszertől rakottan belefordult az Adige hullámaiba. A lovak pedig belerohantak a hídfőnél megrekedt szekéroszlop kellős közepébe.
Még két kocsi követte az Adige hullámai közé az elsőt.
Ecco, ecco!
Verona népe szíve szerint derült a váratlan látványosságon, a gyűlölt idegen katonák csúfos esetén. A környező házak lakói, felnőttek, gyerekek egyaránt, a csöppnyi boltocskák kereskedői – akik világosodás előtt nem tehették lábukat az utcákra – a hasukat fogták neveltükben.
A mentés igyekezetében és izgalmában egy tiszt is lepottyant a folyóba. Széles fehér gallérköpenye úgy úszott a vízen, mint valami óriási tavirózsa.
Lassanként kihúztak mindenkit, kivéve két szekeret. Hetek múltával is két magasba meredő kocsirúd hirdette a Pietra pillérei között a Schweitzer-gránátosok szekerészoszlopának veronai vereségét.
Az első kocsi négy nekiveszekedett lova úgy eltűnt, mintha a föld nyelte volna el őket. A római színház mögötti úton vágtattak habzó szájjal, nekivadult dübörgéssel a hegyek felé. Állítólag a lessini hegylakók fogták el a lovakat, és zsákmányolták el a bécsi császár vagyonát.
Ettől kezdve, ha a veronaiak találkoztak, összenéztek, és azt mondták: carrozza (szekér), egyszerre nevethetnékjük támadt...

Monostory Balázs főhadnagy, amikor átlépte a Cittadella küszöbét, áthaladt az ősrégi erődítmény kapuíve alatt, előírásosan fogadta az őrség tisztelgését, és éppen annak a jelenetnek lehetett tanúja, amikor a szekerészoszlop parancsnokát, egy merő sár, szenny, csapzott lovaskapitányt a várudvar laktanyaterén Pöltzl őrnagy szidalmazta:
– Schweinerei, gyalázat, mit tettek?! Ilyen szégyen, ilyen disznóság! Szobafogság a tiszteknek, karcer a katonáknak! Maga haditörvényszék elé kerül! És hogy néz ki, kapitány? Mint egy fóka, mint egy elázott madárijesztő!
Ebben igaza volt az őrnagynak: a kapitány nem volt más, mint az a tiszt, aki belepottyant a folyóba. A nyomorult jót akart, menteni a menthetőt. De ezért a tettért nem dicséret járt, hanem szidás, lepocskondiázás.
– Haditörvényszék elé kerül! Rajtunk ne vihogjanak az olaszok!
Monostory Balázs nyugodt léptekkel elhaladt az ordító őrnagy és a kétségbeesetten didergő kapitány mellett. Pöltzl oldalt kapta fejét (mert mint mondani szokták: Pöltzl mindent meglát, észrevesz és cselekszik), ránézett a főhadnagyra, és hangját egyáltalában nem mérsékelve, ráordított:
– Holnap jelentkezzen nálam kihallgatásra! Megértette?
Monostory megállt, tisztelgett.
– Parancsára! 
Pöltzl folytatta:
– Schweinerei, disznóság, hiába minden figyelmeztetés? Maga is haditörvényszék elé kerül! Mehet!
És a kapitányhoz fordult:
– Ilyen szégyent hozni a császár seregére! Ilyen szégyent! Disznóság!
Így azután, amikor Monostory főhadnagy belépett a veronai parancsnokság épületébe, egy cseppet sem érezte úgy magát, mint aki rózsás színben látja a világot.
Ha Pöltzl őrnagy kihallgatásra rendeli, haditörvényszékkel fenyegetődzik, abból baj lesz.
A besúgók jelenthették, hogy a Radetzky-ármádia egyik magyar főhadnagya továbbra is eljár a Malatesta családhoz, akik összeköttetésben állnak a két forradalmi városban, Milánóban és Velencében élő rokonsággal.
Haditörvényszék!
Monostory keményen megmarkolta kardját. A csákó lakkszíját egy mozdulattal feszesebbre húzta. Nem, haditörvényszék elé nem állítják! Ha kell, leveti ezt az átkozott egyenruhát, és katonaszökevény lesz! Ha kell – ha lehet –, még ma lemond a rangjáról, és elmegy Monte Lessinibe pásztornak, szénégetőnek, favágónak vagy Chioggiába, Comacchióba halásznak. Akár a Malatesták eljuttatják oda, akár Mirandolina néni, akinek az egyik unokaöccse halászmester, padrone-tenente Chioggiában...
Már-már visszafordult a parancsnokság épületének folyosójáról, hogy ezzel a cselekvés mezejére lépjen. Minek is hallgassa meg Mészáros Lázárt, aki – ez most már biztos – ugyancsak a Malatesták miatt akarja főhadnagyát intelmekben részesíteni? Erre bizony nincsen szükség, főleg azért, mert nem szokása barátságokat felrúgni, csak azért, mert a szerencsétlen helyzet úgy hozta: magyar létére kénytelen az osztrák császár egyenruháját hordani, és akik ezt az egyenruhát viselik, azok – többségükben – ellenségei az olaszoknak.
Megállt, megtorpant.
A hatalmas, kockakövekkel kirakott, gidres-gödrös épületfolyosón nyüzsögtek a katonai küldöncök, izgatottan rohanó, fontoskodó ordonáncok, sárga bojtos, kinyalt-kifent segédtisztek, jelentéstételre érkező, kimerült, éjjel sem pihenő, sötét köpönyeges mérnökkariak, akikre nem kisebb feladat hárult, mint az, hogy a veronai erődközpontot rabokkal, foglyokkal (akiket a szárd király seregéből zsákmányoltak) és káromkodó, átkozódó sorkatonákkal megerősítsék. A folyosó közepén, mintegy eltorlaszolva a járást, Hess tábornok, Radetzky tábornagy jobbkeze állt, és egy csoport tisztnek Mantua védelmi jelentőségét bizonygatta. Hess, aki ugyanolyan fáradhatatlan volt, mint az agg tábornagy, éppen Mantuából jött. A hóvihar az este Villafrancánál csípte el, és az egyik ottani kocsmában éjszakázott törzskarával. Most arra várt, hogy bejusson Radetzky tábornagyhoz, aki csak hajnalban feküdt le, és még pihent a parancsnoksági épület első emeleti lakosztályában. Nem lehet eltagadni: az öreg hadvezér – akiről a történetírás feljegyezte, hogy „az íróasztaltól mindig egyenesen a tűzvonalba ment” – nem ismerte a kényelmet. Már mint tábornok harcolt Napóleon ellen 1809-ben a wagrami csatában, négy évvel később pedig egyik legfontosabb embere volt Schwarzenberg herceg tábornagynak, a lipcsei csatát, a „népek csatáját” irányító hadvezérnek. „A katonának nem jár több, mint egy tábori ágy” – mondta Radetzky tábornagy, és talán ennek köszönhette, hogy jóval túl a nyolcvan éven még seregeket vezényelt.
A Hess tábornok előtti csoportnál Monostory megtorpant, megállt, visszafordult.
Nem azért, mintha lámpalázas lett volna, ha tábornokokkal találkozott. Az ilyesmit Monostory főhadnagy nem ismerte.
De ekkor döntötte el magában, hogy nem jelentkezik Mészáros ezredesnél, aki akkor már miniszter is volt, a felelős magyar minisztérium tagja, a honvédelmi ügyek egyelőre Pest-Budától igen távol levő intézője.
Forróság, indulat öntötte el. A fehér tiszti zubbony magas gallérja, mint a vaspánt, szorította egyszerre a nyakát, és érezte, ha sokáig tűri magán a császár kabátját, megfullad. El, a hegyekbe szénégetőnek, vagy el a tengerhez halásznak!...
– Nono, főhadnagy uram, azért még nem kell felöklelnie! 
Monostory riadtan lépett hátra.
Ahogy visszafordultában kiment volna az udvarra, valósággal összeütközött egy magas rangú törzstiszttel. A tiszt – Mészáros Lázár volt.
– Monostory főhadnagy úr, talán bizony a fellegekben jár?!
– Bocsánatot kell kérnem, ezredes uram, és elnézést... de... nem gondoltam...
A sovány arcú, harcsábajuszú, „magyaros képű” ezredes elhaladt a főhadnagy mellett, hátraszólt:
– Sajnálom, hogy késtem. Kérem, kövessen.
A főhadnagy – mi egyebet tehetett? – újból belépett az épületbe.
Úgy érezte, mint aki csapdába került. Miért nem határozott előbb, miért nem cselekedett gyorsabban? Szidta, korholta magát. A teremtésit!
Kábult fejjel követte az ezredest, gépiesen tisztelgett Hess tábornoknak és tisztikarának, majd ugyancsak gépiesen betett maga mögött egy ajtót.
Mészáros Lázár hivatali szobájában állt.
A puritán egyszerűségű szobát áporodott pipafüst, valamint erős dohszag ülte meg.
– János! Hé, János! Kegyelmed pedig üljön le!
A szigorú, igen ritkán mosolygó archoz pattogó hang tartozott. Ámde azok, akik hosszabb ideig szolgáltak alatta, tudták, hogy a merev archoz és a pattogó hanghoz meleg szív is tartozik.
– János!
A parancsnoki szoba berendezése nem volt több, mint egy íróasztal, néhány szék, két igen ócska, lószőr bélését mutogató karosszék, egy asztalka, rajta vizeskorsó meg az ablakszögletben egy pipatórium, rajta néhány hosszú szárú, piros-barnára szívott tajtékpipa és az ablakpárkányon dohánydoboz. Mindezt kiegészítette a szoba főfalára erősített, igen nagy méretű térkép, ami Észak-Olaszországot ábrázolta, a Gráji-Alpoktól kezdve egészen a Golfo di Veneziáig, a Velencei-öbölig.
János, vagyis teljes nevén Mucsi János közhuszár, Mészáros Lázár leghűbb embere és mindenese, belépett.
– Parancs, nagy jó uram!
– A pipát!
– Parancsára!
Monostory akaratlanul is elmosolyodott. Mint odahaza Magyarországon! Füstöl ott minden valamirevaló férfiember. Csibukozik a debreceni tógátus diák éppen úgy, mint a pesti hétszemélynök tábla nagy tekintélyű urai.
– Tüzet!
– Parancsára!
Amikor mindez megtörtént, és kékes színű, tovabodorodó füst kezdett a szobában terjengem, Mészáros Lázár ezredes úr meglazította az ádámcsutkáját szorító aranyos gallért, szippantott még néhányat a tajtékcsibukból, majd intett a huszárnak.
– Mondd meg Buchwald kapitány úrnak: üzenem, hogy megjöttem, és amíg Monostory főhadnagy úrral nem végeztem, addig emberfia ide ne lépjen be! Megértetted?
– Parancsára, megértettem! – húzta ki magát az öreg huszár, majd magabiztosan hozzátette: – Ide ugyan emberfia nem lép be, arról kezeskedem!
Rákacsintott Monostoryra, mint akivel cimboraságban van, és egyben azt is tudja, hogy nehéz percek következnek, mert Mészáros ezredes úr csak akkor hívat maga elé valakit, ha a fejére akar valamit olvasni.
A főhadnagy természetesen állva várta felettese szavait.
Amikor az öreg huszár kilépett az ajtón, s Mészáros az íróasztala mellé telepedett, egyet-kettőt jóízűen pöfékelt a kedvenc pipából, végül felnézett az előtte állóra.
– Mondtam már, hogy üljön le kegyelmed! Talán bizony erra gondol, hogy néhány szó esik közöttünk, és máris mehet? Tévedni méltóztatik, főhadnagy uram, tévedni!
Ezzel intett, és a főhadnagy, mi mást tehetett, leült az egyik kivénhedt karosszékbe. A karosszék feljajdult, reccsent, meg-billent, de végül is magába fogadta a leülőt, és érezhető kényelmet is adott. Monostory feszengve ugyan, de hátratámaszkodott, s várta a történendőket. Ami be is következett.
– Hát kegyelmeddel bajok is adódnak – szólt fejcsóválva az ezredes. – Úgy hallom, hogy intelem ellenére sem tartja be a parancsot, ami úgy szól: őfelsége a császár seregének tagjai nem látogathatják az olasz családok otthonait. Még ott sem udvarolhatnak a háziaknak, ahol a szállásuk van! Ismeri kegyelmed ezt a rendelkezést?
A főhadnagy ültében is összecsapta sarkantyúját, előrehajolt, bal kezével erősen megszorította kardja markolatát, jobbjával csákóját fogta olyan erővel, hogy megtört a homlok feletti lakkborítás.
– Parancsára, ismerem – dadogta, és egyszerű őszinteséggel hozzátette: – Pöltzl őrnagy úr figyelmeztetett már...
– Igen, Pöltz! őrnagy úr figyelmeztette ... csak hát éppenséggel az a baj, hogy úgy értesülök: hiába!
Kevéske csönd támadt. Mészáros néhányat szippantott a pipájából, néhány iratot elrendezett az asztalán. A főhadnagy pedig nagyjából ezt mondta magának: „Hallod-e, Balázs, itt az alkalom, hogy megmondjad ennek a derék, becsületes, tiszta, jó embernek, atyai barátodnak, hogy vége... vége a szolgálatnak, a császár ármádiájában való katonáskodásnak, vége ennek a gyöngyéletnek, mert ha nem megyén szépszerével, megy erővel, megy szökéssel., akár az élet árán is, mert Monostory Balázs ilyen ember – ha valamit megelégel, akkor legyen az a világ legerősebb lánca, eltépi!”
Mészáros felnézett a mennyezetre, pöfékelt néhányat, csóválgatta fejét, mint aki csodálkozik akkora konokságon, hogy akad ember, aki Pöltzl őrnagy szavát nem hallgatja meg... azután benyúlt egy iratcsomóba, keresgélt benne, majd kivett onnan egy levelet, hosszúkásan összehajtott, pecséttel ellátott, de már feltépett iratpapírt, mint amilyenek abban az időben a magánlevelek voltak.
A főhadnagy tágra nyitotta szemét: ugyan mi köze lehet neki vagy az ő bolondos sorsának ehhez a levélhez?
Pedig hát volt, mint ahogyan az az alábbiakból mindjárt kiderül.
– Futár hozta, nem forspont, nem postakocsi – szólt az ezredes, és mintha egyszerre más lett volna hangjának árnyalata –, Pestből érkezett.
És mintha máris sokat mondott volna, a levelet letette, felállt, az ajtóhoz lépett. Monostory is felugrott, így kívánta a fegyelem.
Az ezredes kinyitotta az ajtót. Ott állt rendületlen nyugalommal Mucsi János közhuszár, a vén harcos, a „jobbkéz”. Szétvetett lábakkal állt, mintegy jelezve minden kívülállónak, hogy aki itt strázsál, az nem huszár, hanem sárkány, aki menten leharapja annak a fejét, aki megkísérli a belépést.
– János, ember ide ne jöjjön be! – pattogott az ezredes.
– Olyasmi nem történhet, nagy jó uram! – így a vén huszár.
Az ajtó újból becsukódott.
A kinti folyosózaj is elült. Csak mint a méhkaptár zúgása, nyüzsgése hangzott át valamiféle moraj az épület méteres falán, várkapunak beülő vastagságú ajtaján keresztül.
Az ezredes a térképhez lépett. Mivel egy kicsit rövidlátó volt, közel hajolt a hatalmas méretű földabroszhoz.
– Jöjjön csak ide kegyelmed – intett a főhadnagynak. –Megmutatná, hol lelem Fiumét?
Monostory a térképre bökött.
– Itt, ezredes uram.
– És Triesztet?
– Amott ni, kérem alássan.
– És a tengert hol látta meg először?
A főhadnagy elképedve nézett az ezredes miniszterre.
Tréfál talán az ezredes úr? – gondolta. – Amolyan kaszárnyatréfa készül vagy ugratás, ami ugyan szokatlan lenne a zordon arcú és jellemű férfiútól, de hát minden lehetséges. Mészáros Lázár nyugodt, szenvtelen arca mintha egy villanásra elárulta volna azt, hogy maga is különösnek érzi a feltett kérdést, főleg annak váratlan voltát.
– A tengert?... – dadogta a főhadnagy.
– A tengert, fiam, mert érdekel.
A „fiam” jelzőre a főhadnagy felfigyelt. Hirtelen mintha dobolni kezdtek volna a szívén. Fiam! Mészáros Lázár igen ritkán élt ezzel a bizalmaskodással, mert az a fajta volt, aki nem szerette elárulni érzéseit, lelkének, szivének rezdüléseit.
Monostory szemében megcsillant az emlékezés öröme... Egy őszi reggelen kikocsiztak Mestrébe a Malatesta családdal, onnan nagyobb sétát tettek Giulianóba, felfogadtak egy gondolának nevezett csónakot, azon eleveztek Velence vízben álló ódon házai között, végighaladtak a Canal Grande színpadi látványosságán, kikanyarodtak a lagúnára, elhaladtak a pici Servolo, a még kisebb Lazarro és a kicsinél is kisebb San Spirito szigetecskék mellett, és az alkonyati időben kikötöttek Malamocco halászfalunál. Jókedvűen, nevetve, énekelve, kacagva haladtak át a keskeny kis Malamocco városkán. A főhadnagy egyszer csak megtorpant.
Homokföveny volt előtte, a fövény mögött több mozgó, előretörő, majd eltűnő fehér csík. És valami kékesszürkeség, mintha hirtelen a világűr szélére került volna.
Nevető, élettől telített, derűs leányhang kiáltotta mellette?
– Ecco, di mare!
Íme, a tenger!
A tenger!
A leány Gabriela Malatesta volt, egyre kedvesebb, egyre rokonszenvesebb barátja a magyar katonának. Gabriela Malatesta mindig vidám, derűs, mosolygó volt. Zongorázott, és játéka nyomán csodás dallamok tötötték be est idején a Ma-latesta-házat. Festett, és a képek meleg színfoltok voltak a rokonszenves veronai polgárcsalád otthonában. Nem volt szőke, mint Shakespeare Júliája, de nem volt olyan melankolikus, ábrándos sem, mint a minden idők színpadának rendkívüli lányalakja. A magyar főhadnagy boldog volt, hogy a nagy élmény, a tenger első látása Gabriela Malatesta mellett érte.
– Una vela! – mutatott ki a messzeségbe a lány. – Egy vitorla, nézze! Merész halász lehet, aki ilyen időben kimegy. Rövidesen sötét lesz.
A párás ködben, a sejtelmes, opálszínű világításban egy halászbárka haladt a hullámok között.
A lány kacagása, a szél zúgása a homokfövényen, a hullámok nekikeseredett, fehéren habzó taraja, a büszke kis hajócska hetyke tovahaladása – valami újat, valami mást adott a magyar katonának.
Ez az új – a szabadság érzése volt!
Attól a perctől kezdve tudta: a tenger a szabadság hona, s aki ott él, szabadon él!
Egész szívével habzsolta a látványt, nyelte a friss, mindennél frissebb tengeri levegőt.
Egyúttal azt is tudta: fordulat történt az életében.
... Ez a jelenet jutott újból az eszébe, amikor Mészáros Lázár ezredes feltette a kérdést:
– És a tengert hol látta meg először? Nem akart tagadni, erre szüksége sem volt.
– Malamoccónál, ezredes uram, tavaly ősszel.
Az ezredes megint ránézett a térképre, Monostory keze már rajta volt az említett városkán.
– Itt, emitt, parancsára.
Mészáros bólintott, majd hátratette két karját, tenyerét a derekán összekulcsolta, és megindult a szobában. 
A térképtől a szemben levő falig és vissza.
Tizenkét lépést előre, tizenkét lépést hátra.
Ez volt a szokása, ha valamin töprengett.
De min töprenghet?
Mi köze lehet Pöltzl őrnagynak meg a tengernek egymáshoz?
Monostory feszesen állt. Élénk fekete szemével nyugtalanul követte legfőbb parancsnokát, a honvédelmi ügyek miniszterét, a veronai térparancsnokot.
Miért a feltűnő titokzatosság, az öreg huszárnak adott parancs, hogy senkit ne eresszen be, még segédtisztjét, Buch-wald kapitányt sem fogadta? Miért?
– Hát ide figyeljen, fiam... édes fiam... 
Monostory kihúzta magát.
– Parancsára!
Mészáros hümmögött, reszelte a torkát.
Az asztalhoz lépett, leült. Megint csak intett.
– Üljön le. Üljön már le, a teringettét! Ne fickózzunk egymással, férfiak vagyunk!
No, végre – vélte a főhadnagy –, ez már jó jel. Ha Mészáros enged feszességéből, akkor lassan-lassan mosolyogni is fog.
– Ami már a következő másodpercben meg is történt.
A merev, szinte szenvtelen arcon, a szemszögletben a derű ráncai jelentek meg.
– Az előbb jól vizsgázott, fiam – bólintott az ezredes. –Tudja, hol van Fiume, azt is, hol lelhető Trieszt. Hallom, megtetszett a tenger. Tehát Malamoccónál?...
Monostory csendesen nevetett, annyira, amennyire egy főhadnagy nevethet egy ezredes jelenlétében.
– Csudamód megtetszett, kérem alássan, csudamód. Azóta...
– Szívesen gondol a tengerre – nevetett most már Mészáros Lázár. – Megértettem. A tenger valóban szép, különösen a magunkfajtának, akik a Dunában látják a legnagyobb vizet. No de ide figyeljen!
– Parancsára!
Mászáros megint csak kézbe vette az előbbi levelet. – Tudja kegyelmed, édes fiam, kicsoda Kossuth Lajos? A szigorú arca most már megint elkomorodott. Vizsgálódva tekintett alantasa szemébe.
– Tudja?
Monostory főhadnagy ezúttal még jobban meglepődött. Egyre bonyolultabb kérdéseket kap, a teremtésit! Az előbb abból kellett vizsgázni, hol lelhető meg a földabroszon Trieszt éá Fiume, majd arra kellett válaszolnia, hogy hol látta meg elsőnek a tengert... most pedig Kossuth Lajos pénzügyminiszter úr a kérdés!
– Hogy tudom-e, kicsoda? Nagy jó uram, ezredes uram, már hogyne tudnám! Akadhat magyar ember még külországban is, mint ahogyan mi itt élünk, hogy ne tudna róla? Egyszer láttam is, amikor Pozsonyban voltam. Odahaza olvastam a Pesti Hírlapot, szinte még gyerekfejjel. Hogyne tudnám, ezredes uram, kicsoda Kossuth Lajos!
Egy szusszal, hevesen, rajongó szavakkal pergette el gyors mondókáját. Pedig – már itt megemlíthetjük – Monostory Balázs császári főhadnagy a Ferenc Károly-ezredből, inkább tempós beszédű volt, semmint eleven nyelvű, és inkább szünetet tartott minden mondat után, mint egyikből a másikba ugrott volna, még a vesszők szünetét sem tartva meg.
Mészáros ezredes hátradőlt székében, újfent nagyot szipákolt a hosszú szárú tajtékpipából, és csak amikor már feltöltötte magát a dohányfüst örömével, szólalt meg:
– Ha kegyelmednek, édes fiam, Kossuth miniszter úr azt parancsolná, hogy menjen Triesztbe, elmenne?
Monostory derűsen rácsapott kardja markolatára.
– Elmennék én, ezredes uram, akár a világ végére is! 
A folyosó nehéz tölgyfa ajtaja hirtelen kinyílt.
A küszöbön ott állt az öreg huszár, harcsabajuszát rángatva, mérges tekintettel. Hátraintett.
– Buchwald kapitány úr azt mondja: halaszthatatlanul kell beszélnie az ezredes úrral, különben menten összedől a világ!
Az öreg huszár válla felett megjelent Buchwald kapitány, a segédtiszt arca. Úgy hívták őt az ezrednél, hogy Sanyarú Jóska. Valóban jellemezte ez a név. Buchwald mindig elkeseredetten, szomorúan bámult a világba. De volt több kitűnő tulajdonsága, ami elsőrangú ezred-segédtisztté avatta őt. Megbízható volt pontos, pedáns, s amit parancsba adtak, azt végrehajtotta. Ezért is becsülte Mészáros ezredes.
Monostory újból felállt, mint aki nem akarja parancsnokát feltartani.
Az ezredes ráripakodott:
– Üljön le, a mindenségit! A kapitány úr pediglen várjon. Ha összedől a világ, akkor is várjon! Majd szólítom, ha végeztem! Ajtót, Mucsi János, ajtót!
Az ajtó becsukódott.
– Na!
Mészáros Lázár fújt egyet, és kiteregette a levelet.
– Kossuth Lajos miniszter úr írta. 
Monostory előrehajolt.
Ilyesmit még úgyse látott. Kossuthtól levelet. Mészáros Lázár megsodorta a ma már pásztoroktól sem viselt, hosszú. lelógó bajuszát.
– Már mi csak így érintkezünk egymással, magyar miniszterek – mosolyodott el a kitűnő katona. – De hát azért van gyorsfogat meg futár, hogy legalább így beszélgessünk, ha másként nem tudunk.
A főhadnagynak kedve lett volna megkérdezni, hogy ugyan mi lehet az igazság a sok mendemondából, miért nem engedik el a hadseregből az első felelős magyar minisztérium honvédelmi ügyeinek vezetőjét, de hát ilyesmit mégsem tehetett. Mészáros miniszter dehogyis mondta volna meg alantasának, hogy Bécsben, a császári udvarnál Kolowrat, Metternich meg az ő nagy bizalmasa, gróf Ficquelmont és a háttérben álló „méregkeverő”, a zágrábi Jellasics azt tartják a leghelyesebbnek, ha a tervezett magyar honvédség legfőbb irányítója, legfőbb szervezője távol van a hazától, távol a munkától és – társaitól!
– Parancsára, ezredes uram! – csak ennyit mondott Monostory főhadnagy.
Az ezredes bólintott.
– A parancs, mint említettem, ezúttal nem tőlem jön, hanem Kossuth miniszter úrtól. Kegyelmednek kell végrehajtania.
A főhadnagy nem állta meg, közbeszólt:
– Pöltzl őrnagy úr megfenyegetett... 
Mészáros legyintett.
– Bah, Pöltzl! Bár igaza van, nagyon is igaza, de ebben az esetben...
Vizsgálódva nézett az előtte ülőre. Lassan, szótagolva mondta:
– A lehető legrövidebb időn belül elhagyja Veronát. Ön katona, és az érzelmi dolgok a katonát még tulajdon otthonához sem köthetik. Elmegy Triesztbe, ott felkeresi Gopcsevics Szpiridion hajókereskedőt, akit már értesítettem, arról, hogy követem rövidesen jelentkezik nála.
A tajtékpipa elaludni készült. Ez a művelet szünetet kívánt, ami szerfelett nyugtalanította a főhadnagyot. Triesztbe megy, ami még hagyján. De mit kell tennie annál a Gopcsevics Szpiridion hajókereskedőnél? ... Mi köze lehet egy Veronában szolgáló, magyar származású császári főhadnagynak egy hajókereskedőhöz?
– Értem, ezredes uram, értem, de…
Mészáros Lázár nagyot fújt. A tajtékpipa kékes füstje a boltíves ablakon beáramló napfényben igen barátságos hangulatot árasztott. Mintha csak hirtelen tábortűz mellé kerültek volna. Ez a meghittség áthatotta Mészáros Lázárt is.
– Úgy hallom, a katonák Buchwald kapitányt Sanyarú Jóskának, Pöltzl őrnagy urat Hóhérnak, engem Fókának, kegyelmedet Teremtésitnek csúfolják, de a fiatal tisztek kegyelmedet Osztrigának nevezik újabban...
– Igen, ezredes uram, így van ... – dadogta meghökkenve Monostory, majd hozzátette – azért Osztrigának, mert amióta megláttam a tengert, a legszívesebben erről beszélek...
– No, íme, az ilyen nevek mindig igazat hirdetnek. Amikor én fiatal tiszt . voltam, a tábornagy urat Mérgeskének hívtuk ...
Hirtelen elhallgatott. Az egyébként szigorú, elmélázó arc újból visszanyerte megszokott vonásait. Monostory mindenesetre nagy élményben részesült: a zordon katona elárulta, hogy mosoly is, derű is lappang a szívében.
– Éppen azért, mert hallom, kegyelmed szíveli a tengert – én nem különösebben –, meg azután érti jól az olasz beszédet, választásom kelmedre esett, hogy hajtsa végre Kossuth miniszter úr parancsát... A parancs pediglen így szól... – Felemelte a papírt. Kicsit eltartotta magától, mint aki távollátó. Olvasta: – „A felállítandó honvédség keretén belül igénylődne a hazánkhoz tartozó Fiume város és kikötő védelmére olyan naszád vagy hajócsoport, amelyik ezt a feladatot ellátja. Kérem tekegyelmedet, mint akinek erre módja van intézkedni, tegye is meg ezt az intézkedést. A magunk részéről, mint akik felismerik ennek fontosságát, hozzájárulunk a kiadásokhoz. Cselekedjen tekegyelmed legjobb belátása szerint, hogy a független magyar sereg ilyen védelmi eszközzel vagy eszközökkel szaporodjon ...”
Elhallgatott, összehajtotta négyrét a papírlapot. Gondosan betette egy mappába. Katonásan, kimérten folytatta:
– Már cselekedtem, az első lépéseket megtettem. A többi önre tartozik. Ismétlem, menjen Triesztbe, keresse ott fel Gopcsevics Szpiridiont; Válassza ki segítségével a megfelelő hajót, szerelje fel, hajózzon át vele Fiumébe, és mint a kikötő védelmének egyik része, álljon a város katonai szolgálatára.
Monostory bámulva meredt az ezredesre.
Különb feladatot nem kaphatott volna. Felszerelni egy hadihajót, átvenni annak parancsnokságát – valóban mesébe illő álom megvalósulása!
– A többit Buchwald kapitány úr adja át kegyelmednek – hallotta mintegy a távolból parancsnoka hangját. – A meghatalmazásokat, a menetlevelet, a trieszti térparancsnokhoz szóló rendelkezést, hogy álljon segítségükre. Sok szerencsét, édes fiam!
Monostory felállt. Kihúzta magát. Szerette volna megmondani, hogy nagyon boldog, de erre nem adott lehetőséget Mészáros Lázár. Kezet ráztak.
– A parancsot végrehajtom! – nézett határozottan az ezredes szemébe a főhadnagy.
Mészáros Lázár elfordult, az ajtó felé kiáltott:
– Hé, János! Kéretem Buchwald kapitány urat!
A küszöbön megjelent az öreg huszár. Recsegett a hangja, mint a repedt trombita:
– Éppenséggel ideje már ennek, nagy jó uram!
Majd ahogy kitárta az ajtót a főhadnagy előtt, újból rákacsintott. Megszokott cinkosságán túl szeretet volt az öreg huszár mosolyában.
No, fiú, mi? Én meg a gazdám tudjuk, mire küldünk, hová küldünk. Kösd fel jól a gyatyakorcot, nehogy szégyent valljunk veled! Kossuth Lajos parancsára innen a hadaktól eddig még nem indult el senki!
A folyosón a főhadnagy fülébe súgta:
– Már megkövetem, főhadnagy uram, ha fiatalabb lennék, mennék én is a főhadnagy úrral!

HARMADIK FEJEZET

Az alábbiak igen fontosak hősünk jellemének és életútjának kialakulásához. Mindebből kitűnik, mennyire döntő a gyerekkori olvasmány, a szülői ház világa s mindenek felett az élmények sora

Akik átélték, tudják, micsoda hatalmas érzés az ember életében, amikor először látja meg a tengert.
Még nagyszerűbb ez az érzés, ha várjuk a találkozást. Gyerekkorunktól, egyre fokozódó vággyal. Monostory Balázs, a magyar Alföld, Kecskemét fia, aki még annyit sem mondhatott, hogy süvölvény korában patak vizén teknőben hajózott, ennek a fokozódó vágynak a hatalmában élt. Azért is lett katona, hogy világot lásson, idegen népeket, idegen városokat, országokat. És a tengert is. A tengert, amiről elsőnek egy csodálatos könyvből értesült. Ezt a csodálatos könyvet az édesapja hozta idegenből, Némethonból, Beschreibung einer Reise um die Erdkugel, angestellt von dem englischen Commodoro Byron im Jahre 1764 und vollendet im Jahre 1766 címmel. Ez a zömök, bőrkötéses, vaskos könyvecske, ami a hétszázas évek végén Braunschweigben jelent meg, és részletes beszámolót adott Byron tengernagy föld körüli útjáról, a Delphin és a Tamar hadifregattok kalandjairól, ébresztette fel Monostoryban a vágyat a tenger és a külvilág iránt.
És ez a vágy egyre nőtt. A gyerekkorban kapott könyv a katona tarisznyájában is helyet talált. Őrizte, mint a kincset. Byron commodoro (a nagy angol költő, Lord Byron nagybátyja), továbbá annak helyettese, Wallis kapitány, a híres felfedező, befészkelte magát a kecskeméti magyar fiú szívébe. De még inkább a két hajó, a Tamar és a Delphin nyitogatta a fiú kalandvágyát. A leírásból meg az itt-ott látott képek, rajzok alapján elképzelte a hajókat, olyannyira, hogy elkészítette apró modelljüket is. Az ilyesmi abban az időben, 1830 derekán bolondériának számított.
– Zavaros fejű ám az a Monostory gyerek – mondták egymásnak a szomszédok. – Ahelyett hogy iskolaidő után kijárna a Hornyik nagypapa szőlejébe vagy a tanyára kapálni, mint a többi gyerek, inkább holmi hajókat fabrikál, meg térképeket nézeget! Ki hallott már ilyet? Talán bizony nincsen kedvére, ami nálunk van, talán bizony többre vágyik! Meglátszik, hogy igaz a mondás: bolond lyukból bolond szél fú! Bolond az apja, milyen legyen a gyereke?...
Bizony, így volt s nem másként.
A fiatal Monostory Balázst még az osztálytársak sem értették. A kecskeméti ódon kollégium falai között akkor poros levegő kavargott. Apja, Monostory Boldizsár, csak néhanapján került haza Kecskemétre. Valóban igaz: különös ember volt az öreg Monostory. Katonaorvos, akkor úgy nevezték, hogy tábori sebész. Fiatalon ő is ott volt a wagrami csatában, később Lipcsénél, a döntő ütközetben, amikor végleg lehullt Napóleon koronája. Ez a görnyedt, aprócska ember a legnagyobb tűzben, a legszörnyűbb körülmények között végezte feladatát. Fanatikusa volt a mesterségének, és – mint majd később látjuk – az lett a fia is, aki küllemre csak annyiból hasonlított az apjára, hogy sűrű, koromfekete haj ékesítette koponyáját. Egyébként Balázs szép szál férfivá serdült. Hogy az emberek többsége sanda szemmel nézett a fiatal Balázsra, abban nem kis része volt az apának, a tábori fősebésznek is. A görnyedt, karvalyképű emberke fekete felleghajtójában, fekete, cilinderszerű csákójában, ráncos csizmájában, amin sarkantyú pengett, amikor kiszállt a kocsijából, a jámbor nép előtt úgy tűnt, hogy maga a garabonciás érkezett meg. Aki pedig belesett a piaristák templomával szemben álló Monostory-ház egyik ablakán, az joggal megrettent. Ebben a szobában csontváz állt a szögletben, kitömött baglyok, sasok, héják, sólymok meredtek a szekrények tetejéről és a falakról a betekintőkre. A polcokon széles szájú üvegekben kígyók, békák, halak hirdették, hogy a szoba gazdája tudósember. Valóban az volt Monostory Boldizsár tábori fősebész. Figyelője a természetnek és kutatója az emberi testnek.
A sokak számára titokzatos ember (aki természetesen annyira nem volt titokzatos, mint ti vagy én) barátságban állt a híres bécsi madarásszal, Grossingerrel és Baldamusszal, továbbá legnagyobb tudósaink egyikével, Petényi Salamon Jánossal, akivel kimerítő levelezést is folytatott. Nincsen azon csodálnivaló, hogy egy katonai sebész madarászattal és állattannal is foglalkozott annak idején. Diószegi Sámuel debreceni prédikátor és Fazekas Mihály főhadnagy megírták a Magyar füvészkönyvet, Földi János orvosdoktor állattant, Zay orvosdoktor kitűnő ásványtant bocsátott közre.
A gyerek Monostory Balázs otthona így bizony más volt, mint abban az időben Kecskeméten a többi fiatalé. A Monostory-ház magán viselte a „rejtélyes”, a „titokzatos”, az „elátkozott” ház jelzőjét is. Holott annyi volt az igazság mindössze, hogy oda időnként, ahogyan azt a katonai szolgálat engedte, hazatért egy nagy tudományú ember, aki szabadságát nem pipázással és szomszédolással töltötte, hanem tudományos munkával, tudósokkal való levelezéssel, a távolban töltött hónapok megfigyeléseinek feldolgozásával. És még valamivel: fiának nevelésével.
Az egészséges, erős növésű, jó eszű gyerek rajongva szerette küllemre bizony cseppet sem katonás, alacsony termetű, görnyedt hátú apját. A papa mindig hozott a távolból valami meglepőt, érdekeset, de mindennél többet ért a sok élmény, amiknek elmondására esténként a „csontvázszobában” került sor.
Vagy akkor, amikor apa és fia együtt járta a határt, a kecskeméti pusztát és a Tisza menti füzeseket, mocsarasokat, vagy kirándultak Alpárra és onnan Ugra, a Tiszához.
Dékány Pálnak hívták Ugon azt a halászmestert, akivel Monostory Boldizsár tábori fősebész jó barátságot tartott. Az ugi halásztanyán, ma már sehol nem látható méretű, óriási fűzfák tövében érezte először a megelevenedett mesét a Balázs gyerek.
Az öreg Dékány Pál hűséges jó barátnak számított. Egy alkalommal a tábori fősebész mentette meg az amputálástól halszálkától elmérgesedett kezét. Ettől kezdve örömünnep volt a fősebész érkezése a halásztanyán.
– Hahó, halászok, csónakot! – kiáltottak át Monostoryék a túlpartra.
– Hahó, nemzetes úr, megyen a csónak! – hallatszott Dékány Pál mély hangja a füzes sűrűjéből.
Lehetett annál nagyobb szórakozás a diák Monostory Balázs számára, mint ami az ugi halászok között várta? Bajosan. A bugaci és a hortobágyi pásztorok mellett az ugi halászok voltak akkortájt az ország legszabadabb emberei. Nem parancsolt nekik senki, nem féltek sem zsandártól, sem paptól, sem alispántól, de még a felséges Ferdinánd császártól sem. Védte őket az irdatlan füzes, a nádas, a mocsaras rengeteg, a folyó.
– Gyere, fiam, harcsát tapogatunk a folyó gödreiben – hívta az öreg Dékány Pál.
– Megyünk a folyóra hálót keríteni, tarts velünk! – csalogatták a fiatalok.
– Délután meglessük a halászsasok fészkelését amott az ártéren – szólt az apja, aki munkabírásával, fáradhatatlanságával lelkesítő példa volt a fiú számára.
Hej, és az esték Ugon, a füzesbeli halásztanyán!
Égett a tűz, nyárson sült a hal, csillagok ragyogtak a magasban. Az öreg fák törzsét-lombját rőtvörösen vonta be a tűz fénye. A tűz körül letelepedtek a halászok. Nevettek, tréfálkoztak, s velük nevetett, tréfálkozott a tábori fősebész is, aki ezerszer szívesebben időzött a „nomádok”, mint a városi polgárok között.
Az egyik ködös, hőségpárától fülledt nyári estén különös esemény történt.
Előbb az egyik, majd a másik ember ugrott fel a tűz mellől, és szaladt a parthoz, ahol halkan csobbantak a Tisza hullámai. Az avatatlan azt hihette, hogy vidrák fürdenek a közelben. Végül Dékány Pál gazda is felállt, mert ő se bírta türelemmel.
– Hajó – súgta mellette ülő fiának a fősebész. – Nem is egy, de kettő.
Valaki felkiáltott:
– A tüzet! Oltsad!
Majd több hang innen-onnan:
– Asszonyok! Gyerekek! Eltűnni! El innen, ki a mocsárba! 
Hirtelen Dékány Pál állt előttük. Az eltipródó, homokkal fojtódott tűz gyorsan elhunyó fényénél is látszott, hogy kegyetlenül zavarban van.
– Nagy baj van, nemzetes úr! Jönnek a zsandárok!
– Már miért jönnének? – mondta nyugodt közömbösséggel Monostory Boldizsár. – Aki nem követett el semmit, az ne féljen!
– Mi elkövettünk – hümmögte Dékány Pál. – Becsalogattunk vagy három zsandárt a mocsárba, onnan azután nem találtak ki!
– Halott oroszlán nem beszél – nevetett a katonaorvos. – Ugyan kinek mondhatták meg azok a zsandárok, hogy kendtek szólongatták be őket a mocsárba? Üljünk le, együnk tovább, pipázzunk kedvünkre, két bőgőshajó közeledik, amin ugyan zsandárnak híre sincsen.
Ettől kezdve még jobban megnőtt a híre az ugi halászok és a rétségek emberei előtt, mert igaza lett: jó negyedórával később kibontakozott a folyami párából két bőgőshajó: díszes, a hegedű nyakára emlékeztető orrékességgel ellátott bárka, amilyenen Jókai regényében Tímár Mihály, az aranyember hajózott az Al-Dunán.
A hold és a csillagok fényében a ködből kibontakozó hajókat – nehéz, fekete, otromba testeket – nemcsak az ugi halászok figyelték érdeklődéssel, de a tizenkét-tizenhárom éves Monostory Balázs is.
A látvány hatása alatt felködlött benne a nagy olvasmány élménye. Á Tamar és a Delphin fregattok közelednek a Juan Fernández-szigetekhez. Pontosan ilyen fülledten párás, ködös nyári időben. A három sziget egyikén élt az Alexander Selkirk nevű matróz, később hajóhadnagy, akiből a kortárs Defoe tollán keresztül Robinson Crusoe lett...
A két bőgőshajón török kereskedők haladtak felfelé a Tiszán, vitték a portékájukat faluról falura, városról városra. Insallah! Szőnyegek, kordováncsizmák, vízipipák, szattyánpapucsok, kardok, tőrök, handzsárok (hajlított rövid kardok), bőrövek, tüszők, selymek, posztók végszámra, lószerszámok, nyergek, de a hajók aljában még puskák is találhatók és vásárolhatók voltak a kereskedőknél.
– Apám, vegyen egy puskát, tőrt vagy handzsárt! – kapkodott a látványon Balázs, amikor később felmásztak a hajókra, hogy megnézzék a török kalmárok értékeit.
És az apa megvette a puskát, sörétre, papírfojtásra, madarászatra.
Monostory Balázs soha nem felejtette el a két török bőgőshajót.
... Mint ahogy eszébe jutott mindez a tengerrel való nagy találkozásánál is.
Malamocco városka halászai ünnepélyesen fogadták a Malatesta családot és a velük jött idegent.
Az érkezés perceiben a szép szál, fekete-barnára égett, frígiai sapkás, nyers beszédű halászok barátságtalanul vizsgálgatták Monostory Balázst, aki a gyűlölt egyenruhában jött közéjük.
– A mi emberünk – mondta nyíltan, mosolyogva Jacopo Malatesta, a családfő, aki öcséhez, Malamocco sindacójához, polgármesteréhez jött családostul látogatóba, de hát ősi szokás szerint a látogatás mindenkinek szólt. – Egy olyan ország fia a signor tenente, ahol éppen úgy várják a cessók elkotródását, mint mi!
[Cessók (csesszók) – árnyékszékrevalók; így hívták az osztrák megszállókat a velencei partszegélyen, Santa Margheritától le Comacchióig.]
– Barátunk és testvérünk a signor tenente – tette hozzá még a nyomaték kedvéért Jacopo Malatesta, ami lassan felderítette a komor arcokat. – Jó barátunk.
– Ha az vagy, márpedig ha Jacopo állítja, akkor az vagy, elnézzük, hogy a cessók gúnyáját hordod – nyújtotta kezét a sindaco, Rocco Malatesta. – Ide egyedül nem jött még az osztrák császár katonája, esküszöm Velence minden szentjeire! De ha Jacopo testvérnek mond, akkor mi is annak fogadunk. Evviva mio caro fratello!
Amikor besötétedett – és a tenger megismerésének élménye – eltöltötte Monostory lelkét, szívét –, Malamocco tengerparti halásztanyáján látták vendégül Malatestáékat.
Akár a Tisza mellett! – ámuldozott nemegyszer Monostory Balázs.
Ropogott a tűz, sercegett, pirult, perzselődött a tengeri hal, az aranyhúsú orata, járt kézről kézre a legfinomabb ital, a piros marsalai. A magyar katona és az olasz lány, Gabriela Malatesta, egy felfordított csónak tetején ült. Mögöttük ott mo-rajlott a tenger, egyre küldve, másodpercnyi pontossággal, a tarajos, a parti fövényen zúgva, sustorogva szétterülő hullámokat.
– Nagyszerű emberek, testvéreink – mutatott Gabriela Malatesta az előttük gubbasztó, hasaló barna bőrűekre, akik harsogó derű, kacagás között hallgatták a jókedvű Jacopo Malatesta mulatságos beszédét, beszámolóját városi életükről. –Egyszerűek, becsületesek. A tenger fiai...
A szél ereje, a hullámok tánca alábbhagyott sötétedésre.
– Kitűnő emberek – intett megértőén a magyar katona. – Kegyed szerint, signorina Gabriela, a tenger fiai valóban különleges emberek?
A lány komolyan bólintott.
– Azok, kedves barátom, különlegesek. Mert a tenger is más, mint a szárazföld, különleges.
A főhadnagy hátrafordult.
Felsóhajtott. Arcába csapott a messziről jött, hullámok hátán felfrissült szél.
– Szeretném, ha én is az lehetnék. A tenger fia... különleges ember!
Hirtelen előrebámult. Most tapasztalta először, hogy a tengeren vagy a tenger mellett teljes, „valódi” sötét nincsen. A hullámok foszforeszkálása, a világító planktonok miriádjai, az égitestek visszaverődő fényei nem engedik meg a teljes sötétséget.
Monostory Balázs különösen híres volt arról is, hogy a sötétben pompásan látott. Most meglepődve két fekete hajótestet és felettük szürke vitorlákat vett észre, de elmosódottan, hiszen a köd még egyre tartott.
A két hajó a part felé haladt.
Megdobbant a szíve. A látvány pontosan arra az estére emlékeztette, amikor apjával a tiszai halászok között, Dékány Pál halászmester tanyáján meglátta a török gályákat.
Valaki felordított:
– Itt vannak, megjöttek!
A sindaco testvéréhez, Jacopóhoz ugrott, valamit a fülébe súgott, és a magyarra mutatott.
Többen a parthoz rohantak, és integetni kezdtek. Az egyik ember hatalmas rőzsenyalábot vetett a tűzre. Fehér füst vágott az égnek, és nappali világosság támadt. Jacopo Malatesta a felfordított csónakhoz lépett.
– Gabriela, gyertek! Signor tenente, kérem, siessünk az öcsém házába!
Belekarolt a magyar katonába, szinte húzta, vonta a házak felé.
Ekkor már a két hajó partközelben volt. Még a gyengébb szemű ember is láthatta, hogy erős építésű, távoltengeri utakon is használt schioggiai bárkák, kétárbocos vitorlások. Díszesek, mint a papok miseruhái, vitorláikon angyalok, Szűz Máriák, a hajótestek oldalán aranyozott, hófehér vagy vérvörös cirádák, tengeri kígyók, delfinek, haltestű szirének, fókák, hullámok, szökdelő halak.
– Gyertek! Gyertek! – kiabálta Jacopo Malatesta, és néhány pere múlva Monostory Baláss Malamocco egyik házának udvarán állt, jó szagú oleanderek, illatos hibiszkuszok, babérfák és fügefák között.
– Erősödni kezdett a szél – mondta zavartan a főhadnagynak Gabriela Malatesta. – Ezért jöttünk ide. Meg dolguk is támadt az embereknek.. Tudja, signor tenente, a tengerésznépség nem szereti, ha bámulják a munkáját.
Monostory felfigyelt. Zavart, kapkodó volt a lány beszéde.
– És Malatesta úr hová lett? A signor sindaco sincs itten. Egyedül voltak a nagy udvaron, amit két olajlámpás világított meg.
– Az apám? Az apám... nem is tudom... az előbb még velünk volt... együtt jöttünk el...
A főhadnagy bizalmasan megfogta az olasz lány kezét.
– Gabriela, maguk most nem őszinték. Amikor a hajók feltűntek, egyszeriben útban lettem. Így van?
A lány nem felelt azonnal. Maga elé nézett, letépett egy babérlevelet, morzsalgatta, gyűrte, mint aki vívódik, elgondolkodik.
– Kérem, válaszoljon őszintén. Apja is mondta – barátok vagyunk...
Gabriela Malatesta elmosolyodott.
– Hát...megmondom, de csak titokban... apám ne tudjon róla... – Egész közel lépett a tiszthez. – Megmondom... A hajók olyasmit hoztak, amiről az osztrák császár tisztje nem tudhat. Nem szabad, hogy tudjon róla!
Monostory Balázs lehajtotta fejét. Ebben a pillanatban rájött, mit hoztak a bárkák.
– Fegyvert és puskaport? – tekintett Gabriela szemébe. A lány megrázta a fejét.
– Ne kérdezze... nem tudom... Jobb, ha nem kérdi... maga a császár katonája... – hirtelen hozzátette, a jó barát kedvességével, de női gyöngédséggel is: – Inkább arra gondoljon, mit mondott, amikor a csónakon ültünk. Hogy szeretné, ha maga is a tenger fia lenne... különleges ember.
Monostory, akit mindig „szorított” az egyenruha, hirtelen megnyugvást érzett. Néhány pillanatig olyasféle érzés kezdett úrrá lenni rajta, hogy császári tiszt létére talán mégiscsak becstelenség, hogy Malamoco halászai, élülkön Malatesta sindacóval, fegyvert és lőszert csempésznek, s ezt ő, a főhadnagy, a császár kardbojtját viselő tiszt – elnézi, nem jelenti.
Gabriela szavai azonban megnyugtatták. Valóban, mi köze neki a császárhoz, a kardbojthoz, de mi köze a becstelenséghez, ahhoz, hogy a magyar nép bitorlói Észak-Olaszország népét is elnyomják, s kifosztják a gazdag, kincses Lombardiát, Velencét, a Pó folyó áldott tájait? Mit tehet ő arról, hogy apja fiával kapcsolatban a legegyszerűbb megoldást választotta, amikor Balázs jövőjére kellett gondolnia: katonának adta, az osztrák császár katonájának? A tábori fősebész azonban, ez a különös, furcsa ember, járatta Kossuth Hírlapját is, és megkívánta, hogy távollétében gyűjtsék össze a példányokat. Kossuth lapjába Balázs is betekintett. Mint mondani szokták: valami ragadt rá. Így azután, amikor felmerült, hogy katonának kell mennie, annak tudatában nyugodott ebbe bele, hogy az egyenruha felvételével megnyílik előtte a nagyvilág is. És ebben nem is tévedett.
Legyünk őszinték: a szeme is kinyílt. Árulásra nem vállalkozott volna, de a rokonszenv, az együttérzés, a megértés – olasz barátai oldalán volt.
Tudott róla, hogy egész Olaszország területén létezik és működik egy titkos társaság, a „carbonarik” (karbonárik), akik a nemzeti függetlenséget tűzték ki célul maguk elé. Ez a társaság még I. Napóleon ellen szerveződött, de a mozgalom jóval később is, történetünk idejében, megtartotta harcos erejét, küzdőképességét, irányítását. A carbonarik írták fel a megszállott városok egyes házaira éjidőn, hogy „Áruló”, ők támadták meg az őrállásokat, rohanták meg és fosztották ki a katonai szállítmányokat, csípték el a katonai futárokat, intéztek támadást katonai parancsnokságok és parancsnokok szállásai ellen.
A carbonarik szava nagy volt, féltek tőlük az ingadozók, de még inkább a megszálló csapatok parancsnokai, főtisztjei. Szerteágazó szervezetüket áttekinteni nem lehetett, de azt sem lehetett tudni, ki a carbonari, a „szénégető” nevet viselő titkos társaság tagja. A franciáktól és az osztrákoktól megszállt olasz földön valójában minden becsületes ember carbonarinak vallotta magát.
A tenger első látása olyan érzelmeket kavart fel Monostory Balázsban, amelyeknek a hatása alól – mint látni fogjuk – többé soha nem szabadult. Érezte, hogy ott a helye a végtelen vízen, a hullámok birodalmában, csak éppen akkor még nem mert a tett oldalára lépni. Túlságosan közel volt akkor még a fegyelem ereje, az eskü, a szülői ház iránti kötelesség (akkor már beteg, szolgálatból kilépett apján is segíteni kellett) s ennek a szónak a vonzása: becsület.
De nem tagadhatjuk le, hogy ettől az élménytől kezdve talán egyetlen nap sem telt el vívódás, töprengés nélkül.
Gabriela leült a lámpa alatt egy kőpadra. Intett a katonának, hogy üljön melléje. A lámpa barátságos fénye, az illatozó virágok, az öreg ház udvarának különleges hangulata és az a tudat, hogy alig kőhajításnyira van ide Velence, Monostory Balázsban romantikus érzéseket ébresztett.
– Gabriela, vannak dolgok, amikről nehéz hallgatni – mondta a lánynak, és megfogta a kezét. – Igen, esküszöm, akkor leszek boldog, ha nemcsak látom a tengert, de ott is élek! Addig sok minden történik, érzem... De azt maguk mégse tagadhatják előttem, hogy a carbonarikhoz tartoznak ...
A lány ezúttal megint elgondolkozva tekintett maga elé. Kezét kiszabadította a katona ujjai közül. Majd megszólalt:
– Igen, carbonarik vagyunk. De ha ezt más is megtudja, akkor magát vagy főbe lövik, vagy börtönbe vetik!
Monostory bólintott. Majd elmosolyodott.
– Hitvány ember az, aki a barátságot hibáztatja, ha valaki szereti a hazáját. De hitvány ember az is, aki a barátságot ilyesmiért megtagadja. Én nem tagadom meg, kedves Gabriela!
Gabriela Malatesta szemét mintha könny futotta volna el. Meghatódva nézett arra az emberre, idegen ország fiára, aki rokonszenves volt neki és a családjának is.
– Nagyon köszönöm, signor tenente. Szépen mondta. Így cinkosok lettünk
Nevettek,
Az olasz lány és a magyar férfi barátsága ezen az estén, itt Malamoccóban kovácsolódott össze.
Most már érthető, miért hökkent meg Monostory főhadnagy, amikor a Cittadella udvarán Pöltzl őrnagy megállította és megfenyegette. A fenyegetésből olyasmi érződött, hogy a félelmetes Pöltzl sejti Malatestáék szerepét, és mivel hiába figyelmeztette a magyar főhadnagyot, erélyes kézzel akarja széttépni kapcsolatukat.
És most már az is érthető, mily nagy megkönnyebbülést érzett Monostory, amikor tudomására jutott a megbízatás, amit Kossuth Lajos parancsára kell végrehajtania.
Még álomnak is szép volt, nemcsak valóságnak.
Eljut a tengerre, méghozzá úgy, hogy hadicélra egy hajót kell felszerelnie. Talán említsük meg már itt, hogy amikor Mészáros Lázár ezredes Monostory főhadnagyot kiválasztotta Kossuth utasításának végrehajtására, akkor nemcsak azt vette figyelembe, hogy a főhadnagy rajong a tengerért, hanem azt is, hogy kitűnő képesítésű, komoly tudású katona. Az ezredhez tartozó tüzérosztag második tisztje volt, a tüzérség tudományának, a ballisztillának elsőrangúan képzett művelője.
Mészáros Lázárt ez a szempont is vezette, amikor latolgatni kezdte, ki legyen az, akit Triesztbe küld a parancs végrehajtására.
Attól a perctől kezdve, hogy Monostory kilépett az ezredes szobájából, szinte repülni látszott az idő.
Valósággal tátva maradt a szája, amikor Buchwald kapitány, a segédtiszt, akit joggal neveztek Sanyarú Jóskának, ezúttal nem szenvtelen arccal, de némi mosollyal közölte:
– Ön, Monostory főhadnagy úr, holnap indul Triesztbe!
– Már holnap? Mármint holnap? – dadogta.
– Igenis, holnap – bólintott a kapitány, és már újból az a pedáns mozdulatú, szomorú és csüggedt nézésű volt, mint egyébként. – Mindent előkészítettem. Fél éjszakát töltöttem azzal, hogy megkönnyítsem önnek az utat.
Monostory némi bizalmaskodással közbeszólt:
– Sajnálom, hogy gondot okoztam. Az ezredes úr is mondta, hogy rövidesen, el kell hagynom Veronát, de nem sejtettem, hogy ennyire hamar.
Buchwald felnézett az irataiból. Sanyarú Jóskás képén meghökkenés volt.
– Talán nem tetszik? 
Monostory füttyentett.
– A teremtésit, de mennyire tetszik! Ennél nagyobb ajándékot az életben nem kívánhattam, kapitány uram! Megyek én akkor is, ha azt mondják: indulás egy órán belül!
– Nahát! – intett a kapitány, és összehajtott iratokat tett szépen sorjában az asztalra. – nézze csak kegyelmed... Ez itt az ezredtől való elbocsátóparancs. Szolgálati állománya: külső beosztás. Emez, amivel Mészáros ezredes urunk, ezúttal mint a felelős magyar minisztérium honvédelmi ügyeinek vezetője, megbízza önt a feladat végrehajtásával... Végül utasítás őfelsége a császár katonai parancsnokságai számára, hogy adjanak meg minden segítséget. És legvégül....
Ünnepélyes szünetet tartott. Buchwald nemcsak pedáns, körültekintő segédtiszt volt, de nagy tekintélytisztelő is. Az egész embert áthatotta a szolgai hűség, alázat és teljes hó-dolat a felettesek iránt. Remegni kezdett a hangja, amikor folytatta:
– És legvégül: íme, a legfontosabb irat. Kegyelmes urunk, Hess tábornok úr írta alá, méghozzá alig néhány perccel ezelőtt. Szerencsém volt nála tisztelegni és megnyerni az aláírásra. Kérem, figyeljen...
Jelentőségteljesen tekintett az előtte állóra. Hess tábornok, akit nemrég a folyosón látott Monostory, Radetzky tábornagy helyettese, mindenható volt az észak-olaszországi hadaknál. Buchwald ünnepélyesen olvasta:

Utasítom őfelsége a Császár trieszti katonai körzetének parancsnokát, báró Jedina-Palombini tábornok urat, hogy fogadja kihallgatáson Monostory Balázs (Ferenc Károly-ezredbeli) főhadnagyot, hallgassa meg előterjesztését, s tegye lehetővé, hogy az előterjesztésben foglaltak – amelyeket főbb vonásokban jelen rendelkezésemhez írásban is csatolok – megvalósuljanak, őfelségét a Császárt a megbékélés szelleme vezette, amikor megbízta a felelős magyar minisztériumot a magyar ügyek vezetésével, s megengedte az önálló jellegű magyar katonai egységek felállítását, szervezését. Ennek keretében cselekszik a nevezett főhadnagy, amikor önnél, tábornok úr, tiszteleg.

Kelt Veronában, 1848. április 18-án őfelsége hadainak főhadiszállásán.

Buchwald felállt. Kihúzta magát, annyira, hogy ezekben a percekben igazán katonásan hatott. Az iratokat átnyújtva, így szólt:
– Főhadnagy, teljesítse megbízatását! Szerencsés utat és sikert az eredményhez!
Monostory tisztelgett. Pengett a sarkantyú, dobbantak a csizmák, zörgött a széles pengéjű, aranybojttal díszített kard.
– Köszönöm, kapitány uram! – és már fordult, amikor eszébe ötlött egy név, és a névvel együtt maga elé idéződött egy arc. A teremtésit!
– Bocsánat.
– Tessék?
A segédtiszt – most már megint unottan – érdektelenül tekintett a még mindig előtte álló főhadnagyra. 
– Kérésem lenne.
– Állok rendelkezésére.
– Olyan emberre lenne szükségem, akiben minden tekintetben megbízhatok. Legényem a magyaron kívül egy szót sem tud. Ráadásul bátortalan, könnyen megzavarodik.
Buchvvald kapitány intett.
– Kérem, jogos a kérése. Jelölje ki azt az embert, akit magával szándékozik vinni. Majd intézkedem. Sok szerencsét!
– Köszönöm, kapitány uram.
Valósággal újjászületve, átalakult emberként lépett ki a Cittadella udvarára. Ezúttal – szokása ellenére – úgy vert a szíve, hogy majd kiugrott a helyéről.
Csoda történt!
Csoda, aminél különbet valóban nem kívánhatott. Amikor hónapokkal ezelőtt Malamoccónál meglátta a tengert: elkáprázódott. Az olasz lány, Gabriela Malatesta szavai is mélyen a lelkébe vágtak. A tenger fiai különleges emberek! Attól kezdve egy ábrándot kezdett ringatni magában: eljutni a tengerre. Minden alkalmat megragadott, hogy tájékozódjon a tenger életéről, hogy megismerje a hajókat, a hajózást. Ismeretséget kötött volt és jelenlegi tengerészekkel, többször járt Velencében, feljutott a tengeri hajókra, távol-tengeri vitorlásokra, s itt, a San Marco előtti öbölben látott először tengeri gőzhajót, az akkor már javában működő osztrák Lloyd Almissa nevű 500 tonnás, kerekes hajóját. Egyszerre hatalmába kerítette a gyerekkortól dédelgetett érzés: eljutni a tengerre és megismerni mindent, ami a tengerhez tartozik.
Hajóterveket vásárolt és tanulmányozott, tengeri térképek felett merengett éjszakákon át. Giacobbe bácsi, az öreg inas, Mirandolina néni hűséges embere, nemegyszer csóválta fejét, amikor éjszakai vándorútján észrevette, hogy fény szűrődik ki a vendégszoba ajtajának küszöbénél.
– Ej, ej, signor tenente, ön már megint ébren töltötte a pihenőidőt! – korholta a derék öreg a magyar tisztet. – Amikor én fiatal voltam, higgye el, akár két napot is végigaludtam egyfolytában!
És Hudács Pista! Mit mondott a legjobb barát, a pozsonyi testi-lelki cimbora, akivel együtt szívták magukba azt a szabadabb levegőt, amit a város akkortájt nyújtott a tanulni és haladni vágyó ifjaknak? Mit mondott Hudács Pista, akivel megosztotta minden gondolatát?
– Te valósággal belegabalyodtál abba a ménkű nagy pocsolyába! – nevetett barátján a mokánykötésű, a hazai tájakat mindenek felett tartó Hudács. – Én már inkább sétálgatok ezen a biztos szárazföldön, mintsem hogy örökös latyakban éljek! Még gondolatnak is rossz, édes egy komám, hogy olyasmin élek, ami szüntelenül rángatódzik alattam.
Így lett lassanként „főhadnagy úr Teremtésit”-ből – az „Osztriga”.
Byron tengernagy úti beszámolója, a Tisza menti halásztanyán eltöltött felejthetetlen napok, majd a tenger megismerése és végül a velencei kikötőben látott hajók – nem csekély mértékben Gabriela Malatesta szavai – lassan-lassan, de mégis észrevehetően átalakították a magyar Alföld fiát.
A megbízatás pedig, amit Kossuth Lajos parancsára kell teljesítenie, úgy fellelkesítette, hogy amikor kiért az udvarra, ahol újból beleütközött Pöltzl őrnagyba, még arról is elfeledkezett, hogy tisztelegjen felettesének.
– Hé, főhadnagy! Megálljon! Hé!
Monostory megfordult. Nevetve nézett az előtte álló emberre.
– Mi az? Maga már azt sem tartja fontosnak, hogy tisztelegni köteles?! Kihallgatásra rendelem!
Monostory nyugodtan állt a rettegett Pöltzl előtt. Mosolyogva és nyugodtan.
– Sajnálom, őrnagy úr, erre már nem kerülhet sor – mondta csendesen.
Az őrnagy akkorát üvöltött, hogy a várépület több ablaka hirtelen kinyílt, és katonafejek tekintettek le az udvarra: ugyan kit kínoz, kit ijesztget a Hóhér, az átkozott Pöltzl?
– Nem kerül erre sor? Mit mondott? Haditörvényszék elé állítom! Schweinerei!
Közben Monostory nyugodtan keresgélt a Buchwaldtól kapott iratok között. A keresettet kiválasztotta, és átnyújtotta a még mindig handabandázó bécsi pulykakakasnak.
– Tessék, ezért nem jelenhetek meg kihallgatáson, őrnagy úr. Íme az ezredtől való elbocsátóparancs. Mészáros ezredes úr rendelkezett így.
Az őrnagy dühödten kapta ki a főhadnagy kezéből az iratot, belenézett, majd valósággal visszadobta.
– Schweinerei! Még találkozunk! Schweinerei!
Kardját a hóna alá kapta, megfordult, és úgy viharzott végig a Cittadella udvarán, mint a forgószél.
– Tökfejű – nézett a közundornak örvendő törzstiszt után Monostory, és az iratokat tempósan, kimért mozdulattal mentéje belső zsebébe süllyesztette.
Joggal érezte, hogy azok az iratok fordulópontot jelentenek az életében. Szabadulást a császár seregéből!

NEGYEDIK FEJEZET

Melyből kiderül, hogy néha a rablók is hasznára vannak az embernek, de mindezt megelőzve sor kerül arra, hogy összeismerkedjünk Porkoláb Péterrel.

Hajnalban indultak, estére Páduába kellett érkezniük.
A postakocsi egyenletes tempóban gördült a San Bonifacio és Barbarano közötti úton, amelyet Lonigo után a páduai út néven ismert mindenki.
Verona égnek törő tornyai, a San Zeno, a San Fermo, de még inkább a Piazza dei Signori négyszögletes campaniléja már eltűnt a reggel párázatában.
A kocsis – alacsony, vad képű toscanai fickó – nyugtalanul nézegetett hátra. Arra magasodott az Alpok utolsó nyúlványa, a Lessini, és a hegyről az a hit járta, ha kétezer méteres csúcsát közel hozza a reggeli nap tükrözése, akkor vihar kerekedik.
És mivel újból megbolondult az idő, jeges szél szántott a hegyekből az Adige völgyére, havazásra lehetett számítani.
A Lessini oly közel volt, akárha San Bonifacio városka mögött emelkedett volna!
– Corpo di Bacco – mérgelődött félhangosan a kocsis –, még elkap, mielőtt Páduába érünk!
Mire mindezt kimondta, a Lessini eltűnt.
Eltüntették az Alpokból rohamvágtában érkező hófelhők.
– Ebből olyan csúfság lesz, akárcsak tegnapelőtt! – mormogta újból a kocsis, akit valóban nyugtalanított, hogy mit hoz az idő a Lessini felől, de még ennél is inkább nyugtalanította, hogy ül mellette egy ember, összefont karokkal, mint valami fenséges úr, és nem hajlandó Lombardia leghíresebb postakocsisával, Orazio Robbiával szóba állni.
Pedig Orazio Robbiának a legnagyobb szenvedélye éppen a beszéd! Beszél a lovaihoz az istállóban, beszél a postaállomások tisztviselőivel, a várakozókkal, az utasokkal, de – hiteles tanúk szerint – álmában is. Ilyenkor újból átéli, újból átbeszéli mindazt, amit napközben embertársaival megvitat. Verona és Pádua, Milánó és Brescia között minden valamirevaló ember tudta, hogy Orazio Robbia postakocsis miért utasította vissza báró Birago Károly cs. és kir. lombard-velencei nemes testőr ezredes és utász dandártábornok, Bécs-rajongó gazdag földesúr ajánlatát. Parádés fogatának féltett almás-szürkéit akarta rábízni a postakocsisra, háromszoros fizetéssel és a kastélyban való lakással. A finomabbnál finomabb ruhákról, köpenyekről nem is beszélve. Robbia mégis megmaradt a postánál.
– Egyedül leszek a bakon vagy másodmagammal? – kérdezte.
– Egyedül – hangzott a válasz. – Ki hallott már olyat, hogy a landauer keskeny bakján üljön még valaki! Az inasnak külön hely van hátul.
– Akkor süssék meg a landauert, inassal együtt, maradok a postakocsin! – mondott le a ragyogó jövőről Orazio Robbia. – Megenne az unalom ott a bakon!
Nos, ilyen ember volt Orazio Robbia postakocsis, aki 1848. április 19-én kora reggel éppen azon bosszankodott, hogy a mellette ülő férfi nem akar vele szóba állni. És mert így volt, elhatározta, hogy dűlőre viszi a dolgot. Ember még nem akadt, aki némán megmaradt volna, ha Robbia nem akarta. Így ez a katonaféle, kétségtelenül jókötésű, szokatlanul nagy bajuszú férfi feltehetőleg sokáig nem őrizhette meg hallgatagságát.
Ült, összefont karokkal, előrenézett, olyan nyugodtan, mintha bronzból öntötték volna.
Időnként a magas bakról körültekintett, de végtelen nyugalmából sem táj, sem ember, sem tehén-, öszvér- és csacsifogat, sem ház, templom nem zökkentette ki. Maga volt a megtestesült nyugalom, higgadtság, de egyben biztonság is.
A négy ló egyenletes tempóban, csendesen poroszkált. Időnként a nyerges félrevágott, ilyenkor Robbia hosszú ostora a ló nyakához csapott.
– Te, te, te, Aprószent, mit művelsz már megint?! Menten letöröm a derekadat!
Oldalt nézett az útitársra, mintha kérdezné, hogy ugyan neki mi a véleménye, részben a huncutkodó lóról, részben az időről, a Lessiniről közeledő újabb hóviharról. De a különös útitárs – tubákszínű felleghajtójában, fekete keménykalapban, barna bőrszegélyű, térd alatt lehajtható angol csizmában – ebben az esetben sem volt hajlandó tudomást venni Orazio Robbia szándékáról. Merev, mozdulatlan arccal szinte a semmibe bámult. Egy ember, aki sem időjárásról, sem lovakról nem hajlandó beszélni! Végül is Robbia nem állta meg, rohamra indult.
Jobb kezével a hosszú, négyes fogathoz illő ostort csördítgette, baljával feszesebbre húzta a négy ló hajtószárát, vagyis a gyeplőt.
– Nem könnyű ám az ilyesmi, uram – mondta jó hangosan, vad képének minden ellágyulásával, dicsekedve. – Egy kézben négy ilyen veszekedett paripa, a másikban meg ez a ménkű hosszú ostor! Mennyiért csinálná utánam? Hej, Aprószent, már megint mit művelsz?! Mamma mia!
Az utas mozdulatlanul nézett előre. És csak akkor tekintett a kocsisra. Mindössze ennyit mondott:
– Add ide!
Azzal belemarkolt a gyeplőbe – ujjai között ügyesen elosztva a hajtószárakat –, másik kezével kirántotta Robbia markából az ostort, és akkorát pattintott vele, hogy a kocsis máris megbánta hencegését. Igaz, a nehéz batár, amiben hat utas ült (három-három egymással szemben), megbillent, jó néhány S betűt leírt a keskeny, poros úton, de végül is az új kéz győzedelmesekedett, és a veronai postakocsi a megszokott trappban haladt tovább.
Amikor a kocsi megtett néhány száz métert, az utas szenvtelenül, a világ legtermészetesebb hangján odaszólt az elképedt s megnémult Robbiának:
– Vedd át!
Átadta a gyeplőt, az ostort, s mint aki igen jól végezte dolgát, karjait újból összefonta, végül közömbös tekintettel a távolba meredt.
Robbia percekig némaságba süllyedt, majd felkiáltott:
– Mamma mia! Ez már valami, uram! Ilyen esetem még nem volt! Ön talán postakocsis volt valaha?
Az utas percekig nem szólt, de látszott az arcán, a tekintetén, hogy latolgatja: feleljen vagy sem. Végül is felelt:
– Most ülök életemben először postakocsin!
Erre Orazio Robbia – toscanai lévén – keresztet vetett. Hallott már olyasmiről, hogy az ördög ártatlan, jóhiszemű emberek mellé szegődik, néha igen megnyerő külsővel, és adott pillanatban megtréfálja őket
Talán bizony az ördög ül mellette?
A legszívesebben megállítaná a kocsit, és segítségért kiáltana. De hát ezt mégsem tehette, mert ha nem az ördög az, aki mellette ül, akkor Milánótól Páduáig rajta röhögnek majd az emberek. Így az ostort a tartójába helyezte, jobb kezét széles köpenye alá csúsztatta, ahol övére akasztva a csőre töltött, rablók ellen készenlétbe helyezett pisztoly rejtőzött. Legfeljebb lelövi majd az ördögöt!
Mindenesetre történelmi tény: először esett meg Robbiával, hogy nem hiányolta a beszélgetést. Sőt csendesen imát mormolt, ami ilyen esetben a legjobb védekezés. De azért oldalt pislogva figyelte utasát, aki még akkor sem zökkent ki szótlanságából, amikor – egy szélroham bevezetője nyomán – hullani kezdett a hó.
Újból havazott Észak-Olaszországban ezen a bolondos tavaszon
1848. április 19-én.
Rövid idő alatt fehér lepelbe burkolództak az utak, a hegyek, a dombok, a földek, a városkák. Amikor pedig a váltóállomáson megállt a hatalmas postakocsi, vastag hó födte a tetején elhelyezett csomagokat, a kocsis kürtőkalapját, köpenyét, de ugyanígy az utas kalapját és köpenyét is.
– Barbarano! – kiáltott be a kocsi mélyére Orazio Robbia. – Két óra pihenő! Stazione, stazione!
Barbarano városka egyik kocsmájának udvarán pihent meg a postakocsi.
A hó pedig hullt, kavargott, mint télen, de valamivel mégis biztatóbban, mert időnként kibukkant a nap a felhők mögül, mintegy hirdetve, hogy ami történik ezzel a tébolyult havazással, az nem más, mint áprilisi tréfa.
Két lovászlegény és maga a kocsmáros jelent meg a postakocsi fogadására. A legények kifogták a lovakat, fedél alá vitték, ahol Robbia lecsutakolta az állatokat. Végül abrakos-vályút tettek eléjük.
Az utasok pedig bementek az épületbe, ahol olasz módra főztek: az étkező- és ivóhelyiség nyilvánossága előtt, óriási olajbűzt terjesztve, ami az éhes ember számára mégiscsak ínycsiklandozó illat.
– Sült hal, sült bárány perceken belül! – kiáltotta a termetes kocsmáros. – Ital, minden mennyiségben! A kocsisnak, az uraságok engedelmével, külön itallal szolgálok. Pálinkával!
Az igazságnak tartozunk, ha megállapítjuk, a postakocsi hat utasa örömmel hagyta ott szoros, kényelmetlen ülőhelyét. Jólesett a mozgás, de főleg az étel és ital, ami a jó és kellemes utazás legfontosabb tartozéka.
A hat utas közül kettő papi ember volt, talán éppen Páduából, páduai Szent Antal városából. Ketten kereskedők Milánóból, egy pedig tanár Veronából és egyben költő, az öreg Cesare Gamba, akit Veronában akkortájt mindenki jól ismert.
Ez az utóbbi utas és a hatodik tartották egymást szóval. A papok szünet nélkül aludtak, egymásnak dőlve, tátott szájjal, nagy horkolással. A kereskedők hol aludtak egy sort, hol meg felébredve, a gabona árát vitatták.
Gamba és a hatodik utas pedig Veronáról beszélt, a város szépségeiről, történetéről, aminek az öreg költő tudósa is volt egyben.
A hatodik utas, most már elárulhatjuk, Monostory főhadnagy volt.
Ezúttal, akárcsak ismeretségünk első óráiban, nem feszült rajta az egyenruha. Akkor még nem sejtette, hogy már mindössze kétszer ölti magára, többet az életben soha. Az utat Veronából Triesztig mindenesetre okosabbnak tartotta polgári öltözékben megtenni. Így utazott a postakocsin még egy császári katona, az a nyugalmából soha ki nem zökkenő valaki, akit a főhadnagy választott kísérőjének, legényének.
Ezt a valakit Porkoláb Péternek hívták.
Hogyan kerül a csizma az asztalra, azaz Porkoláb Péter sajkásezredbeli alkáplár Monostory Balázs társaként a verona-páduai postakocsira? Az eset valójában igen egyszerű.
A Lombardiát és Velence tartományokat, az osztrák császárság „koronaországát” megszálló mintegy százezernyi seregben megtalálható volt a Monarchia mindenféle, elitnek nevezett alakulata. A magyar huszár, a horvát granicsár, vagyis határőr, a cseh gyalog és tüzér, a magyar gránátos, a tiroli hegyivadász, a szerb és magyar sajkás mellett a Garda-tavon, a „várnégyszög” legfontosabb helyén, Peschierában és Velencében, a lagúnákon még a hadiflottillát is meg lehet találni. A magyar Duna híres sajkásai közül a komáromi és a titeli zászlóaljakat vezényelték Radetzky tábornagy seregébe, mint a hadiflottillák kiegészítő alakulatait. Egy-egy sajkában harminc-negyven fegyveres foglalhatott helyet, a sajkákat vitorlákkal vagy evezővel hajtották, a széliránynak vagy a folyamsodornak megfelelően.
A komáromi sajkászászlóalj Wasserthal ezredes parancsnoksága alá került, amikor búcsút mondtak a kék Dunának, és áthelyezték őket a sokkal kisebb Pó és Adige folyókra. Ennek a zászlóaljnak volt egyik tagja az a Porkoláb Péter, akit imént a veronai postakocsi bakján láttunk meg. Sajkás alkáplár – ezt a rangot viselte az osztrák császár ármádiájában. Talán sejthetitek, hogy ennél a különleges, ma már alig-alig ismert sajkásalakulatnál az alkáplárság nem tartozott éppen a jelentős rangok közé. Az ezredes parancsnok és helyettese, az őrnagy mögött így álltak fel az ezredek: 4 kapitány, 2 kapitányhadnagy, 6 főhadnagy, 6 alhadnagy, 6 főhídmester, 6 sajkás őrmester, l tüzér őrmester, 36 sajkás káplár, 6 tüzér káplár, 72 sajkás alkáplár, 12 tüzér alkáplár irányította a 12 dobosból, 120 tüzérből, 900 közsajkásból álló ezredet.
Porkoláb Péter tehát egy volt a dunai sajkásezred hetvenkét alkáplárja közül, vagyis pontosabban: egy a komáromi zászlóalj harminchat alkápiárjából, mivel az ezred két zászlóaljból állt.
Monostory főhadnagy gyakran átment a veronai Ponte Pietrán, a legöregebb hidak egyikén. Ennek a hídnak tövében sorakoztak a parton a sajkások könnyű, az Adige vizére alkalmas járatú csónakjai. Egy napon feltűnt neki, hogy a híd alatt egy keménykötésű, széles vállú, amolyan Botond-féle katona csónakot készít. De milyen csónakot! Pontos, de kicsinyített mását a velencei lagúnákban használt gondoláknak. A katona elmerülve dolgozott délutánról délutánra, és Monostory főhadnagy délutánról délutánra megállt, hogy nézze a csónaképítést. Mi tagadás, megtetszett neki a csónak is, a katona is. Végül is nem állta meg, leballagott a hídfőről a köves, egyenetlen folyópartra. Megszólította a katonát:
– Magyar vagy?
A katona felnézett a munkából – akkor már kátránnyal kente át az elkészült csónakot –, kihúzta magát, úgy felelte:
– Úgy bizony, tiszt uram, magyar! Méghozzá komáromi. De úgy látom, a tiszt úr is magyar, ami felettébb megnyugtató.
Monostory elmosolyodott.
– Már miért megnyugtató?
A zömök, csupa izom emberke, aki tekintetre méltó hosszú bajuszt viselt, derűsen felelte:
– Mert ha nem az lenne, akkor vagy németül, vagy taliánul kellene a tiszt úrnak válaszolnom.
– Németül is, olaszul is beszélsz? – lepődött meg a főhadnagy.
A mokány kinézésű sajkás gondosan megkavarta a kátrányoskondért, s csak azután válaszolta:
– Ha kell, szerbül is, tiszt uram. Az apám, aki ugyancsak sajkás volt, miként én, még törökül is beszélt!
Így indult a barátságuk. Mert az lett belőle: barátság. Messze idegenben így lelt egymásra három magyar: Monostory főhadnagy, Hudács Pista hadnagy és Porkoláb Péter alkáplár. Hudács Pistához az ifjúkori emlékei fűzték a kecskeméti fiút, akit „német szóra” Pozsonyba küldött az apja, kollégájának, Hudács tábori orvosnak családjához. A mókás, kedves, könnyelmű, mégis aranyszívű Hudács gyerek bizonyult a legjobb barátnak, akivel mindig szívesen volt együtt, talán éppen a nagy ellentétek, a nagy szellemi különbség miatt. Hudács feltekintett Balázsra, az okos, tudományok iránt érdeklődő, apja örökét folytató fiúra.
Porkoláb Péter szinte kiegészítette a két tiszt barátságát.
Egyszerre csak észrevették, hogy az „ezermester” mindkettőjük számára nélkülözhetetlen. Mert Porkoláb Péter az volt – ezermester. Mindenhez értett, mindent kinyitott, ami nem nyílt, és mindent bezárt, ami nem záródott. Mindent kiformázott, amit kellett, akár vasból, akár fából készült, vagy kellett készíteni. Nem volt az a fegyver, ami elromlott, és javítani kellett, nem akadt bútor, szőnyeg, fal, padozat, ami rozzant állapotából ne varázslódott volna újjá Porkoláb Péter keze nyomán. Szótlanul, csendesen, bámulatos tisztasággal maga körül, dolgozott a komáromi sajkások gyöngye, a munka valóságos mámorában, elragadtatott örömben, hogy dolgozhatott. Az életben a legnagyobb öröm – a munka. Azt a bizonyos gondola formájú csónakot annak a családnak készítette, ahová hatodmagával beszállásolták. A ház apró gyerekeinek apró fadarabkákból fabrikált tekergő kígyókat, két léc között vágtató, dobbantó lovakat és tovavitorlázó, hullámokon táncoló hajőcskákat. Mirandolina néni házában, Monostory szállásán, később kijavított minden rosszul záródó ajtót, ablakot, ablaktáblát; Hudács Pista kopár, kietlen szobájában – az Adige túlsó partján, a Teatro Romano mellett –, egy jámbor péksegéd házikójában, polcokat készített a falra, lócát a tűzhely mellé, ruganyos heverőt az ablak alá.
Mindezt barátságból, jő szóért, hálából a tiszt uraknak, hogy kitüntették barátságukkal.
Abban az időben nagy esemény volt az ilyesmi. Az osztrák császár seregében a tiszt – más halandóhoz mérve – a fellegek között járt. Monostory is, Hudács is azok közé tartozott, akik a földön maradtak.
Egyre nélkülözhetetlenebb barát lett Porkoláb Péter, akit az égiek ezermesterkézzel, furfangos ésszel és – kevés beszéddel áldottak meg.
Csendes, szófukar ember volt a komáromi sajkások alkáplárja.
Szófukar és mégis – nyelvtehetség.
Bárhová elkerült, egy év alatt úgy beszélte az illető ország nyelvét, mintha világéletében ott tartózkodott volna.
Egy évig Klosterneuburgban, a tábornoki karnak alárendelt flottilla-főparancsnokságon szolgált mint Mollináry Antal sajkás főparancsnok küldönce. Megtanulta a német nyelvet. Innen elkerült Titelre mint Weymann János őrnagy zászlóaljparancsnok legénye. Megtanult szerbül. Majd altiszt lett. alkáplár, áthelyezték Veronába – egy év után alig akadt valaki, aki kételkedett volna abban, hogy Porkoláb Péter olaszországi születésű. Még a hosszú bajusz sem zavarta különösebben a derék északolaszokat. Ott is akadt bőven, aki így mutatta ki férfias marconaságát. (Úgy hírlett egyébként, hogy Terra-Lanza, a rablóvezér is hosszú, lógó bajuszt visel. Ezt ugyan pontosan senki nem tudta, mert Lanza a titokzatosság fátylába burkolódzott, de a közvélemény ekként ismerte az álarcos, titokzatos rablót...)
Porkoláb Péter tehát így került barátságba Monostoryval, és így került a verona-páduai postakocsira is, Orazio Robbia kocsis mellé, Mert az természetes talán, hogy Monostory Balázs, amikor Buchwald kapitány előtt arra gondolt, kit vigyen magával, Porkoláb Péterre gondolt. A gondolatot tett követte. Hudács Pista bátyja, Hudács Géza a sajkásoknál szolgált mint Wasserthal Konstantin ezredes személyi tisztje.
A többi ment már, mint a karikacsapás.
Sötétedéskor a sajkás alkáplár a Malatesta-háznál kereste főhadnagyát.
– Főhadnagy uram, itt az elbocsátás – jelentkezett a derék ember. – Máris indulhatunk, ha kedve tartja!
– Erre, barátom, hajnalban kerül sor – mosolygott Monostory. – Hanem baj van ám, Péter!
– Baj? Csak nem, tiszt uram? Mondja már!
– Ennek a mundérnak búcsút mondasz, legalábbis addig, míg Triesztbe érünk. Okosabb, ha így utazunk.
– Ha levesszük a császár ruháját, nem marad más, mint a gatyaszár – derült Porkoláb alkáplár. – Abban felettébb dideregnék!
– Erre is gondoltam – kacagott Monostory főhadnagy. – Malatesta úr szíves volt segíteni rajtunk. Mindennel ellátott, ami rád illik.
Hát szó, ami szó – kicsit lötyögött Porkoláb Péteren a fényes, fekete, barna lehajtós szárú angol csizma, a tubák-színű, aranygombos, frakkos ruha, de a télies, posztóból készült felieghajtó annál pompásabban terítette be a mokány kis ember izmos alakját.
Amikor Porkoláb Péter megnézte magát a tükörben, annyira elcsodálkozott, hogy tátva maradt a szája. Végül hüle-dezve megszólalt:
– Akárha uraság lennék, szent igaz! No, így a tulajdon édesanyám se ismerné meg tulajdon fiát!
Ebből azután joggal következtetjük, hogy a szokottnál is hallgatagabb lett a sajkások alkáplárja, de még inkább rátarti és méltóságteljes. Azzal, hogy a postakocsis uramnak szólította, meggyőződött róla, hogy valóban úrként mutat. De azt az örömet mégsem tagadta meg önmagától, hogy ne bizonyítsa be a kocsisnak, hogy ha kell, akkor négyes fogatot is tud hajtani. Ettől még inkább megnőtt úri mivolta.
Barbaranó városka kocsmájában jólesett a sült tengeri hal és a meleget árasztó, tüzes olasz bor. A hat utas egy hosszú asztal mellé telepedett le, és csendes beszélgetéssel töltötte a várakozás idejét. Többnyire az öreg költő, Cesare Gamba beszélt, ő tartotta szóval az ablakot elmerengve néző vagy békésen falatozó útitársakat. Talán egyedül Gambát nem érdekelte, hogy a hóesés akadályt is jelenthet. Gamba, Horatius híve, azt vallotta, hogy minden úgy jó, ahogy van.
– Verona is úgy szép, ahogy most látjuk – bizonygatta állítása igazolásául. – Ki merné állítani, hogy akár csak egy utcáját máshová helyezhetnénk vagy nélkülözhetnénk?
– Uram – szólt közbe az egyik pap fanyalogva –, engem inkább most az érdekelne, eljutunk-e vagy sem a mai napon Páduába. Mert ha olyan hóesés lesz, mint tegnapelőtt, akkor ... akkor itt rekedünk. Szörnyű ez az örökös havazás, szörnyű! Itt lopni az időt!
– Talán az sem lesz olyan baj, tisztelendő uram – mosolygott Gamba. – Már a latinok is azt vallották, hogy az utazás ízét – a fogadók és a kocsmák adják meg.
A pap indulatosan megvonta vállát.
– Bah, az ilyesmi trágár beszéd, és az égiek előtt nem tetsző!
Gamba felemelte kezét.
– Tisztelendő úr! Meri állítani, hogy a hóesést nem az égiek küldik? Ha pedig ők küldik, akkor okkal küldik, ha pedig okkal küldik, nem illik szidni a havazást, főleg nem azt várni, hogy elálljon. Ergo: az égiek is gondolnak a fogadókra és a kocsmákra!
A pap megvetően mondta:
– Önből az ördög beszél, tanár uram!
– De a vidám és megelégedett ördög! – nevetett Gamba. –Hiszem, hogy az ördögöt is Isten teremtette, nem minden ok nélkül! Képzelje el, főtisztelendő úr, ha nem lenne ördög, akkor miből élne meg ön, miért lenne önre az embernek szüksége?
Ki tudja, mivé fajult volna el a költő Gamba és a páduai pap hitvitája, ha nem lép az utasok asztalához a postakocsis; Orazio Robbia. Illően levette a postakocsisok közismert kürtőkalapját, megvakarta feje búbját, majd így szólt: – Amondó lennék, uraságok, hogy indulhatnánk. De csak egy esetben – és itt Porkoláb Péterre mutatott, – Ha ez az úr vállalná, hogy segít nekem. Mert látom, ért a lovakhoz, márpedig ilyen hóesésben csak akkor boldogulok, ha akad társ, aki megosztja velem a gondot. De előbb, engedelmével, kérdenék valamit az úrtól. Cimboraságban van az ördöggel? Az öreg Gamba újból felnevetett.
– Lám, lám, nincsen népszerűbb fickó, mint maga az ördög!
Porkoláb Péter előbb ránézett Monostoryra, majd tiszta olaszsággal felelte:
– Nem vagyok én cimboraságban se ördöggel, se szentekkel, se angyalokkal! Már megkövetem a szavaimat, tisztelendő urak. De így igaz. Azt azonban mondhatom, segítek ennek a jámbor embernek, ha a gazdám is úgy akarja.
Monostory Balázs – aki, mint emlékszünk, ugyancsak nem hordta a császár „kabátját” – barátságosan bólintott.
– Miért ne segítenél? Rajta, ha kedved tartja!
És nem telt bele egy fél óra, a postakocsi útban volt Pádua felé.
Robbia, becsületére legyen mondva, mindent elkövetett, hogy Páduába érjenek.
Valóságos hóförgeteg vágott le Barbarano után a Bacchig-lione folyócska völgyére. Egyszerre kihalt lett a vidék. A négy ló – közülük kettő friss váltás – egyre nehezebben küszködött a széllel, a vágásokban megtorlódott, mélyedésekben feltornyosuló hótömeggel.
– Komám, fogd a gyeplőt! – intézkedett Robbia, most már a legnagyobb közvetlenséggel, hogy megállapította Porkolábról, neki is van gazdája. – Fogd, én majd a két lógóst kantárra kapom.
A kocsi egyébként is elakadt. A bőrponyva alól kimászott Monostory és az egyik kereskedő. – Segíthetünk?
A hangot felkapta a szél, és tovarepítette, mint ősszel a falevelet. A lovak sörénye, bojtos farka lobogott, csapódott, akár a zászló. A megrémült, széltől, hópöffőktől elvakult állatok szerettek volna kitörni, tovavágtatni. De a műkedvelő kocsis markában biztosan feszült a gyeplő. Evezőkön, vihar rángatta vitorlákon, orkánban megfeszült vontatókötélen nevelődött a lovakat tartó kéz és kar.
Monostory és a kereskedő belekapaszkodott a hátsó kerék küllőibe.
– Indíts!
– Hó-rukk!
– Csapj közéjük, komám!
A bőrponyva mögül feltűnt valaki. Kiesett vagy kiugrott, de egyszerre csak lehuppant a hóba, és nevetve felállt.
– Ewiva Lombardia!
Az öreg költő volt az, Cezare Gamba. Ő is a kerékhez törtetett, és nekifeszítette ösztövér alakját.
– Hó!
A lovak felágaskodtak. A rudas habzó szájjal, oroszlánként felhördült A nyerges megcsúszott, elvágódott, de Porkoláb húzására felugrott, és akkorát rántott a batáron, hogy a nehéz alkotmány néhány métert előregördült. A két lógós teljes erejével nekifeszült a hámnak, hol előre-, hol oldalt törtek.
Orazio Robbia még a köpenyét is ledobta. Vad kinézésű arca valósággal eltorzult, amikor teljes testsúlyával és erejével igyekezett, a két vezérlő kantárjába akaszkodva, maga felé húzni a paripákat.
De a hó percről percre magasabb lett, a szél percről percre nagyobb tömeget hajszolt az út mélyedésébe.
– Csak innen jussunk tovább! – üvöltötte a kocsis. – Ha átkerülünk a hídon, akkor már repülünk! – Hó-rukk!... Hórukk!... 
Alig néhány száz méternyire lehettek a Bacchiglione hídjától, ahonnan már valóban tükörsima útszakasz következett, nagyjából egészen Páduáig.
Itt a híd előtt azonban csapdába estek. Nem került eléjük sem szekér, sem lovas ember. Mindössze egy tanyaféle épületke látszott. Olyannyira apró volt, mint valami rnadárkalicka, bajosan férhetett el benne akár csak egy őszvér is a lakókon kívül.
Orazio Robbia időnként, amikor szusszanást hagyott magának és lovainak, arrafelé pislogott. Tudta, hogy kié a tanya: a környék legnagyobb gazembere lakott ott, lopott holmik orgazdája, tolvajok rejtegetője; Piecolónak, kicsikének csúfolták, talán éppen azért, mert jóval túl volt a két méteren is;
De hát se lova, se öszvére, se szamara. Márpedig a postakocsi úgy elakadt, hogy több emberre, több lóra lenne szükség.
Igen, ez volt a helyzet. Az óriási batár megsüppedt a vágásban, se előre, se hátra nem lódult.
Az egyik pap közben kimászott a bőrponyva alól, elkeseredve mászkált a batár körül, közben szidta a kocsist:
– Te csirkefogó, te vagy mindennek az oka! Most hátha itt pusztulunk! Ellep a hó, éhen veszünk! Úristen, mi lesz velünk, mi lesz?
Monostory, Gamba meg a kereskedő ügyet sem vetett a papra, de Porkoláb Péter és a kocsis sem. Összebújtak a batár védelmében, és azon tanakodtak, mit tegyenek.
– Még a lapát sem használ, uram – legyintett a kocsis. – Ennek az egynek se vesszük hasznát, befúj itt mindent a hó! Lapátolhatnánk napestig akár mindannyian, akkor se jutnánk előbbre! Ló kell ide és ember! Te, komám, vállalod, hogy őrzöd a lovaimat? Elindulok, és szerzek valahonnan segítséget. Amott a hídon túl több tanya van, ott csak akad jó ember, hátha megszán minket!
Monostory megveregette Robbia vállát.
– Ez a legokosabb, barátom. Menjen, és kerítsen segítséget. Mi majd őrizzük a lovakat. Látom, a bakon pokrócok vannak, majd betakarjuk mind a négyet.
Az elkeseredett pap meghallotta a beszélgetést, Robbiához ugrott.
– Nem mehet! Nem hagyhat itt minket! Menjen ez az ember vagy ön, uram, keressenek önök segítséget vagy ön, ördöggel cimboráló uraság! Most mutassa meg, mit tud a barátja, az ördög! 
Gamba undorral nézett a gyűlölködő páduaira.
– Állítom – mondta Gamba megvetően –, hogy istennek tetszőbben élek és beszélek, mint ön, tisztelendő űr!
A pap égnek emelte kezét, és mondani akart valamit, amikor Robbia a földek felé mutatott.
– Lovasok!
Se hóval, se széllel nem törődve vágtatott elő Piccolo tanyája mögül egy csapat lovas.
Széles kalapjukat kendővel erősítették a fejükre, ami úgy hatott, mintha mindegyiknek a füle vagy a foga fájt volna.
Nyolcan voltak, mint az perceken belül kiderült.
Orazio Robbia rémülve tekintett a közeledők felé. Előzőleg olyan mozdulatot tett, mint aki menekülni szeretne.
– Cara mia Santa Mária! – hüledezett a kocsis. – Il bricco-ne, il brigante!
Csirkefogók! Rablók!
Porkoláb Péter belenézett Monostory szemébe. Ebben a nézésben az volt: védekezzünk vagy sem? Nagy bajt követtünk, el, gazdám, a pisztolyok a bőriszákban pihennek!
– Mit tegyünk? – kérdezte megzavarodva, ezúttal magyarul, Porkoláb alkáplár.
De sem a kereskedő, sem Gamba, a pap vagy a kocsis nem vette észre az idegen beszédet. Monostory mindenképpen el akarta kerülni azt, hogy felismerjék bennük az osztrák katonát. Egyébként sem dicsekedett ezzel, és szívesebben viselte az akkori idők civil öltözékét, mint az egyenruhát.
– Ezt tudja az ördög, tisztelendő úr, ha éppen érdekli önt! – mordult Gamba a páduai papra. – önök tanítják, hogy nem jó a falra festeni. Tessék, itt vannak! Haramia képében!
A látogatóknak tehát Gamba sem örült.
Robbia kiáltására a kocsiból kimászott a másik két utas is.
Rémülve, reszketve álltak a többiek mellé.
Orazio Robbia annyira megzavarodott, hogy el is feledkezett a kakasos pisztolyról, ami zubbonyának mérhetetlenül nagy zsebében lapult.
– II brigante! – dadogta egyre a haramiaképű kocsis, aki maga volt a megtestesült gyávaság. – Komám, segíts! – kapaszkodott bele Porkoláb Péterbe. – Elviszik ezek a lovaimat is! Mi lesz velem, mi lesz?!
A legelső lovas szinte belerohant a kocsi mellett állókba.
A ló valósággal a farára ült, amikor visszarántotta. Hófelhő támadt, és mire elült, ott volt a többi lovas is.
Nyolcan, rablók.
Az egyik közülük, a legelső, aki eléjük robbant, álarcot viselt.
Abban a pillanatban majd mindenki tudta, hogy Terra-Lanzát hozta eléjük a sors.
Terra-Lanzát, a rablóvezért, akiről pedig az a hír járta, hogy Észak-Olaszországból áttette székhelyét a déli tájakra.
– Kezeket fel!
Eldördült egy, majd két lövés. De csak a levegőbe.
– Kezeket fel, különben lövünk!
És megint lőttek. Most mindegyik lovas kezében eldördült egy-egy hosszú csövű pisztoly. A postakocsi lovai világgá robogtak volna, ha lehet.
Robbia eléjük vetette magát, aminek nem sok értelme volt.
A papok keresztet vetettek, mást nem tehettek úgysem.
Az igazságnak tartozunk, ha megállapítjuk, hogy Monos-tory Balázs és Porkoláb Péter nem emelte fel a kezét. Karjukat összefonták, úgy várták a fejleményeket.
Az álarcos valamit hátraszólt vagy intett, a mögötte sorakozó hét lovas nyeregből pattant, és mivel gyakorlott emberek lehettek, felosztották a munkát. Az egyik gyeplőszáron tartotta a lovakat, négyen a kocsira vetették magukat. Pillanatok alatt lerepült a tetőről az összes csomag, bőrzsák, nagy fülű és ládaszerű utazótáska, de ugyanez lett a sorsa a kocsi bőrüléseinek, a két postaládának, postazsáknak is.
Ketten – bámulatra méltó fürgeséggel, szakértelemmel – átvizsgálták a csomagokat.
Szakadó hóban, szélviharban! Hol egy inget, hol egy könyvet, ruhadarabot, papi kalapot vitt magával a széL Ekkor már mind a hat csomagokban turkált.
Az álarcos az utasok elé lépett. Előbb odaintette a kocsist.
– Megijedtél? A te képed is olyan fancsali, mintha temetnének!
Orazio Robbia komoran felelte:
– Ugyan mondja már, ki örül maguknak? Miért legyen más kedvem? Azt fogják mondani: összejátszottam magukkal!
– Talán bizony szégyellnéd, mi? 
Élesen csattant Terra-Lanza hangja.
Robbiának, hogy beszélhetett, mintha megjött volna a bátorsága.
– Szégyellném hát! Sohase loptam. Elhiheti, megtehettem volna. De pénzt lehet másként is szerezni!
Terra-Lanza dühös lett. Lesöpörte a havat a válláról, karjáról
– Ne pofázz, mert leütlek! 
És már emelte is az öklét, hogy üt.
De ekkor olyasmi történt, ami kivétel nélkül minden jelenlevő számára élete végéig élmény maradt. (Persze, kinek-kinek a hite szerint, mint azt a falusiak mondanák.)
Porkoláb Péter elkapta a haramiavezér jobb karját, csavart egy nagyot rajta, majd akkorát ütött bal kezével az álla alá, hogy a félelmetes Terra-Lanza felpurclizott, akár a meglőtt nyúl, és – fekve maradt a hóban.
Ugyanakkor már Monostory kezében volt a haramiavezér két pisztolya, és a csövek öble a hat haramia felé fordult.
– Fel a kezekkel, különben lövök! – harsogta Monostory.
– Aki mozdul, a halál fia! Halott a vezéretek is, ha valame-lyikőtök támadni mer! Kocsis, Gamba úr, azonnal vegyék ki az övekből a fegyvereket, kést, tőrt, fegyvert! Te pedig fogd le ezt a zsiványt a lovaknál! A vezér úgysem mozdul!
Alig néhány másodperc alatt kicserélődtek a szerepek.
A rémülettől, hidegtől reszkető papok kivételével pisztoly volt a két kereskedő, Gamba, Robbia, Porkoláb és természetesen továbbra is Monostory kezében.
Terra-Lanzáról lekerült az álarc.
Duzzadt arca bal oldalán sebhely éktelenkedett. Valóban bajusza volt, mint a hír tudta, és ugyanolyan hosszú, mint a sajkás alkáplárnak.
– Uram, önről hőskölteményt írok! – kacagott Gamba. –Ilyet még nem éltem, csak olvastam a Gil Blas-ban!
Terra-Lanza nagy nehezen felült a hóban, és rémült tekintettel tapogatta féldagadt állat. Széles karimájú kalapját ajándékba elvitte a szél.
Monostory odakiáltott Robbiának:
– Add ide az ostort, de siess!
A haramiák összebújva, megrémülve meredtek a pisztolycsövekre. Régi mondás, hogy a csirkefogónál – ha alulmarad – jobban senki nern fél.
Ekkor már Monostory kezében volt az irányítás, és mivel a tettek emberei közé tartozott, nem késlekedett. Ráordított a lovakat tartó rablóra:
– Engedd el a kantárt l
És a hosszú nyelű, erős bőrostorral a lovak közé csapott.
– Uram, a lovaink! Mit tesz velünk? – kiabált elkeseredetten Terra-Lanza.
A lovak fejüket a szügyükbe vágták, boldog nyerítéssel, hatalmas bakugrásokkal percek alatt eltűntek a hófödte mezőn.
– Majd örvend az, aki elcsípi őket! – kacagott Porkoláb Péter, és akkorát csapott az elkeseredett vezér vállára, hogy az újból visszafordult a hóba. – Úgyis loptátok valamennyit!
De Monostory ezzel nem érte be. Jó katona volt, tudott parancsolni, szervezni és tervet kidolgozni. Mindig tudta, hogy mit miért tesz, cselekszik, de azt is, hogy mindennek az alaptettből kell kiindulnia. Az alaptett pedig a haramiák harcképtelensége volt.
– Péter, maradj a főbetyár mellett, és ha mozdul, vagy bárki megkísérli, hogy ellanünk támadjon, azt lődd le!
– Parancsára, gazdám! Elég az öklöm is arra, hogy móresre tanítsuk őket!
Ezzel elkapta Lanza bőrködmönének nyakrészét, és egy mozdulattal felemelte a nehéz embert. Lanza támolyogva, értelmetlenül állt, s egyre motyogta:
– Ilyesmi velem még nem történt... Nem történt?
Minden úgy ment, mint a karikacsapás.
A csomagok, a bőrzsákok, a postaládák visszakerültek a helyükre. A batárt egyesült erővel – utasok, lovak és a rablók – kihúzták a mélyedésből. A még mindig szakadó, sűrűn hulló hóban felvontatták a partra, közel a hídhoz, ahol már egyenes volt az út, mint a jégtábla. Itt nem is állt meg a hó – vitte a szél délnek, a távoli Euganei-domboknak, amerre a lovak elvágtattak.
Orazio Robbia a bakon ült, vidáman pattogtatta ostorát. Időnként Terra-Lanza felé pattintott.
– No, Lanza, levághatod a bajuszodat, vége a hírednek!
Valóban nevetni való látvány volt a félelmetes hős, „a rablók rablója”, mint önmagát nevezte, összehullva, szégyenkezve, társai gúnyos megjegyzéseitől és heccelődéseitől kísérve – Terra-Lanza, a bátrak bátra!
Monostory a bandához fordult, természetesen még mindig felhúzott kakasú pisztollyal.
– Itt búcsút mondunk egymásnak. Köszönjük, hogy segítségünkre jöttek. Magunkban nem boldogultunk volna. De hát Terra-Lanza tudja, hol várják jó szívvel!
A papokra nézett.
– Uraim, üljenek fel! Eleget fáztak. Itt az ideje végre, hogy induljunk.
Az a pap, aki Gambával vitázott, tiltakozólag emelte fel kezét.
– A vezért vigyük be Páduába, követelem! Adjuk át a zsandároknak! Terra-Lanza ez, félelmetes haramia, nem engedhetjük futni!
Monostory megrázta fejét.
– Lehet, tisztelendő úr, hogy önnek több az ideje. Nekem nincs ilyesmire egy percem se. Semmi kedvem a csendőrségen rostokolni.
Odalépett Lanzához, aki boldogan kezdett vigyorogni.
– Hohó, barátom, nem olyan olcsó a szabadulás! Nem akarom, hogy a csendőrök elérjenek. Azt akarom, hogy jól fussatok. Le a csizmákkal!
És most újból olyasmi következett, amilyenben bajosan volt bárkinek része.
A híres haramiavezér térdre esett a hóban. Könyörögve tette össze két kezét.
– Nem tudom, ki vagy, uram, kivel hozott össze a rossz sorsom, de kérve kérlek, hagyd meg a csizmámat! Délvidéki vagyok – hűlékeny. Belepusztulok, ha ebben az átkozott hóban mezítláb kell futkosnom! Uram, ha istent ismersz!
Robbia a kocsin, Porkoláb Péter a felhágónál, Gamba és az egyik kereskedő pisztolyt tartva a lépcsőnél – jóízűen kacagtak.
Monostory komor maradt, mint azok, akik ragaszkodnak a parancs végrehajtásához, és semmiféle intermezzóval nem hagyják kizökkenteni magukat.
– Húzd le, és ne beszélj! Egy-kettő, nincsen több időnk! Péter, szedd össze a csizmákat!
Nyomaték kedvéért most ő lőtt a levegőbe az egyik pisztolyból.
Erre Lanza menten leült az út szélére, leráncigálta a csizmát, és komor képpel nyújtotta Porkolábnak.
Robbia felemelte az ostort. A lovak hegyezni kezdték a fülüket, topogtak.
Porkoláb Péter feldobta a lábtartóhoz a nyolc pár csizmát, majd maga is a bakon termett. Ráfeküdt a tetőponyvára, hogy szemmel tartsa Lanzáékat. Ugyanezt tette a kocsi bőrponyvája alól a főhadnagy is, pisztolyát a rablóknak irányítva.
De azok nem gondoltak se támadásra, se bosszúra. Eszeveszetten rohanni kezdtek arrafelé, amerre a hátasok eltűntek. A legjobban Terra-Lanza futott, a híres nagy bajuszú rabló – álarc nélkül.
Élete legnagyobb szégyenét élte át ezen a napon.
Robbia elővette az ülésszekrényből a sárgaréz, arany bojtos, aranyzsinóros postakürtöt. A kocsi megindult.
Teljes tüdővel vidám trillákat fújt rajta, ami pedig ritka eset volt, mert a kocsis inkább beszélgetett, semmint trombitába fújt volna. De ezúttal megtette. Rákacsintott a mellette ülő Porkolábra.
– Értesz-e hozzá, megfújni a kürtöt?
Az alkáplár bólintott, és elvette a hangszert a kocsistól.
– Értek hát! Egyszerre kettőt is megfújok, pedig az nehéz ám! De így semmi!
És harci riadót vitt szerte a vidéken a havas szél.
Ugyanakkor bent a kocsiban, komor félhomályban, a kötekedő pap társa, aki többnyire azzal tűnt ki, hogy szundikált, a szemben ülő Monostoryhoz fordult.
– Megengedi, hogy hálám jeléül imádkozzak önért, ha megérkezünk?
Cezare Gamba kedvesen mosolygott.
– Ki-ki mestersége szerint. Verset írok erről a napról, és szeretném eljuttatni önnek.
A kereskedők összesúgtak, s az, aki már a keréknél is segíteni akart, elővette pénztárcáját, és így szólt:
– Uram, amit a szolgájával értünk tett, az több, mint egyszerű segítség. Megmentette a velünk levő vagyont, de talán az életünket is. Mondja meg, ha nem sértjük ezzel, mekkora összeggel lehetünk segítségére.
Monostory elhárító mozdulatot tett.
– Köszönöm, nincsen semmire szükségem. Vegyék úgy, minden azért történt, mert szeretem az életet, a velem levő holmit, és kedvemre való volt ez a kaland.
– De kicsoda ön? – mosolyodott el Gamba. – Valójában nem is tudjuk.
Monostory hátradőlt az ülésen, derűsen nézett Cezare Gambára.
– Ön költő, megérti, amit mondok. E pillanatban nem tudom, valójában ki is vagyok. Ha a sejtelmem nem csal, akkor azt hiszem, hogy egy új hadsereg tengeri erejének első parancsnoka vagyok. Ha nem csalódom...

ÖTÖDIK FEJEZET

Találkozunk egy nagykereskedővel, továbbá Turkovics Daniló kormányossal, aki fontos szerepet tölt majd be történetünk különböző eseményeinél – És végül: felbukkan a sápadt arcú ember, aki igen alkalmas arra, hogy felbolygassa mások nyugalmát.

Ha valaki manapság megáll a trieszti Canal Grande hidacskáján, és jobbra-balra tekintve megfigyeli ennek a mesterséges, tégla alakú öbölnek festői szépségét, az pontosan azt látja, amit egy évszázadnál is régebben Monostory Balázs főhadnagy látott.
Látja a kikötőmedence (mert valójában ez a Canal Grande) felső részén a kupolás, bazilikaszerűen épített, öt korinthoszi oszloppal ékesített bejáratú Szent Antal-székesegyházat, az olasz hívek számára, és látja mögötte az ugyancsak kupolás, ugyancsak oszlopos bejáratú Szent Szpiridiont, a szlovén, illetőleg a szláv istenhívők részére. És ha hozzátesszük, hogy innen alig karnyújtásnyira található (máig is) a San Giusto-székesegyház, az akkori idők osztrák lakosságának a temploma, akkor Trieszt hármas arcát is megismertük. A város kertészei, szőlészei, földművesei a szlovénekből kerültek ki; a halászok, bárkakészítők, hajósok, mindenféle vízi népek az olaszokból; a tisztviselők, városi urak, orvosok, katonatisztek, rendőrök (konstáblerek), továbbá a két hajógyár mérnökei az osztrákokból.
A kereskedők mind a háromból.
A Canal Grande jobb és bal oldalán házak sorakoznak. Akkoriban mindkét oldalt Rivának, parti sétánynak hívták. Ma Via Bellimnek és Via Rossininek nevezik. Két- és háromemeletes épületek láthatók itt. Ugyanezeket látta azon a napon Monostory Balázs főhadnagy és Porkoláb Péter alkáplár, amikor életükben először megálltak a Canal Grande partján. A különbség legfeljebb annyi a jelen és a múlt között, hogy a Canalban száz évvel ezelőtt tengeri hajók, vitorlások s az első gőzösök horgonyoztak, ma pedig – csak csónakok, árusok, horgászok, halászok és kirándulók ladikjai.
– Hát itt lennénk – nézett körül Monostory Balázs.
– Szép hely! S mekkora ménkű hajók! Természetesen ezt az utóbbit Porkoláb Péter mondta.
– Mennyi ember, hajóslegény, áruval rakott kocsi! – ámuldozott Monostory.
Valóban meglepte utasainkat Trieszt élete, zsibongása, lüktető zaja, elevensége.
Verona fáradt, csüggedt, bezárkózó volt. Velence lecsendesedett, szépségébe elmerült, megsértődött és joggal bánatos. Ezt a két várost ismerte Monostory Balázs, és így nem csoda, hogy Triesztbe érve – elcsodálkoztak.
Akkor ez a város volt az északi Adria kereskedelmi központja. Póla még nem létezett, azaz mindössze jelentéktelen halászfalucska volt. Fiume akkor nyitogatta szemét a külvilág felé.
Trieszt ragyogott, gazdagodott, ekkor élte fénykorát.
Ami Ausztriával összefüggött – ide áramlott, ide tornyosodott.
Innen vitték külországokba a magyar gabona javát, a vasárut a cseh gyárakból, az erdélyi sót, a magyar Felvidék és az ausztriai erdők fenyőszálfáit, de innen vitték ki a külföldre szánt kendert, hordót, cukrot, bort, töméntelen értéket a Habsburg császár „királyságaiból”, „hercegségeiből” és „tartományaiból”. A magyar liszt abban az időben Trieszten keresztül került el még Brazíliába is. A magyar gabona innen Franciaországba és Angliába. A levantei olaj viszont csak Trieszten keresztül jutott hazánkba, mert még III. Frigyes császár intézkedett úgy, hogy a tengeri kereskedelemre nézve a kizárólagos monopóliumot Trieszt kapja. Ezen a kapun jutott el a magyar pipákba a török dohány is.
Két hajógyárában – Muggiában és San Marcóban – nemcsak az osztrák kereskedelem és flotta számára készítették a vitorlás fahajókat, hanem a Levante (a Közel-Kelet) is itt rendelte meg a nagyobb vitorlásokat. Trieszttel akkoriban mindössze Livorno és Génua vette fel a versenyt a Földközi-tengeren és az Adrián.
Amit Monostoryék a Canal Grandéban és onnan elnézve a Trieszti-öblön San Marcóig láttak – azon joggal elcsodálkoztak.
– No, gazdám – bólongatott az egyébként szófukar Porkoláb Péter –, ilyesmit még Komáromban se láttam az uszályosok és sajkások ünnepén, amikor a dunai fővajdát fogadta a város! Pedig, gazdám, volt ott annyi sajka, kicsi, nagy, még nagyobb, feldíszítve lobogóval, virággal, vitorlával, mindenféle ékességgel, még, teremtőm, seregnyi díszes, csodaszép uszály, hogy még a fővajdának is leesett az álla! De mindaz semmi attól, amit itt bámulhatunk!
És bámulták is, gátlás nélkül.
Monostory főhadnagy szinte még arról is elfeledkezett, hogy milyen megbízatással jött Triesztbe.
Alig rakták le a fogadóban szerény holmijukat, máris útnak indultak, az út porát nem is rázva le magukról. Igaz, por nem sok akadt Páduától idáig, az újabb hóesést követő harmadnapon, Treviso felől érkezve. Latyak, áradat, megduzzadt folyó annál több. Aquileiánál, a mocsárvidéken még a postakocsi teteje is merő sár lett, a benne ülőkről nem is beszélve.
De napfény kísérte őket, és Triesztben hőség, nyárias meleg.
A Canal Grande egyik üzletháza előtt a két magyar – főhadnagy és alkáplár – ráült egy óriási kenderbálára.
– Ennél jobb enyhet nem kívánhat még a császár sem! – jegyezte meg Porkoláb, akit a bőbeszédű Robbia kocsis feltétlenül kizökkentett szófukarságából.
Monostory jóízűen nevetett.
– Most ugyan, aki ránk néz, azt mondja: no, íme, két naplopó!
Amit érzett, azt eddig soha nem tapasztalta. Megkötöttségekben élt. Az otthon erős szabályai, katonás fegyelme, a barátságtalan szomszédokkal való állandó törődés, később, szinte gyerekkortól, a „kiskatona”-élet, majd a hadiiskola és a sorszolgálat mindig csak egyvalamit igényelt: fegyelmet, szolgálatot, szabályt, gépiességet.
De most itt, a Canal Grande partján, két- és háromemeletes üzletházak között, a Szent Antal-székesegyház tövében, szikrázó napfényben, hajókat és hajósokat nézve – Monostory Balázs egyszerre csak úgy érezte, szabad, mint a hal a vízben, madár az erdőn, felhő az égen, pille a réten!
Úgy érezte, hogy se idő, se tér nincsen, ami megkötné őt. Gyerekes jókedvvel lerántotta a tubákszínű frakkos zubbonyt, egy mozdulattal letekerte a magas inggallérról a fekete selyemkendőt, csipkés ingkézelőjét feltűrte, majd mindezek után hanyatt vágta magát a kenderbálán, mint a kikötői csavargók szokták.
– Hej, Péter, egy komám, ez ám az élet! Egy életre kifújom magamat! És áldom a sorsot, hogy ide hozott! Nézd a hajókat – messziről jöttek. Nézd amazokat – messzire mennek. És nézzél meg minket – megszabadultunk a tábornagy úr ármádiájától: Pukkadjon meg Pöltzl őrnagy úr! Pukkadjon meg minden császári tiszt! Nézz a vízbe, komám, két szabad ember vigyorog feléd!
Előttük tükörfényesen csillogott a Grandé eléggé moszatos, tisztának éppen nem mondható vize.
Ezúttal Porkoláb Péter dunai sajkás is hahotázott.
– Mondanék valamit, Péter: együnk! – szólt Monostory. – Együnk úgy, mint a kikötőkben szokás.
A helyeslést megzavarta valami.
– Hű, gazdám, mi – lenne az – harcsa? Ménkű nagy! Ha lenne harpunám, szigonyom, bizony mondom, levadásznám!
Közel a fenékhez, mohos növények között előbb kisebb halraj úszott tova, majd feltűnt a „harcsa”. Lomhán, lassan tapogatódzva erre-arra, mint aki kedvére nézelődik, úszott a valóban nagy állat. De hát a harcsa feje széles, ezé keskenye-dő volt, a harcsa színe sötétzöld, ez inkább vörösesen tarkázott.
– Alighanem tévedsz, barátom – szólt a főhadnagy, és jóízűen beleharapott egy kenyérdarabba. – Másféle szörny ez, én mondom.
Olaszul mondta, hiszen az utóbbi napokban másként nem beszéltek, legfeljebb akkor, ha egyedül maradtak.
– Talán nem is harcsa... – hökkent a valóra Porkoláb.
– Pescecane! – szólalt meg mellettük egy dallamos hang. Cápa!
Valóban az volt: ha nem is emberevő cápa, de hol kutya-, hol macskacápának nevezett barátságosabb fajzata a gyűlölt nemnek. A vörösesen és barnán pettyes, tarkázott kutyacápa mindennapi lakója a kikötőmedencéknek és öblöknek; cápához illő falánksággal ragad meg mindent, amit ehetőnek vél, a hajókról ledobott zöldségtől kezdve a hajómester bukszájáig.
Pescecane!
A közel másfél méter átmérőjű bála túlsó oldalára támaszkodva egy fiatal legény állt. Olajbarna arca arról regélt, hogy a legény többet tartózkodik a szabadban, mint fedél alatt, de arról is, hogy a Levante fia, vagyis mindenféle vér kavaroghat benne, még észak-afrikai is. Vörös gyapjúingét kiszívta a nap, s legalább annyi folt éktelenkedett az ingen, mint a valamikor kék színű nadrágon. Meztelen lábát bocskor védte az elhullajtott vasdaraboktól, szögektől, lepattant hordóabroncsoktól, üvegcserepektől, mindattól a törmeléktömegtől, ami a rakodóhajók mellett a mólókon megtalálható.
A legény élénk tekintete értelmet, fehéren csillogó fogsora egészséget, kiadós karizmai erőt bizonyítottak.
Legyintett, és nagyot köpött a vízbe, pontosan az elúszó cápa feje fölé.
– Nem veszélyes, csak pescecane! Igaz, gyerekkoromban akkorát harapott egy ilyen kutya a fenekemen, hogy máig is meglátszik!
Nevetett, hirtelen közel hajolt, bizalmaskodva, titokzatosan suttogta:
– Tudok ám egy rejtekhelyet! Kell-e?
– Rejtekhely? – nézett nagyot Monostory.
– Az hát, ahol elbújhatnak! De ha akarják, elviszem magukat arra a török hajóra, ni! Ismerem a kormányost, az majd segít. A törökök ilyenben nagy mesterek.
Egy szuszra, gyorsan, fojtottan mondta mindezt. Merő jó szándékkal.
– Három nap múlva indul a hajó – tette hozzá –; addig kibírják a horgonykamrában.
Monostory is, Porkoláb is kedvtelve nézte a legényt. És mind a ketten akkorát kacagtak, mint az előbb, amikor a vízben megcsodálták képmásukat.
– Te fiú – veregette meg a legény vállát Monostory –; nem vagyunk mi sem tolvajok, sem rablók, hogy elbújjunk a törvény elől, vagy megszökjünk a hazából!
A legény elcsöndesedett. Meghökkent. Túl közlékeny volt talán? Látszott rajta, hogy máris menne tovább.
– Nem katonaszökevények? – dadogta.
Monostory kiteregette a magukkal hozott ennivalót. Szalonnát, kenyeret, amit még Veronából hozott, Mirandolina néni, a háziasszony búcsújaként s jóvoltából.
– Találgatás helyett tarts velünk. Szívesen látunk, egyél. 
A legény lassan újból elmosolyodott.
– Látom, rendes emberek – motyogta. – Szívesen fogadom. Én mindig éhes vagyok!
Odatelepedett a bálára.
Előkerült egy bicska, és amikor megkapta a kenyeret, a jó darab szalonnát, igen megelégedetten szólt:
– Ez már igen, rendes falás! Már arra gondoltam éppenséggel, hogy ennem kellene, amikor a gondolat valóra vált.
– Miért hitted, hogy katonaszökevények vagyunk? – mosolygott Monostory.
A legény nagyot falt, nagyot nyelt, utána válaszolt:
– Így a katonák haját nyírják, mint a magukét. Már megkövetem, ha sértek – a tetvesekét.
– Nem sértettél – legyintett Monostory. – Azért jöttünk, hogy megkeressünk egy gazdag uraságot. Mert a hajótulajdonosok, igaz-e, gazdagok.
– Igaz – bólintott a legény. – Én nem vagyok az, még teknőm sincsen. Kit keresnek?.
– Hallottad már ezt a nevet: Gopcsevics Szpiridion uraság? 
Meglepetésként füttyentés volt a válasz első jele.
A Grande bal oldalán sorakozó egyik épületre mutatott.
– Amott van, ni, az az ő háza! – majd rábökött egy nagyobb, áruszállító kétárbocosra, amelyik a bazen bejáratánál horgonyzott. – Az a hajó is az övé, a Szultán. De van ám még több háza is meg hajója. Olyan gazdag, hogy talán nem is tudja, mennyi a pénze. De jó is lehet az ilyesmi! – Némi büszkeséggel a bicskával magára mutatott. – Én is nála dolgozom. Hajóács vagyok, de nincsen mindig munkám. Most nincsen. Egyébként Fiffi la Sabbának hívnak.
Úgy tekintett hol az egyikre, hol a másikra, mint aki várja a hatást.
– Akkor te észak-afrikai vagy, Sabba – nézett kedvtelve a legényre a főhadnagy.
– Különös név – tette hozzá Porkoláb Péter, aki eddig igen elmélyülten falatozott.
A legény szívből nevetett.
– Az hát, mindenki elbámul, araikor először hallja! Azt hiszik, hogy trieszti vagyok, pedig hát nem így van: az apámat a franciák császára cipelte el Egyiptomból, Nápolynál utat kellett építeni. Apám megszökött, és eljutott ide. Így vagyok én mégis valamelyest trieszti!
Lenyelte az utolsó falatot. A Gopcsevics-üzletházra mutatott.
– Ha őt keresik, nem lesz könnyű dolguk. Hol a tengeren jár, hol utazik, még Bécsbe is elmegy.
De a beszélgetés hirtelen abbamaradt. Hatalmas termetű ember bukkant fel a bálák között. Piros fezt viselt, elnyűtt buggyos nadrágot, szakadozott inget, ám dús arannyal átszőtt, aranygombokkal díszített fekete bársony mellény t.
– Fiffi, jöszte segíteni Manzur hajójára! Cserélünk orrsudár, de azonnal!
– A kormányos – mutatta be Sabba a hatalmas törököt. – A barátom. – Intett a két magyarnak. – Talán még találkozunk. Köszönöm a szívességüket. Sok szerencsét!
– Sok szerencsét, barátom, neked is! Néhány lépés után visszafordult.
– Ne felejtsék el, a nevem: Fiffi la Sabba. Ez pedig Manzur, a barátom. Hátha kellünk.
Elmentek.
– Rendes gyerek – mondta a főhadnagy.
Porkoláb Péter elismerően megsodorta hatalmas bajuszát.
– Az. Jó sajkás válna belőle! 
Monostory felkacagott.
– Te, Péter, akként nézed az embereket, hogy jó vagy rossz sajkások!
– Mert ott azután megmutatkozik, ki a férfi a talpán! 
Monostory lassan felszedte a ruhát, elrakta a holmit, amit a magukkal cipelt bőrtasakból étkezésre előszedtek. Nagyot sóhajtott.
– Hát akkor tegyük meg az első lépést – és a Gopcsevics-ház felé bökött. – Vajon mit tartogat a sors, ha oda betérünk?
Porkoláb Péter ezúttal is engedett szófukarságából.
– Mi a szöszt tartogatna, mint egy jóféle hajót, amin kivitorlázunk a tengerre!
Ezzel, mint aki rendületlenül hisz küldetése eredményében, megsodorta hatalmas bajuszát, kirántotta főhadnagya kezéből a bőrtarisznyát, és megindult a Gopcsevics-ház felé.
Monostory mosolyogva követte.
Az életnek az a lüktetése, mozgása, ami eléjük tárult, joggal meglepte a két magyart, de elsősorban a főhadnagyot.
Velence az osztrák megszállás idején valójában halott város volt. Ünnepnek számított, ha a Lido csücske mellett bekanyarodva a San Marco vagy a San Giorgio mellé odaállt egy-egy tengeri hajó. Jobbára ezek is inkább hadianyagot, lőszert, felszerélést, de főleg élelmet hoztak a hadsereg számára. Velence számtalan csatornájában, ami manapság is útnak számít, még a helyi csónakok is alig-alig közlekedtek, annál inkább a megszálló sereg rendfenntartó erőinek hadicsónakjai, megrakva fegyveresekkel. A „riók” és a „canalék” vízben álló házainak ablakaiból és fatáblái mögül elkeseredett, gyűlölködő tekintetek kísérték ezt az éjjel-nappal tartó, szüntelen fegyveres csörtetést.
Trieszt azonban, az akkor valóban fénykorát élő adriai vá-ros, az osztrák uralom hatalmas kikötője volt.
Többen a gazdag polgárok közül hajókat vásároltak, akadtak, akik összefogva hajózási vállalatot alapítottak, de a legnagyobb maga az Osztrák Lloyd volt, az akkor már néhány éve működő, államilag támogatott, hatalmassá növekvő hajózási vállalat.
A Grande külső részén, a mélyebb vízben, a Porto Vecchio (régi kikötő) mólóinál, a Carlo, a Sanita, a Giuseppino előtt gőzhajók is horgonyt vetettek. Ezek a gőzhajók – alig egykét évtizeddel Fulton Clermont-jának első útja után – már az Adrián is felbukkantak. Könnyű elképzelni, hogy a tengerek első gőzhajói a vitorlásokból alakultak át. Egy háromár-bocos vagy nagyobb kétárbocos bark, brigantin, esetleg brigg középső részébe beépítették a gépházat, föléje egy kémény került, a jobb és a bal oldalára egy-egy hatalmas lapátos kerék. Így festett az első gőzhajó, ami tehát nem volt más, mint gőzgéppel hajtott vitorlás. Sőt a parancs is úgy szólt, hogy jó szél esetén a gépnek pihenni kell, s a hajó csak haladjon tovább a szelek szárnyán!
Ezek a hajók indították el a tengerészet új korszakának hatalmas fejezetét
Monostory szíve megdobbant, amikor a Grande bejárója előtt, a Szultán vitorlás mögött felfedezte az életében először látott gőzhajót, az Osztrák Lloyd Almissáját, velencei ismerősét.
Az Almissa éppen eregette koromfekete füstjét, ami azt jelentette, hogy begyújtották a kazánt, s a hajó indulni készül. A szélcsend ellenére is a maga „lábán” megy ki a kikötőből, se vontatni nem kell, sem előrevitt horgonydobálással kivonszolni.
– Pipázik – bökött a hajóra Porkoláb –, mint a tekintetes úr a faluban. Vakapád!
Persze ez a kifakadás nem az Almissának és nem a mögötte ugyancsak füstölgő Ibériának szólt, hanem a púposra rakott targoncájú embereknek, akik a járókelőkkel nem törődve belekarikáztak hőseinkbe.
Az egyik ember visszafordult, mondott valamit olaszul.
– Ezt se teszed a zsebedbe, Péter! – kacagta emberét Monostory. – Itt nem az ember a fontos, hanem az áru!
– Nyeljék le cápástul együtt! – morgolódott derűsen Porkoláb. – Leszünk mi is hajótulajdonosok, akkor majd az ilyen suhancok hasra esnek előttünk!
A Gopcsevics-ház előtt álltak.
Az ilyen üzletház más volt, mint manapság egy nagy vállalat irodaépülete.
Várépülethez illő, hatalmas, boltíves kapuja alatt szekerek, tárkocsik, targoncák fordultak be az udvarra, vagy kanyarodtak ki onnan. Az udvaron végig raktárak sorakoztak, de raktár volt az épület pincéje és az emeletek nagyobb része is. A földszinten, a kaputól jobbra találhatta meg bárki az irodát, de előbb a kapusba ütközött, aki az idegent úgy fogadta, mintha az illető rabolni jött volna.
Az irodarészt lécrácsos folyosó osztotta ketté. A lécrácsok mögött, akárcsak a magyar kocsmák lécrácsos kármentői mögött az üvegek, füttyös flaskák, ugyanúgy sorakoztak a magas lábú, könyökig érő munkalappal készült íróasztalok, amelyeknél dolgozni lehetett, de ülni nem. Könyökvédős, lúdtollat percegtető, többnyire okulárés férfiak hajoltak a hatalmas könyvek, kimutatások, táblázatok, irományok fölé. A középen járt fel és alá, hátratett kezekkel, mint a fedélzeten a hajómester, a hivatalvezető. Legalább húsz-huszonöt ilyen könyöklős íróasztal sorakozott egymás mögött.
Ilyen volt a helyzet a lécrácsok mögött. A lécrácsok előtt még mozgalmasabb. A folyosószerű helyiségben nyüzsögtek az emberek. Bronzarcú, csizmás, mellényes, bőrzekés vagy rövidre szabott, derékban szűkített kabátkás, ezüstgombos kapitányok, durva posztóruhát viselő tengerészek, kürtőkalapos és sötétbe öltözött kereskedők, áruszállító kocsisok és áruátvevő ügynökök, irodai alkalmazottak, üzletházak megbízottai, kikötői tisztviselők, raktárosok – száznál is több ember beszélt, veszekedett, követelt, igazát bizonygatta, iratot keresett vagy cserélt, hajó érkezését vagy a rakodás befejezését és egyben a hajó távozását jelentette.
– A Szultán indulásra felkészült! – üvöltötte messzire harsogóan egy öreg, nagyhangú kapitány, aki még a „régiek” közé tartozott, arany fülönfüggőt viselt, mint a kongói négerek, és valóban onnan hozta az ékszereket. – Kérem a papírt! Nem várhatok, szélcsönd van, vontatni kell!
– Hé, Ladesta úr, mi lesz már a raktárengedéllyel?! – hallatszott egy hasonlólag erélyes hang. – Hét kocsit hoztam, a lovakat etetni kellene! Ne várassanak tovább, a szentségit!
– Megyek Gopcsevics úrhoz, és feljelentem magát! Időrabló!
– Tíz bála gyapot kell, de azonnal! Nem vár az ügyfelem!
– Csönd legyen, uraim, csönd legyen! – fordult a kívül állókhoz a középen felügyelő hivatalvezető. – Meg kell védeni embereimet, mindenki átlagon felül dolgozik! Csodát ne kívánjon senki!
– Majd ha a maga pénze úszik a vállalkozáson, máshogyan beszél!
Ebbe a nyüzsgő, veszekedő, kiabáló, handabandázó, kézzellábbal gesztikuláló, ordító, káromkodó társaságba csöppent bele Monostory Balázs főhadnagy és Porkoláb Péter alkáplár, amikor – mit sem sejtve – benyitottak a Gopcsevics-üzletháa irodájába.
– Gopcsevics úr? – nézett némileg csodálkozva a kapus, amikor Monostory megmondta, hová készülnek. – Vele akarnak beszélni? Személyesen? Vele?
– Természetesen, kedves barátom, természetesen. Mi van ezen csodálkozni való? Hiszen még a török szultánnal is lehet beszélni!
– A török szultánnal igen. De Gopcsevics úrral! – elnéző mosollyal intett. – Menjenek csak befelé. Keressék Tschiraga urat, az majd eligazítja magukat – biccentett. – Arra ni, ott az ajtó!
Így kerültek a Gopcsevics-üzletház irodájába.
Hol lehet itt Tschiraga úr?
Katonaember számára szokatlan valami az ilyen „civil” kavargás, rendszertelenség, zűrzavar. Valljuk be, hogy így van. Monostory Balázs, ha nem tartozott is éppenséggel az osztrák császár hű és ragaszkodó katonáihoz, azért mégis katonás jellem volt, hiszen egyébként nem is vált volna belőle jó tengerész. Bár a katonai és a tengerészhivatás mérhetetlenül mesz-sze van egymástól, egyben mégis végtelen közel: fegyelemben. Se hadsereget, se hajót fegyelem nélkül nem lehet vezetni. Akiben nincsen fegyelemérzés, abból jó tengerész az életben soha nem lesz!
Monostory főhadnagy életének eddigi szakaszában megszokta, ha katonai szolgálatának parancsai folytán valahová belépett, ott már az első pillanatban tudta, hová kell fordulni, hogy ügyét a lehető leggyorsabban elintézzék.
Monostory, mint azt tapasztaltuk is, a gyors cselekvések és tettek embere volt. Tanúsítja ezt maga Terra-Lanza rablóvezér és a bandája. De belépve az üzletház irodájába, a tettek embere megtorpant. Ugyanígy járt Porkoláb Péter is, aki pedig ugyancsak nem tartozott a félszegek, riadtak közé.
– Az anyád! – sziszegte magyarul az alkáplár. – Itt még vér is folyhat!
Monostory ide fordult, amoda fordult.
– Hol van Tschiraga úr?... Hol találom Tschiraga urat?... Melyik itten Tschiraga úr? ...
Valljuk be, senki sem válaszol. Talán nem hallották, vagy ha hallották, úgy gondolták: aki nem tudja az ide belépők közül, kicsoda Tschiraga úr, az nem is érdemli meg, hogy tudja!
Egyszerűen senki nem válaszolt Monostory kérdésére.
Vagy ránéztek és mosolyogtak, vagy ránéztek, és csodálkozva megvonták vállukat, majd elfordultak, egyszerűen és jól láthatóan elfordultak, mint akik azt mondják: mit zavar minket egy ilyen jöttment, aki még Tschiraga urat sem ismeri!
– De uram...
– Hagyjon békét! Van nekünk itt más dolgunk is!
Ez az utóbbi megjegyzés egy könyökvédős hivatalnoktól származott, aki kilépett a rácsok védelméből, és megindult a folyosón.
– Tschiraga úr után érdek ...
– Hagyjon békét, mondtam már!
Porkoláb Péter már nyúlt a hivatalnok után, hogy elkapja a gallérjánál, visszapenderíti, és akkora pofont ken le neki a gazdáját ért sérelem miatt, hogy visszaesik a kármentőn keresztül az íróasztalához – amikor mégis történt valami.
Porkoláb Péter karját Monostory fogta meg, Monostory karját egy újabb ismeretlen.
– Tschiraga urat az úr nem találja meg. Tschiraga úr elment!
Megtermett, tagbaszakadt férfi volt az illető, a tengerészeknek abból a fajtájából, akik tempósan billegve járnak, előbb mindent alaposan megnéznek, szemrevételeznek, azután döntenek csak. Magas, szikár férfi volt az illető, napszítta arccal, az áll alatt szakállpamaccsal. Magas csizmája, ami jóval térden felül ért, bőrzekéje, pomponos frígiai sapkája, háziszőttesből készült, apró mintákkal díszített inge már messziről elárulta, hogy az Adriának arra a részére való, ahol két pompás tengerésznép, az uszkok és a dalmata szerzett megbecsülést. Fojtott beszéde dallamosán hatott, amikor, látva Monostory meglepődését, folytatta:
– Így van ez, uram, az ilyesmi könnyen előfordul. Ha valaki elmegy – akkor nincsen jelen. Ebbe illik belenyugodni. Legfeljebb várnak rá, mint ahogyan én is azt teszem.
Ezzel elővette mérhetetlenül nagy zsebeinek valamelyikéből csinos kis cseréppipáját, hozzá a dohányzacskót, s megtömte a pipát.
– Amott az örökégő, rágyújthatnak. Itt az a szokás, hogy pipázni is lehet, uram. – Derűsen nézett a két magyarra. –Turkovics vagyok, engedelmükkel, Turkovics Daniló a zenggi Turkovicsokból. Gopcsevics úr egyik tengerésze, a Dinara kormányosa. Ismerik a Dinárát?
Monostoryék bevallották, hogy sajnos, nem ismerik.
– Rendes hajó. Talán a legjobb hajója az öregnek. Még a Szultánnál is különb. Én már csak a rendes hajókat szeretem és a rendes gazdákat. Az öreg rendes gazda. Vannak bogarai, de kinek nincsenek? Nekem is adódik egynéhány! Kérdezzék meg a Dinara matrózait, mit művel Turkovics kormányoshajómester – mert ez az én teljes címem –, mit művel, ha szemetet talál a fedélzeten... – Csendesen kuncogott, élénk, ravaszkás szeméből értelem, derű, kedély csillogott. – Nincsen az égben az a szent, akinek a nevét ne emlegetném akkor!
– Könnyű emlegetni őket, még csak nem is rúgnak – sodorta meg bajuszát Porkoláb Péter, barátságos kötekedéssel.
– Hát éppen ez az, amikor a szenteket emlegetem, akkor rúgok is – tette hozzá mosolyogva a kormányos. – Ebben az esetben mégiscsak rúgnak a szentek!
Monostory kedvtelve nézte a legújabb ismerőst, és megállapította: rendes hely ez a Trieszt, alig néhány órája tartózkodnak benne, s máris elmondhatják, hogy több kedvükre való emberrel találkoztak. Ilyen a fogadós, az ottani szolgalegény, előbbi ismeretségük azzal a bizonyos észak-afrikai legénnyel s most ez a jó kinézésű, derűs férfi, aki külseje után nyugodtan elmehetne tengeri kalóznak is.
– Zengg, Zengg! – gondolkodott Monostory, aki ekkor már egy padon ült Porkolábbal és a kormányossal együtt. – Hová tegyem ezt a nevet? Hallottam már! .
– Remélem is, hogy hallotta, uram – biccentett a kormányos. – Akik ott élnek, azok uszkok származékok. Talán hallotta már, hogy az uszkokok rablók voltak, híres tengeri haramiák az Adrián. Közülük származom, uram.
Megnyerő udvariassággal mondta, de a hangjából olyasmi is kicsendült, hogy nem kell aggódni, ő már nem rabol.
– Mi nem szoktunk megijedni a rablóktól – dünnyögte az iroda zsivajába Porkoláb. – Elmondhatjuk, hogy kijövünk egymással.
A kormányos felnevetett.
– Akkor önök az én embereim! Nagyapámat a királynő, Mária Terézia akasztatta fel, amikor az asszonyság megsértődött azon, hogy a Zenggen átkocsizó Rabatta gróf tábornokot jó nagyatyámék kocsistul a tengerbe dobták. Pedig mindez fogadásból történt, mert voltak, akik azt állították, hogy ilyesmit az öreg Turkovics és a barátai nem mernek megcsinálni. A királynők nem értik a tréfát, uram, s ez beigazolódott boldogult nagyapám esetében!
Ki tudja, mi mindent tudnak meg Monostoryék Zengg uszkok városka életéből és a Turkovics családról, ha a kedélyes beszélgetést nem zavarja meg egy újabb személyiség megjelenése.
Ez az újabb személyiség valósággal bebukott az ajtón, ám hirtelen csend támadt, több kürtőkalap és kalap lekerült a fejekről, s a sokaság kettévált.
Utat nyitottak neki.
Pedig aki ezt a hirtelen támadt csendet okozta, külsőre szerfelett egyszerű hatást keltett. Alacsony, vékony figura volt, madárarccal, göthös kinézessél. A Triesztben uralkodó meleg ellenére is vastag gyapjúsálat viselt és sűrű szövésű posztóspencert, galléros kabátot.
Köhögve, köhécselve, szipákolva vágtatott végig a folyosószerű helyiségen, se jobbra, se balra nem nézve, semmiféle köszönést nem fogadva.
– Álljon csak meg, Tschiraga úr, egy percre!
A kis ember meghökkent, megállt. Részben megdermedt, részben kíváncsi arcok figyelték a jelenetet.
Az uszkok kormányos egyszerűen elállta az emberke útját.
– De kérem, kormányos, de kérem! Miféle munka ez?! Várjon sorára, hogy merészel!...
Mint valami apró kutyácska vakogása, úgy hatott az emberke hangja.
Hirtelen megvillant a harag fénye a kormányos szemében. Uszkok volt, tengeri rablók ivadéka, nem ismert félelmet, de megalázást sem. Élesen csengtek szavai:
– Ha én azt mondom, Tschiraga úr, hogy Gopcsevics Szpiridionnak inkább van szüksége Turkovics Danilóra, mint Turkovics Danilónak Gopcsevics Szpiridionra, akkor én igazat mondtam. Ezt pedig ne felejtse el, Tschiraga úr!
Ha most az hinnénk, hogy a kis ember dührohamot kapott, méltóságában sértve lett, vagy valami hasonlót várunk, akkor tévedünk. Ez a jelenet is beigazolta azt a régi elvet, hogy az idejében gyakorolt határozottság, a fellépés biztonsága eredményt arat.
Tschiraga köhécselt, szipogott, törölgette az orrát, de megállt, s így szólt:
– Nono, kormányos, lassan a testtel! Mit óhajt? 
Turkovics Daniló a két idegenre mutatott.
– Én ráérek. Van időm. Reggel érkeztünk, a két nappal ezelőtti idő megtáncoltatott minket. De a Dinara bírta, s mi is. Hanem – ez az uraság akar önnel beszélni. Már régen várja.
A kis ember egyszerre felvakkantott:
– Mit?! Nem is maga akar velem beszélni, kormányos? Nem, és mégis...
Monostory előbbre lépett. Elérkezettnek látta az időt, hogy közbeszóljon.
– Igenis, uram, én óhajtanék önnel beszélni. – Egészen közel hajolt az emberkéhez, hogy lehetőleg ne hallja meg senki a körülöttük bámészkodók közül. – Uram, a magyar felelős minisztérium küldötte vagyok. Veronából. Mészáros ezredes úr parancsára jöttem.
Ha éri az embert néha váratlan meglepetés, az hosszú időre emlékezetes marad. Hát ilyen emlékezetes valami lett a bámészkodók és külön Turkovics Daniló kormányos részére az, ahogyan a köztiszteletben álló és nagy tekintélyű Tschiraga úr, a Gopcsevics-üzletház minden fontos ügyének intézője, Trieszt város kereskedelmi életének tekintélye, a világkereskedelem tudósa ebben a pillanatban viselkedett.
Turkovics kormányosnak, a tisztviselőknek, a kapitányoknak, üzletszerzőknek és mind a jelenlevőknek szinte a lélegzete is elállt: Tschiraga úr meghajolt!
Mélyen meghajolt, akár az ifjú Miksa főherceg előtt a sorhajótisztek, akik rettentő nagy urak a flottában, de talán mégsem akkorák, mint Tschiraga úr volt a Gopcsevics-üzletházban.
Lekapta kürtőkalapját, meglengette, akár a spanyol lovagok, és intett a folyosó végén látható ajtóra.
– Uram, szolgálatára, rendelkezésére állok! – és rákiáltott arra a tisztviselőre, akit éppen Porkoláb akart képen törölni: – Hé, Ortali, nyissa ki az urak előtt az ajtót! Siessen, maga lomha tetű!
Valljuk be: Turkovics Daniló kormányos-hajómester pipája kialudt.
Elfelejtette szívni. Egyszerűen elfelejtette, hogy pipa van a kezében.
Mindenki őt rohanta meg – tisztviselők, kapitányok, ügyfelek –, hogy ugyan kik lehettek azok, akik előtt a nagy hatalmú Tschiraga valósággal hasra esett.
– Kik? Hát fejesek! Idegen országból. Mindjárt láttam, hogy nagy urakkal van dolgom, nem úgy, mint kegyelmetek közül többen! – Ezzel derűsen nézett a többiekre. – Egy uszkok mindig tudja, kikkel áll szemben. No de hát – kevés uszkok él ám a földön!
– Amikor jöttek, Gopcsevics urat keresték – mondta fontoskodva egy kövér kereskedő. – Képzeljék el, Gopcsevicset! Hallottam, amikor a kapus Tschiraga úrhoz küldte őket.
Ugyanakkor pedig, egy fallal és egy sötét tölgyfa ajtóval odébb, az ügyintéző szobájában az történt, hogy az Ortali nevű tisztviselő széthúzta az ablak nehéz bársonyfüggönyeit, utána leporolta azokat a bőrszékeket, amikre néhány pillanattal később a vendégek leültek.
– Uraim, szolgálatukra – hajlongott újból Tschiraga, és egy másik ajtó felé intett. – Értesítem Gopcsevics urat, hogy itt vannak, hogy kegyeskedtek megérkezni, hogy jó egészségben vannak, és hogy – nyilvánvalólag – óhajtanának vele értekezni. Ha nem csalódom ...
– Igen, uram, ha lehetséges lenne – biccentett Monostory főhadnagy.
– Természetesen, uram, természetesen. Néhány perc az egész. Kérem, tegyék magukat kényelembe. Érezzék jól magukat szerény szobámban. Majd Ortali rendelkezésükre áll, ha bármi óhajuk van.
Ortali, aki azóta jó néhányszor megbánta, hogy udvariatlan volt, és magában fogadalmat tett, hogy soha többé hasonló eset nem fordul elő, alázatosan Monostoryékhoz fordult.
– Miben állhatok rendelkezésükre?
Monostory nem törődött Ortalival, el is felejtette, hogy alig egy kis idővel ezelőtt ő volt az, aki ráripakodott, hogy hagyja békén; nem így Porkoláb.
Monostory a kikötő látványában gyönyörködött. Néhány lépcső vezetett a szobába felfelé, és az a kis emelkedés elég. volt arra, hogy az ablakból végigtekintsen a Porto Vecchio hatalmas öblén. Itt valóban olyan hajók horgonyoztak, mint a gyerekkor rajongott olvasmányának, Byron tengernagy útinaplójának hajói, a Tamar és a Delphin.
És mennyi árboc, keresztrúd, ponyvával borított vitorlarúd, merevítő- és húzókötélzet, messzire kinyúló, pompás orrsudár!
A Canal Grande zsúfoltságából a trieszti kikötőnek csak elenyésző részét látta, innen az ablakból az egész Ponto Vecchiót áttekinthette.
– Csodálatos, csodálatos! – suttogta a nagy kikötőnek ezen a megkapó látványán, amire álmatlan éjszakáin annyira vágyott, de ilyesmiben eddig nem részesült. – A teremtésit!
A szíve hevesebben dobogott, mint akkor, amikor néhány ügyes fogással elintézték a postakocsi támadóit.
A Szultán mögött komor fekete füstcsík borult hosszú szalagként a kikötő vizére. Az Almissa lapátkerekezett a Molo San Carlo mellett, hatalmas hajótestet vonszolva maga után. A hajótest egyelőre óriási uszálynak tűnhetett bárki avatatlan előtt. Pedig nem az volt. Évek óta építették a velencei arzenálban, majd áthozták ide Triesztbe, kikötötték az egyik móló mellé, és most érkezett el a pillanat, hogy az új rokon, a gőzhajó segítségével levontassák Muggiába, a hadikikötőbe, hogy ott felszereljék, és megadják végleges formáját. Mert az óriási uszálynak tűnő szörnyeteg nem volt más, mint a későbbi Novara, a világjáró osztrák hadifregatt, a tengerészet lovagkorának egyik leghíresebb hadiegysége.
– Szivart! A legjobból!
Amíg Monostory főhadnagy élvezte a kikötő látványát, addig Porkoláb Péter kihasználta az alkalmat, és igyekezett bosszút állni az udvariatlan Ortalin.
– Vizet! Frisset, de ha van erős borocska, akkor abból!
És Ortali mindent előteremtett. Az ügyintéző sötétre pácolt tölgyfa szekrényeiből előkerültek a legfinomabb szivarok és a legjobb italok, de még sütemények is, a külországból érkezett nagykereskedők részére tartogatott finom falatok. Porkoláb Péter elterpeszkedett az egyik hatalmas karosszékben, lábait szétvetette, hatalmas füstfellegeket eregetett a kábító illatú szivarból, gyorsan lehajtott néhány pohár bort, de előbb szakszerűen megbámulta fényüket, színüket, pillanatok alatt lenyelt és eltüntetett tenyérnyi süteményeket, átlátszó, cukorral hintett szultánkenyereket, mézzel és citromszirup-pal, ánizzsal és kókusszal ízesített bogyócskákat, amilyeneket a konstantinápolyi cukrászok készítenek.
– Parancsol még valamit, uram? – kérdezte Ortali minden alkalommal, ha valamit Porkoláb utasítására letett az asztalra.
– Tiszta poharat! – rendelkezett az alkáplár, amikor már semmi sem jutott az eszébe. – Szeretem, ha minél több pohárból ihatok egyszerre!
Végre, Ortali nagy megkönnyebbülésére, nyílt a hátsó ajtó; és megjelent Tschiraga úr.
– Méltóztassanak utánam fáradni!
A tartományi kormányzó lakája nem állhatott szolgálatikészebben a palota dísztermének bejárójánál ünnepi fogadáson, mint ahogy a Gopcsevics-üzletház ügyintézője megállt az ajtóban.
Ortali elképedve meredt a termetre kicsi, de annál hatalmasabb gazdájára. Még arról is elfeledkezett, hogy lopjon a szivarokból, s lenyeljen néhány süteményt, amikor magára maradt abban a helyiségben, ahová belépni Tschiraga hívása nélkül senkinek nem volt szabad.
Méltóztassanak?... Ilyesmit Tschiraga legfeljebb Gopcsevicsnek vagy olyan hasonlóan kitűnő uraságnak mondott, mint maga Gopcsevics!
– Igen gazdag olasz gróf vagy bécsi úr – jelentette ki Ortali írnok, amikor kiment az ügyintéző irodaszobájából, és a künn álldogáló kíváncsiak, akik a kormányossal nem boldogultak, kérdéseikkel megrohanták. – Mi más lehet, ha így fogadják? Képzeljék, Gopcsevies úr máris kérette őket!
... Ugyanakkor hőseink – kilépve az irodából – egy árkádos, hosszú folyosón találták magukat.
A folyosó a raktárudvart kísérte végig, akár egy várbástya az erődítmény belső részét. Katonák helyett munkások serege dolgozott az udvaron, bőrköpenyes bognárok, olajos kezű és arcú kovácsok, hordópántok készítői, ládákat szabó asztalosok, rakodóemberek. Egy kék köpenyes idős ember, méltóságteljes tekintettél, ládától ládáig és hordótól hordóig járt, hatalmas ecsettel, kátrányosbödönnel. Amikor továbblépett, jókora betűk hirdették a ládákon, hordókon a mindenható nevet: Gopcsevics, Trieszt...
– Ha megengedik, elöl megyek. Kérem, kövessenek!
A folyosón koppantak a léptek. Majd lépcsők következtek. Előbb egy, majd még egy emelet. A második emeleten megszűnt a folyosók kopársága. A falakról vadásztrófeák tekintettek az érkezőkre.
– Gopcsevics úr magánlakosztályába kérette az urakat – közölte az ügyintéző, méghozzá úgy, mint amikor valaminek jelentőséget akarunk adni.
Oroszlánfejek, antilop- és gazellaszarvak, majombőrök, néger hadipajzsok, lándzsák, nyilak, íjak, dobórudak hirdették, hogy a ház ura jó néhányszor járt már Afrikában.
A folyosó végéri – akárha láthatatlan kéz nyúlt volna hozzá – megnyílt egy ajtó.
– Erre tessék!
– Sir, a legteljesebb szolgálatára!
Szerencsére se Tsehigara, se az, aki így üdvözölte az érkezőket, nem vette észre, hogy Monostory eléggé, Porkoláb pedig a legteljesebben meglepődött. Nem annyira a trófeákon s az afrikai hadieszközökön, mint inkább az ajtót nyitó férfiún.
Az apró Tschigara valósággal eltörpült az új jelenség előtt.
Közel két méter magas férfi állt előttük. Pofaszakállt viselt, semmi bajuszt, tarka kockás skót nadrágot, ugyanilyen mellényt, hófehér inget.
– Sir, a legteljesebb szolgálatára!
Angol inasa volt tehát Gopcsevicsnek. Előttük haladt mint diszkíséret.
A lakás belső folyosóját pálmák, délszaki növények díszítették. Valahogyan ugyanolyan fülledt, páradús, fojtott levegő uralkodott az üvegháznak beillő folyosón, mint az afrikai őserdőben.
– A gazdám rajong Afrikáért – közölte ünnepélyesen Tschiraga. – Minden szabad idejét ott tölti.
Ajtó ajtó után következett, szoba szobát követett. Minek egy embernek vagy egy családnak ekkora lakás? – töprengett magában Porkoláb Péter.
Sok töprengésre idő mégsem jutott, mert kinyílt egy ajtó, és máris előttük állt a ház gazdája.
Gopcsevics Szpiridion.
Nagykereskedő, hajógazda, hajósvállalkozó, egyike a tengervidék leggazdagabb embereinek.
Szláv, görög, olasz vér kavargott benne. Nem sokkal lehetett túl a hatvanon, amit inkább csak hajának fehéressége, hízásra hajlamos pocakossága árult el. Ma így mondanánk: kisportolt ember benyomását keltette.
Nem volt magas, de alacsony sem. Középmagasnak számított.
Ő is, akárcsak inasa, angolos szabású, világos, kockás posztóruhát hordott, ami akkortájt feltűnőnek számított. Széchenyi István öltözött így, amikor megjött Angliából. Hogy a hatás még angolosabb legyen, az íróasztal mellől egy hatalmas; fehérrel, barnával, feketével tarkázótt, hegyes orrú skót juhászkutya tápászkodott fel.
– Colly – szólt a kutyára Gopcsevics –, barátok jönnek. – A kutya ugyanis barátságtalanul morogni kezdett, de gazdája intésére visszaballagott az íróasztalhoz, kényelmesen letelepedett, és mint akinek más dolga nincsen, szemét nem vette le Gopcsevicsről.
– Jámbor kutya, de akit nem ismer, azzal barátságtalan. Akivel barátságot kötött, ahhoz ragaszkodik, így van, Tschiraga?
– Így, uram, így. Pompás kutya a Colly! 
Gopcsevics barátságosan kezet rázott az érkezőkkel.
– Üdvözlöm önöket, uraim, tegyék magukat kényelembe nálam. Már vártam jöttüket, így van, Tschiraga?
– Így, uram, így. Ezért is jelentettem sietve, hogy megérkeztek.
– Monostory főhadnagy vagyok, teljes meghatalmazottja Mészáros Lázár ezredes úrnak, a magyar felelős minisztérium honvédelmi miniszterének. A társam, Pietro Porkoláb, a segédtisztem. Íme, az önnek szóló levél Mészáros ezredes úrtól.
Teremnek beillő helyiség volt Gopcsevics dolgozószobája, öt ablak nyílt a. külvilágra. Mind az öt ablak a Trieszti-öböl szépségét hozta a kitekintő elé. Innen a magasból Muggiáig lehetett látni, a hadikikőtőig s azon túl körbe, az isztriai partoktól az olasz partokig. A párában elveszve pihent Velence, az Adria gyöngye.
Porkoláb Péter maga is meglepődött, hogy segédtiszti rangot és beosztást kapott, de sok ideje a meglepődésre mégsem volt, mert a derék alkáplár – titokban – még jó egynéhányszor eltátotta a száját.
Az íróasztal mögül, a falról egy kiadós méretű eíefántkoponya tekintett a belépőre. Szörnyű nagy lapátfülei, sárgásfehér agyarai, vastag, hosszú ormánya magára vonta a néző meghökkent bámulatát.
– Gyönyörű trófea – mondta olaszul Porkoláb –, ilyesmit még nem is láttam, pedig irtómód szívelem az elefántot. Ha elképzelem, amikor rátör az emberre, még a lélegzetem is eláll! Trombitált, amikor támadott? Mert úgy hallottam, rettentő módon belefúj a kürtjébe, amikor érzi, hogy rátör a baj.
Ezzel megveregette az agyarakat, mondván, hogy jóféle, kitelne belőle néhány dísztárgy vagy ilyesféle.
– Uram, ön bátor ember, ha ekkora dög elé odaállt, még ha puskával is! 
Így indult a beszélgetés, a barátkozás. Gopcsevics megmutogatta a helyiség értékeit, látnivalóit, köztük egy falrészt betöltő, remekbe készített világtérképet, több hajójának méteres modelljét s még számtalan vádásztrófeát, közöttük egy hatalmas orrszarvúfejet. A legmegragadóbb látvány mégis egy festmény volt, életnagyságban megörökítve Gopcsevics Szpiridion, amint elefántot lő.
– Pontosan a Vén Dühöngőt lövöm, aki most békésen néz ránk a falról. Lám, trombitál. Ha Afrikába akarom magamat képzelni, csak ránézek a képre ...
– Így uram, pontosan így – bólogatott szolgai alázattal Tschiraga. – Nem is lehet annál szebb, mint Afrikában vadászni!
Miután kellőleg megbámultak mindent, komolyabb témára került a sor.
Az angol inas italokat, pipákat, szivarokat tett eléjük.
Hirtelen megszakadt a beszélgetés. Gopcsevics vizsgálódva nézte a két magyart.
Ők ketten ugyancsak vizsgálódva a háziakat.
– Hajót? Hadihajót óhajtanak? – szólalt meg Gopcsevics. – Ön, főhadnagy uram, talán tengerész is?
Monostory zavarba jött. Elmosolyodott.
– Nem, nem vagyok tengerész. De valamit konyítok hozzá. A felállítandó magyar honvédség első tengeri egysége lenne az a hajó, amit öntől szeretnénk megszerezni. Ha ez lehetséges...
Gopcsevics bólintott.
– Lehetséges.
Tschiraga hozzátette:
– Miért ne lenne lehetséges? Ha Gopcsevics úr azt mondja! 
Gopcsevics folytatta:
– Csak a hajót adhatjuk. Felfegyverezni nincsen módunk. Az ilyesmit nem tekintenék szívesen az osztrák hatóságok.
– Így, uram, így – bólogatott a kis emberke. – Pedig ha akarnánk...
És jelentőségteljesen nézett főnökére. Gopcsevics elmosolyodott.
– A Gopcsevics-üzletház mindenféle áruval rendelkezik. Adott esetben ágyúkkal is. De mondom... –  hirtelen elharapta a mondatot, inkább kérdést tett fel: – Fiuméba vinnék a hajót?
Monostory intett.
– Természetesen. Fiume a mi kikötőnk. Annak védelmét látná el a hajó. Ami az ágyúkat és egyéb fegyvereket illeti, utasítást viszek Palombini tábornok úrhoz...
Tschiraga felhúzta szemöldökét.
– A trieszti körzet parancsnoka. Minden tőle függ! 
Gopcsevics elgondolkozva maga elé nézett, majd megszólalt:
– Nem értem, uram, nem értem. Már bocsásson meg, beszélhetünk úgy, mint régi barátok... mint mondani szokták: fegyvertársak?
– Miért ne, uram? Csak kérdezzen, ha kételyei vannak.
– Nem tagadom, vannak. Ki ellen védenék Fiumét, ha szabad kérdezni?
– Bárki ellen, aki megtámadná.
– Az osztrákok ellen is? 
Monostory határozottan intett.
– Az ellenség, bárhonnan is jön, csak ellenség! 
Gopcsevics ránézett az ügyintézőre, az pedig Gopcsevicsre.
– Értem – válaszolta halkan Gopcsevics. – Tudomásom szerint önök, magyarok, ugyanolyan gondot jelentenek Bécsnek, mint mondjuk, Lombardia vagy Velence lakossága.
– Így van – válaszolta nyugodtan Monostory. – Ezért is egyeztek bele, hogy minisztérium alakuljon, s önálló magyar sereg szerveződjék.
Gopcsevics jóízűen felnevetett.
– Nagyok lehetnek a gondjaik, de így van jól! Főhadnagy uram, segédtiszt uram... meg kell, hogy mondjam: szívemből gyűlölöm az osztrákokat!
Tschiraga rémülve nézett a gazdájára. A mondat elhangzott, visszaszívni nem lehetett!
– Én is, uram, ha megengedi – szaladt ki Monostory száján. – Én is, szívemből!
És eszébe jutott a Malatesta család, akik barátjukká, szinte családtaggá fogadták, s akiknek köszönhette nemzeti érzésének ébredését, Mirandolina nénivel együtt, aki ugyancsak nem győzte hangoztatni, mint gyűlölik eltiprójukat, a bécsi császárt és képviselőit, a hadsereg tisztikarát.
– Anyám olasz volt – szólt Gopcsevics. – Velencei. Húga annak a Marco Dogalinak, akit aggastyán létére éppen tíz evvel ezelőtt ki végeztetett Radetzky tábornagy!
Felugrott, mint aki szabadulni akar valamitől. Néhány lépést tett a szobában. Majd lehiggadt. Újból a kimért, szenvedély nélküli üzletember lett.
– Felejtsék el, amit mondtam. Néha az embert elfogja az indulat. Sajnos, vannak esetek, amikor nem tudok uralkodni magamon. Remélem, megértik.
Tschiraga, hogy végre a tárgyra tárjenek, közbeszólt:
– Ajánlanám a Dinarát. 
Gopcsevics megrázta a íejét.
– Nem, a Dinara már régi hajó. Fedélzete gyenge, nem bírná el az ágyúk súlyát, az ágyútalapzatok ütését. Nem, Tschiraga úr, másféle hajóra gondolok!
Az egyik hajómodellhez lépett, vizsgálgatta. Arasznyira kinyújtotta ujjait.
– Hat löveg balról, hat jobbról. Megfelel egy szabályos korvettnek. A hajóorrban két ágyú, a taton ugyancsak kettő. Igen, ezt ajánlanám. Nem kell mást tenni, mint megerősíteni a fedélzetet, a hajóhombárokat átalakítani élelmiszer-, lőszer-és fegyverraktárakká, sőt legénységi szállássá is. Még a szükséges ballasztot is elbírja anélkül, hogy túlságosan terhelődne. Főhadnagy uram, ez a leglényegesebb: a terhelés. A fedélzeten elhelyezett lövegek, kiváltképpen dőlés esetén, erősen kilendítik a hajót biztonságos helyzetéből. Erre gondolnia kell. Ismétlem, ezt ajánlanám.
Tschiraga közbeszólt:
– Talán már kész is. Ugyanis Muggiában felszerelés alatt áll. Új hajó, teljesen új.
Gopcsevics mosolyogva intett.
– A legújabb. Ha óhajtják, megtekinthetik. Kitűnő hajóvezetőről gondoskodunk; a megfelelő kísérő legénység már nagyobb gond. Kevés a nélkülözhető ember. De a flottától szerezhet ön. Ha nem sikerül, itt is segítünk. Egy biztos: szívből örülnék, ha a mi kis hajónk valaha tüzelne a bécsi császár hadihajójára.
Jóízűen nevetett, összedörzsölte a kezét, kedélyeskedve, derűsen.
– Az előbb azt mondtam, hogy nincsen módunk a felfegyverzésre. De most, hogy összebarátkoztunk, kijelenthetem – erre is sor kerülhet, ha akadály támadna, és Palombiniék megtagadnák a szükséges fegyverek kiadását.
– Így, uram, így, ha bármi akadály támadna – visszhangozta Tschiraga.
A nagykereskedő büszkén hozzátette:
– Mert Gopcsevics nemcsak elefántölő puskákkal, hanem ha kell, ágyúkkal is rendelkezik!
Ezzel angolul odaszólt inasának, aki rendíthetetlen nyugalommal és szenvtelen arccal állt a szárnyas ajtó küszöbénél:
– John, kérem, kerítse elő Turkovics kormányost a Dinaráról! Amilyen gyorsan csak lehet! Siessen!
Tschiraga utána szólt:
– Az irodámban láttam, ott keresse előbb! 
Monostory kotorászni kezdett az irományai között.
– Magammal hoztam az anyagi meghatalmazást, sőt felhatalmazásom van a hajó megvételére és átalakításának munkálataira is.
Gopcsevics legyintett.
– Lárifári, uram, engem ez most különösebben nem érdekel. Majd kiszámítjuk, mit ér az Implacabil... mert így hívják a hajót... ezt a nevet adtuk neki: Kérlelhetetlen...
A főhadnagy bólintott.
– Implacabile! Szép név, büszke név!
– Mi már az építéskor elkereszteljük a hajókat. Így szokás ez az Adrián.
Végre Porkoláb is megszólalt:
– Akárcsak nálunk a Dunán. A hadisajkákat, ha lerakjuk a főgerendát, elnevezzük Fecskének, Sólyomnak, Sasnak, Szélvésznek, s a név marad is rajtuk, amíg széthullanak vagy elsüllyednek.
Gopcsevics érdeklődve tekintett az alkáplárra.
– A Dunát csak Bécsnél láttam.
– Akkor nem sokat látott belőle – hördült fel Porkoláb, aki titokban megmaradt Duna-rajongónak, és ez a rajongás akkor is tartott, amikor már öreg tengerésznek nevezték. – Bizony, nem sokat, uram! A Duna a Csallóköznél válik igazi folyóvá, a Csallóköznél, amit mi Kukkóniának hívunk. Ott a szigetségben derül ki azután, kit tűr meg a folyó a hátán, kit nem!
A szokatlan és feltűnő szóáradat valóban az emlékek hatása alatt tört ki Porkolábból. És úgy lehet, folytatódott is volna, ha nem nyílik az ajtó, és nem lép be rajta az a megtermett, bőrnadrágos, bőrzekés, frígiai sapkás tengerész, akivel az irodafolyosó bábeli zavarában ismerkedtek össze.
Az uszkok kalózok leszármazottja tiszteletteljesen köszönt, lekapta fejéről a pomponos frígiai sapkát, s mint aki a legtermészetesebbnek találja, hogy beléphet az üzletház szentélyébe, kedélyesen a madárképű emberkéhez szólt:
– No, Tschiraga uram, nem mondtam, kinek van nagyobb szüksége a másikra: Gopcsevics úrnak Turkovicsra vagy Turkovicsnak Gopcsevics úrra? Hanem ez a kutya, meg kell adni, csinos jószág! Akár egy borjú, akkora. De a borjak nem esznek húst, ez meg, hitem szerint, inkább lenyel egy ürücombot, mint egy marék szénát. Ebből is látszik, hogy okos kutya, mert helyében én is így tennék! – Ezzel derűsen rátekintett Gopcsevicsre. – Uram, az ánglius azt mondta: amilyen gyorsan csak lehet, jelenjek meg itt. Máris itt vagyok!
Monostory és Porkoláb kedvtelve nézte a fesztelen természetű, kedélyeskedő, vidám tengerészt. Ez ugyan nem rémül meg a saját árnyékától, de azzal sem törődik, hogy megnyerjen magának valakit, mert nyers és őszinte, mint maga a tenger.
Gopcsevics Szpiridion rámutatott a vendégekre.
– Turkovics, a mai nappal felmentem a Dinarán végzett szolgálatától. Ez az úr, signor tenente Monostory, az új parancsnok. Tőlem, Tschiraga úrtól, de elsősorban a főhadnagy úrtól fogadhat csak el utasításokat.
Az uszkok rablók ivadéka, Turkovics Daniló kedélyesen megvonta a vállát.
– Hajón vagy hajó nélkül kellene szolgálnom? Mert ha hajó nélkül, akkor fogom ezt a sapkát, a fejembe nyomom, és máris azt mondom: uram, köszönöm eddigi barátságát, de több nem kell belőle, mert hajó nélkül élni én nem tudok!
Gopcsevics megrázta a fejét.
– Erről szó sincsen. Áthelyezem az Implacabile kétárbócosra. Talán látta is már?
A kormányos elismerően bólintott.
– Láttam hát! Muggiában áll a sólya mellett. Szerelés alatt van. Úgy vélem, rendes hajó lesz, ha elindul.
Gopcsevics hirtelen mérges lett.
– Rendes hajó? Kitűnő! Bianca tervezte! – oktatólag mondta Monostorynak: – A legkitűnőbb hajóépítő. Az osztrákok nagyra vannak Párisi ezredessel, a velencei arzenál tervezőjével, de én állítom: Bianca nála is különb! Majd meglátja, főhadnagy urain, ha vízre száll az Implacabile – mit tud a hajó!
Monostory felállt, utána Porkoláb is.
– Úgy hiszem, eléggé igénybe vettük idejét, uram. A továbbiakra vonatkozólag...
Gopcsevics szélesre tárta karjait.
– A sorrend igen, egyszerű. Mielőtt megveszünk egy lovat, megnézzük. A hajónál is így van, természetesen meg kell, hogy nézzék, főhadnagy úr. Ma délután együtt kimegyünk Muggiába. John, kérem, szóljon le az istállóba, hogy a nagyobbik hintó négy órára álljon elő. Holnap reggel pedig, ha megfelel a hajó, elkészítjük a szerződéseket. Tschiraga úr lesz szíves erről gondoskodni.
Az ügyintéző mélyen meghajolt.
– Mindent a legjobban, uram, s a legpontosabban.
– Szállásuk természetesen a kaszárnyában, főhadnagy uram? – nyújtotta kezét a nagykereskedő.
– Nem, uram. Inkább úgy gondoltuk, hogy elkerüljük a kaszárnyát – válaszolta Monostory. – Valahogyan jobban érezzük magunkat – távolabb a kaszárnyától. Egy kis szállodát választottunk ki a Castello tövében, a Donata mellett.
– Akkor tehát délután négyre kérem önöket – fogott kezet Gopcsevics vendégeivel – Addig Turkovics átadja szolgálatát. Tschiraga úr, gondoskodjék utódról a Dinarán, A többit majd megbeszéljük, ha végleg megállapodtunk. Kormányos, kegyelmed is velünk jön, ne felejtse el!
– Ha hajóról van szó, uram bárhová elmegyek! – nevetett az uszkokok leszármazottja.
... És amikor a kát magyar kilépett a Gopcsevics-üzletház kapuján, nem tagadhatjuk el. hogy nagyot lélegeztek a könnyű szellő hozta tengeri levegőből.
– No, gazdám – derült Porkoláb –, lesz hajónk, meg akadt máris egy hajómester, akit igen derék fickónak vélek. Hanem hogy engem segédtisztnek léptetett elő!
Monostory jókedvűen nézett az alkáplárra.
– Egy parancsnoknak illő, hogy segédtisztje is legyen. Ki mást választhatok, ha nem téged? Nyugodj bele, hogy...
Hirtelen elhallgatott
Maga se tudta még akkor, azokban a percekben, mi is történt.
Csak belevágott egy érzés, hogy figyelik, nézik.
Lépteit lelassította. Közömbösen kezdett nézelődni. De figyelve, mindent megfigyelve. Porkolábot különösebben nem nyugtalanította, hogy a mondat nem kerekedett ki. Úgyis tudta, mit akart mondani a gazda.
Egyelőre úgy érezte, a leghelyesebb, ha belenyugszik a megtisztelő előléptetésbe.
Monostory pedig hol erre, hol arra tekingetett, és alig egykét perc után már nemcsak érezte, de tudta is, hogy figyelik.
A Szent Antal-székesegyház oszlopánál, az egyik oszlop védelmében meghúzódva, egy férfi állt.
Külsejében nem volt semmi feltűnő, de annál inkább a viselkedésében.
Látszott, hogy az oszlopot takarásnak használja, és arra tekint, amerről hőseink közeledtek.
Hol is látta ezt az embert? Mert látta, tudta, hogy már találkoztak!
A csontos arcot, a beesett szemeket, a homlokba hulló fekete hajat, a széles, lilásnak tűnő szálat elfelejteni nem lehet.
De hol látta? Hol találkozhattak? Hol? Hol? Hol?
És ahogy közelebb értek Porkolábbal együtt, egyre inkább – de feltűnés nélkül – a Szent Antal lépcsői felé irányítva lépteiket, a trieszti Canal Grande nyüzsgésében, járókelők, halászok, tengerészek, hajósok, munkások, kocsik, taligák, között eléje jött egy kép.
Igen, álig néhány nappal ezelőtt, amikor elbúcsúzott Malatestáéktól, s kilépett a házból, alig néhány lépés után, a Colosseum tövében meglátta ezt az embert.
Ezt a fekete hajú, sápadt arcú, beesett szemű embert.
Akkor is így figyelt rá, a Colosseum árkádja alól, mint most a bazilika oszlopa mögül.
– A teremtésit! – sziszegte magyarul. – A teremtésit! 
Erre már a nyugodtan ballagó Porkoláb is felneszelt:
– Csak nem imádkozik, főhadnagy uram?
Jó darab utat megtettek, elhagyva a Grande partját, magát a bazilikát is, amikor válaszolt Porkolábnak:
– No, komám, akár hiszed, akár nem – figyelnek!
– Kik?
– Azt még nem tudom, de – valakik.
Porkoláb megsodorta bajuszát, csendesen nevetett.
– Csak szóljon, gazdám, mikor kell ütni, mert akkor odacsapok!
Monostory is nevetett.
– Ütni egyhamar bajosan kell, de résen lenni annál inkább. Majd mindjárt elválik, hogy követ-e az, aki ránk lesett.
Elhagyott utcácskában haladtak éppen. Az utca éles szögben, mint valami zsákutca, végződött. Azonban egy bedőlt fal és több, ugyancsak bedőlt épület – valamikori istálló megmutatta, hogy az utcácska továbbfolytatódik.
A bedőlt falnál Monostory hirtelen elkapta Porkoláb karját, maga után húzta.
– Itt elbújunk, vigyázz!
Néhány lépés után kitűnő búvóhelyet találtak.
Egymáshoz szorulva, a kőkerítés és az épületfal-maradvány védelmében, rejtve voltak az utca felől. Ugyanakkor a réseken kitekinthettek.
Nem kellett sokáig várni. Léptek közeledtek.
Monostory megszorította Porkoláb könyökét.
– Ez az!
A sápadt arcú, beesett szemű ember feltűnt az utcakanyarban.
Most, a fal védelmében, jobban megnézhette Monostory.
Igen, az volt, a veronai ismerős! Vállán akkor is a fekete felleghajtó lógott, fejét régies kürtőkalap fedte, de úgy, hogy rendezetlenül fésült fekete haja a homlokába hullott. Az egész ember fekete volt. A csizma, a nadrág, a frakkos kabát, még a széles nyakkendő is. Mindössze a kézelő és a csipkés inggallér vált el fehéren a feketeségtől. Az idegen megjelenésének komorságát aláhúzta csontnyelű pálcájának feketesége is.
A sápadt arcú lassan közeledett, de akár a lopódzkodó róka, lesve, szimatolva.
Pontosan Monostoryék rejteke előtt megállt.
Látszott az arcán, hogy meglepődött.
Előre, majd oldalt nézett, végül hátra.
Pálcájával dühös mozdulatot tett, láthatatlan ember vagy tárgy felé suhintott.
Olyan közel volt, hogy karjukat kinyújtva elérhették volna. Jól látszott a sápadt arc pergamenszerűsége, a füléből kiálló szőrpamacsok, de az is, hogy bal kezén csak négy ujj volt, az ötödik, a hüvelykujj hiányzott.
Ez akkor tűnt fel Monostorynak, amikor a meglepődött ember – nyilván mert akiket követett, eltűntek a szeme elől – bal kezével feltolta kalapját, és idegesen megsimogatta a homlokát.
A fekete férfi egy darabig egy helyben állt, tétovázott, bizonytalankodott.
Nem kétséges, mérlegelte a helyzetet.
Majd hirtelen mozdulattal balra fordult, és valósággal rohanni kezdett.
Rajtuk kívül egy lélek sem volt látható az elhagyott utcácskában.
– Ezt ugyan elvitte az ördög! – suttogta Porkoláb.
– Ne hidd! Még találkozunk vele. Hanem most tűnjünk el innen, amilyen gyorsan csak lehet!
Előbújtak a rejtekről, s akkor látták, hogy az utcácska, ami zsákutcának tűnt, több ágban folytatódott. Tenyérnyi terecske látszott a romfal és épületmaradványok előtt.
A sápadt arcút semerre nem látták.
Monostory Balázs és társa visszafordult, amerről jött.
Ugyan ki lehetett az ismeretlen, aki már Veronában rálesett, és most – egészen idáig követte őket? Kinek a parancsára, s miért, ugyan miért?
Erre gondolt Monostory Balázs, de Porkoláb Péter alkáplár is, pedig lett volna okuk másra is gondolni.
Így többek között arra, hogy találkoztak egy mulatságos fickóval, akit Fiffi la Sabbának neveznek, egy rokonszenves, bár nagyszájú tengerésszel – Turkovics Danilóval –, egy különleges kis emberkével, Tschiraga úrral, de mindenekfelett Gopcsevics Szpiridionnal, aki nemcsak gazdag ember, nagy vadász, hanem gyűlöli az osztrákokat is, sőt talán maga is a carbonarik közé tartozik!
Lett volna mit megbeszélni ezekről az új ismeretségekről Monostorynak és Porkolábnak. A hajóról, az első magyar tengeri hadihajóról nem is beszélve, amit majd délután meglátnak.
És mégis: nem tudtak szabadulni a csonka kezű férfi szúrós tekintetétől, sápadt, majdhogynem hullaszínű arcától.
Ki lehetett, és miért követte őket?...

HATODIK FEJEZET

Tragédia Veronában – Megjelenik a nápolyi flotta, és szörnyű, izgalmat okoz a császáriaknál – Nem marad el a sápadt arcú sem, de ebben az esetben mégsem ő a legfontosabb, hanem az, hogy feljutunk az Implacabile fedélzetére.

1848 tavasza és kora nyara a feszültségek ideje volt.
A márciusi események után mintha nyugalom terült volna Bécs nagy gondjaira. Tudjuk, Bécsben március 13-án, Budapesten 15-én, Milánóban 18-án, Velencében 19-én történtek a forradalmi megmozdulások. Milánót feladta Radetzky tábornagy, és azt is tudjuk, nem lehetett mást, mint visszavonult a „várnégyszögbe”, Mantua, Verona, Peschiera, Legnano megerősített térségébe.
Velencében rövid időre a börtönből szabadult Manin, az utolsó dózse keresztfia, valamint társa és hűséges barátja, Tommaseo költő vette át a hatalmat, a polgári szabadság irányítását és a népjogok érvényesítését.
A velencei események hatása alatt – vagy inkább még azt idejében megneszelve – intézkedett az ottani hajóépítő arzenál és fegyverraktár parancsnoka, hogy minden hajóegység, amelyik akár javítás alatt áll, akár előkészület alatt van, de úszóképes, hagyja el a világtörténelem egyik leghíresebb városát.
Így került át Triesztbe a készülő fregatt, a Novara hajóteste, aminek az Almissa gőzös segítségével Muggiába való levontatását Monostory Balázs a Gopcsevics-üzletház ablakából végignézte.
Azokban a napokban még nem sejthette, hogy az olasz nép szabadságharca az osztrák uralom ellen diadalmaskodni fog.
Monostory Balázs „viszontlátással” búcsúzott Malatestáéktól, legjobb és legkedvesebb veronai barátaitól.
Azt már természetesen nem tudhatta, hogy elutazásának napján – amikor hóvihar szántott végig a Dolomitok tövében, Velencén és Lombardián – Verona városában több letartóztatás történt.
Tűzzel-vassal a carbonarik ellen! – ezt a parancsot adta ki az agg Radetzky tábornagy.
Radetzky és helyettese, Hess tábornok, valamint maga Rainer főherceg is, a császár személyes képviselője, a legerélyesebben követelték, hogy a titkosrendőrség, valamint a hadsereg kegyetlen szigorral lépjen fel az ellenállók és általában az olasz hazafiak ellen. A rendőrügynökök (így hívták a titkosrendőröket) feje nem kisebb személy volt akkor, mint a fiatal O'Donnel gróf, Milánó volt alkormányzójának öccse. Ez az O'Donnel gróf és Pöltzl őrnagy, a kegyetlen szívű, Haynau-jellemű tiszt, a legjobb barátok voltak.
Rainer főherceg Veronába érkezése és a letartóztatások között nyilvánvaló az összefüggés. Rainer főherceg azért jött Veronába, hogy a császár nevében átvizsgálja Radetzky előkészületeit, és helybenhagyja a védelmet, majd – siker esetén – az ellentámadást.
O'Donnel gróf és Pöltzl munkába lépett!
A „várnégyszög” titkosrendőrségének többségét mozgósították. Gyorskocsik hozták az ügynököket Veronába, mint mondták: „megtisztítani az utat őfensége Rainer főherceg előtt”. Ez az este és éjszaka volt Verona fekete estéje és éjszakája.
Katonaság vonult az utcákra, a hidakhoz, a terekre.
Minden polgári személyt visszazavartak a házakba, otthonukba vagy oda, ahol éppen tartózkodtak.
O'Donnel maga irányította a letartóztatásokat.
A lista hosszú volt és kimerítő. Még csoda, hogy egyszerű házkutatással megmenekült a letartóztatástól az agg Mirandolina néni és inasa, az öreg és hűséges Giacobbe bácsi. Feldúltak mindent, még a néhai nagy Agostino Taddeo gyönyörű képeit is lerángatták a falakról, hogy mögöttük rejtekeket, titkos falfiókokat, rekeszeket keressenek. Feldúlták Monostory volt szobáját; ők tudták, mit kerestek ott. Rátörtek több pap, polgári személy, kereskedő és orvos, építész és tanár otthonára. A letartóztatottakat a Cittadella várpincéjébe vitték, apró cellákba osztva őket, hogy kihallgatásuk után valamerre elszállítsák őket – élve vagy holtan.
A rettegés éjszakáját élte át akkor Rómeó és Júlia megkapó szépségű városa.
Voltak, akik az ablaktáblák résein át látták, amikor Jacopo Malatestát és családját – feleségét, lányát, két fiát – fegyveres katonai kísérettel az egyik mellékutcában várakozó ponyvás kocsihoz kísérték polgári ruhás rendőrök és fegyveres katonák. Látták azt is, hogy a kocsin ott kuporog, sírdogál, rémüldözik egy idős nő, az öreg Cesare Gamba, a költő háziasszonya. Gamba – hiszen tudjuk – nem tartózkodott a városban. Helyette elvitték az idős háziasszonyt, egy jámbor falusi nőt, aki se írni, se olvasni nem tudott.
De azt már nem látták, csak később értesültek róla, hogy a Malatesta-házban drámai jelenetek játszódtak le.
A titkosrendőrök veronai rajtaütése, O'Donnel és Pöltzl műve oly gyors, annyira váratlan volt, hogy senki nem értesült előzőleg az eseményről.
Malatestáék házában vendég tartózkodott: Rocco Malatesta; Malamocco sindacója, a velencei lázadók és titkos ellenállók egyik vezetője, Manin leghűségesebb híve. Akkor már az osztrák hatóságok tudták, hogy Velence felszabadításának legfőbb részese a kis Malamocco volt, ahová a carbonarik titkos emberei begyűjtötték a fegyvereket, és onnan osztották tovább, az éj leple alatt, csónakon, a lagúnák sötétjében, pincéken, folyosókon keresztül, ami pókhálószerűen fűzi össze Velence ódon, vízben és cölöpök ezrein álló házait.
A rajtaütés gyors és váratlan volt.
Rocco Malatesta megkísérelte a szökést. – Vele együtt Jacopo, Gabriela és az egyik fiú, a tizenhét éves Jacopo.
Lövések dördültek, kiáltások hangzottak.
Az öreg római aréna falain, boltíves folyosóin visszhangzott a puskák és a pisztolyok csattanása, a golyók robbanása.
Végül csönd lett.
A padláson, ahonnan a szomszéd ház tetejére akartak menekülni az üldözöttek, holtan feküdt a hős, Malamocco polgármestere, Rocco Malatesta.
Jacopo lábát, Gabriela karját lövés érte. A fiatal Jacopo nagybátyja mellett, ifjú életét befejezve, arra várt, hogy a katonák elszállítsák.
Minderről Monostory Balázs hosszú ideig semmit nem tudott. Hudács Pistát kérte meg arra, hogy küldjön időnként értesítést, de a jó barát is a Cittadella foglya lett.
Így állt Pöltzl bosszút azon a magyar tiszten, akit szívből utált, akit gyanúsnak tartott, és aki Mészáros Lázár jóvoltából kicsúszott a markából.
Rácsapott Hudácsra, a jó barátra, kegyetlen ököllel, vad gyűlölettel minden magyar iránt.
– A császár nevében! – lépett egy tiszt Hudács elé, amikor átadta szolgálatát, és hazafelé igyekezett. – Kövessen!
Így tűnt el a pozsonyi jó barát, a derűs, mindig vidám Hudács Pista Monostory életéből.
Többé soha nem látták egymást.
Ok nélkül semmi nem történik. Bécsben a schönbrunni palotában, de az agg tábornagy és Rainer főherceg hadiszállásán is a rettegés, a bizonytalanságtól való félelem lett úrrá. Visszavonulás Milánóból és Velencéből, a védelmi állás kritikus volta, még inkább a hírszerzők közlései tették, hogy Észak-Olaszország megszállói elérkezettnek tartották az időt – a legkeményebb eszközök használatára.
Tűzzel-vassal a carbonarik ellen – ezt hirdették az osztrákok, és meg is valósították.
Ugyan mit jelentettek Radetzky, Hess, O'Donnel és Pöltzl hírszerzői?
Elsősorban is azt, hogy a carbonarik szabotázsai egyre szaporodnak, ugyanakkor az Abruzzókon innen, Parrna és Modena térségében, továbbá Milánó és Cremona között szerveződik egy hadsereg, amelyik arra vár, hogy az osztrákokra vesse magát.
Károly Albert szárd király, a Savoyai-ház feje, Ferdinánd nápolyi király és IX. Pius pápa seregei gyülekeztek itt, de hozzájuk csatlakoztak a carbonarik szabadcsapatai is.
A hírszerzők idejében megtudták, hogy a nápolyi király tizennégyezernyi katonát küldött északra, a régi forradalmi tábornok, Pépé vezényletével. A pápa seregét Durand vezényelte, míg a szárd (szardíniai) hadat maga Károly Albert. Még Leopold, a toscanai nagyherceg is (Ferdinánd osztrák császár rokona) küldött katonákat Károly Albertnek, amikor ez a szemre nagy sereg átkelt a Ticinón, és felkészült a leszámolásra: Ausztria kiűzésére – négy évtized után! – a gazdag, kincses északi területekről, Lombardiából és Velencéből, a „koronaországból”.
És Magyarországból sem jelentették éppen a legjobbakat Bécs titkosügynökei.
Március 15-e álomból rázta fel a mélyen alvó Kánaánt. – Mintha megingott volna az osztrák kétfejű sas bécsi fészke...
Az események egyre gyorsabb ütemben peregtek.
Mindebből – Verona drámai éjszakájából, és ami után történt – Monostoryék részleteket nem tudtak. Csak annyit, amennyit a szóbeszéd küldött szájról szájra. S ez olyan kevés volt. A kikötővárosok érdeklődése ritkán irányul a szárazföld felé.
A tengerészeket inkább az érdekelte, ami a tengeren történt, és így voltak a Gopcsevics-üzlelház tagjai is, akiket elsősorban a pénz, az áruk szállítása, a hajók kifutása vagy jötte érdekelt.
A veronai tragédiát elnyomta egy hajóhad megjelenése.
Monostory Balázs és Porkoláb Péter – valljuk be nyíltan – az ismeretlenségbe hullt bele, amikor átlépte Trieszt falait.
Elszakadtak mindentől, ami a hazára emlékeztette, ami a hazához kötötte őket. Elszakadtak a barátoktól, a bajtársaktól, akikkel az eltelt katonaévek összefűzték őket, mint mondani szokták: jóban, rosszban. Még a veronainál is idegenebb, ismeretlenebb környezetbe kerültek. Monostory számára Veronában ott volt az ezred: tisztek, altisztek, legények, akik között szép számmal akadtak barátok. Ott volt maga Mészáros Lázár, nagy tekintélyű törzstiszt, aki bár konzervatívan azt hangoztatta, hogy Bécs mellett hűen ki kell tartani, mégis a magyarságát és a néphez való hűségét taksálta a legtöbbre. Mészáros Lázár biztonságot, támaszpontot adott. És ott voltak Malatestáék vagy az otthont adó Mirandolina néniék. Csupa kedves, jó ember! Porkoláb Péter hasonlóan sokat vesztett, legfőként a sajkáscimborákat, egy csomó dunai legényt, komáromi, győri, mohácsi, titeli barátot. De számára támaszpontnak ott volt mégis a főhadnagy. Volt tehát, aki felülbírálta tetteit, elgondolásainak helyességét vagy helytelenségét.
Később, sok-sok évvel később, amikor már kellő távolságból nézhette múltjának ezt a szakaszát Monostory Balázs, Triesztre úgy gondolt, mint egy nagyon idegen városra. Pedig Trieszt már akkor is szép, sokszínű, érdekes hely volt. A várost körülölelő hegyek, a hatalmas öböl szemet gyönyörködtető látványossága, az Adria távolba elnyúló kék vize, az óváros festőisége, a Grande környékén kibontakozó új város és mindenekfelett a kikötő mozgalmassága élményt adtak annak, aki szereti a különleges látnivalókat.
De Trieszt osztrák volt, vagy ahogyan akkortájt nevezték: „német”, még akkor is, ha az Adria-vidék vagy a Levante emberfélesége nyüzsgött az utcáin, vagy az üzletházak és üzletek cégéreiről szerb, olasz nevek tűntek a járókelő szemébe.
Triesztet rettentően féltette Ausztria.
Ez a kikötőváros volt a legfőbb kapcsolat a tengerrel, tehát a kereskedelemmel. Már akkor is érvényes volt az az elmélet, hogy amelyik ország partjait a nagy kék országút hullámai mossák, az csak gazdag ország lehet.
Ausztria gazdagságának és hatalmi erejének egyik legfőbb részese ez a város volt. Féltették, védték, vigyázták.
A várost környező hegyeket, dombokat ágyúkkal rakták meg. A város középső részén emelkedő Castello csak a pókháló közepét jelentette, innen ágazott szét a számtalan kicsi és nagy erődítmény, védelmi állás, bunker, futóárok, őrhely, figyelő- és jelzőtorony.
Muggiában, Trieszt külvárosában horgonyoztak a hadihajók, amik már az első tekintetre elárulták, hogy Ausztria mégsem tengeri állam, s a bécsi urak nem sokat konyítanak a tengerhez, esetleg nem is szerétik azt. A bécsi császár akkori hadihajói nem sokban különböztek Nelson fél évszázaddal előbbi hajóitól. Többségükben öreg, kimustrált hajók voltak, inkább partvédelemre, mint tengeri támadásra, ütközetre valók. Régimódi ágyúk, a zűrzavaros kötélrendszerrel visszafogott guruló lafetták (ágyútalapzatok) és a nehezen adagolható, régies lövedékek mind hozzájárulhattak ahhoz, hogy Ausztria tengeri flottáját elavultnak nevezzék.
Monostory trieszti tartózkodásának második napján – amikor már átesett a nagy élményen, amire még álmában se mert gondolni – felvette (életében utoljára!) a császári egyenruhát. Vele együtt Porkoláb is így tett. A kis fogadó tulajdonosa, amikor vendégeit így látta meg a falépcsőn lefelé jönni, azt sem tudta, mint mondjon reggeli üdvözletet.
A fogadós kereskedőknek nézte új vendégeit, ami a fogadósok szemében egyáltalában nem lenéző rangsorolás, se nem rossz üzlet, de azt bizony nem hitte, hogy őfelsége a bécsi császár fehér mentés és galléros tisztjével és magas csákós, kék zubbonyos sajkás altisztjével áll szemben.
– Uram, tiszt uram, micsoda megtiszteltetés! – hebegte a fogadós. – Miért nem méltóztatott mondani? Néma gyereknek anyja sem érti szavát! A legszebb szobát nyitottam volna ki, a legszebbet! Hé, Joszip, hé, Jovanka, azonnal átteszitek az urak holmiját! – A főhadnagy úr a sarokszobába kerül, a másik tiszt úr a mellette levőbe! De előbb takarítani, hé, Joszip, hé, Jovanka!
– Még akkor is ezen a jeleneten nevetgéltek, amikor elhaladtak a katedrális mellett, és beléptek a Cittadella várkapuján, hogy Monostory átadja a trieszti körzet parancsnokának, báró Jedina-Palombini tábornoknak Hess tábornok főparancsnokhelyettes utasítását.
„Utasítom őfelsége a Császár trieszti katonai körzetének parancsnokát, báró Jedina-Palombini tábornok urat, hogy fogadja kihallgatáson Monostory Balázs (Ferenc Károly-ezredbeli) főhadnagyot, hallgassa meg előterjesztését, s tegye lehetővé, hogy az előterjesztésben foglaltak – amelyeket főbb vonásokban jelen rendelkezésemhez írásban is csatolok – megvalósuljanak...”
A Cittadella belső kapurészét két ágyú, egy sorompó és a sorompó mögött számtalan fegyveres őrizte. Az őrség tisztje csak az iratok tüzetes átvizsgálása után engedte tovább Monostoryékat.
– Állandóan háborús készültségben élünk – mosolygott a tiszt. – A tábornok úr így rendelkezett.
A Cittadella óriási bástyája, az annál is nagyobb, impozánsabb rohamsarkantyúja fenyegetőleg meredt eléjük.
– Itt, gazdám, lélek se ki, se be! – dörmögte Porkoláb. Újabb sorompó következett, újabb vizsgálat. Majd még egy.
– A teremtésit! – hördült fel végül Monostory is ekkora óvatosságon, katonához mégsem illő túlzáson. – Itt talán még az őrségtől is félni kell!
Órák múlva állt a főhadnagy Trieszt nagy hatalmú tábornoka elé.
Jedina-Palombini báró kísértetiesen hasonlított a horvát bánra, Jellasicsra. Talán ez a hasonlóság okozta, hogy testilelki barátok, szinte testvérek voltak. Egyformán törtek céljaik felé, egyformán óhajtották hadnagy korukban a kapitányi, őrnagy korukban az ezredesi rangot elérni. Elérték. Majd a tábornokságot. Ezt is elérték. Mindkettőjük mellett erős oszlop állt: Windischgraetz herceg.
Ha ránézünk Jellasics képére, egyben Jedina-Palombini tábornokot látjuk magunk előtt. Ugyanaz a kopaszos fej, pedrett bajusz, szigorú nézés, hízásra, sőt elhízásra hajlamos, középmagas figura. Tenyérnyi vastagságú aranygallér övezte a nyakát, messzire hirdetve tábornoki voltát. Az aranyzsinóroktól ékes, érdemrendekkel behintett, piros kézelős, világoskék tábornoki zubbony lenyűgöző megjelenést adott.
A tisztelgést sehogy sem, a köszönő szavakat alig fogadta.
Mindössze ránézett Monostoryra, és ennyit mondott:
– Hm?! 
Monostory mindenekelőtt átnyújtotta Hess tábornok főparancsnok-helyettes utasítását, majd azokat a papírokat, amelyek az irathoz tartoztak. Jedina-Palombini közömbös tekintettel haladt egyik sorról másikra. Időnként azonban mintha gúnyos mosoly rebbent volna rideg-hideg, kerek arcára, szájának szögletébe.
Monostory feszesen állt, és arra gondolt: de jó lenne már kitakarodni ebből a szobából.
– Hm! – krákogta Jedina-Palombini. – Hm!
Majd hátradőlt a székén, foghegyről szólt, természetesen németül:
– Hát ez marhaság! Mit akarnak a magyarok az önálló hadsereggel? Ezen már eleget nevettünk barátommal, Jellasics báró tábornok úrral, aki most Horvátország bánja. Marhaság! De még nagyobb marhaság ez a hadihajó! Fiume védelmére! Kinek kell az az ócska kis város? Talán éppen a horvátoknak?! Hahaha! Vagy Ausztriának? Hahaha! Játékszernek kell az a hajőcska, talán éppen a főhadnagy úr játékszerének, Mészáros ezredes úr kitalálására! Hallom, miniszter lett belőle! Ez is marhaság!
Monostory láthatólag szenvtelen arccal meredt az előtte ülő generálisra.
Szíve azonban egyre hevesebben vert, testét elöntötte a veríték, keze lassan ökölbe szorult. Üssön, ne üssön?... Ha üt: megvédi állandóan lenézett hazája, a lekicsinyelt Mészáros Lázár és a maga becsületét. Ha nem üt: egész életére nem felejti el ezeket a szégyenteljes perceket, mindenét megbecstelenítő szavakat.
Érezte, hogy nem kap levegőt, hogy a torkát vasmarok szorítja össze. Alig tudott hangot adni, amikor közbeszólt:
– Kérem, tábornok uram...
– Talán nem tetszik, ami mondok?! – csattant Jedina-Palombini. – Hadihajó a magyaroknak! Ladik a tengerre! Ha-haha!
Monostory elérkezettnek látta az időt a cselekvésre. Ha az életébe kerül, akkor is megtáncoltatja ezt az átkozott császári bérencet, gőgös nagy urat!
– Tábornok úr, én nem.azért állok ön előtt, hogy engedélyt kérjek. Az engedély megvan, Hess tábornok úr aláírta. Az önnek szóló utasítás szerint a felszerelést kell itt Triesztben, a trieszti katonai körzettől megkapni! Ha Radetzky tábornagy úr őkegyelmességének helyettese jónak talál a felelős magyar minisztérium, a magyar haza védelmére rendelt honvédség számára egy hadifregattot felszereltetni, akkor...
–... én fogjam be a számat, ezt akarja mondani?! Mit képzel maga, főhadnagy... 
Kivágódott az ajtó.
Jedma-Palombini egyik személyi tisztje lépett be nagy sietve, kopogás nélkül.
Arca már az ajtónyitás pillanatában elárulta, hogy valami rendkívüli történt. Izgatottan, majdnem rémülve lépett, inkább ugrott a tábornok elé.
– Kegyelmes úr, a tengernagy úr zászlóstisztje... – az ajtóhoz mutatott – ... fontos hírt hozott...
Friedrich Poci báró korvettkapitány, később a Novara világ körüli útján a fregatt másodparancsnoka, jött sietve a tábornok elé.
– Tábornok úr, a tengernagy úr tiszteletét küldi, és... Elhallgatott. Kérdőleg nézett Monostoryra. Monostory kihúzta magát, meghajolt.
A tábornok intett.
– Végeztem. A többit majd parancsban kapja. 
A tengerésztiszthez lépett.
– Nos?
A korvettkapitány száraz, kimért hangja az ajtóig hallatszott:
– A nápolyi flotta ...
Monostory lenyomta a kilincset, kint volt. A segédtiszt szobájában a folyosóra vezető ajtónál állt Porkoláb Péter. A szobában több tiszt egy térképre hajolva vitatkozott valamin. Mindegyik riadt volt, meghökkent, mint amikor olyasmi történik, aminek elkövetkezésében nem hisznek.
Monostorynak még annyi ideje sem volt, hogy társával tisztelegjen a szobában levőknek, amikor a tiszt és mögötte a korvettkapitány kirohant. A tiszt futtában kiáltotta:
– Riadó! Teljes hadi készenlét! Uraim, továbbadni a parancsot!
A Cittadellában megszólaltak a trombiták. Tirá-tirá-titirá! Tirá-tirá-tiürá!
Riadó! Riadó!
Ezt adták tovább a jelzőtornyok morzetükrei.
Ezt az erődökön elhelyezett, égnek törő árbocok jelző zászlói.
Ezt vették át a kikötőben horgonyozó katonai hajóegységek, hadihajók, jelzőbárkák, őrnaszádok.
És küldték tovább Muggiába, a flotta védelmi kikötőjébe, ahol az egyik móló mellett csendesen pihent a magyar hadifregatt, az Implacabile.
Déli szél fújt, sirokkószaga volt. Hirtelen párás lett a levegő, s egyszeriben minden nyirkossá, nyúlóssá, nyálkássá vált.
– A nápolyi flotta – hallotta Monostory Balázs.
– Berezeltek a császáriak! – nevetett Porkoláb Péter. – Hallottam mindent, amikor becsörtetett a tengerész uraság. Azt kiabálta: „Hol a tábornok úr, hol van, azonnal intézkedésre van szükség, ellenséges flotta közeledik!”
Az egész Cittadella megbolydult.
Tisztek rohantak, kardjukat csatolták, csákójukat erősítették az álluk alá. Jelentők, ordonáncok nyergeitek a lovukat, majd vetették magukat nyeregbe. Ágyúkat görgettek elő, hámos lovakat szerszámoztak, nyergeitek. Csapatok sorakoztak, futottak le lépcsőkön, létrákon, emeletekről, hídlásokról, barlangszerű kazamatákból.
Riadó! Riadó!
Percekkel később már Muggiában vonták fel a vitorlákat a fregattokra és a korvettekre.
Valóban igaz volt a hír: ellenséges flotta, Ferdinánd nápolyi király hajóhada közeledett Trieszt felé.
Monostory Balázs és Porkoláb Péter igen szerencsés helyzetben volt. Rájuk nem vonatkozott semmiféle riadó.
– Mintha civilek lennénk! – élvezte a helyzetet Porkoláb Péter, aki még szótlanságából is felengedett. – Rohanj, komám, itt a világ vége!
Ez az utóbbi megjegyzés egy ulánusnak szóít, akit a nekivadult ló sehogyan se akart nyergébe engedni. Az ulánus egy lábon táncolt a ló mellett, az pedig forgott, hátrált, majd megugrott, és kétségbeesett, szégyenkező lovasát földön hagyta.
A várkapuban, a Cittadella láncos hídjai mellett nagyobb katonacsoport nézett a távoli tenger felé.
Apró, pillangónak tűnő, szürkésfehér foltocskák látszottak.
Ezek a foltocskák egyre nőttek, növekedtek.
– Tizenhét... tizennyolc . .. huszonegy ... huszonhárom hajó!
– Nem, dehogyis! Huszonhat! – kiáltotta az egyik katona az őrségből.
– Huszonöt! – kardoskodott a másik.
– Bolondok, nem látjátok? – mérgelődött a harmadik. – Hátrább is látni vitorlákat!
Mindenesetre tény, hogy aki Trieszt felé irányította a hajókat, jól számított: a déli szél, a sirokkó valósággal űzte, hajtotta – egyenesen neki a kikötőnek – a hajókat. Ugyanakkor a legkínosabb helyzetbe hozta Ausztria flottáját: a muggiai öböl kitűnő védelmet adott a hajóknak, de a déli szélnél valósággal megbénította kifutásukat.
Egy-egy hajó még csak kilavírozott valahogy az ellenszélben, de a többi, a flotta már bajosan. Összeütközés veszélye nélkül szó sem lehetett róla, hogy Spaun admirális hajóhada kifusson Muggiából.
Mégis vitorlát bontottak, és az ágyúkat élesre töltötték, úgy várták az ellenséget, akinek a szándéka láthatólag a rajtaütés volt.
A Punta Sottile, a Punta San Andrea fokok, a San Michele, a Monté D'Oro, a Rocco és a Kolonkavec – a muggiai öblöt karéjozó hegyek – ágyúi, messze hordó lövegei arra vártak, hogy elhangozzék a parancs: tűz!
Az Osztrák Lloyd egyik kerekes gőzöse és két nagyobb áruszállító vitorlás riadtan igyekezett a kikötő védelmébe. A kerekes gőzös kéményéből az erős szél vastag, fekete füstöt kavart. Ugyancsak rakhatták a kazánt a hajócska fűtői. A vitorlások – az egyik két-, a másik háromárbocos – minden ponyvát kifeszítve a hátszélnek, szinte versenyt futottak a mögöttük haladó nápolyiakkal.
– No, gazdám, ebből lesz valami! – dörzsölte a kezét Porkoláb Péter. – Megérte, hogy felmásztunk ide!
Monostory bólintott. A tábornokra gondolt s arra, hogy az ellenséges flotta felbukkanása óvta meg Jedina-Palombinit attól, hogy megtudja: mire képes egy magyar ember ökle. De természetesen elsősorban a hajóra gondolt, Kossuth Lajos jövendőbeli hadifregattjára. Az Implacabile most arra vár, hogy látogatást tegyenek rajta, mert Turkovics főkormányos és hajómester vezérletével fedélzetén talán már ott van minden ember, akit Gopcsevics Szpiridion a munkálatokra kijelöltetett.
És mi lesz, ha a tábornok megmakacsolja magát, és nem engedélyezi a hajó felszerelését? Mert ez is lehetséges. Akkor visszafordul Veronába, vagy elküldi Porkolábot Mészáros Lázárhoz segélykérőként?
A megkapó, érdekes látvány mellett is kavarogtak fejében a csüggesztő gondolatok.
A nápolyi hajók egyre közelebb értek. Már nemcsak a vitorlák látszottak, de igen jól a hajók teste is. A szürkés színű vitorlák arra vallottak, hogy a hajókat az angolok szerelhették fel.
A hajókat ügyes tengerészek irányították: az erős sirokkó sem szórta szét alakzatukat. Elöl jöttek a felderítő kisebb naszádok, mögöttük a gyors járatú korvettek, végül a nehezebben irányítható, kisebb és nagyobb fregattok.
A Cittadella bejáratánál álló katonák, tisztek és altisztek elsősorban is azt találgatták, mit akarhatnak a nápolyiak. Triesztet megtámadni, lerohanni, elfoglalni? Bajosan. Mint ilyenkor általában, okos megállapítások hangzottak el.
– Ebből blokkírozás lesz, meglátják – mondta egy öreg, sok háborút viselt kapitány. – Kikapcsolni a kereskedelmet, megbénítani minket. Az idő is kedvez erre, állandó a déli szél.
– Lehet – helyeselt egy szakállas tüzértiszt –, de még valószínűbb, hogy sor kerül a „várnégyszög” megtámadására, és a flottának az a feladata, hogy lekösse az itteni erőket.
Néhány napnak kellett eltelni, hogy Monostoryék előtt is bebizonyosodjék: igaza volt a két öreg hadfinak.
Váratlanul óriási robaj támadt.
Megszólaltak a messze hordó ütegek!
Közel kétszáz ágyú lőtt egyszerre a közeledő hajókra, a Cittadella hatalmas északi bástyáján elhelyezett jelzőtorony piros rakétájának jelére.
A San Roccóval kezdődő és a Miramare feletti magaslattal záródó védelmi körív összes ágyúja – közöttük a cseh gyárak valóban híres, nagy röppályájú parti lövegei – ontotta a lövedékeket. Percek alatt kesernyés, szemet, torkot csípő lőporfüst borította be előbb a hegyek oldalát, majd magát a várost is.
A part felé törtető hajók alakzata hirtelen szétvált, mint valami óriási legyező, szétterült.
A naszádok jobbra és balra kanyarodtak. A mögöttük haladó korvettek ugyanígy. A fregattok lassították sebességüket (vitorlák lazításával, megeresztésével), majd amikor most már oldalukkal a part felé fordultak, s előttük nem volt hazai hajó. a hajóágyúk bömbölése is megkezdődött.
Az első áldozat a Lloyd-hajó volt. Jobb oldali lapátkerekét zúzhatta szét egy vagy több lövedék, mert hirtelen forogni kezdett, azután a két árboc, a kémény vészesen megbillent, végül a hajó oldalt fordult, és süllyedni kezdett.
A kerekes gőzös tragédiájával egy időben bekövetkezett a háromárbocos tragédiája is.
Előbb a főárboc vitorlái lazultak meg, az óriási marsvitorla elszabadult, vitte a sirokkó erős szele, akár a mesebeli hatalmas sirályt, végül az árboc, ez az öt emelet magas, háromrészes óriás előredőlt, rá az előárbocra, és azután ketten együtt a hajó elejére. Mint amikor az ember önmaga lábába botlik, úgy botlott meg, a hátszél egyébként is veszélyes nyomása alatt, a szép nagy vitorlás. Orrával a hullámok alá fúródott, ekkor kidőlt a harmadik árboc is.
Monostory elfordult.
Életében most látott először hajótragédiát. Egyszerre kettőt, percek alatt.
– Az anyád! – hümmögte Porkoláb Péter. – Nem szeretnék most azon a hajón lenni!
A tegnapi békés Trieszt így esett át a tűzkeresztségen. Agyúk dörögtek a tenger felől, ágyúk bőgtek, füstöt és tüzet okádva a hegyekről, a város feletti dombokról, erődítmények és várfalak sáncairól, lőrései mögül.
A flotta három nagyobb egysége is kivonszolódott, a muggiai öböl előterében horgonyt vetett, és onnan – a partvédő ágyúk védelmében – tüzet nyitott a nápolyi hadihajókra.
Amikor Monostoryék a szállásukra értek, még bömböltek az ágyúk. Mind a két fél részéről az erő fitogtatása volt ez, hiszen a hajók lőtávolon kívül maradtak. És mivel a partvédő lövegek messzebbre vittek, a hajóágyúk se tudtak több kárt tenni, mint ami történt a kerekes gőzössel és a három-árbocossal.
A legjobban a trieszti ifjúság élvezte az ágyúk zaját, az ellenséges hajók elég közeli látványát, a városi vezetőség fejvesztett rohangászását, a mólókra vontatott ütegek harcba állítását, a katonaság jövését-menését, a polgárok riadt tanakodását s általában annak a tudatát, hogy a várost blokkírozták.
Mert igaza lett az öreg kapitánynak: a nápolyi flotta elzárta Triesztet a tengertől. Hajók a zsákmányolás veszélye nélkül nem futhattak ki a kikötőből, de nem is közelíthették meg az osztrák kereskedelem legfontosabb tengeri kapuját. Hetekig tartó bénultságba esett a gyönyörű város, megrémülve az ellenséges hadihajóktól. Az osztrák flotta Nelson-korabeli hadihajói a kikötő bejáratánál álltak fel mint úszó ütegek. Támadni nem mertek. (Évek múltak még el, Monostory akkor már az ázsiai vizeket járta, amikor a büszke Bécs ócska „hajóládáit” nyugalomba küldte egy Tegethoff nevű nagy admirális.)
Az aprócska fogadó udvaráról a tengerre lehetett látni. Bőrkötényes molnárlegények a közeli malomból, néhány vendég – borospohárral a kezében – s több feketébe öltözött, sápítozó nénike állt az udvaron, amikor Balázs és hű segédtisztje, Porkoláb Péter bejött a kapun, és indult fel a lépcsőn, hogy sietve átöltözzenek, és mielőbb Muggiába érjenek, a fregatt felszerelésének előkészületeihez.
A nagy esemény hatása alatt mindenki az érkezőkhöz fordult, a kérdések pergőtüzébe került a két katona. Igaz, a futótűzként elterjedt hír, hogy a nápolyi hajóhad megrohanja a kikötőt, ugyanakkor Pius pápa római seregei, a nápolyi király, a toscanai nagyherceg, de főleg Károly Albert szárd király hadai megindultak már, és Torinótól Triesztig elfoglalnak mindent? Igaz?
Monostory szabadkozott.
– Sok a teendőnk, nem érünk rá. Átöltözünk, és megyünk tovább. Adjon, fogadós uram, jó nagy darab kenyeret, szárított halat, tarisznyába gyümölcsöt, és máris megyünk. Hogy mit tervez a szárd király, nem tudjuk... hogy mit akar Bécsben őfelsége, azt se tudjuk... mi csak a magunk feladatát tudjuk!
A fogadós jelentőségteljesen nézett az emberekre. Látjátok, titkos parancs van az én vendégeim zsebében, nem olyan mindenféle tisztek ezek ám!
– Egyébként egy uraság kereste a tiszt urakat – mondta bizalmaskodva a fogadós, amikor sikerült kiszabadulni a kérdezők gyűrűjéből. – De amikor megszólaltak az ágyúk, akárha őt is ágyúból lőtték volna ki, elrohant. Még azt se mondta, hogy jó napot!
És akkorát hahotázott, hogy felért egy ágyúlövéssel.
– Minket kerestek? – csodálkozott Monostory. – Miféle ember lehetett?
A fogadós megcsóválta a fejét,
– Úrfélének néztem, tiszt uram, biza annak! Tetőtől talpig feketébe öltözött, s olyan fakó volt a képe, mintha naponta csak egyszer enne, akkor is csak herbateát.
– Mit mondott, miért jött?
– Nem mondott az semmit. Azt kérdezte tőlem, lakik-e itt két tiszt úr. Mondtam, hogy lakik. Erre azt mondta, hol lelheti őket Mondtam, hogy most bajosan, mert gálába vágták magukat, és elmentek. Erre elcsodálkozott, és azt kérdezte, hogy egyenruhában mentek-e el. Mire azt mondtam: hallja az úr, hát a katona miben megy, ha gálába vágja magát, talán bizony ingben és gatyában?! Mire nem válaszolt, mert ekkor kezdődött az ágyúzás. Ettől igen megijedhetett, mert fejébe nyomta a köcsögöt, s úgy elrohant, hogy még köszönni is elfelejtett!
– A sápadt pofájú volt, hogy vinné el az ördög! – mérgelődött Porkoláb. – Csak találkozzunk vele, kirázom belőle, mit akar tőlünk!
– Bízd rám, komám, a faggatást, majd én veszem ki belőle!
A fogadós kerített egy kocsit, azon mentek ki a kolonkaveci úton Muggiába, vagyis inkább a Recca folyócska torkolatához, ahol Gopcsevics Szpiridion hajóüzeme található.
Addigra alábbhagyott az ágyúzás, majd megszűnt. Az ellenséges hajók a látóhatáron maradtak, éjjel-nappal ott cirkáltak.
Az osztrák hadihajók a Punta Sottile és a Miramare-fok között lavíroztak, mintegy jelezve, hogy nem támadnak, de védekeznek – ha kell – halálig.
Gopcsevics hajóüzeme a mocsaras síkon épült fel, eléggé védve attól a dagálytól, ami erős sirokkó, de még a bóra idején is veszélyezteti az egyébként szélmentes muggiai öblöt. A hajóüzem több barakkszerű raktárból, műhelyépületből állt, továbbá három nagy és két kisebb sólyából, ahol felállványozzák és készítik a hajókat.
Az Implacabile teljesen elkészülve, az üzem mólója mellett horgonyzott. A felépítmények festése és a futókötélzet beszerelése lett volna már csak hátra, hogy elinduljon a tengerre.
Az átalakítás azonban megakadályozta a további munkát.
– Bianca hajótervező – lépett a sólya melletti mólón Monostoryék elé egy látszólag igen fiatal ember. – Gopcsevics úr mondta, hogy eladta a hajót, és hogy az ön utasításai szerint átalakításokat kell elvégezni rajta. Ha nem tévedek, hadi feladatot kell majd mint kikötői őrhajónak ellátni.
Bianca legfeljebb harmincéves lehetett, trieszti olasz, rokona Gopcsevicsnek. Ő irányította az üzemet, és már több kifogástalanul épült hajó bizonyította a fiatalember tudását, tervezői tehetségét.
– Ha úgy gondolja, signor tenente, beszéljük meg a tennivalót – mondta a mérnök.
A fedélzeten eleven élet folyt. Hosszú csizmában, bőrzekében ott rendelkezett Turkovics Daniló hajómester-főkormányos. Az előkészített futókötélzet sok száz méter hosszú tömegét tekerték fel, hiszen most egy időre megállt a vitorlák felszerelése, a felvonó- és kieresztő-, behúzó- és lazítókötelek elhelyezése, csigákba fűzése, tekerőbakokra és csörlőkre való felerősítése.
– Jó napot, uram – biccentett Turkovics Daniló. – Amint hallhatta, zeneszóval végeztük eddig a munkát. Nem mondom, hallottam már ennél szebb muzsikát is, de ön katona, és így a fülének mégis kedves lehetett az ágyúk köhögése.
Monostory elmosolyodott. Egyre inkább kedvelte ezt a különös, derűs embert, uszkok kalózok leszármazottját.
Nevető arcok tekintettek az érkezőkre. Huszonöt-harminc ember állta körül a „parancsnokot”, ahogy mostantól kezdve Monostoryt nevezték, és társát, a „segédtisztet”. Ácsok, fedélzeti matrózok, kötél- és vitorlakészítők. Csupa viharvert, idősebb legény. Mint ahogy Gopcsevics tegnap ígérte: emberek a javából. Közöttük egy fiatal, nevető, mosolygó fickó: első trieszti ismerősük, Fiffi la Sabba.
Monostory kezet rázott a hajómesterrel, majd egyenként az emberekkel.
– Jó napot, emberek!
A hangja elakadt. Elcsuklott. Az első legénység! Ki tudja, melyik marad majd vele, melyik válik majd meg, ha elkészülnek az átalakítással, de egy biztos: íme, itt áll előtte Kossuth Lajos fregattjának legelső legénysége, olasz, isztriai, dalmát férfi, egy észak-afrikai és két magyar. Osztrák-német sehol!
Távol a hazától, messze idegenben, íme, az első tengeri magyar hajó!
Érezte, hogy könny szökik a szemébe.
Elfordult.
Annyira jutott a marconaságból, hogy megveregette Fiffi la Sabba vállát, jelezve, hogy régi ismerősök, s hogy mennyire őrül ennek a találkozásnak, azután hirtelen előrelépett, el a főárboc mellett, ki a hajóorrba.
Íme, hát eljött az a nap!
Rátette kezét az Implacabile hullámvédjére.
Érezte azt az áramütést, amit csak akkor él át az ember, amikor kapcsolat teremtődik közte és ama tárgy vagy élőlény között, ami vagy aki után vágyik, és az ott van végre vele együtt.
Érezte, hogy a hajó szinte lélegzik, s köszönti őt.
Tegnap, amikor Gopcsevicsékkel itt járt, a tárgyalások izgalmában, a gyors és felületes találkozás alig valamit érő nyugtalan légkörében nem érezte azt a kapcsolatot, ami elengedhetetlen akkor, ha először vesszük kezünkbe a vadászpuskát, először ülünk lovunk nyergébe, először markoljuk meg csónakunk evezőjét, de még inkább, ha először lépünk hajónk fedélzetére.
– Nézze meg jól, signor tenente – mondta kellő büszkeséggel Gopcsevics, amire az apró Tschiraga szorgalmasan bólongatott –, nézze meg jól, és látni fogja, hogy ez a hajó valami más, mint az átlagos kétárbocosok. Majd holnap itt lesz Bianca, a tervező, és akkor ő elmondja, hogyan érvényesítette a legújabb vitorláshajó-típus, a klipper és a megszokott régi forma, a bark között azt a párosítást, aminek eredménye ez a hajó. Nézze meg jól, uram.
Hajósemberékkel beszélgetve, többször hallott már a klipperről, az új amerikai hajótípusról. Rocco Malatestáéknál találkozott egy tengerésszel, aki rövid ideig klipperen hajózott, és az lerajzolta neki az amerikaiak gyorsvitorlását.
– Ez a világ leggyorsabb hajója – mondta a tengerész. – Ennél gyorsabb járású hajó nem létezett, és nem is akad majd párja! A géppel hajtott bárkák fenét se érnek, nem is fognak, de a klipper, uram – azé a jövő!
Talán éppen Gopcsevicsnek ez a kijelentése zavarta meg, hogy nem tudott tegnap teljes mértékben lelkesedni a hajóért. Klipper? Mi van a klipperből az Implacabile építési rendszerében? Szégyellte tudatlanságát, ismerethiányát. Így inkább hallgatott.
De este, amikor szokás szerint elvonultatta maga előtt a nap történetét, és újra meg újra maga elé idézte a hajót, mint pihen frissen, nyugodtan a Gopcsevics-üzem felfordulásában, egy hosszú móló mellett, akkor kezdett az arányok között tisztábban látni.
A felfedezés örömében már maga is úgy találta, hogy az Implacabile kitűnő hajó, pompásan megfelel majd a céljának. A hajóorr nem a megszokott meredek, hanem karcsú, előrenyúló; a tat, a hajó hátsó része sem az eddigi magas, otromba, hanem inkább alacsony, könnyebben elháríthatja a hátulról jövő borító hullámokat. Végigvonultatta maga előtt az egész hajót, eltervezte az ágyúk elhelyezését, a mellvédek megerősítését, a fedélzet átalakítását ágyúfedélzetté, a raktárak átalakítását lakóhelyiségekké és felszerelés- meg lőszerkamrákká. A tatfedélzeten, ha sikerül, az alsó marsvitorla megemelésével, egészen közel a főárbochoz, kisebb vezénylőhidat is készítenek.
Az első ismerkedés bátortalansága után alig várta már az újabb találkozást.
És amikor biztonsága legteljesebb jó érzésével keze az Implacabile mellvédjén nyugodott, ujjaival megszorította a holt fát, jelezve, hogy barátok lettek, immár hű barátok.
Alig két-három kábelhosszra az Implacabile előretörő orrsudarától egy osztrák fregatt úszott el. A hajó körül sustorgott a víz, pattogtak a kötelek, ropogtak a vitorlák. A császári zászló lengett-lobogott a szélben. Az ágyúk torka éhesen tátongott. A második ütegfedélzet zárótábláit is eltávolították, teljes hadi készültségben úszott ki a fregatt a muggiai öbölből.
– A Lion csak most tudott elindulni – hallotta maga mögött Biancát. – Az Implacabile legalább még egyszer ilyen gyors, higgye el, uram! És a tengeren a gyorsabb győz!
Visszafordult. Bianca mosolygott, mögötte az emberek is. A Liont nézték, a flotta admirálisi hajóját, amiről az a kaján hír járta, hogy már Medina Sidonia hajóhadában szolgált, akkor, amikor a fránya Drake a Csatornában szétverte a flottát.
– Amott az ellenség, hé, rája! – kiáltotta teljes erőből, tenyeréből tölcsért csinálva, Turkovics Daniló. – Minden vitorlát feszíts! Ágyukat töltsd!
És akkorát hahotázott, hogy belerengett a hajó. Társainak kórusa kísérte ördögi nevetését.
Meghallották vagy sem az admirálisi hajón, nem lehet tudni. Mindenesetre komor arcok néztek a vezénylőfedélzetről a kacagó csoportra.
– Ha borszesz lenne bennük, ideágyúznának – mondta megvetően Bianca. – De nincsen. Ezeknek a szívében vér helyett káposztalé folyik. Megijedni a nápolyi flottától, piha, micsoda katonák ezek!
Monostory átölelte Bianca vállát.
– Ha felszereljük a hajót, rámennél a Lionra?
– Erre? Akár kettőre is! Mire a mi sortüzünk után elsütné ágyúit, lőtávolon lennénk!
– Hát akkor elő a tervrajzot, Bianca! Porkoláb segédtiszt, Turkovics hajómester, haditanácsra sorakozó!
Boldog volt.
Életében először érezte a teljességet, az elhivatottság misztériumát.
– Úgy mondják, a cigány hegedűvel együtt születik. Kezébe kell venni a vonót, álla alá szorítani a hegedűt, dallam születik a húrokból. Az eszkimó fiúk pompás vadászok a jégvilágban úgy mozognak, mint a városi ember otthonában. Heteket, hónapokat töltenek a jégen, hóban, az avatatlan órák alatt elpusztulna ugyanott. Van ember, aki már gyerekkorában kitűnő villanyszerelő, a másik élete végéig nem tanul meg két szál drótot összeerősíteni. Van, aki könnyedén lefest házat, tájat, embercsoportot, virágot, állatot – a másik egy almát sem tud lerajzolni. Akadnak olyanok, akik olthatatlan vágyat éreznek a repülés iránt, s amikor erre sor kerül, játszva sajátítanak el mindent ebből a tudományból.
Az ilyen emberre mondjuk azt; hogy erre vagy arra a pályára születik. Monostory Balázs tengerésznek született.
Anélkül, hogy tudott vagy hallott volna a hajó egyes, kevésbé ismert alkatrészéről vagy felszereléséről, ha arra sor került, érezte, mire való az a bizonyos tárgy, vagy miként kell azt használni, alkalmazni. Ösztönösen tudta a hajó dőlésének határát, a vitorlák teherbíró képességét, a szél erősödését vagy gyengülését, de ugyanígy a tenger száznyi szeszélyét, különlegességét. Ama ritka emberfajtához tartozott, aki egy-egy mesterséget olvasmányaiból is képes elsajátítani, mert az a mesterség valójában benne van a vérében, csak éppen ébreszteni kell. Amit átolvasott a tengerről vagy hajókról, hajózásról, az megmaradt az agyában akár mint elmélet, akár mint gyakorlat. Egyszerűen képtelen volt arra; hogy elfelejtse, amit a hajózással kapcsolatban hallott, olvasott vagy látott, vagy hibásan értelmezze. Ennek egyszerű oka volt: annyira érdekelte a hajó és a hajózás, hogy agya azonnal mindent feldolgozott, kritikailag is, s így az olvasott anyag valósággá vált.
Így azután, amikor végigjárták Bianca kíséretében a hajót, s mindent megtárgyaltak, a hajótervező, a szakember sem érezhette, hogy dilettánssal van dolga. Hogy a klippert, annak rendszerét még nem ismerte, az egyáltalában nem meglepő. Alig néhány éves volt ez a hajótípus, az Adrián talán még egy sem járt, elsősorban amerikaiak, majd az angolok kezdték a távoltengeri gyorshajózásban alkalmazni. Az akkori olasz és német szakirodalom nem tárgyalta a klippert. Annál inkább a barkot, ezt a megbízható, kiegyensúlyozott típust, amelyik annyi sok hajógazdának és kereskedőnek adott gazdagodást.
Az Implacabile úgy fogadta gazdáját, Monostory Balázst és hűséges társát, Porkoláb Pétert, mint édes szülőhaza a vándort a nagy idegenségben.
Jogos volt Monostory intézkedése, amikor utasította a hajómestert, hogy azonnal varrasson a vitorlakészítővel magyar zászlót.
– Lobogjon csak az első magyar zászló minél előbb a tengeren!
A második árboc (ebben az esetben a főárboc) úgynevezett gaffrúdjára szaladt fel a háromszínű lobogó, pontosan délidőn. A kis csoport, tengerészszokás szerint, levett föveggel állt az árboc tövébén.
Porkoláb Péter irányította a felhúzózsinórt.
– Tisztelegj! – rendelkezett a parancsnok.
És a magasba nézett. A kéttényérnyi labdává összehajtogatott lobogó lassan haladt felfelé. Amikor néhány méternyire megközelítette a kútgém módjára kiálló gaffrúd végét, az alkáplár megrántotta a feszítőszárat.
Akár egy óriási madár, a piros-fehér-zöld felségjel lobogni kezdett.
– Evviva! – kiáltotta lelkesen Turkovics hajómester. – Éljen a hajó, és éljen a parancsnok! Legények, háromszoros éljent a hajónak!
A Triesztet fenyegető nápolyi flotta közelében, a császári Bécs ósdi hajóhadának kikötőjében büszkén lengette a szél a szabadságharc küszöbén álló magyar nemzet első tengeri hadihajójának zászlaját.
– Éljen! Evviva! Zsivió!

HETEDIK FEJEZET

Szemtől szemben az osztrák flotta arzenáljának nagy hatalmú parancsnokával – Mi történt a Szent Tamás fogadóban? – A carbonarik kompániája – Egy este a fregatton.

Az a kis trieszti fogadó, ahol Monostoryék otthonra találtak, amolyan átmenet volt a fogadó, a kocsma, az olasz és a dalmát tengerparton ismert osztéria és az ugyancsak ezen a vidéken, török hatás alatt keletkezett hán (kereskedőszállás) között.
A konyha és az étkező ugyanaz a helyiség volt, a szobák a földszinten és az emeleten hosszú folyosóból nyíltak, az udvar jó részét istállók, kocsiknak, árunak való, tetővel fedett állások foglalták el.
Ennyi minden mellett is kicsi volt ez a fogadó, és főleg igen régi, kopott, rozoga.
Az étkezőhelyiséget a tűzhelyről áradó füst, a serpenyőkben sércegő olaj gőze ugyancsak bebüdösítette. Ámde olcsóbb volt az igényesebb külsejű fogadóknál, ahol nagykereskedők, magas rangú tisztek, világgá induló nagy urak szálltak meg. És pompásan főztek.
Ebben a kis fogadóban, amit titokzatos módon Szent Tamás fogadónak kereszteltek el, Monostory volt talán az első tiszt, aki szobát vett ki.
Elképzelhető a tulajdonos kétségbeesése, amikor megtudta, hogy a magas rangú vendégek távozni készülnek.
– Tiszt úr! – sápítozott a gazda. – Ne tegye! Azóta van tekintélye a „Szent”-nek, mióta uraságodék itt vannak! Ha puhább ágy kell, szóljanak! Ha jobb szoba kell, átadom az én lakásomat! Evett már valaha jobb zuppa di pescét (hallevest) a mienkénél? Ugye, nem? Miért mennek el, uram?
Monostory mosolygott. Meghatotta a derék ember kétségbeesése.
– Mert a szolgálatom így kívánja. Katona vagyok, barátom, és a katona oda megy, ahová a parancs szólítja!
– Ha szabad kérdeznem, hová ?
– A parancs mindig titkos. Nem mondhatom meg, barátom.
A fogadós bánatosan vakarta kopasz feje búbját.
– Értem, tiszt úr, értem, de mégiscsak azt szeretném, ha maradnának. – Majd odaszólt a tűzhelynél szorgoskodó feleségének: – Kitűnő zuppa di pescét adj az uraknak, a legjobbat, búcsúznak! Mennek!
Sohase mondták meg, hová mennek, soha nem beszéltek egymás között máshogyan, csak magyarul a fogadóban. Ha kocsit béreltek, hogy mielőbb kiérjenek a hajóhoz, Zaule falucska előtt megállították és kifizették. Így a kocsisok nem mondhattak mást, amikor visszaértek, és a fogadós faggatta őket. mint azt, hogy a tiszt urak Zauléban kiszálltak. De mit csinálhatnak a tisztek Zauléban? – ez még érdekesebbé tette a Szent Tamás fogadó magas vendégeit.
– Biztosan a védelmet irányítja – mondta az egyik vendég, egy molnárlegény.
– Vagy az ágyúkat ellenőrzi – tette hozzá a másik.
– Én inkább azt hiszem – hangoztatta a fogadós –, hogy a flotta új kikötőjét építi. Az ám, azért is visznek annyi követ Zauléba.
Hírek szálltak, hírek mentek ki és be a Szent Tamás fogadó kapuján.
Kocsisok, kereskedők, lókupecek, kintornások, vásárosok, mindenféle árusok meséltek, beszéltek, suttogtak erről-arról.
A fogadó jelentette, úgy-amennyire, a nagyvilág hírközlését Monostoryék számára.
Itt értesült Monostory – a függetlenített és a katonai feladatoktól teljesen felmentett tiszt – a Santa Luciánál lezajlott csatáról. A „várnagyszögbe” szorult osztrák ármádiát Santa Luciánál támadta meg először Károly Albert szárd király serege. Az agg Radetzky tábornagy előbb ügyesen elkanyarodott a nagy többségben levő ellenféltől, majd hirtelen visszafordult, és gyors előretöréssel ellentámadásba ment át. Santa Luciánál mutatkozott meg először ennél a hadjáratnál, hogy jelentősebb erőt képvisel egy számra kisebb, de egy kéztől irányított haderő, mint a nagyobb, de több érdektől szétcibált és több főparancsnoktól vezetett hadsereg. A nápolyi flotta valóban azért blokkírozta Triesztet, hogy elzárja az osztrákok külkereskedelmét, de egyúttal erőket is elvont Radetzkytől, és a partraszállás veszélyével a hátbatámadás fenyegetését is felvillantotta. De másként gondolta el az osztrákok lerohanását Pius pápa hadvezére, másként a nápolyi király, a toscanai nagyherceg marsallja, és másként maga a szard sereget vezénylő Károly Albert fejedelem.
Santa Luciánál nem sikerült keresztültörni az osztrák főerőket, sőt az ellentámadás megingatta az egyenetlenkedő olasz főurak megállapodását is. A pápa visszaparancsolta római hadát, a nápolyi király Trieszt alól a flottát.
Alig két hét után megnyílt a kikötő bejárója. Az ócska hajók győztesként futhattak ki a muggiai hadikikötőből.
Még magyarországi hírről is tudtak a kupecek, a gabonakereskedők.
Porkoláb Péter éles füle hallotta meg, hogy szöknek a magyar katonák az idegen országokból.
– Gácsországban huszárok hagyták el az őrhelyüket – mesélték a kupecek. – Nem ám kis csoportok, hanem századok, tisztjeikkel együtt! Nincs az a hatalom, ami feltartóztatná őket!
– Én még azt is tudom, hogy ki a tisztjük – toldotta meg büszkélkedve az egyik gabonakereskedő. – Lenkey, így hívják, Lenkey kapitány.
Monostory és Porkoláb összenézett. Amikor felmentek a szobájukba, volt mit megtanakodni. Harcok folynak a „várnégyszögben”, s valami feszül a hazai földön is, hiszen mi másért szöknének hazafelé az idegen ország idegen érdekét szolgáló magyar fiúk?
A számára leglényegesebb híreket akkor hallotta Monostory, amikor a flotta muggiai arzenáljában felkereste a parancsnokot, Wüllerstdorf-Urbair báró sorhajókapitányt, hogy megtudja, hol és mikor kapja meg – az utasítás és a parancs értelmében – az Implacabile ágyúit, hadi felszerelését.
Wüllerstdorf-Urbair arzenálparancsnok pontos mása volt Jedina-Palombininak. Gőgös, rideg, komor ember. Semmibe vett egy „főhadnagyocskát”, egy jelentéktelen, „szárazföldi patkányt”.
– Maguk akarnak hadihajót? Maguk?! – nevetett, amikor Monostory, polgári ruhában, belépett hozzá, az arzenál parancsnoki szobájába, ahol néhány órával azelőtt éppen a nápolyi flotta eltűnését ünnepelték. – Minek maguknak hadihajó? A rongy Fiume miatt? Különben is tudja meg, a horvátok bánja napokkal ezelőtt végleg megszűntnek nyilvánította Horvátország és a tengermellék kapcsolatát Magyarországgal! Monostory rámeredt a fekete zubbonyos, arany vállpántos, aranygombos sorhajókapitányra. Az őszülő oldalszakállból kiemelkedő sötétbarna arcból gúnyosan csillogott a tengerésztiszt szeme.
– Így van, főhadnagy úr, és nem másként! Mire maga Fiuméba ér, a város megszűnt Magyarország része lenni!
Monostory előreszegte a fejét. Vad elhatározás, dac fűtötte.
– Sajnálom, kapitány úr. A felelős magyar kormány utasítására, miniszterem parancsára nekem a hajót fel kell szerelni és Fiuméba vinni. A hajót felszerelem! Hess tábornok főparancsnok-helyettes Jedina-Palombini tábornok urat utasította, Jedina-Palombini tábornok úr pedig önt, sorhajókapitány úr, hogy az arzenál adjon hajóágyúkat és több hadi felszerelést, lőszert a hajó részére, valamint magyar származású tengerészkatonákból néhányat, akik értik a vitorlakezelést...
A sorhajókapitány rácsapott az asztalra.
– Lárifári! Ne szónokoljon! Azt teszek, amit akarok! Ez a flotta arzenálja! És nem a hadseregé! Minket a hadsereg kérhet, s ha jónak találjuk, teljesítjük a kérést. Ha nem találjuk jónak – nem teljesítjük.
Monostory már nyugodtan, higgadtan nézett a kapitányra. Az előbbi dac, vad düh eltűnt belőle. Lehiggadt. Lesz, ami lesz. Kezdte megszokni a császári urakkal való beszélgetéseket, tárgyalásokat.
– Jelentem feletteseimnek, sorhajókapitány úr. Jelentem miniszteremnek...
– ... aki, mint hallom, Veronából visszatért az ön hazájába – tette hozzá gúnyosan az arzenál parancsnoka, mintegy kihangsúlyozva, hogy ezzel megszakította itteni kapcsolatait.
– Mint a magyar kormány megbízottjának, jogom van Latour miniszter úr segítségét kérni! Jogom van követelni a trieszti körzet parancsnokától, hogy a kérelmet a legsürgősebben továbbítsa!
Wüllerstdorf-Urbair közömbösen bólintott.
– Joga van, hogyne. De nekünk még a miniszter sem parancsol! – Megsimogatta pofaszakállát. – Bécs messze van. A flotta itt tartózkodik. Ne felejtse el. Jó napot!
Kezet nyújtott.
Ugyan miért? Mi indította erre a mozdulatra?
Monostory meghajolt. Úgy tett, mint aki nem vette észre a kéznyújtást.
– Szolgálatára, sorhajókapitány úr ...
Ahogy kilépett az arzenál kapuján, egy percre megállt. Visszafordult. Nehéz, ívelt barokk kapuja volt az arzenálnak. Óriási kapu, tölgyfából, benne kijáró az emberek számára. A kapu felső részén a császári sas címer, körülötte kőzászlók, kőágyúk, kőtengerészek. A kaput hatalmas kőfal vette körül, tetején szögesdrót, vaslándzsák.
– A teremtésit! – hörögte fojtottan. – Légy átkozott, te sas, a császároddal együtt.
Szívet szorító, torkot fojtogató elkeseredés ült a lelkére. Érezte tehetetlenségét, kétségbeejtő helyzetét. Egyedül, egyedül, egyedül!
A tengerész silbak fel és alá járt a kapu előtt. Puskáján hosszú szurony.
A kaputól jobbra és balra két-két ágyú, mögötte padok. Ott ült a kezelőlegénység. A kaputól alig néhány méterre a muggiai öböl széle, s a partnál egy öreg fregatt. Fedélzetet súrolták éppen, a keresztrudakon száradó vitorlákat göngyölni kezdték a tengerészek. Orrát megcsapta a hajó kátrányos, olajos, gyantás szaga, amit annyira szeretett, mióta magát is tengerésznek tarthatta.
Több csoport az ágyúkon lovagolt, és – a tűzmesterek felügyelete mellett – buzgón fényesítette a rézcsöveket.
– Mint az arany, olyan legyen! – ordította az egyik tűzmester.
Monostory keserűen felnevetett.
Mikor lesz az Implacabilén ágyú, mikor kiabálnak majd ott a tüzérek a fényes ágyúcsövek miatt?
Az arzenáltól a Recca torkolatáig alig néhány kilométer az út, de Monostorynak talán órák is kellettek, míg céljához ért.
Ólomként húzták, egyre inkább húzták a gondok.
Tehetetlen, megbénult, Kossuth Lajos és Mészáros Lázár parancsát nem tudja végrehajtani.
Az útról, ami máig is az öböl partján vezet, rálátott Gopcsevics hajóüzemére.
Az Implacabile árbocai mint üdvözlő karok intettek feléje.
Ott a megvalósult álom!
Várja a hajó, és várják az emberek.
Pompás fickó valamennyi!
Bianca – ész, okosság, céltudatosság, szerénység... Turkovics – bátorság, ragaszkodás, kiállás mindenért... Fiffi la Sabba – kedvesség, szeretet, hála jó szóért és az élelemért... és a többiek is mind válogatott legények, mint Gopcsevics ígérte. Porkoláb Péterről nem is beszélve, aki itt mutathatta meg a legjobban ezermesteri képességeit.
Ha kellett, az ácsoknak segített, kieszelt, kiagyalt olyan kötéseket, összeeresztéseket, amilyenekről nem is álmodtak. Ha kellett, tartókat kovácsolt, fedélzeterősítő vaspántokat tervezett, de a kötélzet egyszerűsítésében is részt vett, hiszen mint volt dunai sajkás élete jó részét kötelekkel és kötelek mellett töltötte.
És ami a fő – Porkoláb Péter megszerette a hajót. Kezdetben tartózkodva járta a nagyméretű fedélzetet, a raktárhelyiségeket, a hajó barlangszerű helyiségeit.
Attól kezdve, hogy felhúzta a lobogót, a háromszínű hazait, attól kezdve Porkoláb Péter és az Implacabile testvéri szövetséget kötött.
A folyam fia, aki azért szívelte Veronát, mert egy folyócska szeli keresztül, észrevétlenül tengerész lett. Meghódították, lenyűgözték a távlatok. A tengeré, a tengeröbölé éppen annyira, mint a hajóé és a látott hajóké. Észre se vette, egyszer csak a főárboc bramvitorlájának terebjén (a második felső „árbocálláson”) találta magát.
– Te még nem is másztál fel az árbocra – jegyezte meg egy alkalommal Turkovics Daniló. – Csak nem félsz az árboctól?
Porkoláb megsodorta bajuszát.
– Én? Félni? Komám, azt a világot mutasd nekem, ahol Pietro Porkoláb fél!
Az igazság az, hogy ekkora magasságban még nem járt. A bramvitorla keresztrúdja legalább egy mai bérház harmadik és negyedik emelete között keresendő.
– Felmegyünk, elszívunk egy pipáravalót, és lejövünk – intett Porkoláb Turkovicsnak, akivel jól összebarátkozott. – No, indulás!
Ettől kezdve, reggeli tornaként, mindig felmászott az árbocra.
Végül is elhatározták, hogy ezentúl a hajón laknak.
Az elhatározás éppen azon a napon született meg, amikor Monostory az arzenálban járt, és tudomására jutott, hogy a császár flottája nem ad ágyúkat a magyar fregatt részére.
De az a magányosság, ami elfogta akkor, amikor kilépett az arzenál kapuján, a hajón feloldódott.
– Ha nem adnak, segítünk mi! – legyintett Bianca, a hajótervező. – Gopcsevics úr nem említette, hogy adott esetben ágyút is adhatunk?
– Említette... de mintha éppen ezt akarta volna elkerülni. 
Bianca mosolygott.
– Uram, signor comandante, mi nincsen Gopcsevicsnek, ha éppen arra van szükség? Ha ágyú kell, lesz ágyú!
Bizalmasan közel hajolt, bár a hajó újonnan szerzett macskáján kívül (amit Turkovics lopott el az egyik hadihajóról) senki nem volt a közelben.
– Ha a császáriak tudnák, mennyit szállítottak hajóink az olasz felkelőknek, akkor már régen falhoz állítottak volna minket! – Még közelebb hajolt. – Van egy rejtekünk. Távol innen, egy szigeten. Ott majd felszereljük a hajót, legyen nyugodt, signor comandante. Azon se essen kétségbe, amit Fiuméról hallott. Hogy a horvát bán mit tervez, az nem ránk tartozik. Fiume elég erős, hogy védekezni tudjon, állítom önnek. Ön azt a parancsot kapta, hogy oda vigye a hajót, akkor oda is viszi!
Monostory lassan-lassan fellélegzett.
– Bianca, nagyszerű ember vagy! A társaid is azok! – Rámutatott a hajóra. – Megszerettem. És azt is szeretném, ha teljesíthetném a parancsot Ezért azután sokszor aggodalmaskodom, mert – egyedül érzem magamat
Bianca megrázta a fejét.
– Téved, comandante. Nincsen egyedül. Mi gyűlöljük elnyomóinkat... és azt is tudjuk, hogy a magyarok ugyanígy éreznek.
Igen, Monostory is elmondhatta: gyűlölte a császári Ausztriát. Fokozatosan, lassan indult meg benne ez a folyamat, nem hangulatként, hanem a tapasztalat és a látottak, hallottak alapján. Amikor apja, a púpos tábori felcser, elvitte fiát kiskatonának, a tábori élet élményeinek tömege annyira lekötötte, hogy nem érezte az idegen környezet csüggesztő, lazító hatását. Még a tiszti iskola sem ébresztett fel benne semmit. A csapatnál kezdte észrevenni a különbséget a magyarok és az osztrákok, valamint a többi nemzetiségűek (csehek, olaszok, szlovének, horvátok, szerbek) és az osztrákok között. A kétfejű császári sas fennhéjázóvá, gőgössé tette azt osztrák tiszteket, főleg a magas rangúakat. Ez különösen akkor lett számára szembeszökő, amikor Veronába helyezve, barátságba került a Malatesta családdal. A kétfejű sas körmei belevájtak az olaszok testébe...
Így Bianca kijelentése még közelebb hozta a fiatal mérnököt.
Valóban, miért is lenne egyedül? Itt ez a pompás hajóskompánia, kalandok és események hívei. Annyit tudnak, hogy a gaffrúdon lengő piros-fehér-zöld zászló nem a „fehér kabátosok” lobogója, és ez már önmagában is lelkesíti őket.
Nem adnak ágyút az arzenálból? Adnak rejtekükből Gopcsevicsék! Ha igaz, hogy Fiumét elvágták Jellasicsok a hazától, akkor is kötelesség odahajózni!
– Signor comandante – mondta halkan, csillogó szemekkel Bianca az Implacabile fedélzetén –, én is carbonari vagyok! Gopcsevics úr is az, pedig ő nem olasz, hanem szlovén. Bízzon bennünk, signor comandante...
Később erről suttogtak a Szent Tamás fogadó szurtos étkezőkonyhájában Monostoryék a búcsú estéjén.
A helyiség még teljesen üres volt, csak a fogadós tett-vett az asztalok között, a felesége készítette a vacsorát.
– Íme, signor tenente, itt a legjobb zuppa di pesce! – tette eléjük a fogadós az orrcsiklandozó hallevest. – A legfinomabb!
Sercegetta tűzhely serpenyőjében az olaj, a fogadósné kése koppant a vágódeszkán, amint szeletelte a halakat. Félóra múlva tele lesz a helyiség éhes emberekkel. A két magyar úgy döntött, sötétedéskor elhagyja a „Szentet”, és az éjszakát a hajón tölti már. Turkovics elkészítette a parancsnok és segédtisztje kabinját.
Odakünn a köves udvaron egy kocsi fordult nyikorogva, recsegve.
Árnyék vetődött az asztalra.
Monostory is, Porkoláb is felnézett.
Egyszerű külsejű ember állt meg előttük.
A feltűnő rajta legfeljebb az, hogy fülében aranykarikát viselt, ami annyit árult el, hogy az illető vagy délolasz, vagy pedig a velencei lagúna valamelyik halászfalujának lakója. Amolyan ötven körüli férfi volt, kerek képű, jól táplált.
– Jó estét – mondta a férfi. – Szavam lenne az urasággal. 
Monostory csodálkozva nézett. Emlékezete szerint soha nem látta az idegent
– Tessék, barátom, mit akar?
Az aranykarikás megrázta a fejét, halkan mondta:
– Nem itt; signor tenente. 
Monostory meghökkent. Elutasító mozdulatot tett.
– Üzenetet hoztam.
És előre, szinte Monostory orra alá dugta széles kezét.
– Nézze ezt a gyűrűt! – suttogta az idegen. – Ismeri? 
Monostory rámeredt a gyűrűre.
Vastag aranyfoglalatban élénk színű, kék köves gyűrű. A kőben egy griff madár.
A Malatesták címere!
Nemcsak címere, de Jacopo Malatesta gyűrűje. Többször megcsodálta a gyűrű finom arányait, az aranynak és az élénkkéknek pompás összhangját, a griffmadár nagyszerű, leheletfinom rajzát.
– Szeretnék önnel beszélni, signor tenente. Négyszemközt. 
Monostory bólintott.
– Tudom, hogy honnan jöttél – mondta halkan, majd hangosabban hozzátette: – Vacsorázz velünk, s utána majd megbeszéljük, hová viszed a csomagokat.
Az idegen intett.
– Szívesen fogadom a vacsorát. Üres a hasam, mint az éhes szépia bendője.
A falatozás ideje alatt senki nem szólt az asztalnál. Monostoryt égette a kíváncsiság, de került minden feltűnőt, hiszen tudta, hogy figyelik. Talán éppen a jámbornak látszó fogadós volt az egyik figyelő? A sápadt arcút jó ideje nem látták. Eltűnt, mint a kámfor, a nápolyi flotta megjelenése óta.
Amikor végeztek az evéssel, Monostory intett.
– Gyere fel a szobánkba, megmutatom, mit kell elszállítani.
– Hát mégiscsak mennek a tiszt úrék, ej, ej! – sápítozott a fogadós.
Beléptek a szobába. Monostory az ablakhoz ment, bezárta. Az ajtót is elreteszelte.
– Beszélj, ki vagy! Miért jöttél?
Az idegen, mielőtt szólt volna, lehúzta a gyűrűt.
– Fogadd, a tiéd. Jacopo küldi. És üzeni: őrizzed meg!
– Veronából jöttél?
– Nem. Egyenesen Malamoccóból. 
Monostory csodálkozott.
– Malatestáék ott vannak?
Az aranyfüggős megrázta a fejét.
– Nem, nincsenek ott. Jacopo és a lánya börtönben van. Rocco és Jacopo fia halott! A börtönből kézről kézre került el a gyűrű ... ide hozzád, uram!
Monostory megdöbbenve meredt a halászra, aki folytatta:
– Malatesta vagyok én is, Andrea a keresztnevem. Amikor az őszön Malamoccóban jártál, én jöttem a bárkákkal, ha emlékszel erre. Puskaport és fegyvereket hoztunk. Azóta Velence szabad lett. Malamocco is. De Rocco halott! Én vagyok az új sindaco, az utódja!
Porkoláb az ajtónál állt, kifelé figyelt
Monostory belemarkolt Andrea Malatesta zubbonyába.
– Ember, mondd meg az igazat: Jacopo is, Gabriela is halott? Felelj, ne hazudj! Kérve kérlek, mondd meg az igazságot! És hogy mertél idejönni? Felismerhetnekl Andrea Malatesta elmosolyodott.
– Signor tenente, mindent megtudsz tőlem, de légy türelemmel. Esküszöm az összes szentekre, a Boldogságos Szűzre, Krisztus hét sebére, hogy Gabriela is, Jacopo is él! De lefogták őket, a Cittadella foglyai. Sok veronai polgárt elvittek a fehér zubbonyosok. Várj, elmondok mindent sorjában... figyelj...
Andrea Malatesta lassan, vontatottan beszélt, mint általában azok, akik megszokták a tenger magányát, és inkább gondolkoznak, mint beszélnek. Monostory is, Porkoláb is elképedve hallotta, mi történt Veronában, de főleg mi történt a Malatesta családdal, akiket annyira szeretett
Rocco, a bátor, harcos, szabadságra vágyó polgármester halott! A lelkes, mosolygós fiatal Jacopót se láthatja már többé! De vajon láthatja-e a neki annyira kedves lányt, Gabrielát és apját, a carbonari Jacopo Malatestát?...
– Mondd, Andrea, mit tehetek? Mit tegyek értük? 
A malamoccói megrázta a fejét
– Semmit! Mi mindent elkövetünk, és ha nekünk sem sikerül, akkor senkinek. Tudod, uram, a carbonarik szövetsége nagy, szent szövetség. Erősek vagyunk, mint a vas, és hűségesek, mint az oroszlánanya a fiaihoz. Így került hozzád ez a gyűrű is, kézről kézre – a börtönből idáig! Nagy utat megtett, de itt van, és őrizzed meg, ez Jacopo és Gabriela kérése. Ha majd találkoztok, mutasd meg, hogy úgy történt, ahogy kívánták.
Megsimogatta izzadt arcát. Legyintett, majd felélénkülve, merően belenézett a főhadnagy szemébe,
– Uram, a mi emberünk vagy?
– Barátotok voltam. Mostantól, hogy Rocco és Jacopo meghalt, hogy Gabriela és az apja börtönbe került, a testvéretek vagyok!
Porkoláb dörmögött:
– Én is.
Andrea Malatesta kezet nyújtott.
– Köszönöm. Gabriela üzente, hogy benned nem csalódhatunk. Ám halljad, amit mondok.
– Figyelek, Andrea.
Ránézett a gyűrűre.
– Hajód a Gopcsevics-telepen horgonyoz, igaz?
– Igaz. Nem kész. Itt nem is lesz az. A fehér kabátosok nem adnak ágyút, semmiféle fegyvert nem adnak. Ha kész a vitorlázat, eltűnünk innen.
A malamoccói óvatosan megkérdezte:
– Utasokat vinnél magaddal? 
Monostory elmosolyodott.
– Talán velünk jönnél? 
Andrea Malatesta biccentett.
– Lehet, hogy én is az utasok között leszek. Még nem tudom. De ma vagy holnap csónak áll a hajódhoz. Akik vele jönnek, a mi embereink. Malamoccóból. Carbonarik. De nehogy ármány történjen, vagy te is csapdába ess, hát ezt a pénzt kettétöröm. Egyik felét tedd el, a másikat átadja az, aki nevemben cselekszik, ha nem lennék velük.
Ezzel benyúlt a zsebébe, elővett egy ezüst Mária Terézia tallért, két tenyerébe fogta, megszorította, pendült, roppant az öntvény. Férfimunka volt.
Porkoláb elismerően megcsóválta a fejét.
– Jó markod van, sindaco!
– Tedd el, uram – nyújtotta a fél tallért Andrea Malatesta. – Az embereket pedig rejtsd el a hajón.
Monostory bólintott.
– Megteszem. De annyit elárulhatsz talán, hogy miért jöttök a hajóra?
A sindaco határozottan megrázta a fejét.
– Addig nem, amíg ott nem vagyunk. Tudod a mondást: szárazság idején ne beszélj az esőről, mert elűzöd...
– Lásd, kivel van dolgod, nem faggatlak. De ennek fejében én is kérek. Adj nekem nyolc-tíz embert, akik velem jönnek, ha kifuthat a hajóm. Becsaptak, és most gondba kerültem. Nos?
– Áll az alku, uram! Mind jó tengerész, kezeskedem értük. Olyanok, akik elmennek a világ végére is, ha kell, és haza is jönnek!
Monostory fellélegzett.
– Az égből pottyantál ide! Bár a hír, amit hoztál...
Önkéntelenül megsimogatta a gyűrűt. A sindaco kezet nyújtott.
– Megyek. Messze van még az a búvóhely, ahol az embereim tartózkodnak. Az ég áldjon, uram! A gyűrűt pedig őrizzed meg!
– Az életem árán is, barátom. Isten áldjon! 
Kezet ráztak.
Andrea Malatesta rátette kezét a kilincsre.
– Várj csak! Várj.
Monostory az utcára nyíló ablakhoz lépett. Maga se tudta, mi indította erre. Az ablaktábla mögül kitekintett. Halkan füttyentett. Porkoláb melléje lépett, ő is füttyentett.
– A teremtésit!
A sápadt arcú állt az utcácska túlsó oldalán. Hol felnézett az ablakra, hol a fogadó bejáratát figyelte.
Közömbösen álldogált, mint aki unja magát, vagy vár vakkit.
A nap már lement, sötétedett.
A két ember meghökkenésére Malatesta visszafordult az ajtóból, az ablakhoz lépett.
Ő is füttyentett.
– Fosca ez, a rendőrspicli! Ismerem még Velencéből.
– Ő is ismer téged? 
Malatesta elmosolyodott.
– Találkoztunk már egynéhányszor. De nem kell félni tőle. Szörnyű gyáva. Ha érzi, hogy veszélyben van, elmenekül. Olyan, mint a sakál. Les, figyel, de menten menekül, ha valakitől megijed.
– Mit tegyünk? 
Monostory megvakarta a fejét. A sindaco nevetett.
– Majd ráijesztünk!
S most olyasmi történt, amin a két magyar joggal elcsodálkozott. Azt tudták, hogy az olaszok jó komédiások (erre is alapult a carbonarik partizánmunkája a darabos németekkel szemben), de azt még nem sejthették, hogy a nehézkes Andrea Malatesta pillanatok alatt elváltoztathatja magát, ami éppen kitűnő komédiásképességét bizonyította.
Malatesta lekapta bársonyzekéjét, kifordította, és az eddigi halászzubbony a koldus foltozott zubbonyává alakult át. Benyúlt a nadrágzsebbe, s az óriási zsebekből előrántott egy parókát és egy álszakállt. Bal szemére fekete tapaszt tett.
Hőseink előtt olt állt egy görnyedt, félszemű, bicegve járó, igen-igen vén koldus, a külvárosok sikátorainak csavargója, iszákos, züllött kocsmatöítelék.
– Áldjon az isten – nyújtotta ismét a kezét. – Most már megyek. Nézzetek utánam.
Ezzel szinte felére zsugorodva, fejét behúzva a vállába, csámpásan, támolyogva, reszkető kézzel intve – Andrea Malatesta, mint koldus és züllött vénlegény, elhagyta Monostoryék szobáját.
Alig egy-két perc után nagy kiabálás hallatszott az utcáról.
Monostory és Porkoláb nevetve figyelte a történteket.
A fogadó kapujából előtántorgott a csavargó.
Egyenesen neki a rendőrkémnek, aki mit sem sejtve állt az utca túlsó oldalán, hátát egy fának támasztva, mint aki unottan várakozik.
– Hé, Fosca, komám, Fosca! Velencei kis komám! No, végre elcsíptelek! Most leszámolok veled! Rendőrspicli!
A csavargó kést rántott, neki egyenesen a rendőrspiclinek!
Fosca dermedten meredt a feléje rohanó, szörnyű kinézésű alakra. Talán arra várt, hogy Monostory és Porkoláb kilép majd a kapun, s követi őket. De arra mégsem, hogy előrohan egy rém, üvölti a mesterségét, ott, ahol gyűlölik a rendőrkémeket, s hozzá még a nevét is kiáltja, amit a legszívesebben elhallgat.
– Fosca, rendőrspicli! Spion! Börtönbe juttattál! Meghalsz! 
Egyszerre megelevenedett az utca.
A közeli malom összes legénye kirohant, kocsisok, tímárlegények, a fogadó kapuja alatt iszogató lovászok a nagy esemény reményében az utcán termettek, és várták a történendőket.
– Üsd! Ne hagyd magad!
– Ha börtönben ültél, számolj le vele!
– Hé, fogjátok el a spiclit!
Fosca krétafehér lett. Megfordult, sétapálcáját kiejtette a kezéből, s rohanni kezdett az utcán lefelé.
Nyomában a csavargó, az utca népének buzdításától és éljenzésétől kísérve.
Pillanatok alatt eltűntek a nézők szeme elől. Porkoláb Péter a könnyeit törölgette.
– Ez volt ám a látnivaló, gazdáin! Kifut a világból a spicli! 
Monostory is nevetett.
– Legalább tudjuk, kicsoda. Egyhamar nem jön ide, mert valóban gyáva fickó. Most pedig induljunk, komám, tiszta a levegő. Szólj valamelyik kocsisnak, siess.
Amikor lementek, a csoportok még a látottakat tárgyalták. A fogadós vitte a szót:
– Azt se tudom, honnan ugrott elő a fickó. Mint a bolha, a egyszerre csak előkerült innen! Neki annak az úrfélének, aki a napokban itt járt! Hát tudtam én, hogy rendőrspicli áll a ház előtt? Ha tudom, elzavarom, és bizony, tiszt uram, már a múltkor elzavartam volna, ha sejtem, miféle...
Vaksötét volt már, amikor kiértek a hajóüzembe.
A kocsit, szokás szerint, előbb elengedték, s az út hátralevő részét gyalog tették meg, táskát, bőriszákot a hátukon cipelve.
A hajón lámpás világított. Turkovics hajómester és néhány ember várta a parancsnokot
– Minden rendben van, signer comandante – jelentette a hajómester. – A vitorlákkal is készen vagyunk.
– Signor Bianca nem üzent semmit?
– Csak annyit, hogy reggel idejében itt lesz.
– Helyes. Mától kezdve őrséget tartunk, hajómester. 
Turkovics derűsen nézett Monostoryra.
– Akartam is mondani, uram, hogy erre szükség lenne. Ha a hajó lobogó alatt áll, az ilyesmi nem maradhat el. Nézze meg a kabinját, ha rendeset akar látni.
Az átalakítás egyik eredménye volt a tatfedélzet vezénylőhídja alatti parancsnoki kabin. Fiffi la Sabba, az ügyes kezű legény és a hajómester „alkotása” volt a kabin. A friss fa illatát árasztotta a fekhely (a léckeretes koje), a falba épített két szekrény, a mennyezetről lecsüngő asztallap, a többféle célt szolgáló polcok csoportja.
A kajüt falára erősített légsúlymérő s a mellette elhelyezett kisebb tájoló ünnepélyes hangulatot adott a helyiségnek.
– A térképek szekrénye is elkészült – jelentette büszkén a hajómester.
– Köszönöm – bólintott Monostory, és eszébe jutottak az esetleges éjszakai látogatók. – Mivel ágyút nem kapunk, igyekszünk minél előbb eltűnni innen.
Az olajmécs fényénél Monostory jól megnézte a rokonszenves, derűs kedélyű hajómestert. Rendes ember, feltétlenül rendes ember.
– Lehet, hogy utasokat is kapunk... – mondta óvatosan.
– Az bizony derék dolog, uram. Az utas többnyire pénzt jelent. És mivel az ember általában pénzzel él, mindenféle pénz jól jön... És hova vinnénk az utasokat, uram?
Monostory megrázta a fejét.
– Még nem tudom.
– Az se baj, uram. Találgatni is mulatságos szórakozás. 
Monostory hangja határozottan csengett:
– Turkovics uram, minden ember, aki a hajón dolgozik, de főleg akik most itt tartózkodnak, azok kivétel nélkül megbízhatók? Nem ok nélkül kérdem. Fontos, hogy tudjam. 
A hajómester gondolkodott.
– Talán eltűnt valami?
– Nem tűnt el semmi. Azt akarom, hogy bárki jön a hajóra, ne okozzon feltűnést. És bárki bármit meglát, vagy megtud, azt ne adja tovább. Lehetséges, hajómester?
– Uram, nekem rettentő nagy a szám, de ha azt mondja, hogy erről kuss, vagy valami hasonlót, akkor befogom! Az emberek megbízhatók. Különösen azok, akik a hajón maradnak.
– Mivel nem lesz elég a személyzet, az utasokból egészítjük ki a létszámot. Azt hittem, hogy a flottától kérhetek segítséget. De ha ágyút nem adnak, segítséget sem. El kell vinnünk a hajót Fiuméba!
Turkovics megvakarta a feje búbját.
– Elég kevés a szabad tengerész. De ha Gopcsevics úr akarja...
Monostory Jellasicsra és a bizonytalan hírekre gondolt. Nem akarta sem az időt húzni, sem pedig további kétségek között tartani magát. Érezte, hogy az idő múlása csak bajt hozhat. A sápadt arcú nem ok nélkül figyeli. Azzal, hogy Veronában Malatestáékra is rácsapott Pöltzl őrnagy ökle, tudta, hogy az ő neve is előtérbe került. Hogy az Implacabile nem kapja meg a szükséges hadi felszerelést – az nemcsak az arzenál parancsnokának egyéni akciója, hanem összhang Jedina-Palombini tábornok és Jellasics között. Még a kereskedelmi vitorlásból átalakított kis hajót is veszélyesnek tartják! De a legnagyobb baj: Mészáros ezredes távozása Veronából. Bár ezzel számolni lehetett – valójában érthetetlen vagy inkább nagyon is érthető volt a magyar honvédelmi miniszter távoltartása hazájától –, mégis kimaradt a számításból, mit tegyen, ha Mészáros végre visszatér Magyarországba.
A parancs azonban parancs, végre kell hajtani!
Az Implacabile arra vár, hogy Fiuméba kerüljön, az ottani sajkásokból legénységet kapjon, főleg Turkovics kiképzésével.
De hogyan juthat másként az Implacabile Fiuméba, mint felszerelve megbízható emberekkel? Ha a malamoccói carbonarik segítenek, akkor többet, jobbat Monostory nem kívánhat. De mi lehet a segítség ára? Monostory elmosolyodott: elég, ha Gopcsevics, számtalan hajó tulajdonosa, ágyúkat is szerez, de arra mégse legyen kényszerítve, hogy elvonjon hajóiról embereket. Neki is, mint minden hajógazdának a trieszti körzetben, nagy a gondja. A flotta vagy soroz, vagy csábít, itallal, leitatással, ami annyit jelent, hogy a kiszemelt áldozat az italmámorból felébredve arra eszmél, hogy – ha írni nem tud, legalább egy kereszttel az aláírás helyett – tagja a császári hajóhadnak.
– Majd meglátjuk, barátom – mondta Monostory. – Innen minél előbb el kell hajózni. Ha az utasok ma jönnek...
Turkovics hamiskásan nevetett.
– Fura utas az, aki nem mondja meg előre, mikorra várják! 
Monostory az asztallapra tette a kezét Könyvszerű füzet volt ott. A készülő hajónapló.
– A mai nappal mindent pontosan feljegyzünk – szólt. – Kérem az őrségbeosztást. Hány emberünk van?
– Csak négy.
– Velünk együtt – hét. Én is állok őrséget, ha kell!
Így indult el a katonás élet, igen egyszerű keretek között. Azzal, hogy felhúzták a lobogót, az Implacabile hadihajó lett.
Ágyúk és fegyverek nélküli hadihajó. Még legénysége se volt. De volt egy parancsnoka, egy első tisztje s egy derék hajómestere, aki éppen ezen az estén jelentette ki:
– Tudja mit, signor comandante? Ha maradhatok a hajón, amikor Fiuméba érünk, és a kijelölt legénységet kiképeztük, ekkor – maradok tovább is! Uszkok vagyok, harcos apák utóda, kedvem szottyant hadihajóskodni. Maga kedvemre való ember, meg hát az a segédtiszt úr is. Miért ne lehetne a zenggi Turkovics Danilóból a magyar flotta első hadihajójának állandó hajómestere?
Az Implacabile parancsnoka meghatódva tekintett a derék emberre.
– Bejegyzem a hajónaplóba: Turkovics Daniló zenggi születésű tengerész állandó szolgálatra jelentkezett...

NYOLCADIK FEJEZET

Őrség és feszültség – Emberek az éjszakában – Mit akarnak a carbonarik? – Monostory önvallomása – A legveszélyesebb megoldás

Éjféltájban Monostory parancsnok felébredt.
Éppen idejében – gondolta, mert elhatározta, hogy kezdetben, a rendszeres munka és egyöntetűség érdekében, minden őrség leváltását és átvételét ellenőrizni fogja. Talán csak percekkel előbb szunnyadt el, mert élete legszebb óráit élte. Saját hajójának kabinjában feküdhetett le. Élvezte a kicsit fülledt levegőjű kabin illatát, a friss fa, a kátrányimpregnálás és a festék jó szagát. Élvezte a csendet, a kikötőöböl vizének ritmikus ringását, amit a hajó is átvett, és lassan, nyugodtan, mint égy óriás, megmozdult. Élvezte a kabinba érő neszeket, zajokat. Az apró hullámok kotyogását a hajó hasa alatt, a főárboc csikorgását, a kötélzet reccsenését, roppanását. Időnként a mélyből kongás érkezett. Tengerészek, akik vitorlásokon éltek, ismerik ezt a különös kongást. Mintha egy igen-igen távoli hajóharang szólna. Nem más ez, mint egy nagyon nagy hal – cápa, delfin, orka, fizéter, óriási sügér vagy tengeri teknős – hozzáütődése a hajótesthez. Ebben az esetben magányos delfinről vagy inkább cápáról lehetett szó, amelyik nemcsak játékos kedvében verődött az Implacabile gerincéhez vagy gerincpalánkjaihoz, hanem elsősorban azért, hogy megszabaduljon élősdijeitől.
Az első órák magányát Monostory Balázsunk ünnepélyessé tette. A teljes örömet csak az bolygatta meg, hogy időnként eszébe jutott a Malatesta család, a harcban elesett Rocco és a fiatal Jacopo, de még inkább a családfő, Jacopo Malatesta és a leányideál, Gabriela Malatesta, a nagyon szép, de a szépségnél is többet érően okos és kedves, melegszívű lány.
Turkovics Daniló egy üveg finom, csillogóan vérpiros marsalai borral lepte meg a parancsnokát, mondván:
– Igyon belőle, uram, ettől még senki nem lett beteg, legfeljebb még erősebb, egészségesebb. Fogadja szívesen!
Nos, kabinjának magányában ebből az italból hajtott le Monostory Balázs. Az első pohárral a hajóra, a másodikkal a távoli haza szabadságára.
– Éljen a hajó, éljen a haza! – suttogta.
A fedélzeten félhomály uralkodott. Időnként előbukkant a hold a felhők mögül.
Akkor már az oldalvédek megmagasodtak, ágaskodni kellett, hogy átláthasson az ember. Vastag, néhol vasalással erősített tölgyfa palánk védte a hajó fedélzetét, a majdani ágyúkat, tüzéreket, hajólegénységet az ellenséges tűztől.
Egyelőre csak az oldalvédek jobb és bal oldalán levő ágyúnyílások hirdették, hogy nem tévedés az oldalvédek szokatlan magassága.
De az sem tévedés, hogy a tatfedélzet előtt, keresztbe a hajón, közvetlenül a főárboc mellett vezénylőhíd húzódik végig, mint egy igazi hadihajón. A híd beiktatása egyben azt is jelentette, hogy a főárboc legalsó, marsvitorla alatti, úgynevezett nagy vitorláját erősen magasítani kellett, méghozzá az árboc terhelésének rovására. Az okos, ügyes Bianca ezt is kitervezte, a szokottnál erősebb és magasabb árboctesttel, valamint a terhelés- és a dőlésveszély kiküszöbölésével.
A vezérlőhíd alatti olajlámpás fényében adta át a szolgálatot a fiatal Fiffi la Sabba magának a hajómesternek, Turkovics Danilónak. A megállapodás szerint mindig az őrség ébreszti a soron következő őrséget. De erre ezúttal nem volt szükség. Turkovics Daniló, a kitűnő hajós, az előárboctól figyelte, mint látja el az Implacabile első őrségen levő embere a szolgálatot.
Monostory, amikor kinyitotta a kabin ajtaját, a hajómester mély zengésű hangját hallhatta:
– Haljam, mondd utánam: az őrséget átadom! 
– Az őrséget átadom.
– Mit észleltél?
Kis időre néma csönd, majd Sabba bizonytalan hangja:
– Mit észleltél? 
Turkovics felmordult:
– Hülye! Ne kérdezz vissza! Hanem mondd azt, amit láttál, megfigyeltél. Röviden és érthetően! Értetted? Ha semmit nem láttál, semmit nem figyeltél meg, akkor csak ennyit mondasz: jelentenivalóm nincsen!
Sabba diadalmasan válaszolta:
– Jelentenivalóm nincsen!
– Az őrséget átveszem – szólt Turkovics, majd barátságosabban: – Most pedig kotródj és feküdj le!
Monostory előlépett a kabinajtó árnyékából.
Fiffi la Sabba, a fiatal észak-afrikai, barátságosan feléje mosolygott.
A hajómester a parancsnok elé ált, feszesen, szétvetett lábakkal, mint a flottáknál, jelentett:
– Signor comandante, jelentem: a hajón minden rendben! Létszám változatlan, a fedélzeti lámpa ég, idő éjfél után öt perc. Őrségen Turkovics Daniló hajómester!
– Köszönöm.
Úgy döntöttek, hogy a mai naptól kezdve, akár kikötőben, akár a tengeren, a „kutyaőrséget” – a legnehezebb őrségi időszakot – felváltva látják el: parancsnok, első tiszt, hajómester. Az első éjféli őrség Turkovicsra esett.
– Pihenjen le, signor comandante. Bízza rám a hajót. Nem szokásom elaludni. – Magabiztos, de egyben derűs is volt a hajómester. – Tudja, signor comandante, ilyenkor mit csinálok, hogy ne aludjak el? Végig számolom a látnivalót. Ennyi ház a parton, ennyi hajó a kikötőben, ennyi árboc, vitorlarúd, megeresztett vitorla, s ha már mindent megszámoltam, akkor az égre nézek, és számolom a csillagokat. Ott azután csudamód kell figyelni! Ember legyen a talpán, aki egy éjszaka befejezi! Másnap pedig kezdheti újból, mert hol tisztább az idő, és akkor még több csillagot látni, hol borultabb, és akkor kevesebbet. Kövessen ebben, signor comandante, meglátja, jól szórakozik.
Derűsen nevetett. Hatalmas alakja, combközépig érő csizmája, bőrzekéje, frígiai sapkája inkább kalózkapitánynak mutatta, semmint az Implacabile nevű első magyar fregatt hajómesterének.
A vezénylőhíd alól újabb valaki bukkant elő.
– Nem alszol?
– Bajosan megy az ilyesmi. Hazagondoltam meg arra, mi lesz. Jönnek?
Suttogva beszéltek. A közelben nem volt más, mint két partra húzott öreg bark, egy gerincében felrakott, készülő vitorlás teherhajó. De ember sehol. Távolabb két testes árnyékot lehetett látni, amikor eltűnt a hold. Két fregatt volt, a régebbi, napóleoni időkből. Az öböl túlsó oldalán, alig két kilométerre, fények látszottak. Lámpások a hajókon, lámpások Trieszt déli részén, Servola és Charbola városrész egy-egy házából.
– Hazagondoltál? – mosolyodott el Monostory. – Miért?
– Hogy mennyire emlékszem a házra... anyámra... Komáromra... Régen eljöttem onnan. Talán vissza se jutok...
Porkoláb Péter volt az, aki így beszélt.
– Bánod, Péter?
– Azt ugyan nem. Ilyen a hajósember sorsa. Elfogadom, nem kell más.
Együtt könyököltek a vezénylőhíd alatti mellvédnél. A hajómester éles, tengeren gyakorlottabb szeme és füle észrevett valamit.
– Csönd.
Mintha a part felől közeledő csónak jól ismert neszezése hallatszott volna. És két mozgó árny is látszott
– Jönnek! – dobbant meg Monostory szíve. – Jönnek! – dünnyögte Porkoláb.
Az öbölbejárat felől szél támadt. Felborzolta a vizet. A fregatt megmozdult, feszült a kikötőkötél. Az árbocok felnyögtek. A keresztrudak kalimpálása is jelezte a szél gyors erősödését.
– Libeccio, korán jött – morogta Turkovics, és nem vette le a szemét a közeledő árnyakról.
Könnyű szél.
– Két csónak – állapította meg Porkoláb Péter.
– Halászok – tette hozzá a hajómester.
A két csónak közelbe ért. Valóban azok voltak: halászcsónakok. Otrombák, szélesek, nehézkesek. Négy-négy evezős dolgozott bennük irgalmatlanul nagy, hosszú evezőkkel A kormánynál ülők bóbiskoltak, vagy legalábbis úgy tettek.
– Hahó, hajó!
Az egyik evezős kiáltott.
– Hahó, csónak! – szólt vissza Turkovics. – Mit akartok?
– Megpihenni! Odaállhatunk?
– Gyertek!
– A fallreepnél ereszd le a kötelet – suttogta Monostory.
Porkoláb megnyitotta az olajlejáró ajtaját. Kidobta a hágókötelet, mert a csónakosok inkább a hajó védettebb, öböl felől nem annyira látható odalát közelítették meg, semmint a nyíltabb, famóló felőli részt.
– Hahó!
A csónakok a hajóhoz értek.
Monostory észrevette, hogy a bárkák közepén hálótömegek tornyosulnak.
De azt is észrevette, hogy a hálók mintha mozdulnának.
– Hol vannak itt az utasok? – suttogta csalódottan Turkovics.
Monostory sejtette, hol lehetnek. Leszólt, fojtottan:
– Elhoztátok a tallért?
Az első csónak kormánypadján ülő ember felintett.
– Velünk van. Visszük. De csak a felét.
– Várjatok. Kibukkan a hold!
Tehát itt vannak Andrea Malatesta partizánjai, a carbonarik.
Percek teltek el, míg újból eltűnt a hold. Figyeltek vagy sem a távoli két fregattról az őrök? Ha igen, akkor se láthattak semmit, amikor megmozdultak a hálókupacok.
Egyik ember a másik után bújt elő, és mászott fel a fallreep kötelén.
Az egyik – vékony, sovány férfi – Monostory elé állt. Tenyerében megcsillant a Mária Terézia-tallér fele.
– Meghoztam, uram, hasonlítsd össze. Andrea Malatesta küldte. Köszönt, és üzeni: bízzál bennünk. Én is Malatesta vagyok, Enno a keresztnevem. Tudod, nálunk Malamoccóban belőlünk építik a tenger elleni gátat!
Nevetett. Szavaiból ugyanaz a derű csillant elő, ami annyira jellemzi az Adriai- és a Földközi-tenger népét.
– Zenggben a Turkovicsokból! – jegyezte meg a hajómester.
Enno! Monostory jól megnézte emberét. Először Gabrielától hallotta ezt a nevet. Enno hol itt, hol ott bukkant fel, attól függően, hol kellett a carbonariknak segíteni vagy harcolni a szabadcsapatok sorában.
– Ismerlek, hallottam rólad – szorította meg a kezét. Enno leszólt a bárkába.
– Sietve fel!
Majd Monostoryhoz fordult.
– Hol rejtőzhetünk el? 
Porkolábra mutatott a parancsnok.
– Kövessétek. A tisztem megmutatja. A csónakokkal mi lesz?
Enno kimutatott az öbölre.
– Halászni mennek. Hiszen halászok.
– Értem. Bejönnél a kabinomba? – szólt Monostory. – Beszélnünk kell.
– Kell – bólintott Enno. – Megértelek. Nem tudsz semmiről, uram?
– Nem. Semmit.
– Akkor követlek. Parancsnok vagy, felelős a hajón történtekért. Megértelek.
– Gyere.
A bárkákból felszólt valaki:
– Arri...
Mindössze ennyit, amit az „arrivederci”, viszontlátásra rövidítését jelentette.
A bárkák lassan eltávolodtak a hajótól.
Legalább tizenöt-húsz embert hagytak a hajón. Nélkülözésektől elnyűtt, üldözött, csapzott, rongyos ruhájú carbonarikat, akik életük céljául a harcot választották. És hazájuk felszabadítását.
– Ülj le – intett vendégének a parancsnok –, megkínálhatlak egy pohár marsalaival?
Enno nagyot nyelt. Ádámcsutkája megrezdült. Felnevetett.
– Még kérdezed, uram? Már reggel óta a Foknál álltunk bárkáinkkal, a hálók alatt lapultunk! Talán már levegőnk se volt!
A lámpa fényében látta Monostory, hogy Enno Malatesta fiatal ember. Nem több harmincévesnél. A sok bujkálás, az otthontalanság, a harcok, a nélkülözések azonban megkeményítették arcvonásait. Az ő füléből sem hiányzott az aranykarika, a velencei lagúna embereinek keleties viselete.
– Az embereid is kapnak az italból, Enno. A hajó raktárhelyisége nem lesz különb hely a hálóknál. De hát halljam, mik a terveitek.
Enno leült. Széles tenyerét az asztallapon nyugtatta, ide-oda pöckölte a poharat.
Hirtelen felnézett, és a világ legtermészetesebb hangján mondta:
– Egynéhány fregattot szándékozunk elsüllyeszteni. 
– ?
– Csodálkozol, parancsnok úr? Így igaz, ahogy mondom. Legelsőnek az admirális hajóját, a Liont! Megtesszük, ha segítesz.
Monostory a carbonarira meredt.
– Itt, a kikötőben? 
Enno bólogatott.
– Itt, itt, de csak akkor, ha segítesz. Mikor indultok, uram?
– Talán holnapután, ha az emberekből a hajón maradhat egynéhány. Andrea azt mondta...
– Tudom. Tízen itt maradnak, hogy hálából segítsünk neked. Hallom, te is carbonari vagy, de magyar!
Cinkosan nevetett.
Majd megint elkomolyodott.
– Halld a tervünket. A két bárka végighalássza az öblöt, de csak úgy, hogy alig fognak valamit. Mit is tennénk sok hallal? Amott a parton, a folyó szélén, a mocsárnál még tanyát is építenek. Halásztanyát. Így szokás, nem lesz feltűnő. Nem akarjuk, hogy több embert lássanak a bárkákon, mint amennyi a szokás. Ezért kell a te hajód, uram, meg azért is, hogy ha végeztünk, akkor elvidd magaddal az emberek többségét mint legénységet. Majd visszakeverednek Fiuméból. Mi már megszoktuk a távolságokat. – Megint felnevetett. – Hajaj, de megszoktuk! Egyszer a görög partokig keveredtem el!
Monostory elgondolkozott.
– Ahhoz, hogy elsüllyedjen egy fregatt, sok-sok ekrazit kell.
– Nem is láttad, ahány ember a hajódra jött, annak a hátán zsák volt? Tizenhat ember elvisz annyit, amennyi két hadihajót elsüllyeszt.
– De a hajókra juttatni... elsüllyeszteni... Tele vannak fegyveresekkel, őrökkel...
Enno legyintett. Rámutatott a borosüvegre.
– Adnál még egy pohárral, uram? Kegyetlenül ízlik. Egy hajtásra kiinnám az üveget! De nem lehet, nem szabad. A carbonari nem iszik, mert az italos ember fecseg. Na!... Hogyan juttatjuk fel a hajókra? Majd meglátod! Én gondoltam ki, s eddig minden olyasmi, amit kieszeltem, sikerült. De engedd meg, hogy megnézzem az embereimet, és kérlek, készülj fel arra, hogy minél előbb induljon el a hajó. Napkelte után mindjárt. Előtte elsüllyed a Lion és a másik, amit kiválasztunk. A fejetlenségben kicsúszunk a kikötőből!
Derűsen, vidáman nevetett, mintha máris túl lennének – sikeresen – a kalandon.
Monostory szeme felvillant.
– Te is velünk jössz Fiúméba? 
Enno megrázta a fejét.
– Még nem tudom. Attól függ, sikerül-e eltűnni. Ha másként nem megy, én is a hajón bújok el.
Így kerültek olasz szabadságharcosok az Implacabile fedélzetére.
Enno Malatesta vezette őket, egyike a leghíresebb carbonariknak. Már itt mérlegre tehetjük: helyes vagy helytelen volt-e Monostorytól, hogy nemcsak menedéket adott, de cinkosságot is vállalt a carbonarikkal? Azokban a feljegyzésekben, amelyeket annak idején a családjára hagyott, utal erre a kérdésre. Őszintén és kertelés nélkül bevallja: másként nem tehetett. Így kívánta a becsülete, erre ösztökélték a torlódó események, a Malatesta családdal történt tragédia, ezt kívánta tőle az erősödő hazafias érzés, de még inkább maga az a tény, hogy érezte: egyedül, csakis Porkolábra támaszkodva, nem boldogul; képtelen lesz teljesíteni a parancsot, felszerelni és elvinni a fregattot Fiuméba. Amikor látta, hogy az osztrák flottától nem kap támogatást, tudta, hogy késlekedni nem lehet. „Nem volt semmi más lehetőségem, mint a legveszélyesebb utat választani – írja feljegyzéseinek abban a részében, ami megmaradt. – Társulni a carbonarikkal, segíteni rajtuk és segítséget kérni tőlük. Felszerelni a hajót, a legnagyobb veszélyek árán is, s olyan legénységet szerezni, amelyikre – osztrák fogságba jutás esetén – velem együtt akasztófa vár! A távolból, Veronában, amikor Mészáros ezredes urunkkal a lehetőségeket latolgattuk, valahogy minden könnyűnek, járhatónak tűnt. Hittünk a császáriaknak, különösen hitt bennük, jóhiszeműen, maga a derék ezredes urunk. Latour miniszter, a bécsi kormányzat azt a látszatot keltette, hogy szívesen veszik a magyar honvédség felállítását. Kényszerhelyzetükben, félve és féltve észak-olaszországi helyzetüket, megrémülve a bécsi forradalmi hangulattól, aminek egyik eredménye lett a császári család menekülése Innsbruckba, de még inkább megrettenve a hazánkban erősödő forradalmi, lázadó hangulattól, a szabad haza kiharcolásának vágyától – látszólag sok mindenbe beleegyeztek. De a valóságban mindent akadályoztak. Ilyen akadály volt többek között a horvátok fellazítása, Jellasics bán költözködései, végül támadása Fiume és hazánk belső területei ellen... s az volt kicsi fregattunk felszerelésének akadályozása is. Nem tehettem másként, mint ahogy tettem. Elvágva mindentől és mindenkitől, ami a hazával összefűzhetett, tanács, támogatás, védelem nélkül – ott kerestem a támogatást és a védelmet, ahol jónak láttam. Egy kis hajó és néhány ember küzdött a zászló becsületéért!...”
Férfias szavak, becsületes, őszinte feltárása annak a helyzetnek, ami máshogyan, mint hősi tettel, úgysem végződhetett...
És így is történt.
Ennóékat elrejtették a hajó mélyében. De reggelre nem heten voltak a fedélzeten, hanem összesen tizenheten. A malamoccóiakból tízet fedélzeti munkára osztottak be. Honnan került a fregattra ennyi ember? – kérdezhette bárki, az Implacabilén dolgozó ácsok, kötélverők, vitorlakészítők, kovácsok, a hajóüzem sokféle embere, akik természetesen meg is kérdezték a legénységnek ezt a felszaporodását.
– Az este jöttek – adta meg a választ Turkovics. – Gopcsevics úr különböző hajóiról szedték össze őket. Most azután majd együtt hajózunk el velük Fiuméba...
De azt már nem tette hozzá, amit gondolt, vagyis azt, ha Fiumét Jellasicsok elszakítják az országtól, akkor az Implacabile – világgá szökik!
Ez a gondolat Monostoryban akkor kezdett érlelődni, amikor az arzenál parancsnoka Fiume elvesztését említette.
– Nem, a hajót nem adjuk! – döbbent a valóságra a tábori felcser fia. – Magyar lobogó leng az árbocon, a hajó magyar, és magyar marad addig, amíg úszni tud a tengeren!
Ez az elhatározás sarkallta arra, hogy a hazának ezt a néhány négyzetméternyi területét, a hajót – minél előbb kivigye az osztrák Triesztből, a császári hadikikötőből. Porkoláb zsenialitásának lehetett köszönni, hogy a fregatt habvédjeit a legrövidebb idő alatt védelmi palánkká tudták emelni, hogy elkészülhettek az ágyúk lőnyílásai, az ágyúk sok és nagy erőt kívánó talapzatai, valamint a különböző helyiségek.
Amikor Bianca szóba hozta ezt a lehetőséget, hogy a hadi felszerelést Gopcsevicsék rejtekéről kapják meg, Monostory már tudta, hogy nincs idő a halogatásra.
Ezt az elhatározását csak siettette a carbonarik megjelenése.
– Bianca, barátom – szólította meg a telepen a hajótervezőt a fregatt parancsnoka –, gyere a hajómra. Szeretném, ha megismernél ott valakit.
– Rövidesen ott leszek, signor comandante. Előbb a kovácsműhelybe kell mennem.
Amikor Bianca belépett a parancsnoki kabinba, meglepődött, de ugyanakkor öröm is villant arcán.
– Enno Malatesta! – Ettore Bianca!
A két ember kezet rázott.
– A carbonarik ismerik egymást – nevetett Enno.
– Találkoztunk már a „szigeten” – bólintott titokzatosan Bianca. – Ha minden jól megy, rövidesen oda megyünk – rábökött az asztalon levő térképre. – Tschiraga úrral már megbeszéltem, hogy itt kikötünk.
Enno jelentőségteljesen felhúzta a szemöldökét.
– Innen hoztuk át a lagúnába a fegyvereket.
– Féltik a szirtektől a császáriak a hajókat – mosolygott Bianca. – Nem mernek még a közelébe se menni!
Monostory a térkép fölé hajolt
– Itt? Ilyen közel?
– Ha sikerül kiszöktetni a hajót, akkor itt kikötünk – morogta Bianca.
Parenzo alatt, a mai Grossa és Fontana sziklaszirteknél, Seccho Marini mellett volt az a rejtekhely, ahonnan Gopcsevics Szpiridion, ez a különös, furcsa, titokzatos ember fegyverekkel segítette az észak-olaszországi carbonarikat. A gazdag tőzsér és oroszlánvadász álarca mögött ott rejtőzött egy másik Gopcsevics, aki elszántan és talán a következményekkel sem számolva küzdött a császári hatalommal. A Seccho Marini melletti sziklasziget pompás hely volt arra, hogy elhelyezzenek ott egy aprócska halásztelepet, a telep mögötti barlangokban pedig elrejtsék a görög és a török fegyvercsempészek szállítmányát.
– Sikerül – bólintott Enno. – Arról mi gondoskodunk, hogy sikerüljön.
Árnyék vetődött a kabinablakra. A kerek ablakon keresztül látták, hogy óriási vitorlák feszülnek a szélben, hatalmas árbocok dőlnek meg ferdén.
– A Lion! – mutatott ki Bianca. – Most jön vissza az őrjáratról. Olykor az admirális is megmutatja, hogy bátor tengerész.
Enno nevetve nézett ki az ablakon.
– Őt várjuk. Ha leszerel, három napig nem mozdul a horgonyról. Ha úgy gondolod, parancsnok úr, akkor holnapután indulhatunk. Addigra ti is, mi is felkészülhetünk.
Mind a hárman ott álltak a keskeny, kerek ablaknál. Nem vették le szemüket a hatalmas, testes, meredek orrú, széles építésű sorhajóról. A Lion horgonyra állási manővere is azt bizonyította, hogy nehézkes, ósdi hadihajó. Lassan fordult a szélnek, s még lassabban állt a helyére, hogy elfoglalja pozícióját a hadihajók sorában.
Enno megelégedetten intett.
– Elég közel vagyunk hozzá. Ez jó, nagyon jó. Hát akkor, parancsnok úr, dolgozzuk ki a pontos tervet, hogyan is lesz holnapután éjjel, közvetlenül hajnalhasadás előtt...
Monostory a fekhelyre mutatott és a lócaszerű két székre.
– Üljetek le. Mindent pontosan tervezzünk ki. És most már szeretném tudni, hogyan akarod barátom, Enno, megközelíteni a hadihajókat.
Odakintről hatalmas csobbanások hangzottak. A Lion dobta ki óriási horgonyait. Az árboclegénység serege rohanta meg a kötélhágcsókat, hogy feljussanak a vitorlarudakra.
Mennyi ember!
És mennyi fegyveres a korridorokban, s mennyi tüzér, tengerészkatona az ágyúknál!
Mégis fáj nekik a kis magyar fregatt!
Érezte, hogy vad, elszánt düh fogja el. Azért is megmutatja, hogy a magyar hajó kifut a kikötőből! Ha kell – Fiuméba; ha nem lehet már, akkor tovább – valamerre, ki a nagyvilágba, esetleg az olaszok segítségére.
De a parancsot teljesíti!
Görcsösen, vadul belemart a tenyerébe. Hirtelen engedett a szorítás. Jacopo Malatesta gyűrűjét simogatták meg az előbb még feszülő ujjak. Mi lehet Gabrielával, aki megismertette vele ezt a szót: szabadság? Mi lehet velük?
Ebben a pillanatban érezte, hogy többé soha nem találkoznak egymással.
De érezte azt is, hogy mindent megtesz a szabadságért.
Porkoláb Péter nyitott be a kabinba. Higgadt, nyugodt arcán meglepetés.
– Gazdám, a sápadt arcú áll a telep kapujában! Mit tegyünk vele?

KILENCEDIK FEJEZET

Szélvihar kezdődik – Elcsípik a rendőrspiclit – Indul az Implacabile – Az első összecsapás a korvettel – Süllyed az admirális hajója, de a Fasana is.

Éjfél volt, újból éjfél.
Az égen lomha, nehéz, komor felhők taszigálták egymást.
Rettentően fülledt, rekkenő volt a meleg. Újból sirokkó közelgését hirdette az ég, a nyugtalankodó sirályok riogása, az egyre fokozódó páratartalom, de főleg az, hogy mindent nyirok, nedvesség borított be. A vitorlák bőrsarkain, a kötéltartó bakok védőborításain, az árbocok dörzsrészein úgy „izzadt” minden, mint az emberek homloka, háta, melle.
Sirokkó előtt elernyed a test, elgyengülnek az izmok, akadozik a gondolat. Az őr bóbiskolni akar, az alvó még mélyebben aludni. Kívül és belül a csizma egyformán nedves, az ing, ruha ugyanígy. Undor felhúzni, benne járni, hordani.
Néha napokkal előbb jelzi jöttét a sirokkó, néha csak órákkal. Néha napok kellenek, néha, csak órák, hogy felduzzadjon a Trieszti-öböl. Egyre magasodó, egyre szélesebb, púposabb hullámok gördülnék a partnak, a védőgátaknak, a mólóknak. Ilyenkor Velencében a San Marco piacának árusai ész nélkül ugranak ki ágyaikból, és rohannak a sátrakat, latiakat, kiskocsikat biztonságba helyezni. Rátör a tenger a házakra, a térre, átcsap a Lidón, a Malamocco földnyelvén, és magával ragad mindent, amit elér.
Az Implacabile vezénylőhídjáról, üres ágyúállásai mögül emberek figyeltek az éjszakába.
A távolban horgonyozó hajók harangjai elkongatták az éjfélt. Azután csend lett.
A partok felől kórusban ugattak a kutyák. A Gopcsevics-telep komondora is rákezdte a farkasüvöltést, ami részben az éjszakának, az ijesztően komor felhőknek, de még inkább a közeledő sirokkónak szólt.
Ugyancsak éles szem, biztos hallás, kitűnő formaérzék, elsőrangú tájékozódás kellett annak, aki ezen az éjféli időn el akart igazodni a muggiai öbölben. 
Monostory Balázs elmondhatta magáról, hogy úgy látott éjidőn is, mint a macska. Porkoláb Péter hasonlóképpen. Turkovics hajómester, Fiffi la Sabba, a malamoccói carbonarik se ijedtek meg az éjszaka árnyaitól.
A kikötőbejárónál fehér foltokat láttak: Punta San Andrea és Sottile között két őrhajó cirkált. Ha hajó közeledett volna, s nem áll meg, ha a nyílt tengerről jön, s nem fordul vissza, vagy ha a kikötőből lavíroz kifelé, akkor az őrhajók rálőnek.
Az Implacabile hajósai tudták, hogy az őrhajók rövidesen eltűnnek. Erre a feladatra a flotta a legócskább korvetteket jelölte ki. Egy kiadós sirokkó vagy bóra – ha künn éri őket – ronggyá tépi vitorláikat, forgáccsá töri árbocaikat.
A fehér foltok látványa azt jelezte, hogy az őrhajók közelednek.
– Ha minden jól megy – jegyezte meg Enno Malatesta –, akkor az őrhajók annyira messze állnak horgonyra, hogy nem vehetnek észre semmit.
Figyeltek, mint a bozótban lapuló párduc.
Nem kerülte el figyelműket semmi, sem az égen, sem a parton, sem az öbölben.
Tudták, hogy az életükkel játszanak, de még inkább azt, hogy a legkisebb hiba, elnézés, helytelen következtetés a vállalkozás bukását vonja maga után.
Akkor már úgy kellett venni mindent, hogy egy ellenséges hadikikötő kellős közepében vannak, ágyúkkal megrakott hadihajók mellett.
– Minden rendben van? – kérdezte Monostory a hajómestert, s hol a telepre tekintett, hol ki az öbölbe.
– Minden rendben, uram! – válaszolta a derék ember fojtott hangon. – Egy órán belül már indulhatunk.
Monostory a magasba nézett.
A keresztrudakon lazán lógtak a vitorlák. Nem kellett más, mint a tartókat, a hevedereket megereszteni, átváltani a fordítószárakat, megfeszíteni a húzóköteleket, széltől fordítani a keresztrudakat és a fregatt máris elindulhatott.
Hajósaink bátorságára jellemző, hogy az Implacabile minden próbaút nélkül készült arra, hogy éjidőn kiszökjék a kikötőből.
A rendelkezések értelmében – hadiállapot volt – a trieszti kikötőt és a muggiai hadikikötőt hajó naplemente után nem közelíthette rneg és csak napkelte után hagyhatta el.
A magyar fregatt, az ágyúk nélküli magyar hadihajó arra kényszerült, hogy éjidőn szökjön ki Muggiából.
Az egész tervet, amit Enno Malatesta kidolgozott, váratlanul felbontotta a rendőrspicli, Fosca felbukkanása.
Lássuk csak, miképpen történt, hogy Fosca rövidesen a fregatt utasai közé tartozott...
Mint tudjuk, Porkoláb Péter jelentette a parancsnoknak, hogy a sápadt arcú, vagyis a hírhedt velencei bravó, Fosca, a telep kapujában áll.
– Biztos vagy benne, hogy ő az?
– Gazdám, ha én mondom, ki más lehetne? Magam szemével láttam, nem vett észre, amikor éppen kiléptem a kovácsműhely mögül. Befelé lés a palánkokon, így igaz.
Monostory Ennóhoz fordult.
– Ismered Foscát, a rendőrügynököt? 
Enno szeme megvillant, elmosolyodott.
– Andrea elmondta, hogyan zavarta végig az utcákon. De ismerem is. Rühes kutya, akit ideje lenne leütni!
– Ne üssük le, inkább csípjük el! 
Enno nevetett.
– Ha ott lesz a kapunál, mire embereim kiérnek, akkor elcsípjük!
– Kérlek, ne késlekedj, Enno!
Nem telt bele öt perc, a rendőrügynököt belökték a kabinba.
Fosca, a sápadt arcú, annyi feljelentés, elárulás, rendőrkézre adás tettese és kivitelezője – Monostory előtt állt.
Igazán nem okozott nagy gondot a partra küldött carbonariknak, hogy melléje álljanak, a hóna alá nyúlva követésre szólítsák, s mintha csak jó ismerőst kísérnének, átvezessék a hajóüzemen.
– Ha mozdulsz, ha segítségért kiáltasz, hasba lőlek! – nyugtatta a rendőrspiclit Enno egyik embere, talán mindegyik között a legmerészebb, egy alacsony, majomszerű, félelmetes erejű emberke. – Vigyázz!
A talpig feketébe öltözött, komor képű ember talán még sápadtabb lett, amikor belökték a kabinba.
– Valójában csak akkor eszmélt helyzetére, amikor maga előtt látta Monostoryt és Porkoláb Pétert, akiket hetek óta követett.
– Jó napot! – biccentett Monostory. – Eléggé sajnálom, hogy csak most szólítom meg, mert már régebben észrevettem, hogy akar valamit tőlünk. Nos, itt az alkalom, tessék! Miért követ minket, mit akar tőlünk?
Olaszul beszélt, hogy a többiek is értsék, annál is inkább, hiszen Fosca olasz volt.
A komor, hideg, nyers, kegyetlen arc szenvtelenül mozdulatlan maradt. Csak a szemek! Fosca vad, villogó szemei meredtek azokra, akik vele szemben álltak. Amikor tekintete Ennóhoz ért, megremegett a szája szöglete.
– Megismersz?
Fosca nem felelt, lehajtotta fejét. Tudta, hogy a félelmetes carbonarival áll szemben, s így azt is tudta, hogy találkozás számára csak rosszul végződhet. Hirtelen felkapta fejét. A gyáva sakál támadni készült.
– Én öntől nem akarok semmit! Én önöket nem követem! De követelem, hogy azonnal engedjenek el! Azonnal, mert rendőreim rövidesen itt lesznek!
Ebben a pillanatban Enno ökle alulról felfelé vágott Fosca állára.
A rendőrspicli mint egy fadarab zuhant hátra. Nekivágódott a kabin falának, előreesett, majd oldalt. Mozdulatlanul feküdt.
Olyan nagy volt a csend a kabinban, hogy hallani lehetett a benn levők lélegzetét.
– Ez ugyan elkenődött – mondta magyarul Porkoláb. – Mint az elrohadt tök: lötty és vége!
Enno a kémhez lépett, megfogta a karját, felrántotta.
– Térj magadhoz, kutya!
Fosca kinyitotta a szemét. Rémület, halálos rémület volt a tekintetében, összekulcsolt kezekkel Enno lába elé vetette magát.
– Ne bánts, könyörgök, ne bánts, Malatesta úr! Tudom, sok a bűnöm, de nem tehettem másként!
Enno a rendőrspicli arcába köpött.
– Görénynek se lennél jó, Fosca! Gyávább vagy te a leggyávább hiénánál is! Állj fel!... Hallod, állj fel! És arra felelj, amit a parancsnok kérdett tőled! Felelj!
Fosca remegve, a lélegzetét gyorsan kapkodva, reszkető kezekkel, szájszéllel felállt.
– Malatesta úr, ne bántsatok! Szerencsétlen ember... Enno dühbe gurult. Öklét a rendőrspicli orra alá tartotta.
– Ismered az öklöm! Felelj arra, amit a parancsnok kérdezett!
Monostory nyugodtan közbeszólt:
– Már Veronában láttam, hogy figyel. Ki küldte, milyen céllal, és mit akarnak tőlünk?
Enno megragadta Fosca vállát.
– Ha nem mondasz igazat, meghalsz!
Fosca körülnézett. Vizsgálódva. Egyenként lemérte a tekinteteket. Bianca szótlanul, mozdulatlanul ült a helyén. Porkoláb mosolygott, időnként elégedetten pödörte hosszú bajuszát. Turkovics hajómester, aki akkor lépett be a kabinba, amikor Foscát belökték, igen kedvére valónak találta a jelenetet. Monostory nyugodtan, elszántan nézett a rendőrspiclire, Enno két embere közben kiment. Akadt éppen elég dolog a fedélzeten. Enno valósággal izzott a gyűlölettől. A sokat szenvedett, űzött, meggyötört ember dühe tombolt benne. A legszívesebben belevágta volna kését a rendőrspicli szívébe.
Fosca mindenesetre megállapíthatta, hogy védelmet, részvétet senkitől nem várhat.
– Felelj – intett Monostory.
A rendőrspicli mélyet lélegzett. Remegett a hangja.
– Pöltzl őrnagy külön parancsára szegődtem az úr nyomába, még Veronában. A katonai parancsnokságok és a rendőrség az úrnak és társának minden lépéséről tudni akar. Nekem az a feladatom, hogy naponta jelentést adjak, hol tartózkodnak és mit csinálnak az urak.
Enno megrázta a fejét.
– Lárifári! Ez kevés! Ennél többet is tudsz! Mikor kell riasztanod a rendőrséget?! Erre felelj, görény!
Fosca gondolkozott Látszott az arcán, hogy a carbonari elevenére tapintott.
– Nem szeretnék Fosca úr bőrében lenni – mosolygott Turkovics Daniló.
Összenevettek Biancával.
Rekedtes volt a titkosrendőr hangja, amikor kimondta:
– Ha azt látom, Hogy indulásra készülnek, akkor. 
Monostory tette fel a további kérdést:
– És mit állapított meg? Indulunk? Elkészültünk? 
Fosca elvigyorodott.
– Indulnak. A fejemet teszem rá, hogy indulnak! 
Monostory is elmosolyodott, de inkább gúnyosan, mint barátságosan.
– De csak magával együtt! 
Fosca meghökkent.
– Velem?!
– Igen, veled együtt, gazfickó! A foglyom vagy! Törvény adta jogomnál fogva letartóztatlak! Ez a hajó – Magyarország! Te, a császári rendőrség spiclije, a hajó ellen merényletet akartál elkövetni. Tehát a hazám ellen. Ezért letartóztatlak, s adott időben elítélünk!...
– Az ítéletet én hajtom végre – szólt megelégedetten Enno. 
Fosca hápogni kezdett:
– De uram, főhadnagy úr... családom van... feletteseim, akik várnak rám... Ha nem jelentkezem, kerestetnek. Igen, igen, kerestetnek! Ebből csak önnek származik majd baja! Kérem, értsen meg...
– Elég volt! – csapott az asztallapra Monostory, és Porkolábhoz fordult: – Bilincset a csuklójára, és azonnal intézkedj, hogy megfelelő zár mögé kerüljön. Enno, szólj az embereidnek, vigyék el.
Fosca kétségbeesetten kezdett üvölteni:
– Nem!... Tiltakozom! Nem engedem! 
Enno ökle újból lecsapott.
A rendőrspicli megint elvágódott. Most már mozdulatlan maradt.
– Vigyétek – intett a carbonarik vezére a belépő két embernek. – A segédtiszt intézkedik.
Egyik a lábánál, másik a hóna alatt megragadta Foscát, és Porkoláb irányításával kivitték a kabinból.
Amikor magukra maradtak, Monostory ránézett Biancára, Turkovicsra, Enno Malatestára.
– Cselekedni kell, a vártnál előbb! Enno, lehetséges ez?
Előbb Bianca tette mérlegre teendőit.
– Lehetséges. Azonnal indulok a városba. Ha Gopcsevics úr elindult Afrikába, majd intézkedik Tschiraga úr. Rejtjeles papír nélkül még én sem mehetek túl a halászkunyhókon, nemhogy kihozzunk csak egy ágyút is a titkos depóból. A hajó véleményem szerint olyan állapotban van, hogy bátran elindulhatunk. Nem akarom csüggeszteni, signor comandante, de Jellasics bán csapatai Fiume felett vannak már.
Monostory tétovázás nélkül mondta:
– A hajónak indulnia kell! Ha nem Fiuménak, akkor az olasz partokra! A hazai hírek se azt bizonyítják, hogy enyhülés állt be Bécs és Pest-Buda között. Ezen a hajón magyar lobogó leng. Ezt a lobogót idegen kéz nem húzhatja le, legfeljebb ágyúgolyó törheti el az árbocot! Nos, Enno? Hogyan döntöttél?
A carbonari felemelte fejét. Töprengett, de most már mosolygott.
– Cselekszünk, parancsnok! Másként, máshogyan, de cselekszünk. Ha minden jól megy, addigra megjön a sirokkó is. Ha megjön, nyert ügyünk van. Minden a sirokkótól függ, minden!
Monostory is, Bianca is, Turkovics is meglepődött: a sok feladat, az események gyors pergése feledtette a jó tengerészszokást: kezed a kormányon, az árbocon vagy a vitorlarúdon legyen, de a szemed az égen, látóhatáron vagy a tengeren!
– Hű – kurjantott Turkovics Daniló –, az ám, sirokkó lesz! Merő nyirok a csizmám, pedig nem érte a víz. Uram, parancsnok uram, tudom, mire gondol Enno Malatesta. Az éjszaka sötétjében, különösen ha a sirokkó magával hoz egy kis erősítést a trombából is, akkor könnyen kifut éjidőn a legféltettebb kikötőből is a jól irányított vitorlás hajó. Hát mi majd jól irányítunk, parancsnok úr!
– Ha Turkovics mondja, így is lesz! – derült Bianca.
– Hajómester úr, kiszökésre felkészülni! – rendelkezett Monosíory. – Még csak próbautat se tehettünk, de üsse kő!
– Az én embereim régi hajósok. Nem jönnek zavarba, ha parancsot kapnak. Arra pedig ne legyen gondod, parancsnok úr, mint hajtjuk végre tervünket. Végrehajtjuk. Egy időben a hajó kifutásával. Erről kezeskedem. Én is veletek megyek, meglásd.
... Elmúlt éjfél, amikor a két őrhajó, a trieszti flotta korvettjei befutottak a nyílt kikötőkijárónál védettebb belső öbölbe, a többi hajó védelmébe. Tudjuk, akkor már az Implacabile keresztrúdján arra vártak a vitorlák, hogy gyors kezek kieresszék a köteleket, és a ponyvák felduzzadjanak az erősödő szélben, a sirokkót megelőző viharban.
Kiszökésre felkészülni!
Így szólt a parancs, és az Implacabile fedélzetén minden ember az előkészületek izgalmában élt. Egy olyan kitűnő tengerész, mint Turkovics Daniló hajómester, aztán a hajótervező Bianca, továbbá Turkovics néhány embere és a carbonarik – pontosan tudták, mi a teendő a sirokkó idején. Turkovics és Bianca álmában megmondta, mennyi vitorlát lehet a rudakon hagyni, ha teljes erővé] kitör a gyalázat, különösen akkor, ha netán éppen az észak-afrikai tromba segíti majd a sirokkót. Ilyen időszakban, kora nyárban, elég gyakran megtörténik, hogy a déli Földközi-tenger szörnyű orkánja és a Földközi-tenger középtáján képződő sirokkó egyesül, valósággal összefog – az utóbbi hasznára.
Ebben az egyesülésben reménykedtek hajósaink.
Amikor Monostory Balázs éppen a magasba nézve megcsodálta a fregatt hatalmas árbocait, Turkovics és Enno Malatesta egyszerre nézett össze.
– Itt van!
– Uram, itt a vihar!
– Előbb jött, mint hittem – nevetett Turkovics. – Megjött. 
Enno megszorította Monostory kezét.
– Parancsnok úr, áldjon az ég! Most éjfél múlt tizenöt perccel. Úgy manőverezzél, hogy két órára legyetek a Lion mögött négy hajóhosszal. Nem lesz könnyű.
– Bízd ránk – mosolygott Monostory, és érezte, hogy megremeg. – Ha Belzebub minden ördöge elénk veti magát, akkor is ott leszünk!
Elvégeztetett. Itt volt tehát az a pillanat, amikor nincsen már visszaút, csak előre lehet menni.
A remegés, ami elfogta, lázt jelentett. Ilyen láza van a színésznek, amikor új darabban lép fel, a hadvezérnek, amikor kiadja a támadási parancsot, a diáknak, amikor belép az érettségizők tantermébe.
– Áldjon az ég, Enno! És titeket, többieket! 
A hajó oldalánál ott lapult a két halászbárka.
A hálók alatt ezúttal nem emberek bújtak meg, hanem a szükséges ekrazitot rejtették el. A halászok mellé mindössze három-három ember szállt le s az elsőbe Enno, a parancsnok. A többi carbonari a fregatton maradt.
Sötét volt.
A bárkák döngve verődtek a hajó oldalához. Erősödött a szél. Úgy számítottak ki mindent – sokéves tapasztalatuk alapján –, hogy a legerősebb akkor lesz, amikor az Implacabile kibontja vitorláit, és megközelíti az admirálisi hajót, a hatalmas Liont.
– Előre, emberek! – hallatszott a vízről Enno parancsa.
A bárkákon hirtelen kibomlottak a ferde alakú pányvavitorlák. Mint a sirály, amikor elkapja a szél, úgy távolodtak a kis hajók a fregatt mellől.
Egyre sötétebb lett. Alig félórával előbb még több kilométerre látták a két őrhajót, most alig vették ki a flotta szélső egységeit. A két halászbárka eltűnt a sötétben, elnyelték a hullámok, de még inkább a távolság.
– Szerencsés utat! – suttogta Monostory Balázs. – Szerencsés találkozást!
Cselekedni kellett.
Ha nincsen Turkovics vagy Bianca, Monostory mozdulni sem tudott volna. Hiába ismerte a hajó minden részét, a vitorlákat és a vitorlázat kötélzetének használatát, ebben az esetben minden jelképessé vált. Gyerekkora óta, hogy kezébe került a Tamar és a Delphin kitűnő útleírása, minden alkalmát megragadott, hogy képezze magát a hajózás tudományában. Elméletileg mindent tudott, mindent ismert, ami a hajó szerkezetével és haladásával összefüggött. Értette a hajózási eszközök kezelését – ebben különösen Bianca volt a főoktató – és a legizgalmasabb tudományok egyikét, a térképolvasást. Mindent tudott, ami egy hajó vezényléséhez szükséges, és mégis: bénaságra lett volna ítélve, ha nincsen az a két ember.
Gyakorlat nélkül nincsen tudás és nincsen tudomány.
Később így emlékezett erre az éjszakára:

„Gondolatban sokszor végigkísértem a látott hajó manőverét, kikötését vagy elindulását, haladását vagy bármiféle akcióját. Ilyenkor mindig feltettem magamban a kérdést: most, adott helyzetben, mit tennék? Az ilyesmi nagyszerű iskola. A válasz a feladatra úgyis néhány perc múlva nyilvánvaló. Ne higgye senki, hogy az Implacabile átalakításához és kimentéséhez Triesztből Fiúméba, értelmetlenül fogtam volna hozzá. Az átalakításhoz kitűnő szakembert kaptam Bianca hajótervező személyében, akitől egyébként is rengeteget tanultam. A vezetésben ő és Turkovics hajómester nélkülözhetetlenné vált. De azt mégsem hittem, hogy valóságos rettegés lesz úrrá rajtam, szinte elvesztem a fejemet, s elfog a bizonytalanság, amikor elérkezett az indulás perce. Attól nem féltem, hogy felfedezik szökésünket, mert ezzel számoltam. Egyedül attól féltem, hogy csődöt mondok, és kiderül: nem értek a hajóhoz! Az ilyen szégyent nem lehet elviselni, különösen, ha emberek élete függ minden tettünktől. Úgy jártam, mint a gyerek, aki fél a sötéttől. Az éjszakában minden más lett, formában, értelemben. Más lett a hajó, a közelség és a távolság. Elvesztettem az arányokat! Kiderült, hogy csak nappali ismereteim vannak, mindent a nappal szempontjából értelmezek, látok, dolgozok fel. Hatalmas erő kellett, hogy ezt a hiányt ne áruljam el, hogy legyűrjem a bizonytalanságot, hogy visszatérjen magabiztosságom, hitem, akaratom. Még Porkolábnak se árulhattam el, hogy nem vagyok biztos magamban. A derék ember derűs kirándulásnak fogta fel kitörésünket és a carbonarikkal való merész haditettet...”

– Két órára a Lion mögött kell lenni négy hajóhosszal! – idézte Enno Malatesta szavait Turkovics hajómester. – A fejemet teszem rá, hogy ott leszünk!
Monostory a vezénylőhíd víz felőli szélén állt. Egyre erősebben érezte a szél nyomását, a vihar fokozódását. A megállapodás szerint láncszerűen adták tovább a hídról jött parancsokat.
– Bármi történik, horgonyra kell állni – jelentette ki Bianca. – Annyira erős lesz a szél, talán a hullámzás is, hogy nem tudunk másként elindulni a mólótól. Rányom a vihar, elroppannak az árbocok, leszakadnak a vitorlák!
Aki tudja, mit jelent horgonyra állni, vagyis négy-öt hajóhosszal eltávolodni a mólótól, viharrá fokozódó szélben, vitorlák segítsége nélkül, csak a horgonyra bízva mindent, az gondolkozás nélkül elismerheti hajósaink bátorságát.
A nehéz horgonyt egyre tovább kell vinni, szinte lépésről lépésre, csónak és emberi erő segítségével. De a hajón maradt carbonarik és a hajóhoz tartozó emberek, közöttük Fiffi la Sabba, az észak-afrikai, az erőt sem kímélték, a veszélyt sem kerülték. Kötél- és lánctávolságra elvinni a horgonyt, leereszteni a vízbe, utána elvontani a hajót a horgony fölé, majd felhúzni a horgonyt (ugyanakkor a tartalékkal megtartani az elért helyet), beemelni a csónakba és továbbvinni... éj időn, erős hullámzásban, szélben – férfimunka a javából!
– A teremtésit! – mondta százszor, talán ezerszer is Monostory. – A teremtésit!
A kormányt Porkoláb és a Foscát elcsípő kis carbonari kezelte. Karjuk kemény izomzata volt a biztosíték, hogy a legerősebb szélroham se tudja eltéríteni a fregattot a horgonyzási helyekről.
Végre Bianca is, Turkovics is azt vélte, hogy elég hely van a part és a hajó között, hogy horgonyra rögzítsék a fregattot.
– Felszerelni! – hangzott végig az utasítás a fedélzeten. Dübörgés, csattogás, pattogás támadt.
A kibomlott vitorlák vad táncba kezdtek, igyekeztek a széllel tovarepülni.
Az Implacabile megremegett, felnyögött, hol jobbra, szél alá, hol balra, széloldalra lendült. Rángatta a horgonyt, mint a nekivadult bika a láncot.
A lánc rángatása, az árbocok vad kalimpálása a hajó mélyén pokoli zajt okozott.
– A spicli azt hiszi, uram, hogy már csatázunk is! – derült a mindig tréfát kereső hajómester. – Ami azt illeti, nem szeretnék a bőrében lenni! Azt se tudja, hogy angyalok rúgnak-e bele vagy az ördögök!
Monostory elmosolyodott. Turkovics biztonsága, öntudatos bátorsága és kedélye lassan-lassan visszaadta természetes higgadtságát.
Hirtelen Bianca bontakozott ki a sötétből. Mintha valamelyik keresztrúdról pottyant volna a vezénylőhídra, egyszerre csak mellette állt.
– Néhány perc, és készek vagyunk, uram. Akár indulhatunk is.
– Mennyi idő kell a Lionig?
– Lavírozással, fordulással, újabb lavírozással, újabb fordulással félóra. Nem több. Akkor kijutunk a nyílt vízre, és onnan már egyenes az út!
– Megnézted az időt?
– Igen. Enno két órát mondott. Alig van több hátra félóránál.
– Hát akkor...
– Induljunk?
– Ha minden rendben van.
– Rendben. Erről meggyőződtem.
– Akkor – horgonyt fel! Vitorlákat széltől fordítani! Irány a Lion!
Aki valaha elindult már sportvitorlásával a Balatonon, erős szélben, neki a nagy víznek, átérezheti, micsoda lendületet vett az Implacabile, ahogy vitorláiba belekapott a szél.
Az a reccsenés, ami végigszaladt a hajó minden részén, kezdve az orrsudár tartóitól és feszítőitől az orrvitorlák kötélrendszerén, árbocokon, keresztrudakon, árbocrögzítő és feszítőköteleken, a kibontott és széltől duzzadó vitorlákon, a kormánylapát irányítóláncain, egyben a hajó diadalkiáltása volt.
Felujjongott az Implacabile, mint ahogy ilyenkor minden hajó így cselekszik, mintegy világgá kiáltva, hogy a holt tárgyból – élőlény lett!
Ismétlem, a balatoni vitorlázó tudja, milyen érzés, amikor megdől a hajó, és szinte előreugorva, beletúrja magát a hullámokba, fedélzetén végigfut a víz, a kötelek között sivítva dudorászik a szél, és a tat (a „tükör”) alól, a kormánylapát ellenállására, valóságos hullámhegy gördül a rohanó után.
Minden csak a méretek dolga. A kis sportvitorlás (a kalóz, a huszonkettes) viharstartját be kell „szorozni”, hogy teljes egészében átérezzük az Implacabile elindulásának első perceit.
– Hurrá! Evviva!
A kiáltás mindenkiből feltört, egyszerre, egyöntetűen, oly pompásan sikerült az elindulás, a horgony felszabadítása, a vitorlák széltől fordítása, szélbe fektetése. Az előárboc öt és a főárboc hat vitorlasorából az előárbocon három, a főárbocon négy keresztvitorlát duzzasztott meg a szél. Még ez is istenkísértésnek tűnhetett egy óvatos és meggondolt tengerész előtt. De Bianca és Turkovics egyöntetűen állították: ennyit elbírnak az árbocok, legyen bármilyen erős a szél nyomása, lökése, taszítása, sőt még akkor is, ha előáll a vitorlások fenyegető ellensége: viharban a szívóűr, amikor néhány percre megáll a szél, a hajó elveszti lendületét, a vitorlák laffogni kezdenek, az óriási test valósággal visszalendül, de alig egykét másodperc múltával már újból bőg a szél, és az árbocok – reccsenve törnek össze.
Ha a sirokkó a trombával egyesül, előfordul ilyesmi.
És mégis...
– Uram, higgyen nekünk, bízza ránk a felvitorlázást! – jelentette ki Turkovics. – Akadt már egynéhány hajó az életemben, amit én szereltem fel. Az előárbocon a felső marsvitorláig, a főárbocon a bramvitorláig hagyjuk meg a ponyvákat. Ebben az esetben akkor szökünk el az osztrákok elől, amikor akarunk!
Így is történt.
És amikor felhangzott a „hurrá”, az „evviva”, Monostory megnyugodva gondolhatott életének eddigi szakaszára. Valóra vált az álom! Egy hajó vezénylőhídján áll, és ez a hajó nem más, mint az első magyar tengeri hadifregatt. Az első, legelső tengeri hadihajó, amin magyar lobogót tépáz a viharos szél.
Az Implacabile elindult.
– Hurrá! Evviva!
Hirtelen az örömmámornak valóságos tombolása lepte meg. Történjen bármi, végződjék bárhogyan ez a kaland, a tény csakis tény marad: hajóparancsnok lett, s a hajó – Kossuth Lajos parancsára – tengerre száll!
Hátrakiáltott a kormányállásra, ahol hűséges embere állt, sziklaszilárdan, vasoköllel tartva a kormánykereket.
– Hé, Porkoláb, éljen a haza!
A szabadabb vízen több lett a fény, a reflex, s ezekben a percekben a hold is átütött a felhőkön.
– Éljen a haza! – kiáltotta harsogó vidámsággal Porkoláb.
Ekkor már Monostory legyőzte a belső izgalmat, a természetes félelmet. Úgy állt a ferde hídon, mintha évek óta itt teltek volna napjai. Bal keze erősen fogta a korlátot, teste előrelendült, hogy megtartsa egyensúlyát, lábait a korlát tartórúdjaihoz szorította, mintha nyeregben ülne.
– Elöl vigyázz!
A hajótervező tölcsért formált tenyeréből, előrekiáltott a két árboc között álló, izgó-mozgó, hol ide, hol amoda rohanó Turkovics hajómesternek, az pedig továbbadta az utasításokat:
– E-e-e-lö-ö-öl vi-i-i-gyá-á-á-ázz!
Monostory számára feledhetetlen, egy emberi életre maradandó élményt jelentettek ezek a percek.
Süvített a szél, vad nótát fújtak a kötelek, dobpergésszerű pattogással feszültek a vitorlák, fröcskölve vágta szét a hajóorr a hullámokat, s a hajó hasa alatt döngve rohantak át a hullámok.
Az ujjongásnak, a felszabaduló örömnek pompás érzése lépte el Monostoryt, ugyanaz, ami elfoghatta Kolumbust az „indiai” út előtti percekben, a Santa Mária magas tatfelépítményén, maga mögött látva Pálos kolostorát; ezt érezte Magellán, amikor végre búcsút inthetett Sanlúcar de Barrameda kikötőnek, vagy Tasman, Cook, Van Horn, az ideál: Byron commodoro, a hazai partoktól való elszakadás perceiben. A Nagy Út előtt!
Ekkor lett Monostory Balázs – volt császári főhadnagy a Ferenc Károly-ezredből – tengerész.
Kossuth Lajos tengerésze.
Lelkesen, boldogan csengett Bianca hangja:
– Megmondtam! Pompás hajó! Nincsen nála gyorsabb sehol a trieszti partokon!
Monostory átölelte a hajótervezőt.
– Igazad van, Bianca, pompás hajó... De merre lehet a Lion?
Bianca előremutatott.
– Ott, amott, nézze, signor comandante! Ott! 
Monostory előrehajolt. Sasszemű embernek hívták, nem éppen ok nélkül.
– A sirokkótól felvert, habozó hullámokon sötét tömeg lendült előre-hátra. Mögötte ugyancsak több, egyre kisebbedő tömeg látszott. A horgonyon álló osztrák flotta sorhajói, fregattjai, korvettjei.
– Még egy takk! – kiáltotta a zúgásnak, hullámmorajnak, recsegésnek-ropogásnak, a szél üvöltésének káoszában a parancsnok fülébe Bianca. – Még egy, és akkor elérjük a Liont!
Monostory felemelte kezét, hátrakiáltott Porkolábnak és előre Turkovicsnak:
– Vigyázz! Fordulj! Átváltani!
Az emberek a feszítő- és a fordítókötelekhez ugrottak. A hatalmas hajótest nagy ívet írt le, megtorpant, azután átváltott a másik oldalra, és megint megdőlt, könnyedén, szívet dobogtatóan, „százszázalékosan”, mint a hajósok is mondják, ha hiba nélkül egyszerre, zökkenő nélkül, olajozottan sikerül áttérni más pozícióra.
Az árbocok felnyögtek. A hajó gerincére épített, égnek meredő, sok-sok mázsa faanyag a szél nyomásától, a vitorlák tépő-, szakítósúlyától, a gyors fordulat lendületétől szinte arrá várt, hogy vitorlákkal, keresztrudakkal, kötélzettel a tengerbe forduljon.
De Bianca mindent kitűnően kiszámított. Az árboc teherbírása, építési szöge legalább annyira fontos, mint magának a hajótestnek a teherbírása. Vannak kitűnő hajóépítők, akik sehogyan sem boldogulnak az árbocrendszerrel. Ez legalább annyira különálló feladat, mint a férfiruha-szabászatban a nadrágszabó szerepe. Biancánál szerencsésen egyesült a kettő: kitűnő hajótesttervező és árbocépítő volt.
A magasból a vitorlák félelmetes pattogása, majd a kifeszüléskor közismert „dobpergés” jelezte a sikeres fordulást.
– Irány marad!
A kormánytól és a középhajóról harsogva jött a válasz:
– Irány marad!
Még egy fordulat – gondolta Monostory –, és akkor elérik a Liont, az osztrák flotta tengernagyi hajóját.
Mindössze néhány perc – alig tíz-tizenöt perc –, és elválik, miként sikerülj Enno Malatestának keresztülvinni a carbonarik eddigi legmerészebb tervét.
Vajon sikerül-e?
Ez a kérdés dobogott szünet nélkül Monostory szívében, s vele együtt a másik: vajon sikerül-e a fegyver nélküli magyar hadifregattnak a kitörés?
Sikerül!... Kell, hogy sikerüljön! – suttogta egyre, még az elindulás ujjongó örömében is. .
Amikor Enno elmondta megváltoztatott tervét az admirálisi, főparancsnoki hajó elsültyesztésére és a közelében horgonyzó, kiszemelt fregatt, a két ágyúsoros Fasana elpusztítására, Monostory elbámulva nézett Enno szemébe.
– Bátor ember vagy, Enno, hogy ilyenre vállalkozol! De lehetséges feljutni a sorhajóra, és utána a fregattra? Tele van fegyveressel egyik is, a másik is!
Enno legyintett.
– Hét évvel ezelőtt tengerészkatona voltam, éppenséggel a Lionon. Ismerem minden részét, de a szokásokat is. A legjobb idő éjfél után egy és két óra között, hogy véghez vigyük a tervet. Tudjátok, mint gondolom ? No, figyeljetek...
Elmosolyodott. Bianca, Monostory, Porkoláb kíváncsian nézett a legbátrabb olaszok egyikére.
– Figyeljetek... Ha annyira felerősödik a sirokkó, ahogy gondolom, s méghozzá erősebb lesz a megszokottnál is, mert – összeszalad a trombával, akkor a carbonarik megmutatják, mit tudnak!... Ilyen viharban, ha egy halászcsónak melléje .áll a hadihajónak, nem tagadhatják meg a segítséget. Márpedig mi melléje állunk. Felkiáltunk: „Krisztus hét sebére, segítsetek! Szegény halászok vagyunk, segítsetek, jó tengerészek!...” Pontosan egy órakor kell az egyik csónaknak a Lion, a másiknak a Fasana mellé állni. Ebben az időben indulnak el a középső ágyúsor fedélzetéről az őrségek. Két ilyen őrség van: az egyik jobbra, a tat felé megy, a másik balra, a hajóorr felé. Bejárják a hajó minden zegét-zugát, a kazamatákat éppen úgy, mint a lőporraktárakat, az ágyúfolyosókat, ahol függőhálókban alszik a legénység. Egy altisztből és két legényből áll ez a tűzőrség, amelyik szünet nélkül járja éjidőn a horgonyzó hajót. Értitek most már, mit akarunk?... Parancsnok úr, sejted-e?
Enno Malatesta derűsen tekintett a meglepődött arcokba. Bianca elismerően bólintott.
– Fene bátor fickó vagy, Enno! Leütitek az őröket, felveszitek ruhájukat, lejuttok a lőporraktárba...
Enno hangosan felkacagott.
– Nemhiába te is a carbonarik közé tartozol, Bianca úr! Pontosan így!
Monostory hitetlenkedve csóválta meg fejét.
– Ember, feljuttok! De hogyan szabadultok el? És hogyan tudsz egyszerre két hajón lenni?
A sok haditettet végrehajtott szabadságharcos megint ka-cagni kezdett.
– Parancsnok úr, nem ismersz minket. Amit én gondolok, azt gondolja minden egyes emberem. Évek óta együtt élünk, együtt cselekszünk. Bízzál bennünk, és nem fogsz csalódni... Hogyan jutunk le a hajókról? Mindegyiknek a fallreepjénél, még a legnagyobb viharban is, ott lebeg a mentőgigg. Jó lesz az nekünk. A bárkáinkat természetesen elviszi a tenger... hiszen tele lesznek vízzel, másként nem is kérhetnénk a segítséget!
Bianca szakszerűen szólt közbe:
– Ebben az esetben nem is kell mást magatokkal vinni, mint néhány robbanótöltetet, a többit a lőporraktár adja majd.
– Így, igy, Bianca uram, érted te is dolgodat!
Erre gondolt Monostory Balázs az utolsó „takk” előtti percekben, majd utána is, amikor lassítva a haladást, lazított vitorlázattal igyekeztek a megbeszélt időre négy hajóhosszal megközelíteni a Liont.
Ekkor már jól kivehettek a hadihajókat. Az admirálisi hajó igen vaskos, de aránylag rövid árbocai, a három ütegsor fekete zárótáblái, a széles hajóorr és az abból kiemelkedő orrsudár, a szögletes taton felfüggesztett mentőcsónakok nemcsak sejthetők voltak, hanem jól is látszottak. A tat hátsó részén megcsillantak a főparancsnoki kabinsor pazar szalonjának ablakai. Mögöttük szokta fogadni az admirális a flotta tisztjeit, és itt ült össze alkalmakként a tiszti becsületbíróság, hogy ítéletet mondjon egy-egy megtévedt tiszt felett. Ilyenkor ott díszeleg a hosszú asztal közepén az admirális aranyozott kardja, mint az ítélet jelképes pallosa...
– Lát valamit, signor comandante? – harsogta Bianca a parancsnok fülébe.
– Nem, nem látok semmi különöset! Minden úgy tűnik, hogy a Lionon nincsen változás.
Valóban így volt. A horgonyon álló hajó jelzőlámpái egyenletesen dőltek előre, hátra, majd oldalt, balra és jobbra. Ugyanígy volt odébb négy hajóhosszal a Fasana fregattnál s tovább a többi hadiegységnél a helyzet.
Embert sehol nem lehetett látni. A hajóorr, a vezénylőhíd, e tatfedélzet, az ütegsorok őrei behúzódtak a mellvédek, a kötéltekercsek, az árboctövek ponyvatömegei mögé, talán aludtak is. Régi nóta, hogy a hadikikötőkben meglazul a fegyelem. Miért is lenne éber az őr, amikor úgy pihennek a hajók a hazai kikötőben, mint a városi polgár a bérházban? És mégis, mennyi híres kikötői támadás játszódott le már a történelem folyamán, kezdve a római triérák föníciai támadásától az angol Scapa Flow-t ért tengeralattjáró-támadásig! Monostoryt hirtelen forróság öntötte el.
Hátha nem sikerült Ennóék terve... Hátha az erős hullámzásban felborult az egyik halászbárka, majd a mentésre sietett második is... Vagy feljutották a hadihajókra, és ott rájöttek a csalafintaságra, s Ennóék azóta – akárcsak Fosca a magyar fregatton – a hajókarcer foglyai. Mindez bizony lehetséges.
Éles kiáltás hasított a hajó elejéről:
– Vigyázz!
Majd még egy, közelebbről:
– Hé, kormányos, az anyád, vigyázz! Vigyázz!
Mintha csak a ködből tört volna elő, vitorlás hajó robogott a fregatt felé.
– Vigyázz! – üvöltötte hátra Bianca.
Monostory arcizma se rándult. Úgyis késő. Ha Porkoláb karjai, ökle és a mellette álló carbonari nem tette meg a szükséges mozdulatot, akkor a hadikorvett – mert az volt – beleszalad az Implacabile oldalába!
Rámeredt a közeledő, vészesen közeli vitorlákra, a fenyegetően felágaskodó, kötelekkel, láncokkal lerögzített orrsu-dárra.
– Megőrült a kormányos vagy a vezénylő tiszt? – gondolta. Kétségbeesésében felemelte karját, mintegy álljt jelezve a hadikorvettnck.
– Hányszor eszébe jutott később ez az adott helyzetben gyerekes mozdulat, aminek se értelme, se tartalma nem volt; Azóta se tudta eldönteni, hogy a korvett szántszándékkal rohant neki a magyar hajónak, vagy ők ugyanabban a helyzetben voltak: nem vették észre a rossz világításban, erős hullámzásban a közeledő hajót? 
A tény azonban tény maradt.
– Az osztrák hadihajó annyira közel került a magyar hajóhoz, hogy minden emberi számítás szerint össze kellett ütközniük. Egy igen erős hullám és Porkoláb keze azonban keresztülhúzta a szabályokat, mindenféle számításokat.
A hullámokat a tromba szállíthatta. Abban a pillanatban ért a két hajó közé, akkor emelkedett, majd süllyedt le, amikor azok egymásnak ugrottak volna.
Ugyanakkor Porkoláb Péter vaskarja olyasmit hajtott végre, ami hihetetlennek tűnhetett: a rettentő nyomás alatt álló kormányt nem arra kényszerítette, hogy száznyolcvan fokra kitérítse eddigi helyzetéből, mert ez menthetetlenül a kor-mánylapát vagy a kormányszerkezet pusztulását vonta volna maga után – és egyben a hajó pusztulását is –, hanem nyugodtan, könnyedén, lassan fordította a kormányt, az eddigi jobb oldali haladásból bal oldali irányba. Hatalmas feszítőerő mellett – lassan, nyugodtan.
A két hajó súrolta egymást!
A hajók vezénylőhídja annyira közel került egymáshoz, hogy bárki átléphetett volna a korlátokon.
Az olajos köpenybe öltözött és meglepődve átmeredő osztrák tiszt pofaszakállát is kivették az Implacabile vezénylőhídján és kormányfedélzetén állók.
Recsegés-ropogás kísérte a találkozást.
A következő percben egy osztrák császári mentőcsónakkal lett gazdagabb a magyar hadihajó. A csónak kalimpálva, óriási ládaként vágódott át a középső ágyúvédeken.
Ezzel szinte egy időben vagy alig később, mint a másodperc töredéke, a császári korvett marsvitorlája leszakadt a főárboc-ról, lezuhant a vezénylőhídra, ott belekapott a szörnyű szél, megforgatta a száz négyzetméternyi vászonfelületet, és bevágta a tengerbe.
Magával sodorta a pofaszakállas parancsnokot.
A kormánynál álló négy ember közül kettő a tatfedélzet lövegéhez ugrott, áthajolt a páncélvéden ... – és már csak egy ember kapaszkodott kétségbeesetten a hátrahúzott ágyúcsőbe. A másikat lesodorta a szél, vagy megcsúszhatott az ágyúcsövön. Elvitte a tenger.
– Ezek egyhamar nem fordulnak vissza! – nevetett Bianca.
– De hol vannak Ennóék?
Közeledtek a Lion tatjához, s Porkoláb azon volt, hogy betartsa a parancsot: négy hajóhosszra a tengernagyi hajóhoz.
Pontosan két óra múlt éjfél után.
Percre érkeztek, a kronométer nagymutatója két órát jelzett. – Vitorlákat lazítsd!
Ott volt előttük a Lion, mellette, a Fasana, odébb a többi császári hajó. Szám szerint huszonkét egység, nagyok és kisebbek egymás mellett, horgonyon hányódva.
A jelzőlámpák fénye hol alacsonyan, hol magasan táncolt.
Az ágyú nélküli magyar hadihajó carbonari legénysége pompásan végezte feladatát.
Egyre fokozódó szélviharban, a legnagyobb erőfeszítéssel, a tett és a munka iránti elragadtatással küzdöttek a siker érdekében.
De a szemük egyre a tengert kémlelte.
Vajon a hadihajók mit tesznek, ha észreveszik az Implacabilét?
Felszólítják a kikötő felé való haladásra, vagy lőnek, amire joguk is van?
Vagy a kimerült, fáradt, közömbös őrök saját korvettjüknek nézik?
Ez az utóbbi volt a legvalószínűbb, hiszen az orkántól tovasodort korvett azt bizonyította, hogy az őrhajók parancsot kaptak az újabb kifutásra, bármennyire is szívesebben álltak volna horgonyra, kidobva a biztonságot jelentő tartalék macskákat is.
– Vigyázz! Elöl csónak!
Abban az időben nem ismerték a csónakmotort, a gőzgépet is alig, hiszen az akkori hajógépek annyira bizonytalan eszközök voltak, hogy a kerekes gőzösök is megtartották a biztonságot jelentő vitorlákat. Mondom, nem ismerték a csónakmotort, de ha mai avatatlan meglátta volna az Implacabile hajóorrában tartózkodó – részben az orrvitorlákat kezelő, részben jelzőszolgálatot ellátó – két carbonari által felfedezett csónakot, az joggal hihette volna, hogy siklómotoros száguld a hullámok hátán. Falevélként vitte a szél.
– Vigyázz, csónak!
– Vigyázz, Ennóék!
Turkovics hajómester lekapta frígiái sapkáját, amibe nem tud belekapni a szél, meglengette.
– Itt a második császári zsákmány! Újabb csónak! Zsivió! Mert az volt: valamelyik hadihajó giggje, ami egyben azt is jelentette, hogy az egyik hajóról sikerült megszökni a carbonariknak.
A gigget hullámvölgyből hullámhegyre sodorta a szél, és akik az evezőket kezelték, nem tettek mást, mint arra törekedtek, hogy a könnyű alkotmányt – amibe a legjobb esetben tíz ember férhet – ne engedjék oldalt sodródni, mert az a felborulást jelentette volna.
A hadihajóban nem mozdult semmi.
A korvett eltűnt, látni sem lehetett.
A jelzőlámpák változatlanul járták táncukat.
– Hahó, Enno, hé!
Monostory teljes erejéből kieresztette hangját, tengerész módra, tölcsért csinálva tenyeréből.
Egy pillanatig sem volt kétséges, hogy Enno és csoportja tartózkodik a giggben.
De az som volt kétséges, hogy istenidsértés ilyen időben vihartól sodort giggnek egy ugyancsak vihartól űzött vitorlás közelébe jutni. Pedig más megoldás nem volt, ha Ennóék a fregatt fedélzetére akartak jutni.
Ekkor döbbent Monostory a rideg tényre, hogy nem is beszélték meg egymással, mit tesznek, ha a találkozás megtörténik.
Enno nem tudhatta, mi a parancsnok szándéka, de a magyar hadihajó parancsnoka sem sejthette, mit akarnak Ennóék. Miként képzelik el a dióhéj és a hozzá képest óriás találkozását, ami csak egyféleképpen történhet: a gigg teljes megsemmisülésével.
– Hahó, gigg!
– Kapaszkodóköteleket kidobni! – üvöltötte Turkovics, és maga volt az első, aki az általa – szerencsére – előre elkészített kötelekhez ugrott.
Sötétben, félhomályban!
A fedélzet egyik részén látni lehetett, de a felépítményektől, vitorláktól árnyékolt helyeken éjszakához méltó sötét volt.
– A teremtésit! – lihegte Monostory, és tehetetlenül előrehajolt a híd korlátján, mintha ezzel segíthetett volna. – A teremtésit!
A gigg egy vonalba került a hajóval. Kivették, hogy a csónakban tartózkodó egyik ember – nyilván Enno Malatesta – valamit integet.
Porkoláb Péter feszülten figyelt a kormánynál. Minden azon múlt, hogyan közelíti meg a csónakot. Jól tudta, hogy mást tenni nem lehet, mint a gigg elé törni, és lehetővé tenni ez embereknek, hogy a csónakból kiugorva, elkapják a hajó oldalán lógó mentőköteleket.
Ugyanakkor gyengíteni a fregatt iramát, lazított vitorlákkal, lassú oldalsodrással.
– Vitorlákat lazítsd!
Turkovics sem volt mai gyerek, ő is érezte, mi az egyetlen – valóban egyetlen  lehetőség.
Monostory kimeresztette a szemét,
A gigg eltűnt. Mintha ráfutott volna a hajó!
Koppanás hallatszott.
Eltiporták volna a gigget?
S ekkor rettenetes detonáció támadt.
A vihar zúgásán, a szél sivításán, a hullámok moraján, a vitorlák pattogó, dübörgő hangján, a hajótesthez vágódó hullámok csattanásán túl, mindent elnyomva, eltiporva, iszonyú robbanás.
Ott, ahol a Lion és a Fasana horgonyzott – lángokból, füstből, szikrákból összetett vulkán tört a magasba.
Hajósainkat annyira megbabonázta a látvány, hogy percekre elfeledkeztek a gigg utasainak sorsáról és a mentőkötélről.
Annál nagyobb volt Monostory meglepődése és öröme, amikor melléje állt egy csuromvíz ember, s lihegő hang kiáltotta a fülébe:
– Megjöttünk, signor comandante, itt vagyunk! 
Enno volt, a carbonarivezér.
– Sikerült! – tette hozzá megelégedetten. Nappali világosság támadt.
Pontosan egy időben, óramű összehangolása nélkül, robbant fel a Lion és Fasana lőszerraktára.
Egymás közelében két kráter égett, lövellte a lángot, a füstöt, a fát, a vasat, a köteleket, az embert fel az égnek!
A robbanás idejében az Implacabile nem négy, de legalább tizennégy hosszra lehetett a Liontól, de még így is esett a fregatt fedélzetére égő fadarab, sercegve izzó kötéldarab, sőt fém alkatrész is.
Szerencsére a távolság egyre nőtt, a fregatt rohant tovább, sem idő, sem lehetőség nem volt a várakozásra.
– A többiek, a másik csónak?...
Monostory aggódva mutatott a lángoktól megvilágított vízre. Enno intett.
– Elragadta őket a szél! Hiszem, hogy partot érnek, s találkozunk még! Ilyen a mi életünk. – És boldogan tekintett a láng tengerre. – Elértük, amit akartunk! Tudja meg a bécsi császár, hogy a carbonarik nem pihennek!
Megrázták egymás kezét, mint akik megpecsételik szövetségüket.
– Fordulni, vitorlákat átváltani!
– Fordulj!
– Fo-o-or-dulj!
A hadihajókon jelzőrakéták, fényjelek lobbantak fel.
A dermedt rémület, a megdöbbentő valóság kábító ütésébe percek múltak el, míg az agyonféltett osztrák flotta menedékén észbe kaptak a parancsnokok.
Eddig minden parancsot, utasítást, rendelkezést a Liontól vártak és kaptak. De a Lionból egyre kevesebb maradt.
Ezt a legjobban az Implacabile hajósai tapasztalhatták. A gyors és jó fordulás lázában a manőver alatt csak a hajóval törődhettek. A munkás karok megszaporodtak. Idő nem jutott sem a kaland elbeszélésére, sem pihenésre. Pedig a megmenekült bárka legénysége és Enno emberei – összesen heten, tehát a gigg teljes létszáma – ugyancsak vágytak volna a pihenésre. Valójában a halál torkából menekültek, megtetézve menekülésüket az utolsó tettel, a fregattra való felkapaszkodással. Csuromvizesen, kimerülten társaik mellé álltak.
– Hó-rukk, húzzad!
A hajó fordult, a kötélzet vészesen recsegett, a vitorlák rémülten pattogtak.
És amikor végre az égő hadihajók felé néztek, ugyancsak meglepődhettek.
A Lion eltűnt!
A sok vihart, látott, idejét múlt, de még mindig rangos kiállású hadihajó, a régi vitorlás sorhajók egyik utolsó mohikánja, a Nelson Victoryjára emlékeztető vas- és fatömeg kettévált, és a lángtengerrel együtt a mélybe zuhant.
Ujabb detonáció, fülsiketítő sistergés, a hullámok alól feltörő moraj, majd egy valóságos hegynek tűnő hullám- és gőzhegy jelezte az admirálisi hajó végső nyögését.
A Fasana még a helyén táncolt, mint ide-oda lóbálódzó lángtömeg.
Ahogy az Implacdbile tovasiklott, látták a taton torlódó embereket, az egymásnak rohanó, egymást eltipró, fegyelmezetlen tengerészkatonákat, akik kétségbeesetten küzdöttek az életükért, s azon voltak, hogy elszabadítsák tartóikról a mentőcsónakokat. De a kötelek a nedvességben megfeszültek, a csónakok az egyre ferdébb helyzetben valósággal összetekeredtek a tartórudakkal, állványokkal, húzókötelekkel.
A Fasana – ellentétben a Liánnal, ami kettétörött – oldalt dőlt. Égett, mint az úszó fáklya, de az árbocai még a helyükön álltak, s a hajótest is ellenállt a lángoknak.
Vajon meddig? Nem sokáig.
Mindössze annyi ideig, amíg a közelében horgonyzó hajók keresztrúdjain lebegni kezdtek a vitorlák. Szerencséje volt a hajóknak, hogy horgonyon állva, hadi sorban, a szelet nem oldalról kapták, hanem elölről, és a két égő fregatt lángját, füstjét, szikráit, égő és világgá röppenő tárgyait hátrafelé vitte a vihar. Ugyanakkor semmiféle segítséget nem nyújthattak a lángban álló hajók legénységének. A leeresztett csónakokat vagy a hajók oldalához vágta a hullám, vagy néhány evezőcsapás után felborította.
A megrémült tengerészek azért fohászkodtak, hogy minél előbb az admirálisi hajó sorsára jusson a Fasana is. Mert a fényjelzések – rakétaröppentyűk és lámpafények – azt az utasítást adták, hogy a hadihajókat menteni kell, és azonnal elszabadulni a horgonyról.
Ellenséget üldözni!
Szerencsére Monostory ismerte az osztrák haderő és így a tengerészet titkos jelzéseit is. A hajósor másik, nyugati végén horgonyzó altengernagyi hajó, a Rainer főherceg vette át a flottaparancsnokságot.
Az altengernagyi hajó egymás után adta le a parancsokat, a mentés, a horgonyról szabadulás (vagyis felvitorlázás) és az ellenség üldözésének parancsát. Az éjszakában, a váratlan robbanások és hajópusztulások káoszában, a szélvihar félelmetes, mindent megzavaró rémületében joggal hitték az osztrák flotta parancsnokai, hogy újból a nápolyi flotta tűnt fel, és rontott rá a hadikikötőre.
De Monostory azt is tudta, hogy a szabad vízen eltűnt – egyelőre láthatatlan – korvetten kívül a magyar hajónak legfeljebb az egyik erőd ágyúitól kell félnie. Legalább húsz perc vagy talán félóra is szükséges, amíg a fregattok szárnyra kapnak.
Addigra az Implacabilének messze kell már járnia!
– Gyorsabb minden hajónál – jelentette ki többször Bianca. 
Ebben bíztak.
– Ha elcsúszunk a San Rocco alatt, minden rendben van! – nevetett Bianca, majd hozzátette: – Triesztben nem is sejtik, mitől lángol Muggia felett az ég, és mi okozta a robbanásokat.
Elfulladt, a szélrohamok valóságos ökölként zárták el a torkát.
Előre, majd oldalt mutatott: ott kell lenni San Roccónak, a muggiai öböl legdélibb ütegállásának.
Enno akkor már nem tartózkodott a hídon. Leváltotta a kormánynál segítő carbonaritársát, s Porkolábbal együtt markolta a rettentően feszülő, állandóan ellenkező irányba elperdülni készülő kormánykereket.
Nagy erő, még nagyobb ügyesség és biztonság kellett az Implacabile jó irányban tartásához, de főleg ahhoz, hogy ne lendüljön ki a menetirányból. Pedig a hullám, a szél, a szélrohamok egymást követő sora mindent elkövetett, hogy ez bekövetkezzék.
San Rocco!
Monostory sokszor elnézte az öbölből ezt az erődöt.
Partvédő nehéztüzérség és távolra hordó, hosszú csövű ágyúk tanyáztak benne.
Amikor a nápolyi flotta feltűnt, innen hullt a legtöbb ágyúgolyó, kartács a tengerbe. .
Monostory biztosra vette, hogy a figyelőszolgálat észreveszi a fregattot. Ennyire mégsem volt álmos vagy közömbös az osztrák tüzérség a biztonságnak tartott Trieszt védőalakulatainál.
– Minden azon múlik – jegyezte meg Bianca, aki mindent ismert a városban és a város körül –, hogy a látás megfelelő-e számukra, s ha igen, akkor saját hajójuknak vélnek-e minket...
Talán mondott volna még valamit, de egy igen erős robbanás, ami majdnem hasonlatos volt a földi léttől búcsúzó Lion halálordításához, megreszkettette a szélvihartól terhes levegőt.
A Fasana mélyén izzó lángok, zsarátnokok a hajó elején levő kis lőszertároló után elérték a középhajó nagy lőszerraktárát.
Az oldalt dőlt hajóba beomlott a víz, és a kettő együtt – tűz és gőz – megpecsételte a fregatt sorsát.
Mint valami játékszer, fordult oldalt a hatalmas test. Az árbocok zuhanás közben kettéroppantak, félelmetes robajjal szakadtak ki az ágyúk, kitépték a lafettákat (az alsó, kerekes tartókat), ronggyá tépték a feszítő- és visszahúzó köteleket, áttörték a kazamatafolyosók és a felső fedélzet védőfalázatát, magukkal sodortak felépítményt, vezénylőhidat, száz és száz embert – a végső tragédiát megelőző percekben. Negyvenkét ágyú volt a Fasanán, tízzel kevesebb, mint a Lionon, a réznek, a bronznak, az acélnak korabeli remekművei. Naponta kétszer fényesítették a csöveket, kívül-belül ragyogtak, mint az arany, mint az ezüst. Senki nem gondolta, amikor a velencei arzenálból kifutott a Fasana, hogy nem tengeri csatában, ágyúharcban szerez érdemeket, hanem horgonyon állva, hazai kikötőben pusztul el.
Amikor a flotta keresztrúdjain lebegni kezdtek a vitorlák, se a Lion, se a Fasana nem létezett már.
Sötétség borult az öbölre.
Az a bizonyos, különös, sokszor ijesztő hatású sötétség, ami vihar idején a tengeren megelőzi a hajnalt.
Az Implacabile rohant a nyílt tenger felé.
Nem látták sem a flottát, sem a korvettet, sem San Rocco erődítményét.
Úgy gondolták – és az volt a véleményük, hogy helyesen gondolják –, ha nem látnak semmit, őket sem láthatják.
Így eléggé meglepődtek, amikor a hajó bal oldalán, a part irányából torkolati tüzek villantak, a villanások ulán dübörgés, moraj támadt.
San Roccö ágyúi megszólaltak!
Monostory katona volt, kitűnően képzett tüzér is. A felvillanó fényekből, majd az azt követő hangokból megállapította, hogy lőtávolon kívül vannak már.
– Egy ... kettő ... három ... négy ... öt... hat...
Számolt, természetesen figyelembe véve a sirokkó és a tromba ellenirányú, hangelfojtó hatását is. Kívülről tudta, mikor milyen ágyútípusok, milyen távolságra lőttek. Tudta, hogy a hajóágyúk biztos talapzatról 4000-4500 méterre is hordanak, a várvédő ágyúk valamivel kevesebbre.*
Ránézett a mellette álló Biancára, akinek inkább a körvonalait vette ki, semmint arca vonásait.
– Akár minden lövedéküket kilőhetik, akkor sem árthatnak!
Valóban így volt. A magyar hadihajó büszkén vágtatott a vihar szárnyán.
Igaza volt Turkovics hajómesternek: pontosan annyi vitorlát vontak fel, amennyit elbírtak az árbocok. És ez a vitorlafelület alkalmas volt arra, hogy a hajót a lehető legmozgékonyabb állapotban tartsa, megadva a kormányzás, az irányítás biztonságát is.
– Most pedig merre? – kérdezte Monostory a hajó derék tervezőjét.
– Egyenesen a Grossa és a Fontana sziklaszirtek felé, signor comandante! Ott felvesszük az ágyúkat. De lám, uram, az Implacabile még ágyú nélkül is elsüllyesztett két nagy fregattot! Gopcsevics úr megelégedett lehet az árujával.
Bianca jóízűen nevetett.
Monostory az indulást megelőző izgalmakban el is feledkezett a kitűnő kereskedőről, a legkülönösebb emberek egyikéről, akit ismert. Arra sem kerülhetett már sor, hogy elköszönjön tőle, utolsó istenhozzádot mondva neki és majordomusának, Tschiraga úrnak.
Vajon látja-e őket valaha?
S látja-e valaha Gabrielát és Jacopo Malatestát, Mirandolina néniről és a hűséges inasról, Giacobbe bácsiról nem is beszélve?
Valami azt suttogta a szívében, hogy – nem!
Ha lett volna ideje elgondolkozni az élet, az események pergésén, akkor joggal elcsodálkozik sorsa gyors, fantasztikusan gyors fordulatán. Alig hetekkel ezelőtt még a legendás Verona macskaköves utcáit rótta, s ő is – mint annyian a Ferenc Károly-ezredből – Pöltzl őrnagyot tartotta a legnagyobb veszedelemnek. S hol van már Verona, s hol, mennyire mérhetetlenül nagy messzeségben, közömbösségben, érdektelenségben Pöltzl őrnagy?
Keze görcsösen markolta a korlátot.
„A teremtésit, ez ám az élet – gondolta csendes megelégedettséggel –, ilyen a tengerész élete!”
És mintha csak kimondta volna gondolatát, mögüle, inkább sejthetően, mint hallhatóan, fülébe jutott egy mondat, amit valószínűleg kiáltottak, de a hang – alig néhány méternyi távolság után – elenyészett:
– Hahó, gazdám, jól szalad ám ez a ladik!
Ki más lehetett, aki így nyilvánította elismerését, mint a hűséges barát. Porkoláb Péter, akii akként hozott elébe a jó sors, mint Robinson elé Pénteket, mint Magellán mellé a maláj Enriquét!
És ahogy hüvelykujjával megtapogatta a Malatesták gyűrűjét, mintegy megsimogatva a szabadságért börtönben raboskodó Gabriela és Jacopo kezét, egy váratlan esemény kiszakította egyébként is rövid mélázásából.
– Vigyázz, hajó elöl!
San Rocco ágyúlövéseinek sorát nem követte újabb, ami azt bizonyította, hogy a muggiai öböl földnyelvének magaslatáról a figyelők se láthattak többet, mint hajósaink a partok felé – azaz semmit.

[• Említsük meg, mert érdemes, a hajóágyúk lőképességének fejlődését. Amikor Drake admirális, a híres kalóz megverte a Csatornában (1588-ban) a spanyol flottát, a hajóágyúk legnagyobb célzási távolsága 400 méter volt. Nagyjából száz évvel később, 1674-ben, a „sorhajók születésekor”, 500 méterre emelkedett a találati távolság. Nelson korában, a trafalgari csatában (1805-ben) a célzási pontosság alig volt több 700 méternél. Majdnem ötven év telt el, amikor megjelent a többrészes, ún. vont cső, s a fatalapzat helyett az acél köríven mozgó hajóágyú. Ez az ágyútípus a lissai csatában, Tegethoff parancsnoki hajójáról már 6000 méterre küldte lövedékét. 1886-ban az első páncéltornyok lövedékei 9000-10000 méterre robbantak. Az első világháború idején a híres csatasorhajók, a dreadnoughtok harminc és felesei 21 000 méterre vittek. A második világháború hajó-ágyúi még ennél is messzebbre: 40-50000 méterre! Ma pedig? Számítsátok ki!]

TIZEDIK FEJEZET

A korvett újabb felbukkanása – Ahogy tudsz, úgy védekezz! – Tengeri csata ágyúk nélkül – Összeomlik a parancsnoki híd – Monostory megsebesül – A fregatt haláltusája

De a közeledő hajó jól látszott.
Az előbbi mély sötétséget felváltotta a derengés.
Egy pillanatig sem volt kétséges, hogy a közeledő fehér folt más nem lehet, mint a korvett. A kételkedést legfeljebb az okozhatta, hogy az éles szeműek kivehettek: a marsvitorlák mind a két árbocon a helyükön vannak. De hát ennyi idő alatt jól képzett tengerészek feltehették a tartalék vitorlát, emi azt bizonyította, hogy a korvett embereinek helyén van a szíve.
– Hajó elöl!
Monostory gyors számítást végzett.
Ha balra fordul, a part felé, akkor, kiteszi magát San Rocco pusztító ágyútüzének. Ha visszafordul, a helyzet ugyanaz – a manőver annyi időt követelhet a viharos szélben, hogy a korvett fordulás közben elérheti és összelövi. Ráadásul szembekerülhet a flottával.
Marad a harmadik lehetőség: „rápréselni” a szélre, amennyire csak lehet, jobbra, steuerbordra térni, ki a nagy Velencei-öböl nyitott vizére.
Ebben az esetben csak az a meghökkentő, hogy ha a korvett ugyanezt a manővert használja, a találkozási szög egy negyedórán vagy legjobb esetben húsz percen belül egymás mellé hozza a két hajót.
Monostory – kényszerhelyzetben, jobb híján – ezt az utóbbi megoldást választotta.
– Kormányt két vonással vesd ki!
Nem várta be se Bianca, se Turkovics tanácsát, maga döntött, maga határozott. Ez volt élete első, teljesen önálló manővere.
Ugyanakkor Bianca is számításokat végzett, velük együtt Turkovics és a kormánynál Enno Malatesta is.
Bianca ráveregetett a parancsnok kezére.
– Helyes, signor comandante. Nagyon jó. Hajnalodott.
A helyzet kétségbeejtővé válhatott. Bármilyen akadály; időhúzás azt eredményezheti, hogy a trieszti flotta, ha kifuthat a nyílt vízre, megsemmisíti a magyar fregattot.
Mint mindig, ebben az esetben sem lehetett más megoldás, mint – cselekedni!
Percről percre nagyobb lett a közeledő hajó vitorlafelülete.
Ha rövid időre, kétséges lehetett a hajó kiléte, a fokozódó világosság, ami pontosan a vitorlák mögötti látóhatár széléről indult, megmutatta, hogy hadihajó közeledik ott. Elárulta ezt elsősorban az osztrák tengerészatnél használt, angoloktól vásárolt szürke színű vitorlázat.
– Rovere, ide, hé, Rovere!
Enno kiáltott a kormány mellől, tarkaszakadtából.
Akit hívott, Rovere volt, a mokány kis carbonari, egy időre társa Porkolábnak.
Amikor előkerült Rovere a fedélzeten átcsapódó vízzuhatagből, Enno átadta a kormányt, és előrekúszott a hídra, Monostory rnellé.
– Uram, nem adjuk olcsón a bőrünket! A carbonarik védekeznek!
Hófehér fogai élesen villanták a derengésben. Monostory ránézett. Feszült, helyzetében, önmaga gondolataival teljesen elfoglalva, értelmetlennek tűnt Enno beszéde.
– Védekezni?!
Enno nevetett.
– Nincsen más mód, csak ez! Védekezni! Ha a szélnek préseljük a hajót, lassan haladunk. Elér a korvett. Ha a partnak fordulunk, elérnek az ágyuk. Egy mód van: közel kerülni a korvetthez, akárcsak előzőleg! Vannak „fazekaink”!
Monostory most értette csak meg, mit is akarhat Enno Malatesta.
A „fazekak”! A carbonarik híres bombáit hívták így, a dobozszerű, gyújtózsinórral, működő, az első világháborúban kézigránáttá tökéletesített hajítóbombát. A hajítóbombák hulljak már házra, kaszárnyára, katonai táborra, menetelő osztrák haderőre, tisztek fogatára.
Mindig, minden alkalommal zűrzavart okozva.
Ha nem pusztíthat is el egy hadihajót – mert ez igen-igen valószínűtlennek tűnhetett –, meglepheti talán azokat, akik ilyen védekezésre nem számítanak.
– Irány a kor vett! Egy vonással balra vesd ki!
Süvített a szél, dübörgőit a tenger, a hajó hasa alatt megsemmisülő, szerteporladó hullámok fortyogtak, forrtak, mint Belzebub katlana.
A vihar nem enyhült.
És a két hajó közeledett egymáshoz.
Egyre kivehetőbb lett a hajóorr, a felépítmény, az árbocszerkezet, a vitorlák színe.
Lassan-lassan a védőpalánk ablakain kitekintő ágyúcsövek is.
A korvett tehát harci helyzetben van, támadni készül.
Ez egyben azt is jelenti, hogy mozgása lassúbb, mint a magyar fregatté. Nem dőlhet meg annyira, mint ellenfele, különben kifordulhatnak a lafettákról a megeresztett lövegek, de annak se teheti ki ágyúit, hogy elárassza a beömlő víz az ágyúcsöveket, a lövedékeket. Monostorynak ezt az előnyt kellett kihasználnia.
Vagy elrohan az ellenfél közelében, vagy ha erre nincs lehetőség, akkor – rátör. Ágyúk, fegyverek nélkül egy tizenegy ágyús korvettre!
– Irány a korvett!
A hajó megdőlt. A vitorlák pattanásig feszültek.
Az idegek is.
Hogy Foscával mi lehet? Eszükbe se jutott, hogy foglyuk is van.
A látás tűrhető volt, Monostory végigtekinthetett a fedélzeten, jól kivett minden embert, tárgyat, Isztria felől derengett a hajnal.
És tovább fújta vad nótáját a szél, a sirokkó és a tromba szele.
Esni kezdett. Előbb néhány csepp, majd egyre több. A korvett az esőfüggöny mögött hirtelen eltűnt.
Hirtelen úgy érezték, itt a lehetőség az egérútra.
Tegyék, ne tegyék?...
Az időjárás a fregattnak kedvezett.
Bianca valósággal ugrálni kezdett örömében.
– Amennyire lehetséges, térjünk le a nyílt víz felé! – kiáltotta. – Sűrű az eső, annyira, hogy jó világításban sem láthatunk néhány száz méterre. Használjuk ki!
Monostory bólintott. Nem szerette a gyors változtatásokat, de az ésszerűség is ezt a tanácsot adta. Az eső előtérbe hozta a korvett dőléslehetősegének gondját. Mindenkeppen lassúbb, mint az ágyú nélküli fregatt.
– Két vonással vesd ki jobbra! Ellenséget figyelni! Carbonarik készenlétben!
Enno és emberei a két árboc között helyezkedtek el.
Dobásra készen, kezükben a híres „fazék”, a carbonarik veszedelmes fegyvere, amit később tőlük tanultak el a szerb és az orosz király- és cárellenes hazafiak.
Az Implacabile a végső dőlésszögig elhajolva, hullámot túrva, fröcskölve szerteszét, rohant a tengeren.
A korvett manőverétől függött, hogy összefutnak-e vagy sem. Ha az osztrák hadihajó betartja eddigi útvonalát, akkor a találkozás valószínűtlen. Ha parancsnoka, aki nem lehet más, mint az elsodort parancsnok utóda, az első tiszt, kombinálni kezd, és számításba veszi a magyar hajó útjának különböző lehetőségeit, főleg a sirokkóban hirtelen támadt esőfüggönyt, akkor nem tesz mást, mint amit az Implacabile: ellentétes irányból, de ugyanúgy szelet „préselve”, megkísérli a találkozást.
Elmúlt egy, kettő, három, négy, öt perc...
Az eső változatlanul szakadt, a szél tovább bömbölt, a hajnali derengés szürkületbe ment át.
– Éjszaka lesz újfent! – kiáltotta előre a kormány mellől Porkoláb.
A megdőlt hajó ágyúpalánkjánál kapaszkodtak a carbonarik, élükön Enno Malatestával.
Két, igen nagy iramban haladó hajó sebességét kellett figyelembe venni. Ha a korvett végrehajtotta a kitérést, akkor nem lehet több a bekövetkező találkozás ideje, mint háromnégy perc. Ha nem hajtotta végre, akkor most haladhatnak el egymástól két-háromszáz méterre.
Monostory figyelt. Bianca figyelt.
Enno a lélegzetét is visszatartotta.
Turkovics hajómester csípőre tett kézzel, nekidőlve a főárboc vezértörzsének, arra várt, hogy a létező leggyorsabban hajtsa végre a híd rendelkezését.
Monostory felnézett az árboccsúcsokra, majd hátrább, a főárboc hátrameredő, úgynevezett gaffrúdjára. Ott csattogott, pattogott a magyar lobogó!
Mindnyájan megfeszítetten figyeltek abba az irányba, ahonnan a korvett felbukkanását várhatták.
– A teremtésit!
De ugyanakkor el is mosolyodott Monostory. Derűs, nevető, jóképű legény nézett fel rá a középfedélzetről. Fiffi la Sabba volt, az észak-afrikai legény, első trieszti ismerősük.
Sabba a carbonarik mögött állt, kezében ugyancsak egy „fazékkal”.
Miért ne kísérelné meg a dobást, ha más is tudja. Nyilván ez adta a gondolatot, hogy Ennótól elkérje az egyik „fazekat”.
Monostory tekintetét hirtelen az orrsudárra függesztette.
Hatalmas, eddig még nem látott hullám emelte meg a hajót. A hullám átgördült a gerinc alatt, veszettül megrángatta a kormánylapátot, óriási csapást mért a hajótestre, és végigmosta a fedélzetet. Mindenki belekapaszkodott valamibe, kötélbe, kötéltartó bakba, oldalvédbe, a híd tartóoszlopaiba.
Sabba megcsúszott, elvágódott, de Turkovics elkapta, s egy rántással felállította.
– Marha, kapaszkodj!
De a „fazék” a kezében maradt, dobásra készen.
A hullámok, az eső, a szél együttes zaján túl Monostory úgy érezte, hogy hall valamit.
Hátranézett a kormányhoz, és jelbeszéddel kérdezte Porkolábtól, hogy hall-e valamit, valami rendkívülit.
Porkoláb visszaintett, hogy igen. És az orrsudár felé mutatott. Onnan jön a szokatlan zaj. Igen, onnan. Uram, gazdám, arra figyelj!
Monostory hirtelen mozdulatot tett Az agya még ki se mondta, de a kéz már intett:
– Egy vonással kormány félre! Siess, a teremtésit!
Ennél többet úgysem tehetett. Már így is „rákapaszkodott” a szélre az Implacabile, többre alig tellett. Ha tovább fokozzák a szélirányban való haladást, a hajó elvesztheti mozgását, a kormányzás megszűnik. Akkor pedig bekövetkezhet a katasztrófa. Egy vonás, nincsen több.
Még hallotta Bianca hangját, aki a vitorlákra mutatott.
– Sok lesz! Túlságosan rámegyünk ...
Egyszerre vették észre a korvettet.
Igen, a zaj a hullámokon rohanó hajó dobpergésszerű dübörgése volt.
A korvett metszette a fregatt haladási irányát. Előtte vágott át, mint a mellékútról a nyílegyenes országúira kifutó, meggondolatlanul vezetett autó.
Ha a fregatt csak harminc-negyven méterrel előbbre jár, menthetetlenül összeütköznek, így szögben metszik egymást, ami azt jelenti, hogy az Implacabile két vonással balra, azaz backbordra fordul, elkerülik a magyar hajó orrának és az osztrák hadihajó tatjának összecsapását.
A váratlan helyzet váratlan tetteket is szül.
Vannak az emberben különös megérzések. A korvettel való. első találkozásnál a két hajó oldalt szaladt el egymás mellett ösztönösen erre a helyzetre gondoltak Monostoryék, és valószínű, hogy az osztrák hadihajó emberei is.
A helyzet Monostoryéknak kedvezett.
A Kondor – mert így hívták a korvettet – az oldalát mutatta. És a fregatt felé dőlt. Ágyúit – a jobb oldalon öt volt, a túlsón ugyanennyi – a dőlés miatt csak nehezen használhatta. Ha kiereszti vitorláit, vagyis csökkenti sebességét, akkor a szélbe fordulás veszélyét növeli, és ezzel együtt a fordulékonyságról is lemond. Erős szélben nagy szükség van a gyors, pontosan kiszámított fordulatokra, főleg a hullámok visszalökő ereje és a hajótestben beálló hirtelen „holtmozgások”, a szelet vesztett vitorlák akadályoztató ellenállása miatt.
Bár az öt ágyú egy fegyvertelen hajóval szemben óriási támadóerőt képviselt, ebben az esetben a Kondor korvett mindössze a taton elhelyezett egyetlen ágyúban bízhatott. Ismétlem, a dőlés miatt az oldalágyúk használata bizonytalanná vált. Vagy az ágyúablakokon becsapódó hullámok árasztják el az ágyúkat, vagy a lövedékek a vízbe csapódva fejezik be röppályájukat. Ráadásul a magyar hajó legkisebb felületét mutatta: a hajóorrt és a vitorlákat oldalállásban.
A fregatt magyar parancsnoka most mutatta meg tettrekészségét, pompás katona voltát. Idő sem a parancsok kiadására, sem azok végrehajtására nem volt.
A cselekvés maximuma a cselekvés gyorsaságát kívánta.
Monostory Balázs átvetette magát a vezénylőhídon, ráugrott a kormányálláshoz vezető hidacskára, és máris ott állt a kormány mellett.
Ellökte a mokány kis carbonarit, belemarkolt a kormányba, ráfeküdt.
Érezte, hogy a kezében van az egész hajó!
Annyi ideje még volt, hogy rákiáltott Ennóékra:
– Előre a hajóorrba, fiúk!
Mint később kiderült, mindenki azt hitte – Bianca, Turkovics, Malatesta és a többiek –, hogy Monostory Balázs a végsőre szánta rá magát.
A sarkantyúzásra, a híres csáklyázás legveszélyesebb támadási formájára.
Így küzdöttek a középkor hajósai, de még Nelson is Abukirnál és Trafalgárnál, sőt a későbbi osztrák flotta nagy admirálisa, Tegethoff 1866-ban Lissánál. A támadó hajó nekimegy az ellenfél oldalának, beleszalad, s ha jut idő, akkor a fegyveresek rárohannak a beszakított oldalú hajó meglepett tengerészeire.
Az orkánszerű szélben, az egymásnak ékben szaladó hajók állása mellett ez a támadó forma mind a két hajó pusztulását jelentette volna.
Ha a többiek azt várták, hogy az Implacabile beleszalad a Kondor oldalába, tévedtek. Ez a megoldás egyenlő lett volna az öngyilkossággal is. Nem volt rá szükség. Akadt még egy lehetőség, és Monostory ezt választotta.
Nekirohanni a tatnak, elviselni az egyetlen ágyú esetleges pusztítását, majd a túlsó hajóoldal ágyúinak pusztító tüzet, ha az osztrák hajó megállhat, és tüzelhet a mögötte elszaladó, majd távolodó magyar hajó után.
De...
És ez a „de” volt ám a döntő! Ha annyira közel éri az ellenség tatját, hogy szinte átugorhatnak fedélzetére, akkor a carbonarik tűz- és robbanószerszámai, a „fazekak” pompás munkát végezhetnek.
Monostory erre építette – a másodpercek törtrésze alatt – támadását.
– Figyelem! Vigyázz! Elöl ügyelj!
Karizmai majd szétroppanjtak. A kormány irányításának egész súlyát, a kerék forgatását és tartását valójában ő vette át. Idő sem volt arra, hogy összeegyeztesse Porkolábbal a teendőket, ismertesse tervét.
Az Implacabile teljes erővel a korvett oldalának rohant.
Az osztrák hajó oldaláról felszálló füst, a kicsapódó lángok, a csattanások és dübörgések sora azt bizonyította, hogy a hadihajó elsütötte oldalágyúit.
De Monostory jól számított.
A szél és az előretörő hullámok sora túlságosan oldalt fektette a hajót, és így a lövedékek egyenesen a vízbe vágódtak. Ezt bizonyították a felcsapó vízsugarak: mintha hirtelen a világ legnagyobb bálnái lövelltek volna az elnyelt gőzt és vizet a fregatt körül.
– Szorítsd a kormányt, a teremtésit! 
A fregatt megbillent.
Monostory teljes erőből ráfeküdt a kormányra. Porkoláb ugyanezt tette. Mintha recsegtek-ropogtak volna a horgony forgatóláncai.
A hajó előbb a korvett elé vágott, majd az orrsudár hirtelen a Kondor tatjára mutatott.
Ujabb sortűz, újabb vízsugarak.
Az osztrák tüzérek gyorsan és jól dolgoztak.
Ekkor már a korvett szögletes tatjánál surrant el a fregatt.
Monostory látta az olajos kabátba és zubbonyba burkolt tengerészeket, tengerészkatonákat. Belátott a korvett megdőlt fedélzetére, az ágyúknál álló, kötelekbe, ágyúzávárzatba, lafettába kapaszkodó tüzérekre. Látta a pofaszakállas parancsnok utódát, egy sovány arcú, olajos csuklyát viselő tisztet.
Egymásra néztek. Megismerték egymást.
A tiszt magyar volt, Gyulai Gaál Bélának hívták; egyike azoknak az igen kevés magyar nemesifjaknak, akik az osztrák flottához kerültek. Egyidősek voltak, és amikor az elmúlt évben Velencében összeismerkedtek, az első percben örültek egymásnak. Gyulai Gaál Béla akkor az arzenál tisztje volt, majd a Novara félig kész hadihajó átvontatását irányította.
Futólag a trieszti kikötőben – a múlt héten – találkoztak is, de mondanivalójuk nem volt egymásnak.
Az egyik magyar hűen szolgálta Bécset, a másik elszabadult ettől a szolgálattól
És most – ellenségek voltak!
Egymásra néztek, idegenül.
Mind a ketten parancsot adtak.
Monostory Enno felé kiáltott:
– Most! Dobjátok!
A Kondor parancsnoka, a születésre magyar, de érzelmileg császári tengerésztiszt felkiáltott:
– Tűz!
Enno, Fiffi la Sabba, a carbonarik, de még Turkovics is – aki hirtelen előkerített egy kézibombát – meglendítették karjukat (egy fordulat, két fordulat, három fordulat), és a „fazekak” a levegőbe emelkedtek.
A szögletes, merev taton ott látszottak a betűk: „S. M. S. Kondor”, őfelsége Kondor hajója.
Hirtelen eltűntek a betűk.
Az egyik „fazék” pontosan ott csapódott a tatra, ahol a hajó nevét hirdette a tábla. A többi „fazék” dobpergésszerűen vágódott részben a felépítményhez vagy a kormányálláshoz, gyors és eredményes rombolásokat okozva.
– Evviva! – üvöltöttek a carbonarik, csuromvizesen, összeázva, de boldogan, hogy robbantak a kézibombák. Evviva!
– Zsivió! – lelkesedett ugyanígy az uszkok rablók ivadéka, a kalózképű hajómester, aki életében először dobott bombát hadihajóra, méghozzá a császár hajójára.
A korvett ágyúja kifordult a helyéről, s a lafettával együtt belesodródott az óriási hullámokat dobáló tengerbe.
Gyulai Gaál Béla riadtan meredt a hihetetlen látványra. Egy fegyvertelen hajó támadást intézett őfelsége tizenegy ágyús korvettje ellen!
És az Implacabile elvágtatott a korvett mellett
Két sortűzből egy lövés sem érte!
Porkoláb parancsnoka fülébe kiáltotta:
– Gazdám, ez jól sikerült!
Monostory dühösen ráförmedt a derék emberre:
– Hallgass, most jön a neheze! 
Igaza volt.
A távolodás első perceiben a fregatt tatját és jobb oldalát mutatta a korvett túloldali, eddig érintetlen ágyúsorának.
Bianca megfordult, úgy figyelt a korvett felé.
Mi lesz? Mi történik?
Amit kezdetben láttak, örvendetesnek tűnt. A vitorlák lebegni kezdtek. Ha a korvett fordulni akar, akkor a vitorlákat csak meglazítják, de nem engedik el feszítő- és tartóköteleikről. De a lobogás azt bizonyította, hogy elengedték.
Bianca, a szakértő kezzel-lábbal mutogatta.
– A korvett kormányszerkezete megsérült! A hajó tehetetlen!
Ekkor már Enno újból a kormányfedélzeten állt. Átvette a kormányt. A parancsnok utasítása rövid volt s világos:
– Távolodni!
Ezzel átadta a kormányt.
A hídról jobban átláthatott a korvettre. Az eső változatlan erővel zuhogott. A két hajó pillanatról pillanatra távolodott egymástól.
A korvett fedélzetén nyüzsögtek az emberek. A vak is láthatta, hogy valami baj történt. Gyulai Gaál Béla korvetthadnagy kétségbeesetten mutogatott a vitorlákra. Ha nem működik a kormányszerkezet, elő kell venni az ősi szerkezetet, a kormányrudat, ami az ütegsor és a kormányállás alatt vár hivatására. De ezzel a rúddal is baj történhetett, amit a korvettnek vitorláktól való leszerelése bizonyított. A korvett megállt. Vitorláit szabadon, mint óriási rongyokat, rángatta a szél.
Az Implacabile tovaszáguldott. Ha eltűnhet, Fiuméba ér.
– Emberek, vigyázz!
Monostory kiáltása végigharsogott a fedélzeten.
A Kondor bal oldalán az eddig pihenő ágyúk védőtáblái lecsapódtak.
A sűrű esőn keresztül is látszott az ágyúk sárgaréz torka:
A füstöt, a torkolati tűz lángját is kivették. A Kondor tüzérei értették mesterségüket
Porkoláb behúzta a nyakát. És ennyit mondott:
– A szentjit!
A feje megbillent, majdhogy ki nem szakadt. Egyszerre erőtlen lett, elengedte a kormányt, s ha nincsen mellette Enno Malatesta, a fregatt szélbe kanyarodik s felfordul.
Rettenetes csattanás rázta meg az egyébként is zúgó, dübörgő hajót.
A vezénylőhíd kettéroppant, valósággal eltűnt a helyéről.
A parancsnok, aki az előbb még a híd jobb szélén állt, most szálfák, gerendák között, a főárboc tövében feküdt.
Fiffi la Sabba ugrott elsőnek a halottsápadt, mozdulatlan Monostory Balázshoz.
– Parancsnok úr! Parancsnok úr!... Él?... Szóljon! 
Eldördült a következő sortűz is. Ekkor már a fregatt annyira eltávolodott a tehetetlenül hányódó, de a sebesült oroszlánhoz méltóan még harapó korvettől, hogy az ágyúgolyók nem érték el.
– Parancsnok úr!
Az afrikai fiú valósággal sírt, zokogott. Turkovics hajómester odakiáltotta:
– Emeld fel, Sabba, vidd a kabinba! 
Éles hang üvöltötte:
– Ég a hajó!
Az egyik carbonari vette észre, hogy az ütegfedélzet alól füst szivárog.
Az avatatlan el se hiszi, hogy a szakadó esőben, hullámoktól mosott fedélzettel, száz és száz helyen beázva – kigyulladhat egy hajó. Pedig így van: az olajjal impregnált, kátránynyal védett fa alkatrészek, felépítmények, kötelek pillanatok alatt tüzet fognak.
A tüzes ágyúgolyók könnyen gyulladást okoztak a hajókon. Ezért sorakoztak a régi vitorlás hajókon a fedélzeten, a kazamaták folyosóin a vízzel telt hordók. De sok esetben a gyors védekezés sem segített.
Turkovics odakiáltott a fedélzetieknek:
– Egy ember velem jön a hajóűrbe!
A síkos, nyálkás, hullámoktól átszántott fedélzeten ekkor már többen a fekvő parancsnokhoz rohantak, segítettek Sabbának felemelni s az összeroncsolt vezénylőhíd romjai alatt kikutatni a kabinajtót.
Enno lerohant a kormányállásról.
– Bianca hol van?
Igen, Bianca, a hajótervező, a lelkes, bátor fiatalember hol lehet?
Senki nem látta, senki, senki. Vagy a légnyomás, vagy a kettéroppant, ronccsá vált parancsnoki híd okozhatta halálát és eltűnését a háborgó tengerben.
Igen, Bianca, az alkotó, a pompás hajótervező, Gopcsevics Szpiridion kedvelt embere, az Implacabile hősi halottja volt.
Magához szólította, elvitte a tenger, amelyre annyi hajót indított a muggiai hajóüzemből...
Enno és Sabba a kabinba vitte, majd lefektette az eszméletét vesztett parancsnokot. Szerencsére a carbonarik sok minden mellett értettek a segélynyújtáshoz is. Ezért is kiáltott rá Enno Malatesto kormányostársára, a megrémült, kétségbeesett alkáplárra:
– Fogd jól a kormányt! Félhátszéllel tarthatod! Ideküldöm a társamat! Értek az orvosláshoz!
Igazat mondott. Enno nemcsak támadásokat eszelt ki, harcolt, de gyógyított is.
Könnyen átérezhetjük, hogy Porkoláb milyen aggodalmaktól gyötrődve maradt a helyén, de hát a kormányt valóban nem hagyhatta el. A tehetetlenné vált korvett eltűnt az esőfüggöny mögött.
Az Implacabile átváltott vitorlákkal most már nagyjából Pirano magasságában haladhatott. Salvaro és Bassania csücske után tervezték, hogy délnek fordulnak – már amennyire a szélerősség és szélirány engedi –, és a Velencei-öböl közepéről igyekeznek megközelíteni azt a borókával, babérral benőtt, köves és sziklás szigetcsoportot, ahol Gopcsevicsék lőszerrejteke található, a Fontana és Seccho Marini scogliókat, az Orsero és Parenzo közötti partoknál. Ezek a bakhátas szigetek elhagyatottak, mint a hold kráterei, csak eggyen-eggyen él néhány halászcsalád, mint Robinsonok Senki szigetén...
Enno feltépte az olajos köpenyt, majd a katonazubbonyt, amiről a „háziasszonyi” teendőket ellátó Porkoláb minden császári díszt, gombot, vállpántot, stráfot, aranygallért eltüntetett. Ráhajolt az alélt emberre.
Figyelte a szívverését, dobbanását. El? Nem él?...
– Él!
Lassan, könnyed mozdulattal dörzsölni kezdte a szívet. Ugyanakkor jobb kezével végigtapogatta, végigkutatta a parancsnok testét.
Sabba hitetlenkedve nyögte a kabin viszonylagos csendjében:
– Él?...
– Él! – bólintott Enno, és hozzátette: – Élni is fog! De a karja és a lába eltörött. Nézd, itt... itt...
A sebesült felnyögött. Megmozdult. Körülnézett.
– Enno?
– Én vagyok, uram, ne aggódj. Megsebesültél. De a hajó fut tovább a célja felé. A korvett eltűnt. Elérjük Fontanát. Bízd ránk.
Monostory mereven bámulta a gerendás mennyezetet, a hajólámpa imbolygását, majd oldalt a kerek ablakra nézett. Percenként végigmosta a tenger, ahol a hajó dőlt, emelkedett, majd megint dőlt.
– Ég! – nyögte. – Kigyulladt a hajó?...
Enno, aki közben egy tábori felcsert meghazudtoló gyorsasággal kötést tépett, több térképléniából a láb- és a kartörésekre sínt készített, legyintett.
– Parancsnok úr, ne törődj semmivel, élsz! És élünk mindnyájan ... Bianca kivételével...
Monostory felszisszent. Fejét hátraejtette. A fájdalom újból elkábította.
– Most, Sabba, Carlo, emeljétek! – intézkedett a carbonari-vezér. – Meghúzhatom a kötést! Fogjátok, jól fogjátok! Enno Malatesta sínbe tett már néhány kart, lábat!
Nevetett. Erre a bizakodásra, nevetésre, bátor, derűs mosolyra szükség is volt.
Fiffi megsimogatta a parancsnok homlokát. Szeretettel, együttérzéssel.
– Bátor ember vagy, uram... jó ember...
Nyílt a kabin ajtaja. Turkovics lépett be. Kormos volt, agyonázott, csapzott.
A bátor bizakodás őt sem hagyta el, pedig a hír, amit hozott, minden volt, csak éppenséggel jó nem.
A kötések pillanatok alatt csodát tettek Monostoryval. A rögzített kar, a láb – még a fájdalmat is feledtette. Felnézett, és mint aki mélyet lélegzik, hogy végre friss levegőt kapjon, nagyot sóhajtott. És hogy mennyire nem tudta eddig, mi is történik vele, mozdulatot tett, hogy lelép a hajóágyról, a mélyített oldalú kojéból.
Enno és Fiffi la Sabba egyszerre tartotta vissza.
– Uram, karod is, lábad is eltörött! A híd összeomlott! Akkor tűnt el Bianca.
Monostory Turkovicsra nézett. Mint aki megadja magát, csüggedten szólt:
– És a hajó? Vége?
Az uszkokok kései gyermeke, aki megért már jó néhány hajósüllyedést, orkánt, árboctörést – Ennóhoz méltóan nem mutatott csüggedést.
– Signor comandante, tudja, az okos ember úgy tesz, mint az én néhai apám. Csoda nagy kujon volt az öreg, de volt egy mondása, aranyat ér. „Ha összedől a ház – mondta gyakorta –, ne sajnáld. Akad még ház, de belőled bajosan lenne még egy, ha alája kerültél volna!” Így van ez a hajóval is, uram... Akad még egy, sőt több is! Esküszöm! – a szikár, kemény arcról egyszerre eltűnt a mosoly. – Akad még egy – hajó is, uram. Orkán van, vihar, mint azt velem együtt mindannyian tudjuk. A hajó jobb oldalt, vízvonal alatt súlyosan megsérült. Amíg a backbordon haladunk, nagyobb baj nincsen, győzik a szivattyúk. De ha átfordulunk, menten elsüllyedünk!
Monostory megdöbbenve, elkeseredve meredt a hajómesterre.
– Kijavítani!... Van elég faanyag!... Kijavítani!... 
Turkovics megrázta a fejét.
– Arra idő nincsen, lehetőség sem! Végigszakadt a hajóoldal. Akiket nélkülözhetünk, a szivattyúkhoz állnak. Enno, Sabba, menjetek! Parancsnok úr, egyezzék bele, hogy átvegyem a parancsnokságot, és a hajót az olasz partokhoz irányítsam!
Az Implacabile parancsnoka, Kossuth Lajos tengerésze, nagy kínok között felkönyökölt a koje meredek szélén. Veríték öntötte el a homlokát, kín és szenvedés gyötörte. – Nem! – kiáltotta. – Nem hátrálhatunk! Irány: a szigetek! Az ágyúkat fel kell venni, az életünk árán is!
A hajó hirtelen megdőlt.
Turkovics felfigyelt. A derűs, kedélyes ember egyszerre átalakult. Parancsnok volt, és mint ilyenkor általában történni szokott a kitűnő képességű, mesterségüket pompásan értő, de valójában mindig legénykedő emberekkel, a beosztottból hirtelenfelelősségségtudatos vezető lett.
– A fedélzetre, Enno úr! Isztriának nem mehetünk, el kell érnünk Goro vagy Comacchio partjait! Ott talán helyrehozhatjuk a hajót... A fedélzetre! Egyedül hagyták Monostoryt.
A nagy fájdalmak elbágyasztották, érezte, hogy szédül, és kegyetlenül rosszul érzi magát. Eszébe jutott az apja, a tábori felcser, a kitűnő sebész. Látta a torz kis alakot, az ember izomrendszerének tudósát, a madárvilág rajongóját, akit sokan garabonciásnak hívtak. Eszébe jutott a kecskeméti otthon meg – furcsa módon – az a jelenet, amikor Tiszaugnál az éjszakában felbukkantak a gályák. És látta önmagát meg Gabriela Malatestát, amint elnéznek a tengerre, Malamocco homokos fövényén, s ott is – az estében – hajók bukkannak fel... Talán a Tamar és a Delphin hadifregattok?
Elmosolyodott.
Az egyik kormánya mellett – csodálatos! – Mészáros Lázár állt, és feléje intett...
Szépen, csendesen álomba merült.
Ugyanakkor a fedélzeten egy kis csoport küszködött a hajóért.
Porkolábot a légnyomás megtántorította, de nagyobb baja nem történt. Két carbonari megsebesült, de vérző fejjel, kézzel, mellel harcoltak tovább, mint ahogy az afrikai Sabba is harcolt, pedig amikor kilépett a kabinból, elvágódott, fejjel neki a főárbóc törzsének, bele a kötélbakok vasalásába. Arca végighasadt, mintha sivatagi tuareg hasította volna végig hajlított késével.
Turkovics gyakorlott szeme azonna észrevette a nagy bajt, amikor lement a főfedélzet alá. Emberével a tüzet gyorsan eloltotta, de megdöbbent, amikor a középhombárba levezető folyosón világosságot vett észre. Honnan jöhet a fény? Ez a középhombár lett kijelölve a majdani lőszeranyagnak s a kézifegyferek raktárának.
Ebből nyílt egy kisebb helyiség, a jövendőbeli fegyvermester műhelye, ahová a rendőrspiclit, Foscát elzárták. Az ajtó üresen tátongott!
Turkovics rosszat sejtve lépett a küszöbre – Nappali derengésben – hiszen reggel volt már – csurgott be az eső az egyébként teljesen zárt, apró ablakú helyiségbe.
A sarokban egy összeroncsolt, alaktalan embertömeg látszott. Ez volt Fosca, a rendőrkém. Az osztrák ágyúgolyó ölte meg! A hajóoldal kiszakadt a legkritikusabb helyen, a vízvonalnál, Turkovics megállapítása szerint legalább tíz-tizenkét méter hosszúságban, elroncsolva, pudvásítva, szálkásítva a körülötte levő faanyagot.
Ha a hajó erre dől, vagy a dőlést kikényszeríti valami külső erő, akkor az Implacabile sorsa azonnal megpecsételődik.
A hullámok és a felcsapódó permet miatt még így is ömlött a víz a hajóba.
– Rohanj a fedélzetre, és ordítsd: azonnal a szivattyúkhoz! – rendelkezett a hajómester. – Megsérült a hajó!
Az Adria-kalózok derék leszármazottja megkísérelte a lehetetlent.
A megbénult korvett sortüzét a híd és a hajó jobb oldalának középső része fogta fel.
– El az olasz partokig!
A piros-fehér-zöld lobogó alatt haladó fregatt, a magára hagyott kis magyar hajó most már nem Fiuménak tartott, hanem olyan partot vagy partvidéket keresett, ahol menedéket talál, hogy kijavítsa nagy sebét, vagy legalábbis megmentse utasait.
A fürge, gyors járású, mozgékony Implacabile, Bianca kitűnő hajója, percről percre lomha halászbárkává kezdett változni.
Turkovics vette észre elsőnek, hogy a hajóorr nehezen emelkedik, s mindig mélyebbre süllyed.
– Ez azt jelentette, hogy a hajótérbe víz vándorol, előretör, és súlyosan nehezíti a haladást, hiszen minél mélyebbre kerül a hajó orra, annál nagyobb ellenállásba ütközik a hajótest.
A viszonylagos biztonság csak annyit tett lehetővé, hogy mindössze két szivattyúnál dolgozhattak. Akár tetszett, akár nem, a kormánynál két embernek kellett állnia. A vitorlákat se lehetett teljesen a sorsukra hagyni. Árboconként háromhárom ember látta el a vitorlaőrséget.
– A négy főszivattyú helyett tehát csak kettő szívta a vizet! Az eső, ha kissé alább is hagyott, még mindig zuhogott.
Mindezt megtetézte a fedélzeten átcsapódó hullámok s a hajó szél felőli részén, a sérült helyen felyágódó vízzuhatag ostroma.
A magyar fregatt kétségbeesetten, időnként nagyot rántva beteg testén, megbillenve, a megengedettnél is mélyebbre dőlve, igyekezett új célja, az olasz partok felé.
Oda, ahol a szabadságharcosok biztonságban érezhették magukat, és ahol talán a hajót is kijavíthatják.
Amikor azonban Turkovics Daniló hajómester, ideiglenes parancsnok észrevette a hajóorr veszélyes bukdácsolását, a gyors süllyedést meg a lassú, kínosan lassú emelkedést, tudta, hogy már nem jutnak el a Pó folyó torkolatvidékére.
Nincs tovább!
Tudta, mert jó tengerész volt, ismerte a hajók minden rezdülését, szokatlan vagy természetes helyzetét, a gerinctől az árbóccsúcsig.
A kitűnő ember hol a szivattyúknál dolgozott, buzdítva a többieket, hol a vitorlák köteleinél segített, hol a hajó haladásának irányát figyelte.
Időnként egy-egy pillantást vetett a távolba, kilesve az esőfüggönyön, nincsen-e vitorla, talán egy osztrák korvett a közelben.
Bár ez most már valószínűtlennek tűnt.
Kint jártak az Adria északi csücskében, túl a Trieszti-öblön, s idáig már nem merészkedett ebben az időben az osztrák flotta, még akkor sem, hogy egy „nápolyi hajó” áldozata lett az admirálisi sorhajó és a Fasana fregatt. Talán mind ez ideig nem is hallottak hírt a Kondorról.
Mégis – Turkovics Daniló tengerész volt, a tengerészeknél pedig régi elv, hogy az életük eseményekből áll, és az események – meglepetésekből állanak. Az ördög nem alszik – vallja mindenki, aki a tengert járja vagy a tengeren jár.
Turkovics Daniló ezekben az órákban olyan komor volt; mint életében talán sohasem. Eltűnt szájáról a vidám mosoly, a derűs, magabiztos fenegyerekeskedés.
Az emberek egymás után dőltek ki a szivattyúknál, tehetetlenül hanyatt vágták magukat, és azzal sem törődtek, ha egy-egy hullám átcsapott rajtuk. Akik a vitorláktól a helyükbe álltak, azok sem bírták sokáig.
A hajó imbolygott, nyelte a vizet, bukdácsolt, vesztett egyenletes haladásából.
Megkezdődött az Implacsbile haláltusája:
Csökkenteni kellett a vitorlafelületet is. Végül nem maradt több, mint egy-egy marsvitorla az elő- és a főárbocon, valamint egy (egyetlenegy!) orrvitorla, a sudár belső részén. Lassan ez is sok lett.
Enno lekiáltott a kormányállásról:
– Mennyire van a part?
– Talán harminc mérföldre!
– Sok! Addig nem bírja!
– Nem!
Az emberek sokatmondóan egymásra néztek. Az eső lassan elállt.
A tenger is mintha szelídülni kezdett volna. Fény támadt. A vastag, feketésszürke felhőkön átütött a nap.
Hajót semerre sem láttak. Turkovicsnak eszébe jutott a parancsnok. Odakiáltott a szívattyúzóknak:
– Amilyen erővel bírjátok! Ha a parancsnok beleegyezik, elhagyjuk a hajót.
Az Implacsbile most már feltűnően vánszorgott. Egyre fenyegetőbb lett a dőlés veszélye. Ha a hajó mélyebbre merül a megengedettnél, és a súlypont nemhogy mélyebbre, hanem magasabbra kerül, a fedélzeti felépítmény súlya, az árbocok kibillentő terhelése, de még inkább a szél rettentő nyomása az árbocokra és a hullámok táncoltatása megteremti a tengerész számára a legfenyegetőbb helyzetet: a feldőlést.
Ez az az állapot, amit meg kell előzni. S erre csak egy mód van – minél előbb elhagyni a hajót.
Turkovics parancsnokhelyettes ezért érezte kötelességének, hogy jelentse a veszély közelségét, és kikérje az engedélyt a hajó elhagyására. Ez a lépés az uszkok hajómester becsületességére vallott.
A híd roncsainak mozgatható részeit behajították a tengerbe, s így a kabin előtt szabad volt a tér. A parancsnokhelyettes hajómester benyitott a kabinba.
Nem volt mosolygós kedve, mégis elmosolyodott. Monostory Balázs, a súlyosan sebesült hajóparancsnok, az igazak és egészségesek álmát aludta. (Hogy bántotta később annak az emléke, hogy – ha sérülten is – az Implacabile végső küzdelmét végigaludta!)
– Signor comandante... – kezdte Turkovics Daniló, de elhallgatott.
Van értelme, hogy egy összetört embert – aki kegyetlen testi és lelki szenvedéseken ment át, s ha magához tér, újabb szenvedésekben lesz része – felébresszen?
Micsoda mély, elgyötört vagy talán éppen üdítő, életmentésnek beillő lehet az álom, ha ebben a recsegésben, zúgásban, hullámhegyek, hullámdombok dübörgésében mozdulatlanul pihen?
A derék ember pillanatok alatt döntött. Vállalja a felelősséget, és kiadja a parancsot a hajó elhagyására... Még szerencse, hogy a fedélzet közepén elhelyezett két kutter (vitorlával is felszerelhető mentőcsónak) épségben maradt. És igenigen nagy szerencse – most jutott eszébe –, hogy legalább három vagy négy hordó olaj lehetett az előhajó hombárjában; a legénységi szállás és az árboc között. A hordókhoz nyilván hozzáférhetnek. Vízre szállásnál a hajó szélvédett oldalán kiöntött olaj jó ideig lecsökkenti a hullámokat, amire nagy szükség lesz, mert a törött lábú és karú parancsnokot valami módon le kell ereszteni a csónakba.
– Óvjon a tersattói Madonna! – intett Turkovics Daniló az alvó parancsnok felé, és egyszerre úgy érezte, hogy megkönnyebbült egy szörnyű tehertől.
Se vád, se rágalom nem érhette a kalózok utódát. Nem gyávaságból, nem oktalanságból határozta el magát erre a lépésre. Nem kétséges, Monostory Balázs a végsőkig erőltette volna a hajót. Talán a hajóval együtt pusztult volna el. Érthető. Számára a hajó a hazát jelentette, Magyarországot, a becsületet, a hűséget és a katonai kiállást is.
– A hajó elhagyására felkészülni!
Turkovics recsegő hangján előbb a kormányhoz harsogott fel, majd végig a három fedélzeti részen.
– A hajót elhagyni! – adták egymásnak tovább az Implacabile hajósai.
A hajóorr egyre mélyebbre bukott, szinte már nem is emelkedett ki a hullámokból.
A kát árbóc bizonytalanul, remegve, rángatózva imbolygott.
Ha a hátára kapja, ki is fordítja egy igen nagy hullám helyéből a fregattot!
A szivattyúk megálltak. Tántorogva, homlokukat-dörzsölve, szemüket meresztve meredtek maguk elé az emberek.
– Elhagyni a hajót!
Nincsen ennél tragikusabb, kétségbeejtőbb parancs. Elhagyni egy nagybeteget, egy haldoklót, magára hagyni azt, ki segített, védett minket.
Porkoláb Péter ránézett Ennóra.
– Hallod? Elhagyni! Azt a keserves mindenit, én nem hagyom el!
Enno megrázta a fejét.
– Elhagyod. A parancsnok beteg, partra kell vinni. A hajónak vége!
A dunai sajkás, akit messzire dobott a sors, felnézett a magasba. Ott csapkodott, vergődött, küzdött a széllel a magyar zászló.
Porkoláb Péter alkáplár úgy érezte, hogy kemény marok fogja meg a torkát, megszorítja, és neki zokognia.kell.
– A zászló... a zászló...
Enno Malatesta, a szabadságharcos, a sokat próbált, sokat kiállt carbonari, rákiáltott a magyar katonára:
– Tedd azt, amit parancsolnak! Nem vagy vénasszony, katona vagy!
– Vitorlákat le! – harsogta Turkovics, de a következő percben már a kormányfélen állt. – Enno úr, tartsd a kormányt! Amennyire lehet, ne engedd sodródni a hajót! Te, uram, eredj a gazdához, vedd magad mellé Sabbát, és tegyétek az egyik kutterbe. Majd leeresztjük a hajóról. De előbb kiöntjük az olajat.
A zenggi hajómester maga volt a tett, a cselekvés, a jó szándék, az igyekezet.
És a szakértelem is.
Bianca elpusztult ebben a különös tengeri csatában, a parancsnok kimerülten, összetörve fekszik a kojéban. Ő a soron következő, akinek cselekednie kell.
Turkovics cselekszik.
– Ide, ide a hordókat! Sietni! A kutterek hevederét engedd el! Presto, presto, igyekezz!
Az Implacabile megdőlt. Szerencsére a szélvédett oldal felé. Az egyik kutter megcsúszott, nekivágódott a hullámvédnek, de fennakadt, A hajó felnyögött, mint a haldokló elefánt.
Ha Porkoláb nem lett volna vaserejű, és igazában a fiatal afrikai legény, Sabba is, akkor elejtik Monostory Balázst. A megdőlés pillanatában léptek a kabin küszöbének vízfogójára.
– Vigyázz, vakapád!
Sabba biztatóan rámosolygott a sebesültre.
– Grazia ... bocsánat...
Mintha tehetett volna róla, hogy a hajó belsejében levő, egyre szaporodó víztömeg megkezdte a végső veszélyt jelentő hintázást.
Monostory körülnézett. Az ő tekintete is a zászlóra esett.
A zászló – függetlenül a hajótól – élte a maga vidám, büszke életét. Mintha a széllel együtt repült volna a háromszínű nagy madár. A hős kis hajó vidám felségjele.
Monostory behunyta a szemét. A testét hasogató fájdalom és a megdöbbenés késztette erre.
Az Implacabile süllyed, és ők, a fregatt hajósai, menekülnek!
Mint tehetetlen bábot, cipelik, vonszolják. Megalázónak, megdöbbentőnek érezte állapotát.
– Édes gazdám – hajolt feléje Porkoláb –, erről egyikünk sem tehet. Gondoljon arra, hogy két császári hajó a víz alatt van, egy meg talán éppenséggel akként tántorog, mint mi!
A magyar beszéd, az aggódó, szeretetteljes hang valóságos orvosságként hatott. A hűséges, tekintet arra intette, hogy nincsen egyedül. Van egy ember, aki az Implacabile mellett a hazát jelenti, s vannak pompás barátok, akik vele küzdöttek, bátran, szívósan, hősiesen, férfihoz, harcoshoz méltón. Tehát van számára további kötelesség is.
A megdőlt hajó szánalmas látvány volt. Vitorláktól fosztott, szárnyaszegett hajó.
Csak a zászló csattogott a magasban.
Monostory ép kezével megszorította Porkoláb karját.
– Jól van, fiam, köszönöm.
Majd ahogyan csak bírta, teljes erőből odakiáltotta a hajómesternek, aki a kutterek elszabadításával kínlódott:
– Turkovics uram, hallja a parancsot: azonnal elhagyni a hajót!
Ezzel egyben átvette a vezénylést, és helybenhagyta Turkovics Daniló elhatározását.
– Parancsára, uram! – rikkantotta Turkovics. – Már intézkedtünk! A két kutter vízre száll!
A hajót már csak Enno tartotta. Rendületlenül állt a kormány mellett, noha ennek már alig volt értelme. A kormány – egy bizonyos dőlés után – már nem tart, nem támaszkodik a víznek, és képtelen a hajó irányítására.
– Hordókat nyisd! Enno úr, a kormányállást hagyd el!
Egyik parancs a másikat követte. A zenggi tengerész aranyat ért.
– Kuttert ereszd!
– Isten veled, hajóm! – suttogta Monostory, és elfordította tekintetét, ki a szabad vízre, ahol lomhán, tarajosan gördültek tova a hullámok.
Tehetetlen bábként feküdt a csónak fenekén. Erezte, hogy a kutter – a keresztrudak fordítóköteleinek segítségével – emelkedik, majd süllyed. Hatalmasat csattan a feneke, ütődik, ugrik, ágaskodik, ugyanakkor emberek nyüzsögnek körülötte.
– Az evezőket! Az evezőket!
– Hajótól távolodj! – harsogta Turkoyics, aki utolsónak maradt a fedélzeten, és a második kutterbe ugrott be, de megtántorodott, és majdnem a kutter és a hajó közé esett. Ha ez megtörténik, vége.
A zömök kis carbonari, Enno jobbkeze azonban bámulatos gyorsasággal kinyúlt érte, s berántotta a csónakba.
– Hát ez sikerült – derült a hajómester –, macskának is elmehetnék!
Evezők csapódtak a vízbe.
Ideje volt. Az Implacabile – akárcsak órákkal ezelőtt a Fasana – vészesen megdőlt.
Az előárboc, mint gyönge rőzseág, most kettéroppant.
Alig néhány perccel később ugyanez történt a főárboccal. De a zászló még ott lengett a gaffrúdon.
– Ne nézzen oda, gazdám! – tartotta vissza Porkoláb a főhadnagyot, aki a reccsenésre-roppanásra szeretett volna felkönyökölni.
– De Fosca! Mi van Foscával? – lihegte. – Az is ember! 
Porkoláb nem felelt. Csak intett. Ott maradt, annak már vége.
Az Implacabile orra lassan felemelkedett.
Így kezdődik.
A csonka árboctörzsek hátra-, majd előrebillentek. Két keresztrúd, akár az emberi kar, kétségbeesetten integetett. Kötelek, merevítők, hágószálak oldottan, elszabadultán, mint a tépett pókháló, lebegték körül az árbocmaradványokat.
Monostory Balázs felemelte a fejét. Ép kezével a hajó felé intett. És suttogta:
– Isten veled...
Alatta táncolt a kutter, bevágott a víz, permetet hintettek az evezők.
Egy álom megvalósult, s nyomban összedőlt
Porkoláb könnyeket törölt a szeméből. A Duna kemény sajkása siratta az első tengeri hajót, amit megszeretett.
A fregatt hirtelen előrebukott A tat magasra emelkedett.
Az emberek leszegték fejüket.
Az ágyúk nélküli hadihajó, amelyik a világ egyik legkülönösebb tengeri csatáját vívta, és ebben a csatában halálos sebet adott és kapott, megindult a hullámsír felé.
Az óriási olajfolt, ami körülölelte, megnyílt.
A fedélzet eltűnt. Utána az előárboc csonka teste.
Végül csak a gaffrúd látszott és a végén a lobogó. Lebegett, lobogott, integet. Porkoláb vadul felüvöltött:
– Éljen a haza! Éljen!... A haza... éljen!
Sírni kezdett, mint egy gyerek, akinek összetört a játéka. Odaborult a gazdája mellé a vihartól hányódó csónakban, Semmivel, senkivel nem törődve.
Monostory megsimogatta hűséges társa fejét.
– Így is szép volt... így is... 
És a két magyar összenézett. Szép volt.
Eltűnt a zászló...
A két kutter, hullámoktól dobálva, a még láthatatlan, távoli partnak tartott. Körülöttük nem látszott más, csak a tenger, ezúttal szürkén, komoran, tarajosan, nem a megszokott kékséggel.
A parancsnok kutterjében Enno Malatesta fogta a kormányrudat, a másikat egy Rukovics nevű hajós vezényelte.
Fiffi la Sabba vette észre a változást.
Az elhagyott tengeren vitorlás közeledett a csónakok felé. Északnyugatról jött, délnek tartott.
Ha osztrák hadihajó, elvesztek.
– Hajó! – kiáltotta Fiffi la Sabba.
Mivel a vitorlákat csak úgy látták, amikor a csónakok a hullámok tetejére csúsztak, de akkor is rövid időre, rossz látási lehetőséggel, hosszú idő múlt el, míg kivették a közeledő vitorlás kilétét.
A felfedezés is Fiffi la Sabba érdeme volt.
– Török hajó! – lelkesedett Sabba. – Piros a vitorlája, mind a három árbocán hegyes zászló lobog!... Ismerem!... Manzur hajója, a barátomé!
A kedves afrikai fiú valósággal tűzbe jött. Lerántotta megtépázott ingét, lóbázni kezdte, és torkaszakadtából ordított, mintha ekkora távolságból ugyan meghallhatnák:
– Hé, Manzur!... Én vagyok, gyere!... Manzur!... Hé!
Monostory Balázs fáradtan, elgyötörve, csüggedten feküdt a csónak fenekén. Merő víz volt mindene, rázta a hideg. Láza volt, remegett, s vacogott a foga.
Mint valami lázálomban, akként jelent meg előtte Manzur, a kormányos alakja. Piros fez, buggyos nadrág, arannyal átszőtt mellény. Derűs, hatalmas alak, rongyos gúnyában.
Manzur, a kormányos.
– Hé, Manzur, gyere! Hé, ide, ide!
Fiffi la Sabba szünet nélkül kiabált, integetett. A hajótöröttek reménykedve néztek a közeledő, egyre nagyobbodó piros vitorlák felé.

MÁSODIK RÉSZ

A vörös oroszlán

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Keselyűk az égen – Mit lehet várni egy szultántól? – Tűz a hajón! – Kidől az árboc – Meglepetés a Kúrja-Múrja-szigeteknél – A Vörös Oroszlán bemutatkozik

Izzóan sütött a nap, szikrázott a tenger.
Forróság volt, a trópusinál is nagyobb meleg.
A hajó lankadt vitorlákkal egy helyben ringott.
Szélcsend volt. A piszkos vitorlák bágyadtán lógtak, mintha soha nem ismerték volna a szelet, a vihart, az orkánt. Pedig ismerték. De ezúttal mintha megállt volna a világ. Nem akart este lenni, nem jött a szél, pedig a közeli partok ilyenkor – alkonyat előtt – könnyű pöfföket szoktak küldözgetni, és nem enyhült a gyehennához méltó forróság sem.
A háromárbocos dhau, eresztékeiben recsegve, ropogó, kiszáradt kötélzettel, hajókéménynek beillő, otromba árbocaival dülöngélve a tejfehér tengeren, mintha arra várt volna, hogy fellángol és elég. Néhány, nappal ezelőtt már amúgy is a pusztulás küszöbén voltak. A középső nagy, pányvás vitorlát túlságosan gyorsan engedték le a félmeztelen matrózok. A három, karvastagságú szöszös kötél – hogyan, hogyan nem – lángot vetett.
Akár a salétromos ágyúgyutacs zsinórja vagy Szent Elmo lángja trópusi éjszakákon, vihar előtt a keresztrúdon, úgy vágott végig a kötélen és csapott át a többi kötélre a tűz.
Nincsen nagyobb veszedelem a hajó számára (kellős közepén a víznek!), mint a tűz. A látszólag kusza kötélzet ha valahol meggyengül, roppan, máris veszélyt jelent. Leszakadnak a vitorlarudak, velük együtt a vitorlák, kidőlhetnek az árbocok, rázuhanhatnak a fedélzetre, beszakíthatják, átdöfhetik a hajóhombárt, a lánckamrát s végül a hajófenék palánkjait.
A dhaut ilyen veszedelem fenyegette.
Amikor a súrlódásnál, a gyors leeresztés miatt, a nap tüzétől átizzott kötélzet lángot fogott – máris égett a középárboc felső kötélszerelvénye, az otromba keresztrúd és velük a hatalmas vitorla is.
– Tűz! Tűz! Tűz!
Rémülve, üvöltve, bőgve, hörögve szállt végig a kiáltás a fedélzeten, a szálláshelynek kijelölt és használt hombárokban.
– Tűz!
És vele együtt egy másik kiáltás:
– Allah, segíts!
– Allah, ments meg minket!
Ha a dhau kapitánya hasonlít a többi, könnyen megriadó arab kapitányhoz, akkor a hajót végzetes baj érte volna.
De a Kutiyah kapitányát nem a rémüldöző, haj tépő, térdre boruló fajtából teremtették. Felkapta a korbácsát, és üvöltve a sápítozó matrózok közé vetette magát:
– Fel! Fel az árbocra! Elő a baltát, a handzsárt! Fel! Fel! Allahot hívod, kutya? Amikor eleresztetted a kötelet, nem szólítottad Allahot! Kutyák, fel, fel az árbocra!
Apró ember volt a kapitány basi, de határozottságban, tettre készségben felért egy díjbirkózóval. Az emberek becsülték, és féltek tőle. Zanzibar, Maszkát és a beludzsiszíániai Gvatur között az indiai-óceánon és az Arab-tengeren nagy volt a híre. Bár a Kutiyah öreg hajónak számított – egyszer el is süllyedt –, de utas is, áru is mindig akadt, mert Ahmed Dzsarabub személye biztonságot, nyugalmat jelentett.
Ezúttal az indulás sem volt biztató.
Ha egy hajó Mekka kikötőjéből, Dzsiddából elindul, akkor az indulást kedvező előjeleknek kell kísérni. A Kutiyah nem részesült ebben a szerencsében. Az indulás előtti napon, egész délután, két keselyű keringett a hajó felett. Természetesen Dzsidda homokos partja előtt nemcsak Ahmed Dzsarabub háromárbocosa horgonyzott. Akadt ott rajta kívül még vagy harminc-negyven kisebb-nagyobb dahabie, jalibut, dhau, sőt akadt egy Borneóból jött prahu is. Zarándokokat hoztak Mekkába, és arra vártak, hogy ugyanezeket a zarándokokat, a szent hely megtekintése után, visszavigyék hazájukba: Afrikába, Indiába, Arábiába.
– Keselyűk – mutatott az égre az egyik hajós, amikor a kapitány basi, Ahmed Dzsarabub előmászott kuckójából.
A kapitány vállat vont.
– Allah ilyeneket is teremtett – mondta, és továbbment a fedélzeten.
De amikor két vagy három óra múlva továbbra is a hajó felett keringett a két keselyű, akkor Ahmed Dzsarabub már nyugtalanul pislogott a középárboc csúcsára. Vajon valóban a Kuliyah felett keringenek az undok dögök, és nem a közelükben ringó valamelyik hajó felett?
– Ugyan mit akarhatnak?! – hördült fel végül is a kapitány, aki a lelke mélyén legalább annyira babonás volt, mint a többi mohamedán hajós és mint minden hajós.
– Mit akarhatnak, uram? – folytatta a kapitány kérdését egy igen öreg, naptól, élettől-cserzett, kiszívott, sovány hajóslegény. – Mit akarhatnak? Megmondom én, higgy nekem: érzik a dögszagot, előre érzik! Ne induljunk el, legalábbis várjuk meg az újholdat, mert akkor már nem fognak a dzsinnek átkai!
A kapitány basi előbb átgörgette szája egyik szögletéből a másikba a bagót, csak azután válaszolt:
– Allah megsegít, indulnunk kell!
A hangja megremegett. Érezte, hogy túlságosan bátran, magabiztosan vágta ketté az öreg legény tanácsát. De így kellett tennie. A Kuliyah és vele együtt Ahmed Dzsarabub kapitány basi arról volt híres, hogy a meghirdetett időben mindig elindultak. Szélcsöndben az óriási evezőknek feküdtek neki a legények, erős szélben, viharban leharmadolt, negyedelt vitorlákat húztak, de az indulás idejét következetesen betartották. Ez az egyszerű, de Keleten szokatlan tény is emelte a hajó és a kapitány basi jó hírét.
A keselyűk azonban megzavarták a tervezett indulás biztonságát. Az utasok, a hajólegénység, de maga Ahmed Dzsarabub is megdöbbent
– Meg kell várni az újholdat – jelentette ki a szomszéd hajó kapitánya is. – Gonosz dzsinnek leselkednek rátok. Az újhold – új forduló, akkor fogyóban a dzsinnek ereje. Vigyázzatok!
– Ne indulj, barátja az igazságnak – intette Dzsarabubot egy zöld turbános mekkai hadzsi. – Én már sokszor megtettem az utat Mekka és Kairó között, igaz, nem hajón, de teveháton. Ha keselyűt láttunk kóvályogni órákon vagy egy napon át a karaván felett, tudtuk – baj lesz! És lett, barátja az igazságnak!
Dzsarabub kapitány elnézte a belső kikötő felett lebegő páraködöt, a Vörös-tenger partjainak állandó hőséghirdetőjét, a hófehér házakat, az utcák és a sikátorok sötéten tátongó bejáratait, a távolból rikító sárga homokdombokat. Mit tegyen? Várjon újholdig?
Tologatta a bagót ide-oda, végül ennyit mondott:
– Allah kerim, reggel indulunk! Nem ijedek meg két átkozott keselyűtől!
Igaz és hithű vahabita volt – puritán, minden külsőséget megvető mohamedán –, hiszen Rijadból származott, Nagy Szaud városából, s mielőtt kimondta a végső szót, számot vetett magában. Mi a bűne, hogy a dzsinnek őt és a hajóját üldözzék? Ha Allah rendesen gondolkozik, ami nem kétséges, akkor leinti a gonoszkodó dzsinneket. Ahmed Dzsarabub kapitány pontosan akként él, ahogy egy igazhitű vahabitának élni kell.
Nem issza a kávét, nem szívja a nargilét, nem eszik disznóhúst, megveti a szeszt, a mulatságot, a táncot, a bőséges evést... mindössze a bagózásról nem tud lemondani, hogy vinné a gyehennára Allah azt az európai tengerészt, aki néhány évvel ezelőtt Alexandriában erre rászoktatta!
A bagó miatt csak nem érheti baj? – töprengett egész este és másnap hajnalban is, amikor a kikötő vize felett párafelleg úszott, s a magasban – ott szárnyaltak a tegnapi keselyűk.
Néhányan az utasok közül fogták a cókmókot, és búcsút mondtak a hajónak.
Az egyik egy müezzin (imahirdető) volt, aki kertelés nélkül kimondta, hogy fél. Nem szíveli az „előjeleket”.
– Allah hatalmas, szeret minket, hívőket, de sohase lehet tudni... – hajlongott a müezzin, mielőtt lemászott a csónakba, hogy partra menjen.
Az öreg matróz is odaállt a kapitány basi elé.
– Uram, add ki a hátralevő béremet, itt maradok Dzsiddában. Keresek egy másik hajót, mert öreg ember vagyok ugyan, de szeretnék még egy ideig élni.
Ahmed Dzsarabub dühbe gurult.
– Azt hiszed, hogy én nem szeretnék?! Micsoda beszéd felnőtt embertől! Mehetsz, de a béredet nem kapod meg! A bér annak jár, aki kiköt velem a beludzsi parton!
Az öreg matróz kiadósat köpött a vízbe, megvonta a vállát.
– Nem bánom én! Tartsd meg a bérem, uram. Vegyél azon is bagót. De én itt maradok Dzsiddában!
Ilyen körülmények között indult el a szent város kikötőjéből a Kutiyah háromárbocos dhau. 
Kiadós, erős szél fújt, amikor elhagyták a kikötőt. Hol a Hedzsasz-hegységről hozta a szél a homokfelhőt, hol a Vörös-tenger túlsó oldaláról, Szudánból.
Amikor harmadnap este kikanyarodtak a Báb-el-Mandeb szoroson az Adeni-öbölbe, a szomáli partok küldték el erős, sivatagi szelüket a Kutiyah megerősítésére. Minden pompásan ment, szinte parancsra. Lassan el is feledkeztek a keselyűkről. Csak az oktalan ember lógatja az orrát, amikor arra nincsen szükség.
A Bád-el-Mandeb szorosban – amit nem ok nélkül neveznek a Könnyek Kapujának – annyira forró és erős volt a szél, hogy azt hitték: megjött a khamszin, az „ötvenes”, amitől fél a sivatagjáró, de nem fél a partok mellett hajózó arab, hiszen a vitorlás széllel halad, és az „ötvenes” egyfolytában dudál ötven napon át!
A szél biztonságot és reményt ad hajósnak, utasnak egyaránt.
Az öreg Kutiyah szerette a szelet, vele együtt Ahmed Dzsarabub is. Az óriási, ormótlan, legalább négyszázötven-ötszáz tonnás dhau valósággal megifjodott, ha a szél belekapott vitorláiba. A pálmaháncs kötelek siráma egyben azt is hirdette, hogy ezek a kötelek jók, kitartanak, erősek, és a dhau széles, meredeken élezett orra vidáman szeli a vizet. – Ramadánra Maszkatban vagyunk! – dörzsölte megelégedetten a kezét Ahmed Dzsarabub. – De talán még előbb is, ha így haladunk.
A matrózok, az utasok megelégedetten bólogattak: nagyszerű, pompás, ha Dzsarabub mondja, úgy is lesz.
– Csak ne siess, Dzsarabub, ne siess! – intette a ponyva alól többször az egyik utas. – Nem szeretem a sietséget. Allah is azt mondja a Koránban: higgy a tevének, ő sohasem siet! És én hiszek a tevének, Dzsarabub barátom.
Ez az utas nem, volt holmi mindennapi személyiség. Naphosszat a dhau tatjának ponyvával fedett részén üldögélt. Üldögélt és sakkozott. Kora reggeltől késő estig. Sakkozott a szakáccsal, a másodkormányossal, a vitorlafoltozóval, az igen bölcs és okos maszkati muftival (bíróval), egy perzsa csillagjóssal és az utasok közül mindazokkal, akik elfogadták kihívását.
Ezt az utast Rasid Hadzsi Ibrahimnak hívták. Nem kisebb személyiség volt, mint kedvelt főembere Omán szultánjának, Szaidnak. ők ketten, a szultán és Rasid, nem tettek mást, mint sakkoztak. Omán szultánja sakkozás közben fogadta az őt felkereső sejkeket, kérelmezőket, idegen országbeli küldötteket, de sakkozás közben ítélkezett, evett, sőt – aludt is. A maszkati – sárból, agyagpalából, agyagból készült, inkább erődnek, mint palotának beillő – szultáni székhelyen volt egy szoba telis-tele különböző dobozkákkal. A dobozkák sakkfigurákat őriztek. Akadtak köztük alig megfogható, aprócska elefántcsont figurák, de egészen nagy, több kilós, ugyancsak elefántcsontból faragott bábuk is.
Rasid Hadzsi Ibrahim a sakknak köszönhette dicsőségét. A Kalóz-partról származott, ami tudvalevőleg az ománi földnyelv túlsó oldala a Perzsa-öbölben. Az omániak és a Kalóz-part egyik törzse, az Umm-el-Kaiveinek harcba kerültek egymással. Rasid Hadzsi Ibrahim – akkor még csak Rasid Ibra-him – mint Kaivein sejk öccse, az omániak fogságába került.
– Tudsz sakkozni? – kérdezte az ománi szultán, az akkor még fiatal Szaid, amikor eléje vezették Kaivein sejk öccsét.
– Tudok – bólintott Rasid, holott ebből egy szó nem volt igaz.
Mégis megverte a szultánt, az Arab-félsziget legnagyobb sakkozóját!
Talán éppen azért verte meg, mert nem tudott sakkozni? Lehet. Ilyen csoda előfordult már a történelem csalfa játékaiban, hogy az győzött valahol, aki nem értett a futáshoz, lovagláshoz, úszáshoz, birkózáshoz, találós kérdésekhez, lepényevéshez, víváshoz. A kényszerhelyzet csodákat teremt. Rasid megverte a szultánt, a szultán barátságába fogadta, kitüntette, legjobb barátjának tartotta. És ettől kezdve Rasid is rabja lett az életmentő sakknak.
És volt még valami, ami majdnem egyenlő félként szerepelt a sakk mellett: a drágakő.
Gyémánttól az ametisztig mindent gyűjtött az ománi szultán. Rasid Hadzsi Ibrahim feladata volt a ritka drágakövek felkutatása, megvásárlása. Ebben is szakértő lett. A Kalóz-part félvad fia érzékeny, finom lelkű emberré vált. A gondolkodás, töprengés, az ékkövekkel való foglalatosság tette azzá. Két-három évenként egyszer elhajózott Mekkába, a szent városba, ahol tudvalevőleg nemcsak imádkozni lehet, de vásárolni is. Ahová zarándokok járnak, onnan a kereskedők sem maradnak el. Így van ez Rómával, Benaresszel, Jeruzsálemmel, Lourdes-dal vagy akár Kandyval, ahol Buddha szent fogát őrzik.
Rasid Mekkából magával hozta a zöld turbánt, a szent embert megillető hadzsi címet, s hozott több olyan drágakövet, aminek igen-igen megörült az ománi szultán, Szaid úr. Amikor a Kutiyah elindult Dzsiddából, Rasid fekete burnusza alatt pihent egy gyémánt, amilyet még nem látott a szultán, de az Ezüstoroszlán birodalmának ura, a perzsa sah sem. Ezt a gyémántot Rasid személyesen szerezte meg, ajándéknak, méghozzá olyan ajándéknak, ami feltétellel kapcsolódott egybe.
Mekkában élt akkor a Kalóz-part híres főmuftija, Hadzsi ben Husszein. Öreg volt és nagy beteg. Araikor Rasid meglátogatta a Kába melletti papi szállásán, ezzel búcsúzott tőle:
– Rasid, üzenem a szultánnak: ha megsegíti a törzseket, ha elűzi az átkozott, gyehennára sem méltó bátyádat! Amin-el-Kaivein sejket, akkor megkapja tőlem Nagy Szaud gyémántját!
Rasid elámult. Nagy Szaud gyémántja! Úgy beszéltek erről a kincsről a Kalóz-parttól Jemenig, Hedzsaszig, a Bahrein-szigeteken, a Rub al-Khali sivatag rejtett oázisán, de még a murrák kóbor hordáinak tanyáin is, mint a gyémántok gyémántjáról.
– Ha elűzitek bátyádat – ismételt reszkető hangon a fő-mufti –, akkor legyen a szultáné a Nagy Szaud gyémántja! Apámtól örököltem, ő meg ugyancsak az apjától, az meg megint az apjától. A dédapám kapta Nagy Szaudtól, akivel együtt küzdöttek Mohamed ibn Abdul Vahab igazságáért!
Az agg főpap és főbíró kis szünetet tartott. Nehezen vette a lélegzetet. Majd így folytatta:
– Rasid, tudom, hogy derék ember vagy. Tudom, hogy gyűlölöd a bátyádat, aki eladta népét, hitét, hazáját az ördögnek! A Kalóz-parton, ahogy a gyaurok nevezik hazánkat, nem az Umm-el-Kaivein-, az Abu-Dhabi-, a Rász-el-Heima-, a Dibai-, Adzsmán-törzsek az urak, hanem átkozott bátyád és a nála is átkozottabb Vörös Oroszlán! Hogy sorvasztaná el Allah körülöttük a levegőt, hogy kötné csomóra a belüket minél előbb!
Hadzsi ben Husszein feje hátrahanyatlott. Rasid joggal hitte, hogy a nagy ember ott hal meg a karjai között. De a közel kilenevenéves aggastyán lassan magához tért, felállt, és tapogatózva a cellaszerű helyiség fekhelyéhez bicegett, előhúzott egy elefántcsont dísszel berakott ládikót, s kivett belőle egy bőrzacskót.
– Rasid, itt a gyémánt. Nincsen időm őrizni. Mert úgy lehet, mire újból Mekkába jössz, én már Mohamed jobbján ülök! Rád bízom a gyémántot, és rád bízom a küldetést. Vidd magaddal. Ha Omán szultánja nem vállalja a harcot, menj a fiatal Szaudhoz, Rijadba. Ha ő se vállalja, menj az Ezüstoroszlán országába. Mutasd meg a sahnak Nagy Szaud gyémántját Hirdesd meg a szent háborút az átkozott Amin-el-Kaivein ellen! Tiporjátok el őt és átkozott társát, a Vörös Oroszlánt, a gyaurok gyaurját, hogy még az emlékük is eltűnjön a földről!... De a gyémántot csak akkor add oda, ha győzött az igazság. Rasid, rád bízom ezt a kincset...
Az aggastyán lassan, óvatosan bogozni kezdte a keeskebőrből készült zacskó zsinórját Végül belenyúlt a zacskóba, remegő ujjal kiemelte a gyémántot.
A rácsos ablakon betörő napfényben az öregember tenyerén ott szikrázott Nagy Szaud gyémántja. Rasid felsóhajtott. Sok gyémánt volt már a kezében, de mióta él – ilyet nem látott! Hol sárgán, hol kéken, hol zölden verődtek vissza a csiszolt felületről a gyémántsugarak. Az árnyékban pedig olyan fehéren szikrázott a gyémánt, mint a dzsiddai korallhomokból épült házak fala.
– Gyönyörű! – suttogta Rasid. s a gyémántot megbabonázva visszacsúsztatta a bőrzacskóba.
– Hát. csak tedd el, s cselekedj, úgy, mint kértelek – lihegte az öregember, és elfordult, mint aki tudta, hogy abbaa a pillanatban látta utoljára féltett kincsét. – Menj, és vigyázz a gyémántra! Ha azt mondja az ománi szultán, Rasid, hogy vállalja a harcot, ami kötelessége is, akkor üzenj Bagdadba, Harun ar-Rasid városába. Ott él a nekem oly kedves Dzsafar el-Aszkarit. Ő legyen a törzsek törzsfője, mint ahogyan az volt az apja, akit bátyád meggyilkolt. Mezopotámiában a török szultán az úr, de Bagdadban a mi fajtánk él, s vannak ott szabad harcosok, akik Dzsafar mellé állnak. Méltó ő arra, hogy apja örökébe lépjen! Ezt üzeni mindenkinek Hadzsi ben Husszein, az imám, akit Aminel-Kaivein a Vörös Oroszlánnal elüldözött a hazájából, Trucial Ománból, amit Kalóz-partnak neveznek a gyaurok ...
Az öregember a fekhely szélére rogyott. Zokogni kezdett. Rasid eléje térdelt, megcsókolta kezét, majd így szólt alázattal, remegő hangon:
– Imám, áldj meg, és kérjed naphosszat Allahot, hogy segítsen meg minket!
Így került Nagy Szaud gyémántja Rasid Hadzsi Ibrahimhoz s vele együtt a Kutiyah fedélzetére. A bőrzacskó nyakba akasztva lógott, a mellhez simulva, mindenkitől elrejtve, a burnusz alatt. Rasid időnként benyúlt a burnusz alá, megtapogatta a kecskebőr zacskót, és rajta keresztül Nagy Szaud gyémántját. És naponta többször arra gondolt, mit szól majd az ománi szultán a drágakövek rajongója, ha meglátja. Vállalja-e a harcot vagy sem? Mint ahogy volt egy Nagy Szaud, volt egy Nagy Szaid is. Jemenből származott, 1741-ben lett Omán szultánja. Méltó arra, hogy hódítónak nevezzék. Megszerezte Beludzsisztán partvidékét, a perzsáktól részben pénzzel, részben fegyverrel Mogisztán és Larisztán tartományokat, Benderabbasz és Lingeh kikötőket, Zanzibar, Lamu, Pemba, Mafia szigeteket. Így lett nagy Omán, Arábia keleti részének áldott földje, ahol megterem a narancsfa, a datolyapálma, ahol lovakat, tevéket, kecskéket lehet tenyészteni, s ahol még eső is esik, áprilisban és májusban mindennap, amikor a monszun idáig átcsap Indiából. Az oázisokban van mit inni a beduinnak.
És mert így van, mert Omán gazdag föld, hódító birodalom, Nagy Szaid utóda sakkozhat kedvére, és gyűjtheti a drágaköveket.
De vajon harcolni hajlandó-e?
Ha Rasid idáig jutott elmélkedésében, akkor mindig megvakarta a fejét. Nagy Szaid utóda az utóbbi tíz évben igen elkényelmesedett. Még a hírét se szereti hallani a háborúnak. Rasid nagyon jól tudta, hogy ebben ő is részes. A sakk, az átkozott sakk és a csillogó drágakő, a kényelmes pamlagokon való elheverés – bizony, bizony Szaid szultánban is megváltoztatta a harcias, kényelmet megvető vahabitát.
– Tudod, Rasid, több nekem a győztes sakkjáték, mint egy győztes háború! – mondta gyakorta a szultán, és ez bizony megtagadását jelentette múltjának, ami tele volt dicsőséges tettekkel, férfias harcokkal. Rasid is ilyen alkalommal került a maszkati agyagpalotába, hála legyen Allahnak!
Amikor a hajón a tűz kitört, Rasid Hadzsi Ibrahim éppen a perzsa csillagjóssal sakkozott a kormányfedélzet árnyékponyvája alatt. Akkor már messze jártak Adentől, az angolok nemrégiben megszerzett támaszpontjától. Amikor a Kutiyah felbukkant, elvált a sziklás parttól egy könnyű, gyors járású hadihajó, és elpöfögött a dhau mellett. Távcsöves, fehér egyenruhás tisztek vizsgálgatták a viharvert, fekete testű, óriási dhaut.
Tehát már jóval Aden partjai után történt, hogy felhangzottá kiáltás:
– Tűz! Tűz! Tűz! Megbolydult az egész hajó.
Csak Rasid és a perzsa csillagjós maradt a helyén meg az otromba kormányrudat tartó négy, piros és kék kaftános kormányos.
– Oltsa el a tüzet, aki csinálta! – mondta közömbösen Rasid, és hosszú újjával benyúlt a burnusz alá. – Nem tudok árbócra mászni, vizet se vagyok képes a tengerből meríteni.
A szakállas, csúcsos fövegű csillagjós bólintott.
– Az ábrák, a körívek, a jelek, az égitestek és az együttes számítások szerint a hajót nem érheti baj, tehát játsszunk csak tovább!
És lassan előretolta a jobb oldali, bástyát. Ravaszul mosolygott. Eddig hatszor játszott az ománi szultán barátjával – ami igen megtisztelő egy csillagjós számára –, és mind a hatszor elvesztette a játszmát. De most tudta, hogy nyerni fog.
Kidolgozta a játszma kabaláját, és a kabalajel azt mutatta, hogy felülkerekedik az ománi uraságon.
Rasid is lépni akart. De a keze megremegett. Érezte, hogy megzavarodik. Egy gonosz dzsinn lopakodott az agyába, szívébe. A dzsinn egyre azt mondta: „Baj lesz a gyémánttal, baj lesz! Megmondták a keselyűk is, megmondták! Ugorj a vízbe, és menekülj, Rasid, még nincsen későn!”
Oldalt nézett ki a vízre, a tengernek arra a részére, ahol a Báb-el-Mandeb szoros hullámai egyesülnek az Indiai-óceán kék-szürke-sárgászöld vizével.
Megborzongott.
A hajó körül cápák úszkáltak...
De mennyi cápa! Legalább húsz vagy harminc is talán. Az acélosan kékes hátuszonyok szünet nélkül szántották a hullámok taraját, vagy ha nem, akkor felvillantak a hajó körül a hátracsapódó ragadozók sárgásfehér hasi részei, a fejek alatt a félelmetes háromszög: a fűrészszerűen éles, előre- és hátracsapódó fogakkal benőtt száj nyílása.
– Matt! – vigyorgott a perzsa csillagjós, és megelégedetten simogatta végig szakállát. – Nyertem! És mivel a tét az eddigi hat játszma nyereménye volt, kérem a hat Mária Terézia-tallért!
Rasid felugrott. Veríték lepte el, s rémület szorította össze a torkát.
Rettenetes csattanás támadt.
Mintha az egész hajó összeomlott volna, mint valami kártyavár.
A dhau három ferde árboca közül a középső megbillent, előredőlt.
Az árboc kiszakadt a helyéből!
Dzsarabub kapitány basi torkaszakadtából ordította:
– Vigyázz! Dől az árboc! Vigyázz, dől az árboc!
Az árboc rázuhant a párkányzat szélére, onnan kivágódott, és a következő percben már a hajó mellett úszott, mintha csak egy gerendát vontattak volna.
Így lett a háromárbocosból kétárbocos hajó. Öt nyomorult zarándokot húztak ki a letört mellvédek roncsai közül. Itt is bebizonyosodott, milyen veszélyes az arab hajósoktól annyira kedvelt ferde elhelyezésű, előredőlő árbocrendszer. De hát a hagyományt nehéz megváltoztatni. Már Vasco da Gama és emberei ilyen szerkesztésű hajókkal találkoztak Afrika keleti partjainál, majd később a Szokotra szigetektől egészen az indiai partokig. Az arab dhau és jabilut építési módja legalább olyan örök, mint a hold és a nap pályája.
– Nem érheti baj a hajót?! – kiáltott dühösen Rasid a csillagjósra. – Nem érheti? Miféle jós vagy te, hogy még ennyit se tudsz!
A perzsa az általános fejetlenség közepette is megőrizte nyugalmát. Szenvtelenül mondta.:
– Ez még nem baj. Ha kitörik a karod, attól még életben maradsz, és járni is tudsz. Különben is add meg a hat tallért, mert az az enyém!
Rasid a burnusza alá nyúlt, megtapogatta a gyémántos zacskót, utána leakasztotta a burnusz alatti bőrövről a pénzeszacskót. Előszámolta a hat Mária Terézia-tallért, és odadobta a perzsának.
– Fogd, a tiéd! Ne mondd, hogy az ománi szultán főembere és barátja, Rasid Hadzsi Ibrahim nem tartja be a szavát. Különben sem nyerted volna meg a játszmát, ha egy gonosz dzsinn nem telepedik a nyakamra. Egyre azt suttogja a fülembe, most is, hogy a keselyűk figyelmeztetése igaz volt! Hallgatni kellett volna rájuk! Megvárni a hold új állását.
A perzsa lenézőleg nevetett.
– Jámbor vagy, uram. Látszik, azt se tudod, mi fán terem a jövendőmondás. Feltételezed, hogy én, a csillagjós, mielőtt felülök egy hajóra, nem nézem meg a horoszkópomat? Megnézem bizony. Légy nyugodt, a Kutiyah elér Maszkatba, és onnan továbbmegy a beludzsi partra, Gvatarba.
És mintha csak a csillagjós igazolására történne, a kapitány basi, aki felmászott a tatfelépítményre, hogy onnan irányítsa a vízbe zuhant árboc kiemelését, odaszólt Rasidnak, a dhau legelőkelőbb utasának, akiről mindenki tudta, hogy az ománi szultán barátja:
– Uram, ettől még halad a hajó! Pompás szél van, nyilván marad is, hiszen ez már a khamszin jöttét jelenti. És tudod, a khamszin ötvennapos szél. Az is lehet, hogy az árbocot néhány nap alatt felállítjuk. De Allah kegyelmes. Nemcsak az öt zarándok halt meg, hanem az a matróz is, aki elengedte a nagy vitorla kötelét! Megérdemelte.
A Kutiyah tehát két árboccal haladt tovább. A szél valóban a közeledő és kialakuló khamszin lehetett, ami az arab paritokról oly nagyon tud fújni.
Amikor elérték a Kúrja-Múrja-szigeteket, bevált Dzsarabub kapitány jóslata: a kozépárboc – ha rövidebb törzzsel és lazább kötélzettel, a szakadtnál is szakadtabb pótvitorlával – a helyén állt.
– Derék kapitány basi vagy, Dzsarabub – dicsérték az utasok a dhau parancsnokát. – Nemhiába nagy a híred a tengereken, de érted is a mesterségedet.
Az apró, vékony emberke – akinek az egész lénye ellentmondott annak, hogy bárki is rettenthetetlen kapitánynak tartsa, pedig az volt –, mint valami kis manó, állt a dicsérők karéjában. Csak a szája járt szünet nélkül, ahogy ide-oda tologatta a bagót.
Akkor húzták fel a középárbocra a pótvitorlát, és a dhau egyszerre visszanyerte megszokott formáját. Gyorsabban, biztosabban haladt a pompás szélben. Az utasok arca is felderült. Vidám, megelégedett kis csoportok telepedtek le a fedélzetre. Agyaggal körülrakott szabad tűzhelyen főzték a kávét – azok a muzulmánok, akik nem voltak a puritán Vahab hívei –, rotyogtatták az ürühúsos rizst, vagy sütötték a banánt, ami pompás falat annak, aki szereti az ilyesmit. A „kiszmet” rendelkezését látták abban, hogy kidőlt az árboc, kigyulladt a kötélzet – és vele majdnem az egész hajó –, és hogy ebből a kalandból hat ember pusztulása révén szabadulhattak csak. A hat embert minden nagyobb töprengés nélkül bedobták a tengerbe, örömére a cápáknak, akik a Vörös-tenger vizében csatlakoztak a hajóhoz. Hogy vöröstengeri cápák voltak, azt onnan is tudták, mert ez a vízterület az igazi hazája az emberevő, kék cápának, s nem akadt még hajó az ember történelmében, amely cápakíséret nélkül vitorlázott volna ki a Báb-el-Mandeb szoroson, a Könnyek Kapuján.
– Allah így akarta – bólogattak megelégedetten azok, akik utánanézhettek a vízbe dobált halottaknak. – Allah mindig tudja, mit akar...
A Kúrja-Múrja-szigeteknél azonban váratlan és gyors meglepetésben részesültek a Kutiyah utasai.
Az egyik kormányos, aki kint üldögélt a kormányfedélzet palánkján, kiáltott fel:
– Hé, basi, amarra nem fúj a szél!
– Mi nem fúj, te nyavalyás disznó, mi nem fúj? – mászott fel a fedélzeti létrán Ahmed Dzsarabub. – Hiszen már azon töröm a fejemet, hogy harmadolni kell a vitorlákat... te szűk fejű madár, te!
De a kormányos nem hagyta magát. Régi hajós volt, majd olyan régi, mint az a matróz, aki Dzsiddában elhagyta a hajót. Dühösen ráförmedt a kapitányra, aki ekkor már melléje állt:
– Csak morogj, morogj, ebből élsz úgyis! De a szél amarra mégsem fúj!
Ahmed Dzsarabub előrenézett. A távolban – de azért az északi és nyugati orkán idején menedéket adó partok közelében – jól látszott Arabia magas platója, a Mahra Kara és elöl, tejfehér hőségködből kibontakozva az Indiai-óceánba kinyúló félsziget, a Rász-Madraka.
És ott, ahol a félsziget látszott – pára volt, fehérség.
Arról pedig minden valamirevaló arab hajós tudja, hogy ilyesmi délután előfordul, ott nem fúj a szél.
– Lehetetlen – nyögte Ahmed Dzsarabub. – Ilyen közelségben, és akkora különbség!
Rasid Hadzsi Ibrahim, aki utazásuknak második hetében is rendületlenül a ponyva alatt ült és sakkozott (igaz, nem a csillagjóssal, mert az a hat tallérral eltűnt a hajó mélyén), Rasid felfigyelt, és – kezében egy éppen leütött figurával –a kapitányhoz fordult.
– Baj van, barátja az erénynek? 
Az apró emberke vállat vont.
– Baj éppen nincsen, ó, uram, de amarra nem fúj a szél! 
Rasid is elnézett a Rász-Madraka felé.
– Ha most nem fúj, majd fúj később, esetleg holnap. 
Dzsarabub megrázta a fejét.
– Nem. Holnap se fúj. Ha itt erős a szél, amott pedig semmi, az olyasmit jelent, hogy szörnyű szélcsönd lesz!
És dühösen kiköpte a bagólét. Egy cápa mindjárt ott termett, jó falatot remélve.
– A legokosabb az lenne, ha kikanyarodnánk a Nagy Vízre – folytatta a kapitány. – De hát tudod, a hajó öreg, nem szíveli a meredek hullámokat, meg azután a középárboc se tart kitűnően.
Rasid megrázta a fejét.
– Ne, a Nagy Vízre ne menj ki. Félek a tengertől, ha partot nem lehet látni! Inkább a sivatagon mentem volna haza, ha ezt tudom.
És megtapogatta a burnusz alatt a bőrzacskót s benne Nagy Szaud gyémántját.
– Sok lehet a bolhád, uram, hogy folyton vakargatod magadat – sajnálkozott Ahmed Dzsarabub. – Kend be a tested tevefaggyúval, attól irtóznak a bolhák!
Egy-két óra alatt Rász-Madraka alá értek.
Laffogni kezdtek a vitorlák.
Beállt a Szélcsönd.
Csak a hullámok, az Indiai-óceán széles hátú, lomhán elnyúló partközeli hullámai ringatták a hajót.
Elmúlt egy nap, elmúlt kettő ... alig-alig vánszorogtak. Időnként, mintha csak játszani akarna velük, szél támadt. Öt perc, tíz perc. A hajó megdőlt, a ferde árbocok recsegni-ropogni kezdtek. A meredek pányvájú vitorlák megfeszültek.
Azután hirtelen elállt a szél, és a hajó visszanyerte kétségbeejtő helyzetét. A vitorlák, mint a rongyok, lógtak, a kötelek szomorúan nyöszörögtek.
– Ramadánra nem érünk kikötőt – csüggedtek az utasok. – Allah megbüntet érte.
Ramadan a mohamedánok nagy ünnepe, amikor se utazni, se háborúskodni nem illik. Mivel a mohamedán év holdhónapokból áll, a ramadán ünnepek a holdév kilencedik hónapjára esnek.
Ekkor valaki felemlegette a dzsiddai keselyűket.
A Kutiyahon lassanként a félelem lett úrrá.
Fogyott az élelem, fogyott a víz.
Rász-Madraka kietlen partján száz kilométerekre sehol sem akadt kikötőváros, de még falu sem. Mindenütt kő és kő.
A hajót éhes cápák úszkálták körül. Az utasok megkísérelték a halászást, de a hálót szétrágták a cápák, a horgot letépték csalétekkel együtt. 
És sehol hajó, sehol reménykeltő segítség.
A Kúrja-Múrja-szigetek messze voltak már, amikor rájöttek, hogy alig maradt élelem, s szinte semmivé zsugorodott a víz.
– A szigeteken rablók laknak – mondta csüggedten a kapitány. – Rablók és talán emberevők is. Ha csónakot küldenénk oda, megölnék az embereinket.
– De hát akkor mi lesz? – tette fel a kérdést Rasid Ha-dzsi Ibrahim. – Mi lesz, barátja az igazságnak? Vár a szultán, talán még a fejemet is leütteti, ha sokat kések!
Ahmed Dzsarabub mi mást mondhatott, mint ezt:
– Allah tudja, mit akar velünk. Várjunk türelemmel!
De mivel jó kapitány volt, megtett mindent, amire módja volt. Az élelmet zár alá helyeztette, a maradék vizeshordó mellé őrséget állított, két erős matrózt, lándzsával, handzsárral és azzal az egyetlen kovás puskával, ami a tulajdona volt.
Napok múltak, és a Kutiyah valósággal egy helyben vesztegelt.
A fedélzet átizzott, a hőség – talán éppen a szélcsönd miatt – egyre tűrhetetlenebbé vált. Az éhségtől, a romlott élelemtől fellépett a vérhas.
A tűz után a járvány lett úr a hajón.
Ekkor már mindenki úgy emlegette a dzsiddai keselyűket, mint tudós madarakat, akik idejében intették a dhau minden egyes utasát. „Ne induljatok, gondoljátok meg, mit tesztek, emberek!...”
Irigyelték a matrózt és a müezzint, hogy volt erejük lemenni a hajóról.
Rasid egyre többször érintette meg Nagy Szaud gyémántos zacskóját. Lehetséges, hogy a gyémánt nem jut el Omán szultánjához, és gazember bátyja tovább garázdálkodhat a Kalóz-parton? Minden alkalommal elöntötte a veríték, amikor arra gondolt, mi lesz, ha a járvány ledönti lábáról Kihez kerül a gyémánt?
„Egyetlen ember nincsen a hajón, akire rábízhatnám a gyémántot – suttogta Rasid, és kinézett a szélcsöndes, alig-alig »lélegző« tengerre. – Ó, én oktalan állat! Miért nem mentem teveháton, elviselve a sivatag szörnyűségét?! Ó, én oktalan sakál, miért nem hallgattam a müezzinre, és miért nem fogadtam el a keselyűk intését?!”
Napról napra több cápa úszkált a hajó körül, és több embert hajítottak a tengerbe.
Tizedelni kezdett a vérhas.
Lángolt a nap, szikrázott a tenger.
Bágyadtan lógtak a vitorlák, átforrósodtak a pálmaháncs kötelek. Sok értelme nem volt locsolni a kötélzetet és a fedélzetet.
A rémület, a félelem, a megdöbbenés dermedtsége ült rá hajósra, utasra egyaránt.
Előkerültek régi hajóstragédiák, amikor az éhség, és a ragály pusztított el mindenkit.
Maga Ahmed Dzsarabub kapitány tudott egy ilyen esetről, méghozzá itt, a Rász-Madraka kietlen partjainak közelében.
– Talán három éve történt – meredt maga elé Dzsarabub, és sírni lett volna kedve, mert akkor jelentette az őr, hogy az utolsó birkát vágják le.
– Víz egy napra marad. A birkán kívül van még egy zsákocska rizs, de több semmi! Tíz napot vesztegettünk el, nem csoda, hogy mindenünk elfogyott.
Aztán ugyanaz a kormányos, aki észrevette a szélcsöndet, észrevette, hegy a távolból vitorla látszik.
– Vitorla! Vitorla!
Kétségtelen, vitorla tűnt fel, méghozzá közeledve. És még valami történt, varázslatra.
Fújni kezdett a szél! Pontosan egy időben a távoli hajó feltűnésével megremegtek az árbocok. A pányvarudak lassú kört írtak le.
Sajnos, ellenszél fodrozta az óceán vizét, s a dhau oldalt fordult.
– Szél, szél, itt a szél! – üvöltöttek a Kutiyah utasai, hajósai.
Az arcok felderültek. A szél, ha szembefúj, akkor is kincset ér. Legfeljebb lavíroznak, de mégis haladnak, s majd csak elvánszorognak Maszkatig.
A legnagyobb kincsnek a közeledő hajó ígérkezett. Kérhetnek onnan élelmet, esetleg vizet is.
Rasid, aki napok óta inkább megszokásból sakkozott, most elcsípte a perzsa csillagászt, felcipelte a kormányfedélzetre, mondván neki:
–- Barátja az erénynek, hát elfeledkeztél ománi barátodról? Gyere, gyere, és ülj a tábla mellé! Ha sokallod a tallért, játsszunk kisebb összegben. Ha azt is sokallod, játsszunk barátságból, datolyamaggal! De gyere, s játsszunk! Itt a szél, amott közeledik a segítség, vidámodjunk, csillagok tudója!
A vitorlás közeledett. Lassan kivették, hogy nem dhau és nem jalibut. Fehér ember hajója. Ez megdöbbentette és elcsüggesztette a kiéhezett, szenvedő embereket. A fehér ember csak akkor ad élelmet és vizet, ha sok pénzt kap érte. De nem is ez a baj, hanem az, hogy igen lehetséges: a közeledő hajó angol hadihajó. Márpedig a hadihajó, ha angol, se pénzért, se jó szóért nem ad ennivalót, vizet még kevésbé.
– Ez megint a keselyűk tréfája – mondiák a hajón.
Ahmed Dzsarabub – és kivétel nélkül mindenki – az egyre nagyobbodó vitorlákat figyelte. Úgy döntött, hogy bevárják a hajót, tehát megeresztették a vitorlákat, és kitűzték az arab hajósok segélyt kérő jelét: három egymás fölé függesztett kosarat az előárboc előrehajló csúcsát és az orrsudárt összetartó kötélre.
A három kosár bánatosan lengett, mint az árbocra bolondériából felhúzott tyúkketrecek.
Végül pontosan és jól látszott a hajó.
Az a bizonyos újfajta vitorlás hajó volt, klipper, mint az angolok és amerikaiak hívják. Háromárbocos, legfeljebb négyszáz-ötszáz tonna-tartalmú, hosszú és karcsú testű, alacsony oldalmagasságú, rengeteg vitorlát hordó gyorshajó.
– Nem hadihajó! – intett jelentőségteljesen a közeledő felé Dzsarabub kapitány.
És intézkedett: mindenki adja össze nélkülözhető pénzét, hogy élelmet és italt vásároljanak a feringiktől.
– Vinné el őket az ördög – fakadt ki Rasid –, de most jó, hogy jönnek!
Belenyúlt a pénzeszacskóba, kivett két Teréziát, és átadta a kormánymesternek, aki átvedlett pénzgyűjtővé.
– Ha kevésnek tartod, szólj, és adok még kettőt – mondta kegyesen.
A klipper hátszéllel haladt, feltűnő gyorsasággal. Nemhiába mondták abban az időben a világ leggyorsabb vitorlástípusának.
Valójában a szél gyönge volt – mégis úgy tört előre, maga előtt túrva, lökve, vágva a hullámokat, mint manapság egy torpedóromboló.
A dhau álmosan, segélyt várva és remélve ringatózott a hullámokon.
Rasid és a csillagjós abbahagyta a játszmát. A felépítmény korlátjához léptek, félbemaradt játszana közepette, ami a sors különös fondorlatából minden időre abbamaradt. Pedig az emberelőny a csillagjós oldalán volt. Három parasztot és egy futót vitt terítékre. Rasid mindössze két futót.
Ahmed Dzsarabub már arra gondolt, milyen derűs esemény is lesz átevezni a gyaur hajójára, megbeszélni vele a segítséget s dohányt kérni tőle, mert ebből is egyre kevesebb maradt. Tegnap óta ugyanazt a bagódarabot rágta, csúfjára a világnak.
– Készítsétek el a csónakot – szólt rá az egyik matrózra – kapitány basi. – Ha megáll, átevezhetünk a hajóra. A klipper előttük volt.
Fedélzetén alig néhány embert lehetett látni.
– A hajó hirtelen oldalt fordult, keresztrúdjai nagy ívben el-hajoltak, a feszítőkötelek meglazultak, a vitorlák lebegni, laffogni kezdtek.
Rasid benyúlt a burnusza alá, rátette kezét Nagy Szaud gyémántjára, mintha védeni, óvni akarná.
És a dzsiddai keselyűkre gondolt.
Az idegen hajó nem lehetett távolabb száz-százötven méternél.
– Megállt, megállt? – kiáltotta lelkesen Ahmed Dzsarabub.
– Megállt, hogy segítsen!
A klippert sötétkékre, majdnem feketére festették. A vízvonalnál rikított az élénkpiros szín.
A hátsó árboc gaffrúdjáról valami kibomlott.
Itt hordják már közel két százada a hajók hazájuk lobogóját, a felségjelet.
A kapitány basi pislogni kezdett. Jól látott?
Fekete zászló nyílt ki, lengedezett a gaffrúd magasán.
– Hiszen ez a Víg Roger, ahogy a világ minden táján nevezik a kalózlobogót.
Fekete alapon halálfej és lábszárcsont, ez a Víg Roger legfőbb ismertetője a fekete szín mellett. (Valamikor csak fekete lobogó volt, de akkor még a földközi-tengeri arab kalózok legfőbb jele, amit a világtengereken elsőnek Thomas Cavendish angol kalóz „népszerűsített”.)
Kalózzászló, kalózhajó!
És szinte egy időben a kibomló Víg Rogerral, a klipper középrészén levágódott a magas oldalpalánk.
Ágyúk csöve meredt a dhaura!
És máris eldördült az első sortűz.
A dhau valósággal felsírt a kétségbeeséstől.
Vitorlák, pányvarudak, árbocok zuhantak. Kötélcsomók, hordók, ládák, zsákok, emberek hulltak a tengerbe. A két mentőcsónak eltűnt, mint falevél a szélviharban.
Ahmed Dzsarabub a fejéhez kapott s üvöltött:
– Emberek, a Vörös Oroszlán hajója!
Hasid Hadzsi Ibrahim kétségbeesve szorította a gyémántos zacskót. – Ugyanakkor trágár szavakkal szidta, átkozta önmagát, amiért a kimerítő karavánút helyett a kényelmesebb hajóutat választotta. Pedig a keselyűk eléggé intették őket, hogy a Kutiyah várja meg az újholdat. A keleti mesékben akad olyan jelenet, mint amilyet ezekben a percekben megért. Egyedül állt a kormányfedélzeten. Nem voltak ott a kormányosok, hiányzott a kapitány, a perzsa csillagász és az asztalka a sakktáblával.
Még az ormótlan kormányrudat se lehetett látni. Minden, minden eltűnt a dhau fedélzetéről. Csak néhol látott egy-egy embert, vergődve vagy teljesen elnyúlva, kifordult belekkel, széttépve, szétlőve.
Rasidnak még arra is jutott az időből, hogy körülnézzen. De arra is, hogy megszorítsa a gyémántos zacskót. Sőt még arra is, hogy vívódjon magában: bedobja-e vagy sem a cápáknak Nagy Szaud gyémántját.
Mert azt tudta, hogy nem hagyja meg a Vörös Oroszlán zsákmányának azt a kincset, amit a Kalóz-part imámja, az agg Hadzsi ben Husszein bízott rá.
Ujabb és újabb sortűz dördült el a klipperről.
A Kutiyah oldalán, mint szörnyű pörölycsapások, dübörögtek a lövedékek. Az öreg dhau, akár egy agyonlődözött, agyonlándzsázott bálna, végvonaglásba kezdett.
A klipper okádía a lángot, a füstöt. Körülötte a kén, a salétrom, a lőpor lélegzetelállító szaga terjengett
Hátsó árbocának gaffrúdjára felkúszott egy másik zászló is. Ott lengett a kalózlobogó alatt: sárga alapon vérpiros oroszlán!
Ugyanakkor a tatról leengedtek egy kuttert. A kutterbe félmeztelen matrózok és egy fehér zubbonyos férfi ugrott be. Maga a Vörös Oroszlán!
Az ágyúzás megszűnt. A csónak gyorsan közeledett a dhauhoz.
Rasid görcsösen markolta a.gyémántos zacskót, és figyelte a csónakot.
– Légy átkozott, Vörös Oroszlán, gyaurok gyaurja! – suttogta egyre, akárha meghibbant volna. – Légy átkozott a bátyámmal együtt!

TIZENKETTEDIK FEJEZET 

Egy kávéház Bagdadban – Elrohan a csacsifogat – Visszamegyünk a múltba, és nemcsak Kucsuk basát, de a birodalmát is megismerjük – Hová tart Kucsuk basa és Tahar bej?

A múlt század közepére Bagdad (amit Bughdádnak ejt a beduin) már alig tartott meg valamit a hajdani kalifa város fényéből. A fény eltűnt, és csak az emlékek maradtak meg.
1851 júniusában nem akadt egy mecset, de még égre törő karcsú minaret sem, amelyik azzal dicsekedhetett volna, hogy tornyának tetejéről aranyként verődik vissza a nap fénye. A négy világtáj felé nyíló városkapuk közül egyetlenegyet sem lehetett bezárni éjszakára: a kaputornyok és a városi körülfogó sáncfalak megtöredeztek, bedőltek. Mindössze talán az északi kapu, amit hol „perzsa kapunak”, hol ,,Omer sejk kapujának” hívtak, hirdetett valamit a régi dicsőségből. A két kaputornyot átívelő, lőréses híd magassága bizonyította, hogy a szent városért megküzdöttek a török szultán hadai.
Történetünk idején a régi fényről – csodálatos módon – talán mindössze az Ó-Bagdadot körülfogó datolya- és narancsfaerdő tanúskodott. A Tigris folyó vizétől táplált erdő harsogó zöldje, termésének bősége bizonyítottá, mit jelent a sivatagi Arábiának a két szent folyó, a Tigris és az Eufrátesz.
Bagdad azonban nem volt a régi. Nem ámult el épületeinek csillogásán, templomainak fényén és bazárjainak gazdagságán az, aki átvergődött a mocsaras, nádtól és kákától benőtt város környéki utakon, és végre beért a sáncfalak túlsó, oldalára.
A híres szerájok (fogadók, karavánszállások) udvarát mocsok, rothadó tevegané, poshadó dinnyehéjak tömege, szenny és piszok borította. Éhes, sakálszerű kutyák, kóbor macskák kutattak az udvarokon, az istállókban, a féltetős enyhelyek alatt. A macskák és kutyák között dögre éhes hollók ugrándoztak.
Harun ar-rasíd, a bölcs, a varázsló, a mesék mesélője, ugyancsak elcsodálkozott volna, ha feltámad, és így látja viszont Bagdadot, a városok városát. De hát Mezopotámia szandzsák* volt, Bagdad pedig vilajet,** és a törok katonai kormányzók, parancsnokok nem sokat törődtek a renddel, az utak, a középületek, a hidak karbantartásával. Így volt ez akkor már az európai Törökországban is.
De Bagdad mégiscsak az volt, aminek egy századdal ezelőtt is hitte az ember: a mesék városa. Ó-Bagdad közepén a tereket körös-körül karéjozták a kávéházak. Persze, ne higgyük olyasminek, ahogyan mi ismerjük a mai kávéházat. A török kávéház és főleg a századdal ezelőtti, kávéház és pipázó volt egyszerre. Valójában árkádos folyosó volt, jobbról és balról hosszan elnyúló pamlagsorral. Ide a lábát csak felnőtt férfi tehette be, gyerek, nő, ifjú soha. A pamlagokon ültek, feküdtek, lustálkodtak a turbános bagdadi uraságok, kereskedők, papok, karavántulajdonosok, a Korán-iskola tanárai, városi tisztviselők, hajógazdák, földbirtokosok, földbérlők, a jómódú pénzváltók és bazárosok. Szívták a hosszú szárú vízipipát, a nargilét, szörpölgették a kávét, és vagy a semmibe meredtek, vagy beszélgettek. Megtárgyalták a kurd hegyekből leérkezett fa árát, a Musztancirije melletti telepen született új tevéket, a datolya és a narancs várható termését, a szultán új mezopotámiai helytartóját, Omar pasát, akit a napokban vártak Bagdadba.
A Nagy Kaffána, vagyis Ibrahim mester kaffánája a legkedveltebb kávéházak közé tartozott.
Mint mondani szokták, ide járt Bagdad színe-java.
Itt szívták a nargilét szabad idejükben a török szultán helytartóságának tisztjei, a tevésezred, a mehari janicsárok hadnagyai, kapitányai, itt fogyasztották a kávét vízipipa füstölése mellett a távolról jött hajósok, a jómódú tutajosgazdák, a Musztancirije, a vámház kék turbános tisztviselői, akiktől sokkal több függött Bagdad kereskedelmi világában, semmint az avatatlanok sejtették.
Ibrahim mester kaffánája összehasonlíthatatlanul szebb volt minden más hasonló intézménynél. Az árkádok farácsozatát pirosra festették, a pamlagokon hibátlan selyem feszült, a hűvösséget adó padlókövezet ragyogott a tisztaságtól és a tevefaggyúval végzett fényezéstől, a vízipipák hibátlanul működtek, a feketekávé különleges ízéről pedig a távoli oázisokban is tudtak. Nagy volt a híre Ibrahim mester feketéjének! Voltak, akik úgy tudták, hogy a kecskebőr tömlőkben tartott ivóvizet – amit a Tigris folyó adott Bagdad lakosságának – négyszer szűrték át főzés előtt... mások a kávé pörkölését emlegették mint tudományt… megint mások azt vallották, hogy azért jó a Nagy Kaffána fekete-barna itala, mert kávé van benne és nem tevegané!
Buggyos nadrágú, félmeztelen rabszolgák hordták a csészéket, tisztogatták a nargilékat, de ha kellett, legyezővel a vendég mellé álltak, és hűsítették a hőség idején. Ibrahim mester gazdagságát bizonyította az is, hogy rabszolgái voltak, méghozzá a szomáli parton rabolt és Baszrában vásárolt erős, fiatal, legalább nyolcvan fontot érő legények.
1851. június 16-án reggel még nem sokan élvezték Ibrahim mester kaffanájának rendjét, kényelmét, tisztáságát. Keleten későn pihennek le, és későn kelnek az emberek. A legalább harminc méter hosszú főhelyiségben mindössze hatan tartózkodtak. Egy idős, pocakos, óriási turbánt és lila színű köntöst, piros szattyánpapucsot viselő bácsika, két igen álmos meharista török tiszt, egy magányos, a kafíána legtávolabbi zugában gubbasztó sivatagi arab és két fezes, buggyos nadrágú, bársonymellényes török férfi. Mondom, hatan.
Hogy a jelenlevők kilétét valahogyan felfedjük, meg kell állapítanunk, hogy a hófehér szakállas bácsika Bagdad szent emberének számított: ő volt az Omar-mecset müezzinje, közel hatvan esztendő óta. Az ő szavára ébredt és tért pihenőre Bagdad, ő köszöntötte Allahot az Omar szörnyű magas tornyából, amikor a kakasok kukorékolni kezdtek, és ő búcsúzott napszállta idején a világosságtól a napi örömöktől és gondoktól. Ibrahim rabszolgái vitték fel a torony erkélyére, s ugyancsak ők hozták le a magasból. Ibrahim mester ezzel a mindennapi jócselekedettel vélte elintézettnek az ügyet közte és Allah között, amivel valójában kettős eredményt ért el: a hívők előtt még inkább megnőtt a tekintélye, mert Anah Moha-merak müezzint még a papoknál is többre taksálták a bagdadiak, azonkívül kegyes ember hírébe is került, aki megérdemli a támogatást. Az öreg müezzin volt az első vendég és egyben az utolsó is Ibrahim kaffánjában.
Most is itt üldögélt, csendesen szörpölgetve a kávét, szívogatva a nargilét. Időnként elbóbiskolt, sőt horkolgatott is.
A két török meharista egyenesen a laktanyából jött, és mielőtt a fürdőbe mentek volna, hogy lemossák magukról az éjszakai járőrszolgálat fáradalmait, beültek kávézni és pipázni egy füstre valót. Irgalmatlanul fáradtak, kimerültek voltak, szótlanul gubbasztottak, és nézték a teret, a lassan ébredő életet, a Tigris folyam csendes vizét.
Mert a tér egyik oldala a folyó volt, partjának az a része, ahol a legtöbb „kellék”-hajót és „kuffét” tartották kikötve. Itt toldozták-foldozták a folyami hajósok ezeket a különös úszóalkalmatosságokat, s innen indultak el közeli vagy távoli céljaik felé. A kellek félfújt kecsketömlők sorából állt, és így tutajnak számított, a kuffé pálmaháncsból font óriási kosár, amit csónakként használtak a Tigrisen, de a szomszédos Eufráteszen is.
A sivatagi beduin se a folyóval, se az éledő tér látványával nem törődött. Összehúzta magát humuszában, mint aki fázik, a padozat egy pontjára meredt, és időnként kortyintott a csészéjéből. Ilyenkor kéjesen, jóízűen megrándult a szája széle, s boldogan sóhajtott. Tevéje alig kartávolságra tőle, a kaffána árkádján kívül pihent. Mivel akkortájt nemcsak Ibrahim mester, de egész Bagdad sem tudta, mi a kirakatüveg, a beduin akkor nyúlt ki az árkád farácsán, amikor akart, hogy megvakarja nyugodtan kérődző, hason fekvő, majdnem fehér színű gyors tevéjét.
– Pompás állat – mondta az egyik török tiszt, amikor a kaffána előtt megállt a teve, és leugrott róla a beduin. – Néhány évtizeddel ezelőtt azt mondtam a katonámnak: lődd le azt a koszos sivatagi kutyát, és vedd el a tevéjét! Ma...
– Megváltozott a világ – mordult a társa, mint akit különösebben nem érdekel a beduin. – Ilyen teve akad az ezrednél száz is!
A másik megvonta a vállát, korbácsával a csizma szárára vert.
– Azért elfogadnám – dünnyögte. – Ezeknek elég egy marék datolya, látod! Mi meg mázsaszámra etetjük velük a szénát, amit ezer mérföldről szállítunk ide!
Majdnem igaz volt; amit a török tiszt mondott Benyúlt a beduin a nyergen lógó kisebb zsákba, amolyan abrakostarisznyába, kétszer-háromszor belemarkolt, és a hosszú lábú, csak lépegetésre és vágtára nevelt mehari máris megelégedetten böfögni kezdett.
A beduin csendes „szalám” köszöntéssel belépett a kaffánába, és sivatagi emberhez méltó szerénységgel leült a legtávolabbi sarokba. A teve utára ballagott, s az árkádnak azon a részén hasalt le, ahol a gazdája kinyúlhatott, és megvakarhatta fejét. A halk, de érthető szólamot – ami a szálem alejkum rövidítése – a müezzin nem hallotta, mert aludt, a két török tiszt megvetően elfordult, csak a két török hajós és a küszöbön kuporgó, parancsra váró rabszolga fogadta.
– Szalám – bólintottak a hajósok.
– Szalám – mosolygott derűsen a rabszolga.
A beduin szemöldöke megrebbent, amikor a török hajósok viszonozták köszöntését. A törökök és a sivatagi nomádok közötti örökös ellentét tette számára feltűnővé a ritka megnyilvánulást.
– Adj kávét, forrót, két csészével – szólt a beduin a rabszolgának. – Erőset.
– Parancsodra, ó, sejk! – sietett el a rabszolga. A tisztek újból álmos némaságba merültek.
A két török hajós egymáshoz fordulva, suttogva beszélgetett. Köztük és a beduin között a távolság lehetett tíz-tizenkét méter. A folyóról felhangzott egy fát szállító hosszú tömlőtutaj embereinek monoton dala. A tér közeli sarkán állt az Omar-mecset. Előtte vak koldus kiabált szünet nélkül:
– Adjatok, jó emberek, adjatok a világtalan Dzseszirének! Adjatok!
És a beduin mégis meglepődött. A sivatagi élet száz és száz különféle nehézségéhez, a távoli, városi ember fülével nem is hallható zörrenésekhez hozzászokott hallóidegzete azonnal
Megállapította, hogy a török hajósok – nem törökül beszélgetnek!
Természetesen ebből a meglepetéséből semmit sem árult el. – Lassan szürcsölgette a kávét, kéjesen behunyta szemét, időnként kinyúlt a rácsok között, hogy megvakarja kedvenc tevéje koponyáját, megveregesse kövér nyakát; de arra is jutott ideje, hogy egyre nagyobb csodálkozásba essék. Ismerte a kurdok szaggatott beszédét, az angolok orrhangú gajdolását, hiszen annak a törzsnek a tagja volt, amelyik évekkel ezelőtt kimentette az Eufrátesz hullámaiból a Chesney ezredes parancsnoksága alatt álló expedíciót. Az expedíció kis gőzöse Verdinél, Anah közelében forgószélbe került, elsüllyedt, és a fuldokló angolokat a beduinok mentették ki a hullámokból Hónapokig fogságban voltak az angolok, akik a török hatóság engedélyével kutatták a folyót. Végül is a beduinok elérték, amit akartak: kiadós váltságdíjat az angolokért... Így tehát a magányos beduin ismerte az angol nyelvet, sőt a perzsát is, mert valahányszor lementek Baszrába, a vásárra, eleget hallotta a perzsák éles, torokhangú beszédét.
De ahogyan a két török hajós beszélt, azt a nyelvet nem ismerte.
Ezen elgondolkozott, mint minden beduin az élet meglepetésein.
A két török hajós, valljuk be, olyan nyelven beszélt, amilyenről a beduin soha nem hallott, s nem fog hallani.
A hajósok magyarul beszéltek!
Az egyik, a bajuszos, azt mondta a másiknak, amikor elnézték a Tigris folyó partját:
– Nálunk odahaza gyakorta mondjuk egy-egy ladikra, uszályra, lóvontatós bőgős hajóra, hogy teknő. De hát akkor ezek mik, ezek a pörgettyűs lúdfészkek, ha nem teknők?
És csendes derűvel megsodorta bajuszát, amit nem egy, de sok török ember megirigyelt már tőle.
– Láttam én már sokféle úszóalkalmatosságot, de ilyesféléket nem. Kosárcsónak meg felfújt kecskebőr tömlő! Itt még hajónak is jó a kecske.
Csendesen kuncogott, mert hiszen azt már ő is megtanulta, hogy az érzelmeket a nyilvánosság előtt nem jó hangosan továbbítani, különösen nem a Keleten.
Társa, aki elmélázva nézett a folyópart felé – elmélázva és elgondolkozva –, becsületből érezte, hogy illik megvédeni a Tigris hajósait.
– Tudod, komám, az úgy áll, hogy itt nagy értéke van a fának. Kecske bőven akad, a húsát megeszik, a bőrét összevarrják, és vagy vizeshordónak használják, vagy egy csomót összefűzve, tutajt alkotnak belőle. A kosárcsónak se ok nélkül készül. Mondom, a fa kincs erre, mert se a datolya, se a narancs fája nem alkalmas csónaknak, dereglyének. Annál több van a pálmaháncsból. Nosza, mondják, csináljunk csónakot pálmaháncsból! Igen ám, de a pálmaháncsból másfélét mégsem lehet szerkeszteni, mint amolyan körkörös kosárféléket, mert csak ebben az esetben tart össze a háncs. És mivel ilyesmivel is át lehet jutni a túlpartra, sőt messzebb is, hát megszületett a kuffé, a bagdadiak csónakja!
– Erre iszunk ebből a lélöttyből, gazdáin! – mosolyodott el a nagy bajuszú, majd elismerően csettintett. – Ilyet a taliánok se tudnak főzni, se Veronában, se Triesztben!
– Verona, Trieszt! – sóhajtott a másik. – Hol vannak már tőlünk!
És csendesen nevetni kezdett. Volt ebben a nevetésben keserűség, de könnyed derű is.
– Egyik is emlék, a másik is! Egyiket se látom soha, a másikat se!
És dúdolni kezdett, egy olasz dal kezdő sorait:

Ami volt – nincs, semmivé lett!
Eltűnő árnyak – Isten veletek!

A beduin most még inkább behúzódott burnuszába. Nem tudta, hova tegye a két hajóst.
De ahogy hirtelen a beduin figyelme elterelődött a hajósokról, ugyanígy jártak hajósaink is, akikről nyilvánvalóan megállapíthattuk, hogy a nagy bajuszú nem volt más, mint régi ismerősünk, Porkoláb Péter, a másik pedig ugyanúgy régi ismerős, Monostory Balázs.
Porkoláb Péter és Monostory Balázs tehát ezen a napon, 1851. június 16-án Bagdadban tartózkodott!
Hogyan jutottak el ide?
Az elbeszélés szabályai most azt parancsolnák, hogy erre – pontosan erre – feleletet adjunk. Hiszen kerek három évvel ezelőtt, 1848 kora nyarán láttuk legutóbb Monostory Balázst és hű emberét, Porkoláb Pétert az elpusztult Implacabile csónakjában, amikor feltűnt a tengeren Manzur hajója...
Mégis maradjunk meg a bagdadi kaffánában, kövessük a beduin és hajósaink tekintetét, amit kiegészített a beduin tevéjének némileg ingerült fejrázása és fogvicsorítása.
A figyelem a kávéház békéjét megzavaró ricsajnak szólt.
Nagy ostorpattogás közepette négy csacsitól vont kétkerekű arba gördült Ibrahim mester kaffánája elé. A csacsikák fehér szőrű szomáli állatok voltak, formásak, jól tápláltak. A hám és az istráng összevissza csomózott madzag. A kétkerekű arba magas építmény, küllő nélküli, deszkából vágott kerekekkel. A négy csacsit ócska kaftánba öltözött, hórihorgas legény hajtotta. Messziről látszott, hogy valamelyik folyó menti kertészet embere. A legény körül, az arba kasában nyolc-tíz kiabáló, visítozó kölyök kuporgott, és élvezte a városi kirándulást. A csacsikák hámján fityegő csengők még fokozták a nyikorgó arba és az üvöltő kölykök zaját.
A legény leugrott az arbáról, odakiáltott a gyerekhadnak, hogy vigyázzanak a csacsikra, megveregette a nyugalmában és méltóságában megsértett teve fejét, és beszáguldott a kaffánába.
Így látszott csak, milyen magas, valóságos égimeszelő a legény.
– Szalám – mondta ő is, mint minden tisztességes ember, aki belép valahová.
Gyorsan körülnézett, és mint aki azt mondja: itt vannak, megtaláltam – egyenesen hajósaink felé lépett.
Kapkodva, habogva beszélte a török nyelvet, de mégis érthetően.
– Uram, te lennél Tahar bej?
És rámosolygott Monostory Balázsra.
– Igen, én vagyok Tahar bej.
– Ez meg a társad, Dzsemal efendi?
Monostory újból bólintott.
– Eltaláltad. Mi dolgod van velünk?
A legény megtörülte burnusza ujjával izzadt homlokát.
– Nekem sok nincsen. Üzenetet hoztam. – Közel hajolt Monostoryhoz, egészen a füléhez. – A sejk üzeni, üljetek fel a kordéra, és gyertek velem.
Tahar bej, vagyis Monostory Balázs elmosolyodott.
– Derűs utazás lenne annyi gyerekkel! 
A szamárkordés szélesen elvigyorodott.
– Ó, uram, ne hidd, hogy nem tudom a rendet! A kölykök majd szaladnak utánunk.
Tahar bej intett.
– Rendben van. De ki az a sejk, aki üzent? 
A legény megint csak elvigyorodott.
Még közelebb hajolt.
– Azt te, uram, Tahar bej, éppen úgy tudod, mint én! Ha nem tudnád, akkor a sejk nem várna rátok, és nem akarna titeket látni. De mivel azt mondta, hozzalak el a csacsifogaton, ami az én tulajdonom, kell tudnod azt is, ki vár téged és az efendit.
Nagyot kacagott.
Monostory ránézett Porkolábra, Porkoláb Monostoryra, és ők is nevetni kezdtek.
Az öreg müezzin felébredt szendergéséből, álmosan körülnézett. A török tisztek hátradőlve a kereveten, kegyetlenül horkoltak. Se a csacsifogat érkezése, se a gyerekek vidám kiabálása nem zavarta mély, fáradt álmukat. A meharisták régen megszokták, hogy a leglehetetlenebb körülmények között is aludni tudjanak, a kaffána pamlaga pedig igazán mély álomra csábított. Ekkorra már előkerült maga Ibrahim mester is, indult a nappal és a forgalom. Csak a beduin barnássárga arca maradt mozdulatlan. Fejkendőjét annyira oldalt húzta, hogy elfedte koromfekete szakállát.
– Induljunk – mondta Monostory Porkolábnak törökül, és odaszólította a rabszolgát. Régi szomáli nyelven megkérdezte: – Hada mea?
A rabszolga fényes, koromfekete arca felragyogott.
– Ka piasteri.
Négy piasztert kért, Monostory ötöt adott. A szomáli fiú leborulva, mélyen meghajolva köszönte meg a török embertől ritka ajándékot. Ibrahim mester is meghajolt.
A gyereksereg lemászott a kordéról, hogy helyet adjon Monostoryéknak.
Pattant az ostor, a csacsik megbillegették fülűket, farkukat, nekirugaszkodtak a hámnak. A teve oldalt fordult, nagyot köpött a csacsik felé. Beduin teve volt, nem csordateve, gyűlölte a szamarakat.
A kordé megindult. Az aprócska, kövér müezzin, az Omar-mecset híres kikiáltója, a pocakjára tette tenyerét. Nevetni való is volt a látvány, ahogy elkarikázott a kordé, deszkakasában a piros fezes, arannyal dúsan átszőtt bársonymellényes, buggyos térdnadrágos, piros szattyáncsizmás hajósok meg a hórihorgas legény, ostorral, madzaggyeplővel és a kordé mögött, körülötte az éljenző, „csokjásá”-t kiabáló, visítozó, nevető gyerekhad.
– Csokjása, csokjása! Éljen, éljen! – és a kordé elporzott.
Ugyanakkor a beduin felállt. Odadobott a rabszolgának két piasztert, kiballagott hátasához, rövid szárú ostorával megveregette a teve bütykös térdét, s amikor a teve mellső lábaira tápászkodott, nyeregbe vetette magát.
A teve gyorsan felállt.
– Hé lá! – nyomta meg a sarkával a beduin állata jobb lapockáját, ami ennyit jelentett, hogy forduljon meg, és induljon arra, amerre a kordé eltűnt. – Hé lá!
Vagyis egyenesen a folyó melletti homokos, kiszáradt iszapú útfélen, amit senki nem épített, de századok során emberek, állatok, kordék úttá tapostak.
A beduin pontosan arra tartott, amerre a csacsikáktól vont kordé, amin Monostory Balázs volt császári főhadnagy, negyvennyolcas magyar hadihajó-parancsnok és Porkoláb Péter volt császári alkáplár, negyvennyolcas magyar hadihajós segédtiszt kapaszkodott.
Most ráérően elmélkedhetnénk azon, vajon ki utazott kényelmesebben: a rázós, a rugózást hírből sem ismerő taligán Monostoryék vagy a teve nyergében a beduin. Időnk erre is lenne, hiszen a kordé is, a teve is jó néhány kilométert tesz meg a szürkéssárga Tigris partján, amíg eléri célját
Sőt időt kellene szakítani arra is, ugyan mi történhetett, hogy az egyébként közömbös sivataglakó beduin otthagyta a neki mennyei kényelmet, nyeregbe szállt, és Monostoryék után eredt...
De talán most jut idő arra, hogy – legalább oly gyorsan, amint a fürge csacsifogat halad – felemlegessük azt az időt, ami eltelt azóta, hogy az Implacabile hullámsírja felé tartva, felbukkant Manzur hajója.
Fiffi la Sabba kebelbarátja, a Szultán Szelim főkormányosa, elmondhatjuk, életet mentett. Kiderült, hogy az a kutter, amiben a tragikus sorsú magyar fregatt súlyosan sebesült parancsnokát elhelyezték, megsérült a harcban, és a terhelésnél a kormányülés alatt ugyancsak ereszt. A hibát csak akkor vették észre, amikor – szerencsére – meglátták a közeledő török hajót. Javításra se eszközük, se lehetőségük nem volt. A másik kutter pedig kicsinek bizonyult kétcsónaknyi ember befogadására.
Amikor a török hajó a közelükbe ért, s a vitorlát lazítva szélbe fordult, hogy bevárja a csónakok közeledését, Turkovics Daniló uszkok kalózszármazék felsóhajtott:
– Mi úgy jártunk most, mint az én nagyapám. Az osztrák zsandárok már arra készültek, hogy felhúzzák egy fára, mert azzal gyanúsították, hogy megölte egy tisztjüket – magunk között legyen mondva, igazuk volt –, és már a hurkot is a nyakára tették, amikor előugrottak a bokrokból a cimborái, és elintézték a zsandárokat. Akkor mondta a nagyapám: „Emberek, soha jobbkor, mert már éreztem, hogy repülni kezdek a túlvilágra, amit minél későbben szeretnék megismerni!”
A Szultán Szelim hatalmas, háromárbocos hajó volt, vörös vitorlákkal, toronynak beillő árbockasokkal s afrikai és le-vantei legénységgel.
Nem ok nélkül ajánlotta Fiffi la Sabba Monostoryék bizalmába a török hajó főkormányosát, Manzurt. Nem ok nélkül. Manzur – mint minden török hajón a főkormányos – úr volt, szinte korlátlan parancsnoka a fedélzetnek. Ez a hatalom a török hajózásban még a régi időből maradt meg, amikor a főkormányos egy személyben volt navigátor és hajóvezető.
És mint a tengerparti török embernek, Manzurnak is jó szíve volt.
Ez az óriás, akiben egyformán csörgedezett görög, levantei török, afrikai néger és palesztinai zsidó vér, kitűnő bajtársnak bizonyult. Felvette a hajótörötteket. Fiffi la Sabbát. Monostoryt és Porkolábot magával vitte falujába, a Déli-Szporádok egyik szigetére, Karadarára, míg a többieket, Enno Malatestát, Turkovics Danilót, a carbonarikat és a Gopcsevics-telep néhány emberét áttette egy nápolyi hajóra, amivel útközben találkoztak.
– Rád, uram – mondta Monostorynak –, kötél várna, ha az osztrák császár markába kerülnél, meg azután mit is csinálnál e nápolyiaknál ilyen pocsék állapotban? Viszlek magammal, és majd az én otthonomban, Karadarán, összeragasztgatunk. Ott él az apám, aki messze földön híres gyógyító. És ott él a feleségem, Kasszia, aki úgy ápol majd, mint a tulajdon gyerekét. Bízd csak rám a sorsodat. Nem bánod meg.
Megrázó, felejthetetlen percek voltak, amikor a magyar fregatt volt parancsnoka elbúcsúzott távozó barátaitól.
Erre Pescara és Tremiti között került sor. Itt akadtak össze a nápolyi hadihajóval.
A nápolyi hajó gyenge szélben, alig kőhajításnyira arra várt, hogy átvegye a török hajóról jelzett embereket. Monostory Balázs a főárboc mellett párnákon fekve búcsúzott el embereitől. Ép bal kezével szorította meg a bátor carbonarik és tengerészek kezét.
– Áldjon az ég, Enno Malatesta! Köszönöm, hogy segítettél, hogy mellettem álltál embereiddel együtt. Hallottad, mit mondott a török főkormányos? Karadarára visz, a szigetére. Ha tudsz, üzenj majd oda, mi van Gabrielával és Jacopóval. Bár jó hírt küldenél! És ha tudod, tudasd velük, mint jártunk mi együtt! Áldjon az ég, Enno! Bár összekerülhetnénk még, vidámabban, mint most, barátom!
Megölelték egymást. Porkoláb Péter előbb megsodorta bajuszát, azután megtörölte a szemét, és annyit mondott: no, no!...
Turkovics következett, a kalóz.
– Hát uram, parancsnok uram – kezdte a derék ember –, gyorsan kerültünk össze, és gyorsan elválunk. Ilyen a hajóssors. Megszoktam. De ha valaha hajója lesz, üzenjen. Isten látja lelkem, hagyok én csapot-papot, megyek oda, ahonnan szólít! Ha azt írja: Turkovics Daniló, Zengg... megtalálnak akkor is, ha netán éppen a sarki tengereken járok! Csak üzenjen. És akkor – teremtuccse fogadom! – hamarosan betoppanok a hajójára.
Elváltak. Egyenként átmásztak a habvéden, le a csónakba, és rövid idő múlva már csak emlék volt Enno Malatesta, Turkovics Daniló meg a többi ember az Implacabile hajóról. Mindössze Fiffi la Sabba maradt velük, mondván:
– Engem nem hív vissza Trieszt. Ha elviszel magaddal, Manzur, veled megyek. Csak kerül munka a hajón vagy a faludban, a szigeten.
– A Szultán Szelim délkeletnek tartott. Hazafelé, a török partokra. Szmirnába (ma Izmir) vitt árut, és onnan már alig száz tengeri mérföld Karadara. Ott szándékoztak megpihenni s kijavítani a hajót.
A parancsnokot akkor látta először Monostory, amikor felkerültek a hajóra. Majd legközelebb megint csak akkor, amikor a nápolyi fregatt elvitte Malatestáékat.
Pedig a parancsnok nem volt mindennapi ember.
Kucsuk basa – vagy Kucsuk Cabildo Santander – fogalom volt a Földközi-tenger afrikai partjainál és általában Afrika mentén.
Amikor a lelkes és mindenhez értő Manzur Porkoláb Péterrel együtt újrakötözte az Implacabile parancsnokát, közölte, hogy a Szultán Szelim kapitánya akarja köszöntem a magyar tisztet.
– Hallotta, milyen dicsően harcoltatok – mondta Manzur –, s az ilyesmit ő nagyra értékeli. Ő is vitézkedett, hogy tudd, ha beszélsz vele.
– Katona volt talán?
Manzur felkacagott.
– Katona? De mennyire, híres katona! Talán hallottad a nevét Kucsuk basának, akit azelőtt Cabildo Santandernek hívtak?
Monostory intett. Igen, hallotta ezt a nevet. Még az újságokban is írtak róla.
– Hogyne. Kucsuk basa! A török flottában szolgált, meg hát...
Gondolkozni kezdett. Manzur nevetett.
– Szolgált ő sok helyen, eíendi! Húsz évvel ezelőtt Abdel-Káder mellett hacolt, később Hadzsi Ahmedet, a constantine-i bejt segítette. Tudod, ki volt Abdel-Káder? Maszkara emírje, a csaták hőse, a diadalmas, akit én is szolgáltam. Az oráni csatában lettem Kucsuk basa embere, az ő hajójára kerültem; amikor a franciák felperzselték Abdel-Káder falvait, együtt mentünk Bőne-ba, hogy segítsünk a constantine-i bejnek, Hadzsi Ahmednek. Ő, hidd el, szép napokat értünk mi együtt! Később, alig néhány éve, újból Abdel-Káder mellett harcoltunk. Időnként megpihenünk, kereskedünk, meglátogatjuk e családot, azután megint csak körülnézünk, hol lehet puskaport szagolni. Tudod, efendi, a puskapor szaga van olyan erős, csábító, mint a nargile illata! – Megveregette a kabin falát. –Ez a hajó, a jó öreg Szultán Szelim, hol árut szállít, hol katonákat meg hát ágyúkat is. Most – gabonát Szmirnába. De hát nem adjuk fel a reményt, hogy szállítunk mi még újból harcosokat is!
Büszkén csengett a hangja.
– Tudod, efendi, hozzánk, törökökhöz sokan jönnek idegenből, mert szeretjük a vitéz embereket. Annyian jönnek, hogy néha adhatunk másoknak is, ahol szükség van a bátor emberre!
Monostory behunyta a szemét. Az előbb hol a kabin falát vizsgálgatta, hol Manzur beszédére figyelt. Jólesően feküdt, elnyúlva, kényelmesen, törött lábbal, karral, bordákkal egy olyan ágyfélén, amilyet csak a török hajósok ismernek. Ez a fekhely széles volt, puha, szőnyegekkel letakarva. A kabin falát is szőnyegek borították.
A szőnyegeken kardok, sarlósan hajlított handzsárok és pisztolyok függtek.
Mint kiderült, Kucsuk basa kabinjában feküdt a magyar parancsnok.
Manzur szavai nyomán Monostory agyán is átvillant: ha másként nem, ha nem mehetne haza, akkor beáll a törökökhöz. Már gyermekkorában hallott arról, hogy az Ottoman császár szívesen fogadja a külországiakat. Mérhetetlenül nagy birodalmát nehéz megvédeni, annál is inkább, mert egyre többen fenyegetik a muzulmán területeket. A franciák Észak-Afrikát, az angolok Kis-Ázsiát, az oroszok a fekete-tengeri területeket, a Balkánt, az ébredő görögökről, a lázadó bosnyák bégekről, a bolgár parasztokról nem is beszélve.
Amikor azt mondta, hogy ismeri Kucsuk basa nevét, nem udvariaskodott a Szultán Szelim főkormányosával, akinek az életüket köszönhették. A tábori szállásokon, laktanyákban, az erődök vártáin – fiatal tisztek között – szájról szájra jártak a hírek, amelyek arról tudtak, hogy könnyű rangot, érdemrendet, dicsőséget szerezni a török szultán seregében, hajóhadában. A híres Omar basa tábornok osztrák határőrvidéki alhadnagy volt, amikor átszökött a törökökhöz, és felajánlotta kardját, a szultánnak. Resid basa, a nagyvezír, perzsa faluban látta meg a napvilágot. Fuáh basa félig-meddig német volt; a törökök fekete-tengeri flottáját vezénylő Kilidzs Ali pasa – angol haditengerésztiszt, aki hazáját is, hitét is feledte...
Ugyanez a sors vár rá is?
És amikor belépett a kabinba a Szultán Szelim parancsnoka, Monostory Balázs belenyugodva gondolt arra, hogy a hajó egyre távolabb viszi hazájától, ahelyett hogy közelebb vinné.
Mi mást tehetett? Azt tudta, hogy hónapok telnek el, míg talpra állhat. Nemhiába volt az apja tábori sebész, eleget hallott tőle a törésekről. Akadt a tiszttársak között is, aki kezét-lábát törte. Sok hónap múlt el, míg újból ép embernek számított. Itt nem segít más, mint a bölcs belenyugvás – gondolta Monostory Balázs alig egy órával később, hogy felemelték a Szultán Szelim fedélzetére.
Ekkor nyílt a kabinajtó, és belépett rajta Kucsuk basa, volt tengernagya a török flottának, marokkói, tuniszi, algériai ellenállók vezére, Abdel-Kader, az észak-afrikai szabadsághős barátja és harcostársa.
– Szálem alejkum – köszönt Kucsuk, de olaszul azonnal hozzátette: – Legyen a hajómon szívesen látott, embereivel együtt. Manzur már elmondta, mit tettek önök, és engedje meg, hogy megszorítsam ép kezét. Szeretem a bátor embereket.
Kucsuk basa lehajolt, gyöngéd barátsággal rátette kezét a sebesült ép karjára. 
– Köszönöm – dadogta Monostory elcsodálkozva. – Köszönöm, uram.
Már a kabin is csodálkozásra késztette, ez a szőnyegektől és fegyverektől díszes, apró helyiség. A keleti mesékben olvashatott ilyesmiről, Szindbád hajójáról, Harun ar-rasíd és Naszreddin Hodzsa szállásairól. És most megelevenedett a mese...
Előtte állt a legendás Kucsuk basa, mesébe illően, méltóan a keleti emberhez. Vékony, nyúlánk alakját török tengernagyi egyenruha fedte: aranyvarrottasokkal, zsinórokkal ékes kék tiszti zubbony, kék pantalló, hátracsapódó, fekete bojtos fez, aminek a közepén arany félhold és csillag fénylett. Az egyenruha vállszélét rojtos, vastag fonású epolett (válldísz) díszítette, míg a mellen több csillogó érdemrend arról tanúskodott, hogy a kitüntetések gazdája hírből se ismerheti a félelmet. Köztudott volt, hogy a törököknél nem számított a származás, kitüntetést csak az kapott, aki valóban megérdemelte.
– Érezze jól magát a hajómon. Higgye, hogy odahaza van. Bármire támad szüksége, kérje. Ha módom és lehetőségem van rá, teljesítem. Ismétlem, szeretem a bátor embereket.
Hatvan év körül járhatott akkor Kucsuk basa. Sötét, hegyesre nyírt szakállában, kipedrett bajuszában azonban alig akadt egy-egy ősz szál. Mindössze a piros fez mellett, a halántéknál árulkodott a fehér haj arról, hogy a gálaöltözékben fiatalosan feszítő tengernagy idős ember.
– Vegye szó szerint, amit mondok: addig lesz a vendégem, amíg a kedve tartja.
Ezzel újból megsimogatta a sebesült kezét, gyöngéden elmosolyodott, majd mélyen meghajolt, mint általában üdvözléskor a keletiek.
– Örülök, hogy szolgálatára lehetek. Mivel módunk lesz többször találkozni, most hagyom, hogy pihenjen. Pihenjen annak a tudatában, hogy becsülettel teljesítette feladatát. Márpedig ez a legtöbb, amit férfi a hazájáért tehet.
Nyílt a kabinajtó, és Kucsuk basa eltűnt.
Monostory hosszasan nézett utána. Eresztékeiben csendesen meg-megreccsent a hajó. A kabinablakon át, kicsit ferdén, a tengert látta. Tovahömpölygő, nehéz, széles, szürke színű hullámokat.
A veszteség, ami érte, igen nagy volt. Elvesztette a szeretett lányt, hiszen módja sincs arra, hogy segítségére siessen. Elvesztette a vágyva vágyott hajót, pünkösdi királysága kapitányságát.
Még a hazájába se képes visszakerülni. Meggátolja szerencsétlen, beteg állapota, hontalansága.
Nem tehetett mást, rábízta magát a sorsra. Vigye, vigye a sors, az élet bizonytalan, rejtélyes hajója, mint vitte valaha Robinsont, és vitt annyi sok derék embert, újabb kalandok, el nem tervezett élmények felé...
Elaludt.
Amikor felébredt, a kabinablakon át betükrözött a hold fénye.
Egy arc nézett rá – azt hitte, víziót lát.
Nyugodtan, biztosan csengett Kucsuk basa hangja:
– Az emberei pihennek. Aludjanak is, fáradtak lehetnek. Önnek sebláza volt, de egy kanálka a kínafa kéregporából gyógyítóan hatott. Igya meg ezt az italt, s álma nyugodt lesz, barátom.
A kabin mennyezetén tompa fényű mécs lóbálódzott.
A basa most nem viselte a díszes egyenruhát. Egyszerű selyemköntös volt rajta s hegyes orrú papucs, mint amilyet Keleten hordanak. Monostory szabadkozott:
– Szégyellem magamat, hogy ilyen gondot okozok önnek, tengernagy úr.
A török elmosolyodott.
– Mondtam már, szeretem a bátor embereket. És időm bőven van, a csillagok nem szöknek meg! – Kuncogni kezdett. –Talán nehéz elhinni, hogy én, akit egy időben a csaták fiának hívtak, öregségemre a csillagokkal társalgok. De így van. A legnagyobb örömöm, ha látcsövemmel éjidőn az eget vizsgálgathatom hajóm fedélzetéről. Erre, hatvan év után, a legtöbb ember rájön. Felséges szórakozás – a földi térkép után tanulmányozni az égi térképet!... De forduljon egy kicsit oldalt, és pihenjen tovább. Most már elmúlt a láz...
Így, ezekkel a jelenetekkel kezdődött a barátságuk.
Kacsuk basa nagy élettapasztalata, különös, élményekben gazdag sorsa lenyűgözte Monostory Balázst és természetesen hű emberét, Porkoláb Pétert is. Megtudták, hogy az olasz származású fiatal tengerésztiszt gyorsan haladt előre a török tengerészetben. Közben jutott arra is idő, hogy szabadcsapatokat szervezzen, főleg a franciák és az angolok ellen. Ismeretségük idején a Szultán Szelim hajójával járta a tengert, éjszakánként csillagokat figyelve, tanulmányozva – s újabb kalandokra várva.
Amikor az Implacabile hajósai elbúcsúztak a törököktől, s átszálltak a nápolyi fregattra, Monostory és Porkoláb már otthonosan érezte magát a Szultán Szelim fedélzetén. Porkoláb Péter a kormányhoz kért és kapott beosztást. Fiffi la Sabba a beteg „szolgálattevője” lett.
Délutánonként előkerült a vízipipa, a feketekávé, és a főárbóc között kifeszített árnyékponyva alatt hosszú, érdekes beszélgetések kezdődtek Monostory Balázs és Kucsuk basa között.
– Ez volt az én egyetemem – mondta sok évvel később Monostory, visszaemlékezve ezekre a beszélgetésekre, amikor térképek, könyvek, számítások kerültek elő, hogy megtárgyaljanak mindent, ami kapcsolatos a hajózással, a tengerészettel, a hajóépítéssel, a térképtudománnyal, a csillagászattal.
A csillagászattal, amit bámulatosan értett Kucsuk basa! Később, a különböző tengereken sokszor éppen annak köszönhette biztonságát, a nagyobb veszélyektől való megmenekülést Monostory Porkolábbal együtt, hogy a rejtélyes életű török tengernagy beavatta az ég titkaiba.
Lábszár- és kulcscsonttörése miatt valósággal mozdulatlanságra volt ítélve. Még a mankóra se gondolhatott, hiszen egyik karja törött volt. Sabba és Porkoláb vagy valamelyik hajóslegény emelte, vitte, ha kihozták a kabinból a fedélzetre, vagy visszavitték a kabinba. Jó adag türelemre, önfegyelmezésre volt szükség, hogy elbírja a tétlen mozdulatlanságot. De bírnia kellett. És – legyünk őszinték – szórakozás bőven akadt. Élményt jelentett a török hajó fedélzeti élete is. Megtalálható volt itt a legsötétebb szudáni négertől az algériai kalózszigetek halvány bőrű arabjáig minden színárnyalat, ami csak Afrika északi részén és a Levantén megtalálható.
– Csak puska kell a kezükbe, és abban a pillanatban az én békésnek tűnő hajóm hadihajóvá változik – mutatott embereire Kucsuk basa, amikor a napellenző alatt beszélgettek. – Pompás legények. Mondhatnám úgy is: az én rabszolgáim. Különböző helyeken válogattam ki őket, egyformán kell érteniük a matrózmunkához, de a katonai szolgálathoz is. Ha kell, felmásznak az árbocra, ha kell, fegyvert fognak és harcolnak! Bármikor elhagyhatnák a hajót, mert felszabadítottam őket. De eddig nem akadt egy sem, aki élt volna ezzel a jogával! Nézze csak azt a feketét, egymaga több francia katonát ölt meg, mint amennyien ezen a hajón tartózkodunk. Maszkarába való, Abdel-Káder városába. Onnan hoztam magammal, amikor együtt harcoltam az emírrel. Egyike a legjobb matrózaimnak. Figyelje meg, itt a hajón megvalósult a legnagyobb egyetértés, ami csak emberek között lehetséges. Pedig a legtöbben félvad, emberi életet semmibe vevő népek fiai...
Monostory táguló szemmel figyelt, és tanult is. Tanulta egy nagyszerű tanítómester mellett a hajózás tudományát és az emberekkel való bánást. Kucsuk basa példaadóan alkalmas volt erre. Ideális parancsnok volt. Kemény, biztos cselekedetű, határozott, de melegszívű bajtárs is. A vörös vitorlájú, szokatlan méretű hajón minden óraműpontossággal működött, ami akkoriban is ritka valaminek számított egy török hajón.
És a törött testű, de lélekben egyre erősödő magyar tiszt a Szultán Szelim fedélzetéről látott meg valamit Azt, hogy szép a világ. Bár hajóparancsnok volt, hadifregatt kapitánya, mégis ezúttal utazott hosszasabban a tengeren. Viharos napok után egyenletes, kitűnő szélben haladt Kucsuk basa hajója. A kék Adriáról a Jón-tengerre, majd a Krétai-, végre az Égei-tengerre jutottak ki.
Mindenütt kék víz, habfehér hullámfodrok, kék ég, habfehér felhők az égen.
És mennyi sziget, kicsi, nagy, még nagyobb. Kopárak, mint a sziklák, erdősek, mint a „Szentivánéji álom” ligete.
És itt hallotta az afrikai fiúktól először ezt a nevet: Abu-Salam, Vidám úr. A delfint szólították így Kucsuk legényei. Az Abu-Salamoknak egész serege bukdácsolt, ugrott, vágtatott, perdült a hajó körül. Ahogy délebbre jutottak – egyre több.
Amikor az árbockosárban az őr felkiáltott, százával hömpölygött a Szultán Szelim oldalánál és tatjánál a delfinsereg.
– Hahó, Karadara!
A fedélzeti őr átvette, továbbadta a kormányhoz, ahol Manzur rendelkezett mint hajóvezénylő főkormányos:
– Hahó, Karadara!
Kalümnosz, Kappari és Kosz görög szigetek háromszögét elhagyva, a bodrumi öböl kitágult vízi rónaságán feltűnt egy sziget, mögötte meredek hegyek.
Karadara szigete és a kis-ázsiai Törökország égnek nyúló, óriási hegysora: Karia és Lükia.
Ahány halászbárka mellett elhaladtak, mindegyikről integettek, „csokjásáztak”. Ahány vitorlás a közelükbe került, tisztelgett holdas lobogójával.
A Szultán Szelim hazaérkezett, örömrivalgás fogadta a hatalmas háromárbocos jöttét.
Ez a sziget volt Kucsuk basa vára, erőssége. Tulajdonában volt a sziget, és az itteni életet a maga különös, különleges egyéniségéhez illően rendezte be. Ő telepítette be a kopár, vad, elhagyott szigetet, és teremtett katonáival, tengerészeivel valóságos kis köztársaságot. Erősségnek beillő várkastély a kikötőben, körülötte az odzsakok házai, ezt látta meg Karadarából elsőnek Monostory. Kik voltak ezek az odzsakok? Annak az észak-afrikai (algériai, tuniszi, tripoli) tengerparti kalóznépnek a maradványa, akiket tűzzel-vassal irtottak a franciák, és akik utolsó nagy harcukat Abdel-Káder mellett vívták, Kucsuk basa segítségével. Ezekből hozott Kucsuk basa a szigetére erős fiatalokat, bátor idősebbeket. A hazájukból elűzött odzsakok, akik már az észak-afrikai kalózszigeteken a török janicsárokhoz hasonló fegyelemben nevelődtek, lelkesen követték Kucsuk basa rendelkezéseit, parancsait.
Karadara volt a világnak az a talpalatnyi szárazföldje, ahol jól érezték magukat, ahol azonos körülmények között élhettek, mint a kalózszigeteken. Időnként hadikalandra is nyílt alkalom.
Ide került Monostory Balázs és Porkoláb Péter.
– Itt is azt mondom, amit a hajón: érezze jól magát – mondta barátságosan a volt török tengernagy. – Manzur házában kap majd szállást, hiszen ott lakik Manzur apja, a javasember. Ő csodát fog tenni, tudom. Legényének, Sabbának is jut ott hely. De a kormányost magammal viszem, ha megengedi. Pompás ember, kitűnő nevelő lesz belőle.
Manzur háza az öböl szélén állt, a szélviharok ellen kőfallal volt körülvéve, de emeletes volt, mint errefelé minden halászház, tengerjáró kunyhója. A könnyen hasítható épületkő csak arra várt, hogy kifejtsék, építkezzenek vele. A sziget java ebből állt. Így érthető, hogy Manzur is emeletes házzal dicsekedhetett.
Ennek a háznak egyik ablakából nézte a tengert Monostory Balázs.
Látta napfényben, borús időben, széltől kavarva, vihartól felkorbácsolva, még hóviharban is. Az öreg Manzur és a lefátyolozott Kasszia gondossága védte, segítette, hogy idővel megint ép ember legyen belőle.
Itt, Karadarán hallott híreket a szabadságharcról, a magyarországi eseményekről.
Mankóra támaszkodva vonszolta magát, amikor az öböl szikláira telepedve elnézte a parthoz csapódó hullámokat, mint hajdanában Rákóczi hű embere, Mikes Kelemen Rodostó öblében a Márvány-tenger vizét...
Torkot szorongató érzéssel tekintett el a vizek felett.
„Haza, haza!” – suttogta tízszer, százszor, ezerszer is talán.
Kucsuk basa újból távol járt. Magával vitte Porkoláb Pétert, színe-javát az odzsakoknak és természetesen Manzurt, a főkormányost. Olyan hírek terjedtek el, hogy a dél-franciaországi Pauból megszökött Abdel-Krím, a szabadságharcos. A Szultán Szelim tehát az észak-afrikai partoknál cirkált.
Mire visszajött, hozta a szomorú hírt: Magyarországon győzött a túlerő, s a vezér, Kossuth Lajos a törököktől kért és kapott védelmet.
Akkor már Monostory Balázs újból tudott járni. Nem volt teljes ember, de kiment a halászokkal tonhalfogásra és óriási sügérek zsákmányolására Karadara közössége főleg halból élt. A munkabíró öregek és az ifjak feladata volt a halászat. Velük kezdte felépülése után a munkát Monostory Balázs.
És mint ahogy Karadarára érkezésekor a bárkák népe, úgy most ő is azok közé tartozott, akik lekapták fejükről a piros fezt, és jókedvűen integettek az érkező Szultán Szelim felé.
Bajosan hihette Kucsuk basa, hogy az a szikár, magas férfi, aki bronzbarnára égve az egyik csónakból oly lelkesen integet, az ő hónapok óta nem látott magyar barátja. De Porkoláb Péter megismerte.
– Hurrá, éljen, gazdám! – hallatszott a hű ember kiáltása. – Itt vagyok, Péter!
Most is a tengernagy volt az, aki híreket hozott a világból. Talán mindezek között a legizgalmasabb az volt, hogy Kossuth Lajos és közvetlen hívei Törökországban tartózkodnak, Kiutahiában.
– Amondó lennék, elhajókázhatnánk odáig – tanácsolta Porkoláb Péter. – Talán nem is hallott a fregatt sorsáról. Bizonyára örvendene, ha elmondanánk neki, mi történt a tengeren, amikor az osztrák két hadihajója is elsüllyedt! Talán még medáliát is kapnánk, hogy rendesen verekedtünk.
Monostory Balázs megrázta a fejét.
– Nem, Péter, nem megyünk. Tudod a dalt: „Ami volt – nincs, semmivé lett”... Dúdoltuk eleget. Gondoltam én erre, de végül is azt mondom: mit keresünk mi Kiutahiában? Van egy régi mondás: ahol gyászt ülnek, oda nem kell még egy gyászoló. – Rátette kezét az alkáplár vállára. – Öreg cimbora, a mi hazánk most ez a Karadara! Azután – ki tudja, hol lesz a hazánk? Oda megyünk, ahol kellünk, ahol megélhetünk. Velem tartasz, pajtás?
Porkoláb Péter megsodorta bajuszát, csendesen kuncogni kezdett.
– Hát eddig mit tettem? Kivel tartsak? Igaz, a basa elvitt, merthogy ráncba fogom a legényeit, de most már együtt maradunk, gazdám! Akár itt Karadarán, akár máshol, de együtt!
Talán éppen az ösztökélte Monostory Balázst arra, hogy Kucsuk basa szolgálatába álljon: Karadarára is eljutott a hír, hogy Kossuth környezetéből, az osztrák bitó és a puskacső elől megszökött szabadságharcos tisztekből többen beálltak a török szultán hadseregébe. Ez a rokonszenv a törökök iránt fellángolt Rákóczi idejében, de talán még inkább negyvenkilencben, mert kétségtelen: a szultán ezúttal sem törődött Bécs és Szentpétervár fenyegetőzésével. A kiutahiai internálás inkább névleges volt, és amikor mód adódott rá, Kossuth és környezete búcsút mondott Törökországnak. Erre 1851-ben került sor, amikor egy amerikai gőzös vitte el Kossuthékat előbb Angliába, majd Amerikába.
Akkor már Monostory Balázs a Szultán Szelim tisztje, Porkoláb Péter pedig Manzur kormányossegédje volt.
Amit eddig olvasmányaiból, az Implacabilén töltött ideje alatt, a török hajón végzett megfigyeléseivel elért, azt a tengernagy basa mellett pompásan tudta hasznosítani. A két férfi napról napra közelebb került egymáshoz, barátságuk elmélyült, tartalmat kapott. Kucsuk kitűnő tengerész, de képzett katona is volt. Kettejük között kimeríthetetlen témák sorakoztak. Kucsukot érdekelte a hadtörténelem, Monostoryt is. A magyarországi török hadjáratok, az osztrákok észak-olaszországi megszállása és a hatalom megtartása érdekében elkövetett erőszakoskodások a tengernagy basát közelről érintették: származásra olasz volt, és Kucsuk basa lelkében időnként megszólalt a Santanderek régi vére.
Kucsuk a törökök számtalan hadjáratában részt vett. Harcolt Egyiptomban, Tripoliban, a Kaukázusban, Arábiában, számtalan felszabadító küzdelmet irányított az angolok, a franciák ellen szárazon, az Atlasz sziklarengetegében, Arabia sivatagában, de éppúgy tengereken is, a Földközi-tengertől az Atlanti-óceánig.
És különösen ez a terület volt az, ahol a két katona leginkább egymásra talált. Mind a ketten szerették a tengert.
– Úgy végrendelkeztem – mondta egy alkalommal a basa –, ha meghalok, vontassák ki szabad vízre a Szultán Szelimet, ravatalozzanak fel a kormánynál, és végül gyújtsák fel a hajót! Persze lehet, hogy nem így végzem, mert elesem valahol, nálam soha nem lehet tudni, mikor kapok kedvet egy kis csetepatéra. Pedig higgye el, kedves barátom, mindenekfelett szeretem a békességet. De gyűlölöm az elnyomatást, és kötelességemnek érzem a gyengén segíteni!
És ha meggondoljuk, nagyjából ez volt Kucsuk basa életprogramja.
Így – ilyen indítóokból – történt, hogy egy reggelen, 1851 márciusában, riadót fújtak Karadarán. A Szultán Szelim útra készen állt. Olyan hírek terjedtek el, hogy a basa, aki akkor már régen nem teljesített tényleges szolgálatot a török flottánál, felajánlotta segítségét, és Boszporuszba hajózik, ahol újból fellángolt a vita: Oroszország követeli a kijárót hadihajói számára a Fekete-tengertől a Földközi-tengerre.
De Kucsuk basa nem ide készült. Jóval messzebbre, nagyobb útra indult.
– Két napon belül indulnunk kell – rendelkezett a basa Monostorynak. – A megszokott létszámot emeljük fel, hiszen távoltengeri útra megyünk. Bőven vigyünk lőszert és fegyvert is. A hajót ön és Manzur felváltva vezényli. Az ön társa felelős az emberek jó kiképzéséért, és ha kell, ellátja a másodkormányosi feladatot is.
Erre a beszélgetésre a tornyos, várszerű, még talán a rodoszi lovagok idejében épült főhadiszálláson került sor. Az épület tengerre nyíló toronygalériáján tartózkodott Kucsuk, és ide rendelte fel Monostoryt. Az öböl szépsége innen, a déli torony felső részéről érvényesült a legjobban.
Térképek voltak előtte, időnként szippantott egyet a vízipipából.
A bevezető után rámosolygott a magyar tisztre.
– Sajnálom, de azzal, hogy török hajón szolgál, bizonyos átalakulásra is szükség van. Nem a külsőre értem, hiszen örömmel látom, hogy önnek is megfelel a mi célszerű, okos és festői öltözékünk. Százszor jobban szeretem a buggyos nadrágot, a bő inget, a mellényt, a kiskabátkát, a papucsot vagy a szattyáncsizmát, mint a számomra is időnként kötelező díszegyenruhát, amit Ottoman császárom a haladás érdekében a nyugatiakról lemintáztatott. Nem erre gondolok. Hanem arra, amin mindenki, aki török szolgálatba állt, átesett...
Monostory – aki a basa buzdítására megkísérelte a nargile-szívást, de kevés eredménnyel – bólintott.
– Tudom, mire gondol, tengernagy úr: a névre.
– Igen, a névre – bólintott a basa. – Szeretném hangsúlyozni, hogy önök nem idegenek, alkalmi szerződéssel hozzám kapcsolt külföldiek, hanem honfitársaim. Egyszer én is átestem ezen. Azóta jól érzem magamat a Kucsuk basa névvel... – Nevetett. Csendesen megsimogatta hegyes szakállát. – Egy kevéssé büszke is vagyok arra, hogy a Santander nevet őseim szerezték, de a Kucsuk basa név és cím az enyém, az én szerzeményem. Van helye a világnak, ahol megborzonganak a főparancsnokok és a katonai kormányzók, ha felhangzik: jön Kucsuk basa!
Nevetett, jóízűen, derűsen. Közben rábökött az egyik hatalmas földabroszra, ami Észak-Afrikát mutatta.
– Itt például nem szívelnek egyes francia urak... 
Felállt, a régi, lőréses galériához lépett. Kinézett az öbölre, tekintete ellágyult.
– A csodás olasz táj helyett ez a festői, kemény vonalú szigetország lett a hazám. Megszerettem. A szultánok hibázhattak, de a török nép becsülendő, bátor, harcos nép. Lemaradtunk az időben, de hogy a lemaradást jóvátegye, a szultán külföldről hív szakértőket a hadsereghez is, a flottához is. Így kerültem a flottához, és így cselekszem most én is. önt, kedves barátom, és a társát meghívtam a hajómra. Nos, a különféle zavarok elhárítása végett már a neveket is kiválasztottam. – Gyöngéden rátette kezét Monostory karjára. – Önt a mai naptól kezdve a török zászló alatt Tahar bejnek hívják, emlékeztetve az igen kitűnő, régi sivatagi harcos tisztre. Derék társát nevezzük ugyancsak mától kezdve Dzsemal efendinek, amit, remélem, szívesen fogad majd, hiszen nem akadt eddig Karadarán senki, az én hű Manzuromat is beleértve, aki kimondta volna a Por-ko-lab nevet. Jól mondtam? Lám, nekem sem sikerült. Tehát Tahar bej és Dzsemal efendi – mától kezdve így hívják a Szultán Szelim két magyarját!
Az igazságnak tartozunk, ha megemlítjük, hogy Porkoláb Péter dohogva fogadta az átkeresztelés hírét.
– Ha kell, hát kell, a fene tehet róla! Attól azért én magamat csak Porkolábnak tartom, mert ez a név egyet jelent Komárommal, a Dunával meg a sajkákkal. Apám is, nagyapám is az volt, dunai sajkás. De ha kell, mondom, legyek Dzsemal efendi, még mindig jobb, mintha Murád szultánnak hívnának! De egyben nem engedek: nem leszek mohamedán, nem leszek pogány! Én nem térdelek le alkonyatkor a koszos földre, és nem hajlongok Allahot kiáltozva. Apám is, nagyapám is kiszállnának a sírjukból, és akkorát rúgnának rajtam, hogy a pokolig meg se állnék! Hát kell az ilyesmi nekem?
Mivel Kucsuk basa ezt nem kívánta, Porkoláb Péter lelkében a nyugalom hamar helyreállt.
Még tetszelgett is magának, amikor Manzur leüzent a kabinjába:
– Dzsemal efendi, a főkormányos efendi arra kér, szólj Allahnak, és indítsd meg lábaidat, hogy mielőbb a fedélzetre érjél.
Porkoláb megsodorta bajuszát, kiadósat nyújtózkodott, vaskeménységű karjaival és lábaival tornászmozdulatokat végzett, majd odaszólta fekete képű hajóslegénynek:
– Mondd meg, ó, fekete képű angyalkája Allahnak, mondd meg Manzur efendinek, hogy mire a napsugár eléri az árboccsúcsot, Dzsemal efendi a fedélzeten lesz.
Mondanunk se kell, hogy ennyi idő után nemcsak Monostory Balázs, hanem Porkoláb Péter is legalább olyan folyékonyán beszélte a török nyelvet, mint az olaszt, és mivel a hajó legénységének többsége arab volt vagy néger-arab keverék, a beduinok beszéde sem maradt előttük titokban.
Porkoláb Péter, a Duna menti sajkás nyelvzseni valóban elmondhatta: sokat látott a világból. Attól kezdve, hogy Klosterneuburgba vezényelték, a flottilla-főparancsnokságra, Mollináry Antal főparancsnok küldöncének, élete csupa élmény, esemény volt.
– Szíveltem én nagyon a katonasorsot, jól éreztem magamat a szerbek között Titelen – dörmögte, amikor megtudta, hogy a mai naptól Dzsemal efendinek hívják. – Rendes hely volt Verona is, nem tagadom. Legalább megértem a taliánokat. De ezeket a pogányokat szívemből megszerettem! Gyermekkoromban azzal ijesztgetett az anyám, hogy elvisz a pogány, ha rossz fát teszek a tűzre. Ha tudtam volna, hogy ilyen derék nép a pogány, dehogyis riadoztam volna! Azt a kormos képű Manzurt legalább annyira szeretem, mintha testvér-bátyám lenne!
Nem telt bele sok idő: ember nem akadt a kis-ázsiai parton, Szmirnától Rodoszig, aki azt mondta volna, hogy Kucsuk basa két új embere nem török, hanem másféle nemzetiségű. Feledésbe merült a régi ruházat, és Porkoláb Péter éppen úgy, mint a „gazda”, felvette a török hajósok közismert, festői öltözékét, a piros fezt, buggyos kék nadrágot, a fekete vagy sötétkék, arannyal szőtt bársonymellényt, a piros szattyáncsizmát, a gyolcsinget.
– Vallahi, üdvöz légy! – köszöntötte derűs arccal Porkoláb reggelente a Szultán Szelim arab legényeit. – Keif hálek, hogy vagytok?
– Szálem alejkum, ja Szidi! – hangzott kórusban a válasz. Lassanként nemcsak Kucsuk basáért, de Tahar bejért és Dzsemai efendiért is tűzbe mentek a karadarai kolónia harcosai.
A márciusi riadó után két nappal a Szultán Szelim – jó szélben – elhagyta a kis-ázsiai partokat.
Lassan elveszett a távolban a tengernagy szigete, valamivel később a látóhatár alá tűntek Karia és Lükia óriás hegyei.
Átmetszették a görög szigettengert, Amorgósz, Josz, Szikinosz, Asztropalia, Anaphi, Théra, Thiraszia és Polükandrosz szigetrengetegét, s Küthéra-Antiküthéra között értek ki a Földközi-tengerre.
A Szultán Szelim nagy út előtt állt. A basán és Monostoryn kívül senki nem tudta, hova készül a pompás építésű, igen erős, szokatlanul nagy méretű háromárbocos.
Mintha zsinóron húzták volna, egyenesen nyugatnak haladt, teljes vitorlázattal, egyre erősödő szélben.
A szél lassan viharrá fokozódott. Csökkentették a vitorlázatot, megerősítették az őrségeket, a kormánykerékhez két ember helyett négy állt. Még így is megfeszített munkába került, hogy kitérés nélkül haladhassanak.
– Szeretném, ha így tartana a szél, amikor elérjük Gibraltárt – jegyezte meg a tengernagy, ahogy Monostory, vagyis Tahar bej jelentéstételre belépett a parancsnoki kabinba. – Márciusban kitartóan fúj az európai tél búcsúszele.
Monostory tudta, miért szeretné a basa, ha Gibraltárnál erős szélben haladnának el.
– Mit teszünk, ha az angolok megállítanak, és át akarják vizsgálni a hajót?
Kucsuk elmosolyodott.
– Nem engedjük, hogy átvizsgálják.
Látva új tisztjének jogos meglepődését, hozzátette:
– Nem, engedjük, hogy erre sor kerüljön. Úgy haladunk majd, hogy éjjel érjük el a szorost, és akkor is az afrikai partnál. Az angolok nem szeretnek éjjel ott tartózkodni.
És ahogy a basa mondta, úgy történt.
Az északi szél rendületlenül tartott, sőt ha lehet, még fokozódott.
A kritikus időben Kucsuk basa is feljött a fedélzetre. Minden eshetőségre felvette tengernagyi díszruháját, hogy nagyobb tekintélyt adjon egy esetleges hajóvizsgálatnál. Kereskedelmi hajókról az angolok elkoboztak minden lőszert és fegyvert, mert akkori politikájuknak megfelelt a franciák észak-afrikai megsegítése. Márpedig, ha egy hajó a Földközi-tengeren fegyvert szállított, akkor azt valahol a franciáktól megszállt terület rejtekén rakták ki vagy Marokkó atlanti-óceáni oldalán. Tuareg, guaran, kabil és rif törzsek tevés karavánjai szállították el az európai ember számára megközelíthetetlen oázisokba vagy az Atlasz ismeretlen barlangjaiba az elnyomás ellen küzdő arab ember számára oly hatalmas kincset érő fegyvereket, hadianyagot.
A Szultán Szelim a marokkói partok közelében haladt, majd a Leona-foknál kanyarodott be a görögöktől Herkules oszlopainak nevezett Gibraltári-szorosba.
Éjszaka volt, teljesen borult ég, csak a távolból látszott egy-egy fény: pásztorok tüzei a tangeri hegyek oldalában.
A török hajó dübörögve vágta maga körül a hullámokat.
Sebesebben egy háromárbocos nem haladhatott. Minden vitorláját felhúzták, annak ellenére, hogy a szélerősség elérte a hatos vagy hetes skálát.
Kucsuknak igaza volt.
A hajnal az Espartel-foknál érte őket. Előttük az Atlanti-óceán hömpölygött, jobbra a spanyol hegyek, balra a marokkói partok látszottak.
– Átcsúsztunk – állapította meg kedélyesen Porkoláb Péter –, mint Sára néni, amikor bejutott a mennybe!
Monostory Balázs dobogó szívvel, a nagy élmény mámorában állt a kormányfedélzeten. Mindössze apró mosollyal nyugtázta Porkoláb kissé falusias megállapítását.
Íme, az Atlanti-óceán! Érezte, hogy a világtenger kitárulásával lezárult életének eddigi szakasza, és kezdődik egy másik, az igazi tengerészélet. A múlt már csak emlék. Immár végleg és visszavonhatatlanul – tengerész. Hazája – a tengerek és az óceánok. Otthona – a hajó. Honfitársai és rokonai – a tengerészek.
A távolságok ködéből, mint hihetetlen képek, sorakoznak a múlt jelei: egy-egy város, táj, egy-egy arc, tárgy. Előtte, íme, az Atlanti-óceán szürkésen kék, zöldesen sárgás hömpölygő tömege... oly szép, oly fenséges, hogy énekelni lenne kedvel Ez az a víz, amelyen Kolombus, Vasco da Gama, Magellán hajózott. Ez az a víz, ami annyi rejtélyt jelentett évezredeken át. Valaha úgy hitték, hogy eltávolodva a most látott európai és afrikai partoktól, a végtelen űrben vész el a hajó és hajós. Hitték, hogy délnek követve az afrikai partot: szuroktengerbe jutnak, hajót és hajóst megölnek, összeroppantanak ott a félelmetes tengeri szörnyek.
Ez az a víz, amelyen viszi és hozza a világ a becsületesen szerzett árut és a rabolt kincset.
Az Atlanti-óceán!
Monostory megbabonázva nézte az eléje táruló látványt. Erezte, hogy további életére döntőek ezek a percek. A jelen találkozott itt össze a múlttal. Felködlött benne a szülői ház, apja csontvázas szobája, a kecskeméti ókollégium, a tiszaugi halászok tanyája, kaszárnyák és sátortáborok, majd Verona, Trieszt és a tenger Malamoccónál. Kedves arcokat látott: a púpos és sokaktól garabonciásnak tartott édesapát, a derék Mészáros Lázárt, az apróka Mirandolina nénit, aztán Gabrielát és a rajongott Malatesta családot, a gyűlölt Pöltzlt és egy halottsápadt arcot: Foscát, a rendőrspiclit...
Minden mintha mese lett volna.
És látta az Implacabilét, pünkösdi királysága pompás hajóját, a magányos fregattot, amiért ketten, ő és Porkoláb küzdöttek, hogy meglengesse a szél a magyar lobogót fehér tarajos hullámok felett!... Minden, de minden eltűnt...
Monostory végigsimította homlokát, hátratolta a fezt, s nagyot szippantott az óceáni szabad levegőből.
„Monostory Balázs meghalt – suttogta az élmény és a magára eszmélés izgalmával –, Tahar bej az, aki továbbhajózik! Üdvöz légy, világtenger, Atlanti-óceán!”
Egy kéz nehezedett a vállára.
Kucsuk basa állt mellette.
Tengernagyi ruhája helyett könnyebb, szellősebb öltözék volt rajta.
– Elbúcsúzott Európától? 
Tahar bej intett.
– Igen. Úgy gondolom, búcsúnak számít, hogy eszembe jutott sok minden, amit ott megértem. És amitől megváltam.
– Sajnálja?
Monostory elgondolkozva megrázta a fejét.
– Nem tudom. Az igazság az, hogy nem jó visszanézni. Sem a múltba, sem az elhagyott tájra.
Kucsuk basa újból elmosolyodott.
– Helyes. Az okos ember csakis előre néz. Mindig az a döntő, ami előttünk van. Felkészült a nagy útra?
Tahar bej – mert most már okosabb, ha így nevezzük Monostory Balázst – végigtekintett a fedélzeten. A főárboe közelében több, derékig meztelen, fekete testű matróz vitorlát javított. Elnyújtott, soha véget nem érő, monoton dalt énekeltek:

Ingonjáma, gonjáma,
Invábu, invabu,
Jabu!.
Jabu!
Invabu!

Ősi afrikai dal, csak brummogni kell, ütemesen ráverni időnként a fedélzetdeszkára. „Ő egy hős, egy oroszlán! Sőt ennél is több – víziló!” Ez a dal értelme.
A vitorlafoltozók közül az egyik felnézett. Tekintetük találkozott. Fiffi la Sabba volt, a mosolygó legény. Ha Sabba esetében a Szultán Szelim fedélzetén lehet ezt a kijelentést használni, hogy „élte világát”, akkor a legpontosabban eltaláltuk Sabba helyzetét. Az afrikai eredetű trieszti kikötőcsavargó, ács, hajóslegény, rakodómunkás – rokonai között ki virult, átalakult, férfivá érett. Rajongott a „gazdáért”, mert már ő is így hívta az Implacabile volt parancsnokát, és a suhanc derűjével szerette a „bácsit”, mert így keresztelte el a dunai sajkások gyöngyét. Ö volt különben Tahar bej mindenese, a korabeli „csicskás”, vagy ahogyan az olasz hajókon nevezték, a „mocco”.
Sabba kedélyesen hunyorított, jelezve, hogy ez ám a gyöngyélet. Tahar bej visszahunyorított. Felkészült az útra? De mennyire! Tárt karokkal várja az újabb élményeket!
Majd előretekintett, az orrsudár meredek oszlopára, ki az Atlanti-óceán végtelenjére.
Érdekes látványban lett részük.
Az afirikai partokkal párhuzamosan hét hajó vonult északnak. A szürke keresztrudas vitorlák már messziről elárulták, hogy angol hajók. Libasorban haladtak, egyenletesen, pompásan kiszámított távolságban. Az első hat áruszállító teher-vitorlás volt, a legutolsó: magas árbocozatú, gyors mozgású korvett, legalább tíz-tizenkét ágyúval az ütegfedélzet zárótáblái mögött.
– Konvoj – jegyezte meg Kucsuk basa, ahogy közelebb értek a hajók, és nemcsak a vitorlák formáját lehetett kivenni, de a hajók típusát is. – A Kelet-indiai Társaság hajói. Így haladnak már másfél évszázada, mindig csak hoznak, soha nem visznek Indiának semmit. Azaz tévedek. Visznek egyre több katonát és ágyút, mert csak így sikerül mélyebbre jutni India testében!
Kucsuk ajka egy pillanatra összeszorult.
– Gyűlölöm őket! – mondta kis szünet után. – Ha Allah úgy akarja, akkor összetalálkozunk velük! Bár így lenne. Régen látott barátom és harcostársain, Abu-Ramla emír üzenete talán nem jött későn.
Elhallgatott. Manzur lépett melléje. Még arra sem jutott ideje, hogy megszólaljon, a basa megrázta a fejét.
– Nem. Úgy teszünk, mintha nem vennénk észre őket. A Szultán Szelim nem köszönti a rablók hajóit!
Manzur meghajolt.
– Ahogy kívánod, uram. 
Tahar bej a basához fordult.
– És ha elkésünk? Messze van Baszra, s mire odaérünk... 
Kucsuk megrázta a fejét. A könnyed mosoly újból megjelent a szája szögletében.
– Jegyezze meg, kedves bejem, a Keleten semmiről sem lehet elkésni!
A Kelet-indiai Társaság hajói közel értek. Kivehetők voltak a fedélzeten tartózkodó alakok is. A félholdas, csillagos török zászló ugyanazon a helyen lobogott, nem húzták le és vonták fel háromszor a hadihajót megillető üdvözlésre.
Egyhangúan, de mégis vidítóan hallatszott a legénység dala:

Ingonjáma, gonjáma, Invabu, invabu, Jabu!

[* Szandzsák – zászlóalj (s az alája tartozó terület) a török birodalomban
** Vilajet – tartomány]

TIZENHARMADIK FEJEZET

Itt lakik Dzsafar el-Aszkarit – Manufi és a sólyom – Miért jöttek Tahar bejek Bagdadba? – „Efendi, alszol?” – A Vörös Oroszlán körme messzire elér – Egy klipper a Perzsa-öböl bejáratában – Megismerjük Abu-Ramla üzenetét.

Most pedig vegyük fel az elveszett fonalat, mint kedvencem, Marryat kapitány mondaná, és kövessük a csacsifogatot.
A hosszúra nyúlt kertészlegény négy szamárkától vont arbaja – amit arabinak is neveznek – a Tigris partján porzott el a szemünk elől, deszkakasában Tahar bejjel és Dzsemal efendivel, a kordé mögött pedig egy csomó kacagó, visító gyerekkel. Ha valaki azt hinné, hogy az arbát azok a kölykök követték csak, akiket a fogatos szállított, akkor az illető nem ismeri Bagdad ifjúságának legkisebbjeit. Nem, a nyolc-tíz gyerek helyett legalább húsz-harminc vágtázott az arba előtt, mellett és mögött.
– No, gazdám, ez ugyan díszes precesszió! – ordította a szörnyű zsivajban magyarul Dzsemal efendi Tahar bejnek. – Csak a lelkünk maradjon meg legalább, mire leszállhatunk erről az ördögszekérről!
Igaza volt. Akik jártak a Keleten, tudják, mi az arba. Akik nem jártak, fogadják el Dzsemal-Porkoláb efendi megállapítását: ördögszekér. Persze, van egy mentség, hogy miért ilyen. Pontosan azért, amiért hasonlatos lehetett hozzá a honfoglaló magyarok taligája: ahol nincsenek rendes utak, ahol a sivatagi szél percek alatt elfújja a keréknyomot, ahol hónapokig, olykor évekig nem esik az eső, ahol az utcákon mindenki ott ás gödröt, árkot, öntözőcsatornát, ahol akar, ahol forgácsként törik össze a küllő, s roppan száz darabra a rugó. Ott csak az arba győzedelmeskedik.
Így van, és még inkább így volt Bagdadban hőseink idejében, a már többször említett 1851-es év júniusában, amikor egy lelkes csacsifogatos tébolyult ostorpattogtatás közepette hajszolta szamárkáit tova a Tigris menti városúton, majd a folyó páncéllá szikkadt árterén.
Legyünk őszinték: a legény jót akart. Szerette volna vendégeinek megmutatni, hogy a csacsikák fürge, gyors állatok, azonfelül nyilván megbízójánál is érdemeket akart szerelni: lám csak, alig kapta a parancsot, máris megérkezett a török uraságokkal!
Szerencsére a kerteknél a csacsik megelégelték a versenyfutást, és hiába ostor, ordítás, gyerekricsaj – csak lépésben voltak hajlandók továbbhaladni.
Tahar bej levette fejéről az egyébként sem szellős posztófezt, s megtörölte homlokát.
– Ilyesmiről álmodik az ember, ha megeszik egy fazékra való töltött káposztát – szólt nevetve társának, s megnyugodva az arba kasára telepedett, majd a legényhez fordult, aki szünet nélkül azon mesterkedett, hogy megújráztassa szamaraival a vágtatást. – Allahra, jó barátom, hagyd hű szolgáidat, haladjanak kedvükre, ne siettesd őket! Szeretem látni, merre járok, élvezem a tájat, mint általában a hajósok.
A hosszú legény elismerően intett.
– Becsülendő, hogy így gondolkozol, uram. Szép is erre minden. De ismerd el azt is, hogy pompás szamaraim vannak, és az arba sem megvetendő.
Tahar bej megcsóválta fejét.
– Nem, jó barátom, nem megvetendő...
– Hogy van pofája!... – mordult magyarul Dzsemal efendi.
–... pompás szamarak, pompás arabi a tiéd, jó barátom! – fejezte be az elismerését a török hajós.
Ekkor már elkanyarodtak a Tigris partjától, agyagfalakkal védett kertek között kanyargott az út. Kisebb-nagyobb narancsligetek, olajfaerdőcskék, datolyapálmások sorakoztak egymás mellett. A pálmák között a kemény alfafű zöldellt, az olajfák alatti tisztásokon a barna, sós ízű hattabkóró küzdött a forró nap és a szél szikkasztó erejével. Csatornák szeldesték keresztül-kasul a Bagdadot övező kertek ligeteit. A csatornákban a Tigris vizét lapátolták éjjel és nappal, szünet nélkül a „vizek tudói”, a híres és titokzatos szekta öreg tagjai, a retrasszák, akik a sivatagi kútfúráshoz a világon a legjobban értenek.
– Men hena – mutatott előre a legény. – Ott van ...
Magas agyagfal mögött a megszokott formájú ezbah, tanyaféle házikó látszott. A házikó is sárból készült, teteje nádból, sásból, mert ebből bőven adott a Tigris.
Tahar bej felrántotta a szemöldökét, mint aki nem ért valamit, vagy inkább arra gondol, hogy becsapták. Talán mégis tévedésből kerültek ide? Mert az ezbah kopottsága, egyszerűsége inkább szegénységet árult el, semmint azt, hogy lakóját nemcsak a sejk cím, de még inkább az emír (a sejkek sejkje) megszólítás illeti meg.
– Men hena – ismételte megelégedetten és büszkén a legény. – Az én tanyám!
Tahar bej is, Dzsemal efendi is egyszerre kapta fel a fejét.
– A tiéd, ó, barátom? Nos, mi nem azért jöttünk Bagdadba, hogy nálad tisztelegjünk... – kezdte némi meghökkenéssel és a becsapás érzésével Tahar bej. – Ten bet el sejk Dzsafar el-Aszkarit? Mert mi őt keressük, ha nem sértünk meg, ó, vidám, bolondos legény!
A kocsi megállt. Az agyagfalon rés volt, hatalmas nádkapu torlaszolta el, nem annyira az emberek, mint inkább a falon belül kószáló birkák, kecskék és ludak miatt. A gyerekek nekirontottak a nádkapunak, és szélesre tárták. Ekkor azonban már a két török hajós az úton nyújtózkodott, lógázta megmerevedett lábát, karját
– No, gazdám, mehetünk innen gyalog vissza abba az átkozott, büdös városba! – dohogott Dzsemal efendi. – Én ugyan nem ülök többet erre az ördögmotollára!
– Igen, jó uram, Tahar bej – hajolt meg ünnepélyesen és szertartásosan a legény –, Dzsafar el-Aszikarit sejk, mint már mondtam, itt vár rád. Fáradj be szerény hajlékomba.
Egy igen apró, koromfekete kis kecske tört ki a lábak között, és rohant volna világgá, ha a gyerekek hagyják.
Itt lakik Dzsafar el-Aszkarit?
Tahar bej – minek tagadjuk? – csalódást érzett.
A sivatag és a tenger hőse egy koszos ezbah lakója lenne?
Az alacsony ajtón belépve félhomály fogadta Monostory Balázsékat.
– Allah kerim, isten kegyelmes, csakhogy megjöttetek, uram – hallatszott egy dallamos, mély hang. – Szálem alej-kum, ja Szidi.
– Va alejkum esz szálam – hajolt meg Tahar bej, és a meghajlásban követte Dzsemal efendi is. – Allah kegyelmes volt hozzánk, hogy eljutottunk idáig.
– Örvendek, hogy itt üdvözölhetlek, ja Szidi.
A szobának nevezhető helyiség nem dicsekedhetett semmi rendkívülivel. Szegényes volt, végtelenül egyszerű, de tiszta volt és rendezett. Apró, rácsos ablakán betört a fény, és mint valami lámpás az éjszakában, barátságosan bevilágította az egyébként igen sötét szobácskát. A sárból döngölt padozaton néhány szőnyeg és lenyúzott kecske szőréből készült lábvédő hevert. A középen alig térdmagasságnyi asztalka díszelgett, körülötte néhány ülőpárna. Az asztal mögött állatbőrökkel letakart fekhely. Ezt az igen szerény és puritán berendezést a mennyezet gerendájáról függő olajmécses és a fekhely fölé függesztett imaszőnyeg egészítette ki.
Amikor a belépők szeme hozzászokott a félhomályhoz, és az apró ablak fénye már fényt is jelentett. Tahar bej és társa ugyancsak meglepődött.
Aki a szoba közepén állt – csodálkozást váltott ki az érkezőkből.
Monostory Balázs, aki akkor már olvasta – német nyelven – a korabeli Afrika-felfedezéseket, néprajzi leírásokat a Szahara és Arabia beduinjairól, sőt maga is látott ezekből jó néhányat, főleg Zanzibárban, ahol kikötött a Szultán Szelim, és végül Baszrában, ahol Arabia és Afrika sokféle népe megfordult, elmondhatta: itt, ebben a szerény ezbahban találkozott a sivatagi népek legpompásabb képviselőjével.
A Kalóz-part meggyikolt híres emírjének, Abu-Ramlának (a Sivatag Atyjának) fia, Dzsafar el-Aszkarit állt előttük.
Nem volt magas, inkább középmagasnak számított, s mégis lenyűgöző méltóságteljesség áradt belőle. A szürkés teveszőr burnusz, a piros zsinórzattal átszőtt gyolcsing, a csipkével díszített tarbus (fejvédő) elsősorban is azt hirdette, hogy az öltözet tulajdonosa nem Arabia déli, északi vagy középső részébe való, hanem vagy Ománt, vagy a Kalóz-partot mondja hazájának. Ezt a hovatartozást még kihangsúlyozta a tarbus alól kifityegő, két-két tincsbe font „copf” is, ami egyáltalában nem hatott nőiesnek, ellenkezőleg: még emelte a férfi nyugodt, a kőszáli sasra emlékeztető marconaságát. A mosoly nélküli, téglavöröses arcból elővillanó sárga szemek is a sasok és a sólymok szemére emlékeztettek. Az orr alatt elhúzódó vékony bajusz különleges határozottságot adott erős vonalú szájának. Dzsafar el-Aszkarit harcias megjelenését kihangsúlyozta a nyitott burnusz alatt látszó, mellen keresztbe vetett töltényöv és a deréköv, két kisebb handzsárral ékesítve.
De a legfeltűnőbb – legalábbis Bagdadban – a Dzsafar vállán gubbasztó sivatagi vadászsólyom volt, ami megint csak azt árulta el, hogy a szép rablómadár és gazdája Arabia délkeleti szögletéből vetődött el idáig.
Dzsafar és a sólyom igen összetartozhattak, ezt bizonyította a bal vállra felerősített bőr henger, amibe az éles karmok kapaszkodtak.
– Üdvöz légy, uram! – ismételte Dzsafar el-Aszkarit, – Ez a ház most az otthonom, nem telik többre. Ide jönnek azok, akik látni akarnak. Madaramon ne lepődj meg. Hazámból hoztam még, Hurinak hívják; ő is, én is arra várunk, hogy visszatérjünk őseink földjére. – Majd intett. – Üljetek le, nem vagyunk fecsegő nők, hogy állva beszéljünk. A férfiak azért beszélnek, hogy okosat mondjanak. Ahhoz pedig le kell ülni.
Dzsafar letelepedett az egyik párnára, a madár lebegő szárnyakkal egyensúlyozott. Tahar bej és Dzsemal efendi követte. Mindkettőjüknek örömet jelentett a párna és a kis ház hűvössége a kinti hőség után.
Tahar bej megelégedetten felsóhajtott:
– Nem volt könnyű eljutnunk idáig, ó, emír! Üzenetünket idejében megkaptad?
Dzsafar tekintetén látszott, hogy jólesett az „emír” (a sejkek sejkje) megszólítás. Bár nem volt még az – hiszen valójában még sejk sem volt –, de Abu-Ramla fiát mégis megillette mind a sejk, mind az emír cím, megszólítás.
Dzsafar bólintott.
– Megjött az üzenet. Sajnos, azt már Allah nem akarta, hogy apám üzenete idejében eljusson a tiszteletre méltó baráthoz, Kucsuk basához, hogy adjon neki Allah igen hosszú életet, sok haditettet még és legalább olyan szép öregkort, mint amilyenben éppen ebben a városban Harun ar-Rasíd részesült!
A sólyom meglebegtette szárnyait, kirúgta magát, körülszállt a szobában, majd visszatelepedett gazdája vállára. A jobb lábára erősített aprócska csengő finoman muzsikált.
Porkoláb Péter megállapította:
– Ez nem is madár, hanem kutya, talán még ugat is, ha idegen jön a házhoz!
Ebben a pillanatban a sólyom az ajtóra meredt, üveges élénk szemét tágra nyitotta. Kettőt-hármat rikkantott éles hangján.
Léptek hangzottak, szóváltás, majd megnyílt az ajtó.
A küszöbön ott állt az a beduin, akivel Ibrahim mester kaffánájában találkoztunk, és aki – mint tudjuk – a szamárkordé után eredt.
– Szálem alejkum.
– El hamdu, J'Illahi! Csakhogy megjöttél te is, barátom! – Így Dzsafar el-Aszkarit.
És intett a beduinnak, hogy üljön közéjük, ami megtörtént. A sivataglakó szótlanul letelepedett.
Dzsafar tapsolt. Honnan került elő, nehéz lenne megállapítani, de egy apró emberke perdült be az ajtón. Az emberke púpos volt, amolyan koravén torzszülött, igen alacsony, majdnem törpe. De tekintetéből értelem, hűség sugárzott. Ez volt – majd jobban megismerjük – Manufi, Dzsafar szolgája, az egyetlen kalóz-parti, aki követte őt száműzetésébe. Manufi egykorú volt Dzsafarral, együtt nevelkedtek, és beduin szokás szerint a rabszolgagyerek már akkor szolgája volt az emír fiának, amikor egyformán a játékon törték a fejüket.
– Manufi, pálmabort és süteményt, hogy megkínáljam vendégeinket! Siess!
Manufi ismerősként kacsintott a beduin felé, s alaposan megnézte a törököket. Tahar bej meglepődve állapította meg magában, hogy az emírnek, a beduinnak, a rabszolgának és a sólyomnak egyformán sárga fényben csillog a szeme, mint ahogy sárgás a sivatagi nap is.
– Parancsodra, uram!
Manufi, amilyen gyorsan előjött, olyan gyorsan eltűnt. Dzsafar a „törökökre” mutatott.
– Barátaink messziről jöttek. A fényes homlokú török szultán fővárosának, Sztambulnak közeléből.
A beduin meglepődve bólintott.
– Ana mus aruf – nem tudom, hol van, de messze lehet! 
Dzsafar most a beduinra mutatott.
– A sivatag a bátor emberek hazája. Apám is az volt, azért is nevezték Abu-Ramlának. Auda Abu-Taij a samar törzs fia, a Beni Marufok leszármazottja... nekem kedves jó barátom... a samarok sejkje.
A beduin ültében előrehajolt, mély, rekedtes torokhangján szólt, magára mutatva:
– Auda Abu-Taij nem szíveli a törököket, gyűlöli a fényes homlokú szultán katonáit, és sajnálja, hogy Dzsafar emír vendégei törökök.
Tahar bej elmosolyodott, Dzsemal efendi csendesen kuncogott a bajusza alatt.
– És ugyan miért nem szíveled a törököket, de még inkább miért gyűlölöd a török katonákat, ó sejk? – kérdezte nyugodt közömbösséggel Tahar bej.
A híres samar törzs sejkje, a még híresebb Beni Marufok leszármazottja, a később oly híressé vált Auda Abu-Taij szemében felvillant az éles fény, a harag és a gyűlölet szikrája, de Dzsafar közbeszólt:
– Aki az én házamban ülőhelyet kap, az az én otthonomban testvérnek számít. Testvér és testvér között nincs különbség. Tahar bej és a társa testvérként jöttek hozzám, testvérként lettek fogadva. Te se mondhatsz mást, ó, sejk, Auda Abu-Taij!
Percekig nem szólt senki. A beduin maga elé meredt. Kintről kecskemekegés, báránybégetés hallatszott. Manufi behozta a pálmabort és a süteménykéket, amiről oly híres a bagdadi bazár.
Dzsafar szigorúan ránézett Auda Abu-Taijra. Megszólalt:
– Abu-Ramla fia szégyelli magát, hogy legjobb barátja, a samarok sejkje, megsértette azokat, akik azért jöttek, hogy megsegítsék őt! Így van, uram, Tahar bej, ezért jöttetek?
– Így van. Sok ezer kilométert hajóztunk, hogy találkozzunk a sejkek sejkjével, Abu-Ramlával. Már csak a halálának híre fogadott minket. Akkor keresni kezdtük a nagy sejk fiát, és itt találtuk meg. Az én vezérem, Kucsuk basa tengernagy, aki ismerte és szerette Abu-Ramlát, azt a parancsot adta: vigyünk magunkkal Baszrába, szerezzünk annyi fegyverest, amennyit tudunk, hogy együttesen elűzzük a Kalóz-partról Amin el-Kaivein sejket, a Vörös Oroszlánt és embereit!
Auda szeme újból felcsillant. De most az elismerés és a barátság fénye lobbant fel, Dzsafart viszont elragadta az indulat.
– Tévedsz, efendi, tévedsz! Nem elűzni kell őket, hanem megölni! Bűnt bűnre halmoznak. Amerre mennek, nyomukban félelem és rettegés jár. Rabolnak, fosztogatnak, gyilkolnak. Se a tengeren, se a szárazföldön nincsen nyugalom tőlük! Omán szultánja ölbe tett kézzel nézi, mi történik a szomszédságában. Ez a Szaid annyit sem ér, mint a sivatagi ugróegér! Ékszereket gyűjt és sakkozik! Mintha gyerek lenne. De ti, uram, Tahar bej, megnyitjátok előttünk a szabadulás kapuját. Bár itt lehetne az öreg Hadzsi ben Husszein, a Kalóz-part imámja, akit apám gyilkosa, Amin el-Kaivein űzött el hazánkból! Bár itt lenne, hogy ő is érezze, amit én: boldog vagyok, hogy megérhettem ezt a napot, amire sok éve várok! Elhagyhatom Bagdadot, ahol megbújtam, mint a bolha a kutya szőrében, és elindulhatok, hogy viszontlássam hazámat és majd holtan azokat, akiknél jobban soha senkit nem tudnék győlölni!
Dzsafar mély lélegzetet vett, elhallgatott. Arca egyszerre visszanyerte merevségét. A sólyom éleset rikkantott, mintha valójában ő tett volna pontot kifakadása végére.
A samarok sejkje, Auda Abu-Taij a hajósok felé fordult, mélyen előrehajolt, kezét a mellén keresztbe tette.
– Bocsássátok meg Allah tudatlan szolgájának, hogy hibát követett el. És te is bocsáss meg, Dzsafar el-Aszkarit, barátja a becsületnek. Nem tudtam, kikkel találkozom össze, nem tudtam, miért hívattál. Három napon át ültem nyeregben, mert az én népem a Szelima oázisnál tartózkodik, innen messzire. De eljöttem, Dzsafar, mert a barátom vagy, és szeretlek. Eljöttem, hogy így is bizonyítsam barátságomat. Most ennél is többet mondhatok: ha hazakészülsz, én követlek, s velem jön még a samarok törzséből több harcos, hogy segítse utadat!
Megsimogatta szakállát, összehúzta burnuszát, mint aki ezzel is jelzi: kitárta szívét, nincsen több benne, ennyire telik, ennyit adhat.
Erről a jelenetről, évekkel később, gyakran megemlékezett Monostory Balázs. Főleg azt tartotta felejthetetlennek, ami ezután következett. Naplójának megmaradt részében ír erről:

„Ha nálunk történik ilyesmi, vagy még inkább, ha történt volna abban az időben, amikor a száműzött várurat megsegítik, hogy visszakerüljön oda, hej, micsoda ölelkezés támadt volna! Nem így az én arabjaim között. Ezek a virágos beszédű, sokszor fellengzős szóképekkel élő emberek arra büszkék, hogy a legnehezebb helyzetekben, örömben, bánatban, bajban egyaránt fegyelmezni tudják magukat. Nálunk áldomással ülnének meg egy ilyen fordulatot és szerződésnek beillő ígéretet. Folyna a bor, lenne nagy dinomdánom! Itt mindössze annyi történt, hogy Dzsafar hálásan bólintott Auda Abu-Taij felé, a samarok sejkje visszabólintott, hogy ennél egyszerűbb tett a világon nincsen. Ezek az emberek sem időt, sem időjárást nem ismernek, de fáradtságot sem. Egyik percről a másikra hajlandók elindulni sok száz kilométeres távolságra, hetekig tartó útra – úttalan sivatagon át, nappal izzó hőségben, éjjel dermesztő fagyban. Csodálom őket! A történtek után Dzsafar el-Aszkarit eligazgatta a vállára telepedett sólyom csengettyűcskéjét, majd hozzám fordult..”

– Említetted, ó, uram, hogy vezéred, Kucsuk basa azt az üzenetet küldte, hogy menjek veletek Baszrába.
– Igen, emír, így rendelkezett a basa. A Hamidie kerekes hajó holnap indul vissza. Mi azon jöttünk Bagdadba, azon lakunk, és ha úgy akarod, veled együtt holnap Baszrába hajózunk. Ott vár ránk a Szultán Szelim, hetven fegyveressel, de ennél jóval több fegyverrel.
Itt Tahar bej a beduinhoz fordult.
– Mennyi fegyverest adnak a samarok, ó, sejk?
Auda Abu-Taij elgondolkozva meredt maga elé. Látszott az arcán, hogy számba veszi embereit, mennyire van szükség a sátortáborban, a tevéknél, az oázisok védelmére, és végül: mennyit tud magával hozni a törzs biztonságának megrendítése nélkül.
Végül felhúzta szemöldökét, két tenyerét széttárta, mint az szokása a sivataglakóknak, ha valamiben nem biztosak.
– A homokon, uram, egyik napról a másikra történik, hogy feltámad a meglepetés szele. Háromszor kelt fel a hold, hogy eljöttem Szelimából. Nem tudom, mi történt ott azóta. Meg azután a törzs vénjeit is meg kell kérdeznem, nálunk így szokás. De nyugodt lehetsz, Dzsafar el-Aszkarit, ti is, török uraságok, akik különbek vagytok a fényes homlokú szultán katonáinál, nyugodtak lehettek, ha Auda Abu-Taij hadiútra indul, kitűnő harcosokat visz magával, akikből ha tíz van – százat ér!
A törpe Manufi megjelent a küszöbön. Várakozva nézett a gazdájára, de az mintha elmosolyodott volna – eddig ilyesmit nem láttunk Dzsafar arcán –, és így szólt:
– Manufi, barátom és testvérem, ha újból felkel a nap, indulunk haza!
A sólyom vijjogva szállt körül a szobában. Hangja beillett harci riadónak. Manufi rámutatott a madárra.
– Ő máris indulna, uram! Én is!
... Így találkozott össze Tahar bej és Dzsemal efendi a Kalóz-part néhai emírjenek, Abu-Ramlának száműzött fiával és a samarok sejkjével, Auda Abu-Taijjal, akinek már akkor nagy volt a neve a sivatagban, egész Kis-Ázsiában.
Mondanunk se kell, hogy a két magyar, amikor elköszönt vendéglátójuktól, Dzsafar el-Aszkarittól, a samarok sejkjétől, a sólyomtól, Manufitól meg a házikó gazdájától, a vidám legénytől, nem élt azzal az előnnyel, hogy a kertek övezetéből a szamárkordén szállítsák őket vissza Bagdad központjába. Mindent elkövettek, hogy erre ne kerüljön sor.
– Láttam, mennyire élveztétek az utazást – tiltakozott a legény –, s most inkább gyalogolnátok, mert azt hiszitek, ó, uram, hogy fáradtak a szamaraim! Nem, a szamarak nem fáradtak. Megtisztelő számukra, ha ilyen előkelő urakat húzhatnak az árban!
– Nem, szó se lehet, barátja az erénynek, hogy a szamaraid ilyesmit kívánhatnak! – tiltakozott Porkoláb Péter, azaz Dzsemal efendi. – A szamarak annál okosabbak, bölcsebbek, de mindenekfelett: mi Tahar bejjel olyan szekta tagjai vagyunk, akik megfogadták, hogy csak a legkivételesebb esetben ülnek szekérre. Van időnk bőven, hogy eljussunk a hajónkra, ami a vámház előtt horgonyoz.
Keleti szokás szerint szó szót követett, de végül is honfitársaink diadalmaskodtak, és a csacsifogatozás veszélye nélkül jutottak el a Tigris partjára, majd a hajóig.
A kosárcsónakok, a nádtutajok és a kecsketömlőkből készült úszóalkalmatosságok között valóságos eseménynek számított a lapátkerekes Hamidie. A török hatóság kis postagőzöse volt ez a kerekes hajó, Bagdad és Baszra között. Földünk rohamléptekkel meginduló gőzhajózásának első hírnöke a Tigris és az Eufrátesz folyókon. Időnként zátonyra futott, ilyenkor mindig akadt néhány száz ember, aki lecibálta a megrekedt hajócskát; időnként felmondta az agyonkormozott kazán vagy gép a szolgálatot, de Juszufi és Kaledzsi, a két gépész, szétszedte a szerkezetet, ami az angol Glasgow egyik gyárából került ki, és egy vagy két nap múlva a Hamidie szörnyűségesen magas kéménye újból okádni kezdte a füstöt.
Ha meggondoljuk, a Hamidie sok országot megelőzött. Alig négy évtizede (pontosan 1807. augusztus 11-én), hogy Róbert Fulton amerikai mérnök első üzemképes, gőzzel hajtott hajója, a Clermont megtette „kapavágásos” útját a Hudson folyón. És alig két évtizede, hogy 1826-ban a Caracao nevű, 438 tonnás gőzös Rotterdamból áthajózott a közép-amerikai Suriname-be. És ilyen rövid idő után már az arábiai Tigrisen is pöfögött, dohogott, laffogott gőzhajó!
Persze, a Hamidiét nem szabad mai szemmel mérni. Hatalmas bárka volt, nyitott elő- és hátsó fedélzettel, a fedélzet alatt dohos, pukkadásig forró kabinokkal, a középen két óriási kerékdobbal, láncokkal kimerevített kéménnyel, alatta pedig a gépházzal, ahonnan folyton dőlt a korom, a megrekedt füst, a bűz. Az előfedélzeten volt felhalmozva az utasok csomagja, kosarak, zsákok, ládák, bugyrok rengetege. Itt vágták, fűrészelték szünet nélkül a kazán üzemeltetéséhez szükséges fát. És itt laktak, tanyáztak, heverésztek, aludtak, horkoltak, szerencsejátékkal töltötték az időt azok az utasok, akik közül sokan egészen a Perzsa-öböltől hozták fel a Tigrisen mindenféle árujukat a bagdadi vásárra.
A hátsó fedélzeten lehetett megtalálni az „első osztályt”, az urak, az efendik tartózkodási helyét. Itt szívták a vízipipát, a nargilét a gazdag kalmárok, a török tisztek, a hatóság nagytekintélyű tisztviselői és a hajó módosabb vendégei. A tűző nap ellen gyékénytakarókat feszítettek ki. Az előfedélzeten ilyesmit nem engedélyezett a kapitány basi.
Nos, ezen hajón jött fel Baszrából Tahar bej és Dzsemal efendi.
És ez a hajócska vitte őket vissza, Dzsafar el-Aszkarit, Manufi és a sólyom társaságában lefelé a Tigrisen, hogy három nappal később Baszrába érjenek.
A búcsúzás Bagdadtól se ünnepélyes, se megható nem volt. Dzsafaréknak egyedül a szamaras legény és az arbájához tartozó számtalan kölyök integetett, amikor a Hamidie eltávolodott a parttól, és megkezdte útját a folyón lefelé.
Mivel nincsen szándékunkban az eléggé egyhangú utazást részletezni, mindössze két történést ragadunk ki a három napból, ám annyit azért mégis megemlítünk: kevés olyan csüggesztő, szomorkás folyam menti táj adódik Földünkön, mint amilyen volt egy századdal ezelőtt a Tigris partvidéke. Vad, elhagyatott pusztaság, sivatagi róna, és néhol egy-egy zöldellőbb partrész, aprócska sátorfaluval. Ott, ahol az üröm mezőt alkotott, feltűnt egy-egy ménes: a vadszamarak harmincas-negyvenes csoportja vagy a gőzhajó laffogására figyelő száz és száz túzokból álló falka. Ez az a terület, amit már az ókorban Mezopotámiának (folyók közti vidéknek) neveztek, de amit történésünk idején a törökök Irak-Arabinak (arábiai Iraknak) hívtak, megkülönböztetésül a szomszédos perzsa Irak-Adzsemitől.
Dzsafar el-Aszkarit, a szolgája és a sólyom – nappal éppen úgy, mint éjszaka – a hátsó fedélzeten tartózkodott. Itt kuporogtak, nézték szótlanul a tovatűnő tájat, vagy ráheveredve egy szőnyegre, aludtak az igazak álmát. Tahar bej ismerte már annyira az arabokat, hogy tudja: szeretik a magányt, a szemlélődést, az önmagukba fordulást. Nem zavarta Dzsafart, hagyta, hogy töltse kedvére az időt.
Tahar bej és Dzsemal efendi annál inkább kivette a részét a szórakozásból. A Hamidie ezúttal is, mint Baszrától Bagdadig, a visszafelé vezető úton pompás szórakozást nyújtott a két európai utasnak. Valóságos keleti zsibvásár volt a fedélzet, pompás színjáték a Kelet iránt érdeklődő ember számára. Még zenészek is akadtak, akik pihenés nélkül pengették gitárszerű hangszereiket, és elnyújtott hangon hősi dalokat, vitézi énekeket énekeltek.
Csak a teljes sötétedés terítette rá a nyugalom fátylát a hajóra. Ilyenkor a Hamidie kikötött, s hajnalig a part mellett pihent.
Hajósok is, utasok is pihenőre tértek.
A második éjszakán elhagyott tájon horgonyzott a Tigris folyó lapátkerekes vándora. Tahar bejéknek volt ugyan kabinjuk, de egyikük sem élt ezzel az előnnyel. A helyiség fülledtségénél többet ért a fedélzet hűvösödő és főleg levegős békéje.
Porkoláb Péter már az igazak álmát aludta, s álmában is nyilvánvalóan azzal foglalkozott, amivel ébren: összehasonlította a Dunát, a szenvedélyesen szeretett folyót, a Tigrissel, ami a néhai alkáplárnak sehogyan sem tetszett.
– Pocsék víz ez, gazdám! – mondogatta. – Sáros, mintha százezer disznó lubickolna benne! Még a halaknak sem kell!
A dunai sajkások leszármazottja jó megfigyelő volt: valóban alig lehetett egy-egy nyomorult halacskát észrevenni a folyóban.
A Hamidie a Hór-Szanníja agyagos partja közelében horgonyzott. Olykor feltűnt néhány vadliba, hirdetve, hogy sós, kakas, szikes tavak vannak a közelben.
Tahar bej hanyatt feküdt, és a csillagokat nézte.
A gépházból kalapálás hallatszott: a két közismert gépész, Kaledzsi és Juszufi olajmécs mellett javítgatta az arabok szemében csodamasinának számító szerkezetet.
Különös módon Tahar bej gondolatai messze szálltak. Hol haza, édesanyja régen látott és talán soha viszont nem látható kecskeméti otthonára emlékezett, hol a veronai ház, a Malatesták otthona jelent meg lelki szemei előtt.
Két ház, két emlék, két szeretett nő otthona!
Ő pedig ugyanakkor a Tigris folyó ócska kis gőzösének fedélzetéről néz bele az arábiai éjszakába...
Most hirtelen egy arc hajolt föléje. Egy kéz érintette meg könnyedén a vállát.
– Efendi, alszol? Felkönyökölt.
Dzsafar el-Aszkarit guggolt mellette, és vizsgálódva nézett a szemébe.
– Efendi, ha beleegyeznél, gyere ki velem a partra. Beszélnem kellene veled.
Tahar bej felállt. Körülnézett. Alvó utasok sokasága zsúfolódott az előfedélzeten éppen úgy, mint a kerékdob mögötti részen.
– Szívesen, ha akarod.
A hajót és a partot deszkapalló kötötte össze. Néhányan a partoldal mélyedéseiben vertek tanyát, aludtak. Ott aludt összekuporodva Manufi is, karján a sólyom.
A hold éles árnyékokat vetve kékesen világított.
Szikkadt tamariszkuszbokrok tövében, egy-egy kőre telepedve ült le Dzsafar és Tahar bej.
– Nos? – mosolyodott el a hajós. – Nem zavartál meg, nem aludtam. Hazagondoltam.
– Messze van a hazád ?
– Messze. Sokkal, de sokkal messzebb, mint innen a te hazád.
A Kalóz-part fia megértően bólintott.
– Valóban messze lehet. Szereted a hazádat?
– Szeretem.
– Én is, efendi. Azért is lettem kishitű. 
Monostory Balázs csodálkozva nézett az emírre.
Egy denevér vágott el felettük. A távolból sakálok sírása hallatszott.
– Nincsen okod a kishitűségre, ó, emír! 
Dzsafar vállat vont.
– Soha nem tudhatom. Sokat csalódtam, efendi. Ismered Amin el-Kaiveint, aki megölte apámat, és elrabolta tőlünk az emírséget?
– Nem, nem ismerem.
– Ismered a Vörös Oroszlán nevű anglézit, a Kalóz-part kifosztóját, minden angol gazember között a legnagyobb gazembert, Amin el-Kaivein barátját?
– Nem, nem ismerem. De a hajóját láttam.
– Kucsuk basa fő-fő efendi ismeri őket? 
Tahar bej megrázta fejét.
– Nem ismeri őket... De tudom, mit akarsz mondani. Azt: ha nem ismerjük őket, akkor miért vagyunk ellenük, kiváltképpen, hogy apád, a dicső Abu-Ramla nem él. Így van? Ezt akarod kérdezni?
Dzsafar minden különösebb meglepődés nélkül, elismerően intett,
– Így van, efendi. Okos ember vagy, olvastál a szememből. 
Tahar bej kezét rátette az emír karjára.
– Még egyszer mondom: nincsen okod a kishitűségre. Kucsuk basa barátja, harcostársa volt apádnak, még abból az időből, amikor Abdel-Kádernél küzdöttek. Kucsuk basa igaz ember, nagy harcos, és az igazság tudója. Apád üzent neki, kérte a segítségét, de az üzenet elkésett, nagy utat tett – nagy időben. De ami elkésett apádnál, nem késik el nálad, ó, emír! Ismered a Korán szúrájának azt a részét, amelyik így mondja: a fiú nemcsak a házat, az ásót, a kert minden fáját, az állatokat örökli apjától, de a barátokat is. Kucsuk basa és most már én is, a barátaid vagyunk. Hidd, hogy így van.
A hold éles fényében jól látszott hogy Dzsafar arcán könnyű mosoly futott végig.
Halkan, szinte suttogva beszélgettek. Csak a víz kotyogását lehetett hallani a hajó körül, a távolból egyre a sakálok üvöltését, néha egy-egy vadmadár szárnycsapását.
Hirtelen kavicsok görögtek a közelükben.
Tahar bej összerezzent. Dzsafar most valóban elmosolyodott.
Egy hosszú lábú, hosszú farkú, szamárfülű aprócska sivatagi ugróegér mászott ki az odújából. Mivel embereket soha erre nem látott, most is természetesnek találta, hogy éjféltájban körülnéz birodalmában.
Előbújt a barlangból, tett néhány ugrást, körülnézett és megdöbbent. Óriások szállták meg a Hór-Szanníja partját! Akkorát ugrott, hogy nekivágódott a löszös partnak. Nyiffan-tott, és bemenekült a vakondokéra emlékeztető barlangfolyosóba.
– Dzserboa – mutatott az állatka után Dzsafar. – Így hívjuk. Amikor kisgyerek voltam, apám szelídített egy dzserboát. Szeretem az állatokat.
És az alvó Manufi felé intett. Ott gubbasztott az alvó szolga karján a sólyom. Egyre a gazdája felé pislogott.
– Hűek hozzám, mint a nap a földhöz és a hold mindannyiunkhoz.
Elhallgattak.
Juszufi és Kaledzsi már régen befejezte a kopácsolást, pihenőre tértek ők is, ami azt jelentette, hogy a Hamidie pirkadatkor elindul a Tigrisen lefelé.
Dzsafar a köpenynek beillő burnusz alá nyúlt.
Hosszú, keskeny tőrt világított meg a holdfény. Tenyerében feküdt a tőr, kétélű, ezüstverettel díszített, igen kemény acélból készült gyilok.
– Nézd, efendi. Ez az én kincsem, mindennapi emlékeztetőm. Ezzel a tőrrel ölte meg apámat Amin el-Kaivein, amikor visszacsalta Baszrából! – Majd hozzátette: – Egyszer, ha úgy akarod, elmondok mindent részletesen. Most csak annyit tudj, hogy a tört Manufi húzta ki a testéből, és hozta el nekem, aki akkor már az Ain-el-Gazálnál tartózkodtam, mert megsejtettem a merényletet, de apámon már nem segíthettem. Ez a tőr, mondom, ó, efendi, az én mindennapi emlékeztetőm! Ez oltotta ki apám életét, és ezzel a tőrrel akarom megölni Amin el-Kaiveint, barátjával, a Vörös Oroszlánnal együtt! Ha megsegítetek ebben.
Tahar bej megszorította az emír karját.
– Segítünk, azért jöttünk.
Dzsafar biccentett.
– Jó tudni, hogy vannak barátaink. Auda Abu-Taij is ilyen barát. Amikor a Kalóz-partról elmenekültem, majd Baszrából is szökni kellett...
– Baszrából? Szökni?
– Csodálkozol, efendi? Így igaz. A Vörös Oroszlán karma mindenhová elér! Baszrában, Perzsia minden kikötőjében, de a radzsák földjén is vannak emberei. Ezek az ő parancsára várnak. Baszrában óvakodj a Sutt-tól, így hívják a kikötőpartot. Ott akartak engem is megölni, de Abu-Mohar, a Hűség Atyja figyelmeztetett, és akkor eljöttem Bagdadba, hogy ne lássanak, ne halljanak. Majd ha Baszrában leszünk, megismered Abu-Mohart, apám kedves emberét... ha él azóta, hogy elhagytam Baszrát. 
Dzsafar felállt.
– Efendi, rövidesen felkel a nap. Menj vissza a hajóra, és pihenj. Még egy éjjel, és Baszrában leszünk. De egyre mindig gondolj társaddal, Dzsemal efendivel együtt: a Kalóz-part a bűnök tanyája. Mondtam: a Vörös Oroszlán karma messzire ér. Mostantól kezdve, hogy a világ látja, Abu-Ramla fia a barátod, és velem vagy, óvakodj a Vörös Oroszlántól!
Tahar bej is felállt. Nyugodtan, halkan mondta:
– Katona vagyok, s tengerész, barátom, emír. Nem mondhatok mást, csak azt: szeretnék szemtől szembe nézni apád gyilkosaival!
– Légy óvatos, efendi! 
– Az leszek.
Tahar bej visszaballagott a hajóra. Az emír a szolgája mellé telepedett. Beduin szokás szerint mélyedést kotort magának a homokban – minden sivataglakó örök ágyában –, és talán már abban a percben elszunnyadt Manufi és a sólyom mellett.
Monostory Balázs szemére nem jött álom.
A tőrt látta maga előtt, amivel kioltották Abu-Ramla életét.
És látta a Vörös Oroszlánt, akit pedig nem ismert, hiszen eddig nem találkoztak össze. Mindössze a hajóját látta, egy hónappal ezelőtt, amikor a Szultán Szelim bekanyarodott a Perzsa-öbölbe.
... Az ománi part előtt haladtak, amikor feltűnt egy háromárbocos európai vitorlás. Nagy sebességgel közeledett, mintha a Szultán Szelimmel akarna találkozni. Igen erős északkeleti szél fújt. Mind a két hajó megdőlt a szél erős nyomására. Az európai hajó teljes vitorlázattal haladt. Mindenesetre a parancsnok sem a vitorlákat, sem az árbocokat nem kímélte. Kucsuk basa ismerte a hajókat, a hajótípusokat, és ismerete nemcsak a Földközi-tengerre és környékére korlátozódott. Érdekelte minden hajótípus, akár a múlttal, akár a jelennel kapcsolatban. Ama kevesek közé tartozott, akik a török haditengerészet tagjai között azt vallották: a géppel hajtott hajóké a jövő! Ez nagy szó volt akkor. A lapátkerekek otrombasága, a hullámok és a billenős okozta veszély (az első, csavarral hajtott hajó később, a hatvanas évek legelején jelent meg), a kazánok tűzveszélyessége, a gépekben beálló műszaki hibák, a viharokban könnyen előforduló kazánrobbanások – sok ellenfelet szereztek a gőzhajóknak. Valójában nem is csoda: a vitorlázás akkor érte el legmagasabb szintjét. Ennek a magaslatnak pompás képviselője volt az Egyesült Államokban, New Bedford hajóépítői által a negyvenes évek végén kidolgozott és megvalósított klippertípus, a világ azóta is leggyorsabb xntorlás teherhajója.
A Szultán Szelim tengerészeitől látott háromárbocos is ezek közé tartozott.
– Klipper – állapította meg Kucsuk basa, amikor elvette szemétől a látcsövet. – Egyenesen felénk tart!
Csodálat illethette volna a basa hajóját, de az embereit is. Körülvitorlázták Afrikát (hol volt még a Szuezi-csatorna!), és a valójában nehézkes, de hullámbíró Szultán Szelim legfeljebb a hajópalánkon mutatta, hogy óriási utat tett meg. Vitor-lázata, kötélzete kifogástalanul feszült, A kátránnyal impregnált hajófal s a palánkok jobban bírták a tengervíz marását, elbontó és lúgos hatását, mint az olajos festékkel borított hajók. De a tengervízben levő só és ásványi anyagok marása így is megmutatkozott. A mindig csinos, takaros Szultán Szelim ezúttal kopottnak, viharvertnek látszott.
A klipperről is figyelték a török hajót.
A karvastagságú tengerésztávcső, amivel Kucsuk és Tahar bej szünet nélkül vizsgálta a közeledő hajót, megmutatta, hogy a klipperről ugyanez történik. A lapos kormányfedélzeten – a kormányosokon kívül – négy ember állt a szél alatti hullámvéd mellett. Mind a négyen távcsövet tartottak a szemükhöz.
– Különös – mondta vizsgálódva Kucsuk basa –, különös, a hajó valóban klipper. Magas árbocai, kötélrendszere, vitorlázata, de még inkább a hajótest hosszúsága, lapossága is ezt bizonyítja, és mégis... túlságosan magasnak tűnik a középső hullámvéd, mindjárt a főárboc előtt!
– Mégis klipper – jegyezte meg Tahar bej.
– Hm-hm – dünnyögte a basa. – Ez igaz. De mit keres egy klipper, az angolok teahajója és az amerikaiak európai postahajója – a Perzsaöböl bejáratánál?
Monostory elmosolyodott.
– Erre nehéz felelni, tengernagy úr.
A klipper a török hajó közelébe ért.
– Minden vitorlája kifogástalanul feszül – mondta elismerően Kucsuk basa. – Én nem merném az árbocokat ennyire terhelni!
Ekkor már jól látszott, hogy a kormányfedélzeten, a szél alatti korlátnál fehér vászonruhába öltözött férfi áll, fején az angoloktól divatba hozott, napellenzős sisak.
– Az lehet a parancsnok – állapította meg a basa. – Aránylag még nem idős ember, ha jól látom.
– Nem lehet több ötvennél – tette hozzá Tahar bej.
– Mit kereshet a Perzsa-öbölben?
De a további beszélgetésre már nem jutott idő:
A klipper menetirányának megfelelően jobbra kanyarodott (steuerbordra két vonással), és amilyen gyorsan közeledett, ugyanolyan gyorsan távolodott.
Hátsó árbocának gaffrúdján piros zászló lobogott az erős szélben.
Török hajó lenne?
Kucsuk is, Tahar bej is felkiáltott:
– Lehetetlenség!
Ki tudott eddig török klipperről?
De a látcső elárulta a zászló kilétét.
Vörös mezőben sárga oroszlán látszott.
Kucsuk arcán megjelent a felismerés jele. De még nem szólt, csak nézte, elgondolkozva nézte az omani part felé távolodó, egyre gyorsabban eltűnő klippert.
Egy idő után, amikor alig látszottak a felső vitorlák, mert a horizont már elnyelte a hajótestet, megszólalt Tahar bej:
– Ugyan mit akarhatott az idegen hajó? Miért rohant felénk, és miért távolodott el oly hirtelen?
Kucsuk basa elgondolkozva nézett magyar barátjára.
– Miért? Jöjjön, kérem, a kabinba, majd megmutatom, kivel találkoztunk!
Amikor bezárult mögöttük a kabinajtó, Kucsuk basa a kabinfalnál levő egyik ládához lépett, és keresgélni kezdett benne. (A törököknél a szekrényt a láda pótolta, méghozzá igen szép, kicsi és nagy ládák, legtöbbjük lakkozva, díszesen festve a megszokott arabeszkekkel, hiszen a Korán tiltotta az emberábrázolást.)
Kucsuk pergamenszerű papírt tartott a kezében, rajta a jellegzetes, Monostorytól még nem eléggé ismert török írásjelek szövevénye.
– Ez az a levél vagy üzenet, amit barátom, Abu-Ramla küldött. Azért vagyunk itt, a Perzsa-öböl kapujában, mert Abu-Ramla kéri a segítséget. Figyeljen, olvasom.
Kucsuk közelebb állt a kerek kis ablakhoz, hogy jobban lásson.
Lassan, szótagolva olvasta a levelet:

Szeretett és dicső Kucsuk basa, barátom és harcostársam. Allah legyen kegyelmes hozzád és minden háznépedhez! Abu-Ramla kopogtat így hozzád, ha emlékszel rá még abból az időből, amikor együtt küzdöttünk Abd-el-Káder zászlója alatt. Talán nem felejtetted el, Abu-Ramla volt az, aki megmentette életedet, amikor kilőtték alólad a lovat, és az ellenségből többen neked estek. Én vagyok Abu-Ramla, én mentettem meg az életedet. Kérlek, Allah szolgája és híve, segíts rajtam. Umm-el-Kaivein sejkje, az átkozott Amin el-Kaivein elűzött hazámból, Adzsmán Dibaiból, amit mindenütt Kalóz-partnak neveznek, s most Baszrában élek, igen nagy szomorúsággal a szívemben. A bazársorban lakom, hű emberemnél, Abu-Moharnál, akit ezért is neveznek a Hűség Atyjának. Velem van fiam, családom, néhány derék emberem, törzsbcli harcosok. Szülőföldem emirje voltam egészen addig, amíg nem vetette ki hálóját a mi földünkre a Vörös Oroszlón nevű anglézi, akit mi így nevezünk. Hogy égetné el Allah égig érő máglya tetején! Az anglézi és Umm-el-Kaivein sejkje fogtak össze, s űztek el hazámból. Gyere, Kucsuk basa, jó barátom, harcostársam, jöjj és segíts vissza hazámba, Adzsmán Dibai-ba. Segítettem nagy barátunkat, Abdel-Kádert, segíts most engemet. Hol ér levelem, nem tudom, de elér, mert Allah kegyelmes, és segít a gonosz ellen! A Vörös Oroszlán nevű anglézi és Amin el-Kaivein a gonoszok gonosza. Hogy ne legyen kétely benned, mert a betűvetést nem ismerem, ide teszem titkos jelemet. Áldjon az ég és Allah, aki kegyelmes hozzánk, bátrakhoz és igaz emberekhez. Jöjj, bátrak bátra és barátok barátja, Kucsuk basa, hogy visszamehessek Adzsmán Dibaiba, ahol vár a népem, de egymagámban gyenge vagyok a Vörös Oroszlán ellen! Abu-Ramla szavait hallottad most. Allah legyen velünk!

Kucsuk basa Tahar bej elé tárta az írást. – Itt a titkos jel. Annak az igazolása, hogy valóban Abu-Ramla kéri a segítséget.
A levél legalján négy vízszintes vonás, mint négy nyílvessző, metszett át ferdén egy ötödik vonást, vagyis nyílvesszőt.
Abu-Ramla jele.
Kucsuk jelentősen ránézett Tahar bejre.
– Most már tudja, kivel találkoztunk. Igen, ebben a levélben közölt gazemberrel, a Vörös Oroszlán nevű angollal, hiszen mi mást jelenthetett a klipper jelzőrúdjára felhúzott zászló, mint azt, ki a hajó tulajdonosa?! A klipper a Vörös Oroszlán hajója, ami egyáltalában nem meglepő. Akad néhány gazdag kalandor az angolok között, akik így gyarapítják a vagyonukat, és így élik ki kalandvágyukat – országok rablásával. Erre épült a Kelet-indiai Társaság. India kirablására. Ennek a szellemében működhet a Vörös Oroszlán is, akivel, remélem, közelebbi ismeretségbe kerülünk majd. És mivel hiszek Allahban, azt kell mondanom: ezért is láttuk meg egymást távolból, hogy majd közeli találkozásunk legyen!
Kucsuk elgondolkozva tette el Abu-Ramla üzenetét. Újból a kabinablakhoz állt, kinézett a tengerre.
Egy-egy arab, ománi dhau, perzsa braksz vagy jalibut haladt el mellettük a jó szélben.
Új világba kerültek.
A kalózok, a tengeri rablók, a zsiványok tengere volt ez a terület akkor még, akárcsak előtte századokkal.
– Fegyvereket szétosztani! – adta ki előző este a parancsot a basa. – Dzsemal efendi a felelős az őrségek rendjéért, da azért is, ha idegen hajó a közelünkbe kerül, akkor védelemre álljon készen minden ember!
Kucsuk basa abba az irányba tekintett, amerre a klipper eltűnt. Ugyan mit akarhatott a Vörös Oroszlán? Nem kétséges, támadni akart. De azt már kevésbé lehetett kideríteni, miért is fordalt el hirtelen, és kanyarodott el olyan gyorsan.
Miért?
Közel-távol szigetek látszottak. Jobbra a perzsa (iráni) föld nagy, hegyes kanyarja, balra éles sziklahátak – Kumza, az ománi part legkiugróbb csúcsa. Odébb több sziget: Larak, Hormuz, Henjam s a messzeségben elvesző bálnahátként az európai ember számára oly nehezen kiejthető Qishm. Mindenféle gyülevész népség – rablók tanyája. Itt valóban kényúr lehet, a partok és tengerek rettegett parancsolója egy ügyes kalózvezér!
Főleg ha angol az illető, lekenyerez több tengerparti kiskirályt, vámot szed a rabszolga-kereskedőktől, hajósoktól, és hátát a Kelet-indiai Társaság biztosítja. Ez utóbbi a legfontosabb. Így kezdte maga a Nagy Alapító, Robert Clive is üzleteit – rablásra, ármánykodásra, lekenyerezésre, árulásra, hitszegésre, cimboráskodásra építve mindent – 1700 közepén, és egy századdal később a Kelet-indiai Társaság virágzott, területeket hódított, hadseregek felett rendelkezett, és megengedte, hogy a gyakorlatba túlságosan belejött főrészvényesei, üzletszerzői, főtisztviselői önállósítsák magukat, leadva a sápot a Társaságnak.
Ilyen nagy kalandor volt Lord Cochrande, aki 1818-ban kilépett az angol haditengerészet kötelékéből, szolgálatot vállalt a Kelet-indiai Társaságnak a mahratták elleni harcában, saját hajót szerzett, elvetődött a Csendes-óceánra, kalózkodott, és végül – átvette a chilei flotta főparancsnokságát! Kucsuk basa is ismert egyet a világkalandor „keletiek” közül, akit Hex E. Hieronimus Eastmannek hívtak. Ez az Eastman Afrikát boldogította, az akkori hajójáratok afrikai vonalán fosztogatta a hajókat. Megtehette, kitűnő tengerész volt, ráadásul a Kelet-indiai Társaság védelmi flottájában szolgált mint konvojkísérő parancsnok.
A hangzatos nevű Hex E. Hieronimus Eastman azzal is kitűnt, hogy jól beszélte az arab nyelvet, ami igen nagy teljesítmény egy angoltól.
Kucsuk arra gondolt, hogy a Vörös Oroszlán hátha éppen Hieronimus Eastman, a zseniális kalandor, kalóz és csirkefogó. De a gondolatot elhessegette magától. Nem, Eastman nem lehet, hiszen évekkel ezelőtt hallotta, hogy megölték a Malabár-parton, amikor embereivel megrohant egy falut, hogy kifossza lakóit.
– Hiszem, találkozunk még a Vörös Oroszlánnal – mondta Kucsuk basa, és visszafordult az ablaktól. – Hiszek Allah kegyelmében!
... Erre emlékezett Tahar bej, erre a tengeri találkozásra, amikor elnézte az arábiai ég csillagait. Mellette, nyugodtan és semmivel sem törődve, Dzsemal efendi aludta valóban az igazak álmát.
Keletről derengeni kezdett. A távolból még mindig hallatszott a sakálok üvöltése.
Hirtelen álom jött a szemére.
A Tigris sáros hullámai lomhán paskolták a hajót.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Kelet kincseinek kapujában – Egy tőrt találnak a homokban – Abu-Mohar, a kardkovács – Hírek Rasidról és Nagy Szaud gyémántjáról – Haramiák fogságában – Mübarek felajánlja segítségét – Leütnek egy őrt – Szökés.

Baszra tengeri kikötő, és még sincs a tenger mellett. Ugyanúgy, mint Hamburg vagy London, széles folyam védelmében bújik meg. Ez a folyó nem más, mint a Tigris és az Eufrátesz egyesüléséből keletkezett Shatt al-Arab, ami tengeri kikötővé avatja a mesék Ábádánját, de a mocsarak közepébe települt halászvároskát, Faót is.
A Shatt al-Arab egyik oldalán Baszra Arabia sivataglakó, nomád népeinek sokszínűségét hirdeti, a másik oldalon, alig ötven kilométerrel lejjebb, Ábádán már a perzsiai (iráni) hegyek kóbor pásztorait csalogatja le, csodát – várost látni!
Baszra és Ábádán építésben, színben, embertípusban különböző, de egyben azonos: századok óta begyűjtötte és magához hívta azokat, akik a mások kárán keresték a gazdagodást, vagy még inkább azt keresték, hogy eltűnhessenek azok szeme elől, akik ismerik gonoszságukat és bűneiket.
Századokkal ezelőtt az arab kereskedők legtöbbje itt rakta ki vagy vette meg az Indiából, Malakkából és a legendás Fűszer-szigetekről hajókon hozott árut – borsot, mirhát, szegfűszeget, szerecsendiót, tömjént, gyömbért, rózsaolajat, mósuszt, ámbrát, Ceylon fehér gyöngyeit, Narsingar gyémántjait, India damasztját, Kína selymét; a kincsek vándorútja, ami világtörténelmet teremtett, Baszrán keresztül, a Tigris mentén Bagdadig, onnan tovább Damaszkuszba, majd Bejrútba és Trapezuntba, esetleg Dzsiddán át Kairóba vezetett. Itt várt a kincsek kincsére a legutolsó haszonélvező, Velence flottája, hogy a Rialto piacára kísérje Tidore fahéját, Ambonia szegfűszegét, Banda szerecsendióját, Malabar borsát. Az első szipolyozó Malabar szultánja volt, aki csak úgy engedte meg a Fűszer-szigetekről hozott áru átrakását a kicsi prahuról az arabok nagyobb dhaujára, ha lefizették a sápot. Ez történt Baszrában, amikor a tengeri hajókról átkerült a kincs a sivatag hajójára, a tevére. Az Indiai-óceán szélcsöndje, a tájfunok, a Perzsa-öböl kalózai után következtek a hónapokig tartó sivatagi út veszedelmei: a „homok kalózainak”, a beduinoknak támadásai és a sivatagi viharok vámszedései. Bagdad, Damaszkusz, Bejrút és Trapezunt urai, Szíria és Egyiptom szultánjai sem gondolkoztak másként, mint Malabar szultánja: ők is felállították a vámot! Elképzelhető, mit ért – ennyi vám után – a kincsek kincse, az egyszerű majomeledel, a szerecsendió vagy a hasonlóan jelentéktelen bors, gyömbér, tömjén, szegfűszeg. S minderre rettenetesen vágyott a középkor európai embere!
Ez a rablásnak beillő vámsorozat, de az is, hogy a jövedelmek java az arab kereskedőknek jutott, indította el a portugálok zsákmányszerző flottáját – Afrika megkerülésével – India felfedezésére, majd később az angolokat India és Malakka (Singapore) kizsákmányolására, megszerzésére.
Évszázadokon át volt Baszra a Kelet kincseinek kapuja.
De egyben a bűn kapuja is.
Itt lestek az induló karavánokra a samar, az anezi, a mon-tefik, a beni-lam, a beni-maruf rablótörzsek kémei, hogy jelentsék az indulás idejét, a karavánok útirányát, a védelmi fegyverek számát a fosztogatást leső sejkeknek. Itt figyelték a Malabár-part és a Perzsa-öböl kalózainak emberei, megbízottai a híreket, honnan és mikor érkeznek hajók Kínából, Malakkából, a Szigetekről.
Itt szervezték a sivatagi és tengeri rablóvezérek nemcsak híradó csoportjaikat, de a fegyverek és később a lőszerek megkaparintását is.
És itt volt egyik központja – még történetünk idejében is – a szomáli, a szudáni, a zanzibári „fekete arany”-nak, az Arábiába és Délnyugat-Ázsiába irányuló rabszolga-kereskedelemnek is.
Ide, Baszrába és Ábádánba gyűltek össze Arabia és Perzsia tolvajai, szerencsejátékosai, kicsi és nagy gazemberei, orgazdák és közvetítők, pénzért gyilkoló brávók, tevetolvajok, bandát és hajót kereső kalózok, kalandorok, arabok, perzsák, mórok, indiaiak, malájok, levantei olaszok, törökök, egyiptomiak, de még európai fehérek is. akik egyedül itt remélhették, hogy élelemhez és pénzhez jutnak.
A mesék szerint járt itt és több kalandon átesett Harun ar-Rasíd, Bagdad nagy fia, varázslók varázslója. Innen indult el tengeri útjaira Szindbád, aki tengerész volt a javából, de mint Harun ar-Rasíd vagy Naszreddin Hodzsa – a kalandok kegyeltje is. Itt fogták el, ugyancsak a mesék szerint, Dzsafart, Mezopotámia fejedelmét, és vakították meg, hogy sok-sok esemény után, a bagdadi tolvaj segítségével, visszanyerje látását.
Amikor a Szultán Szelim, Kucsuk basa hajója horgonyt vetett Baszra kikötőjében, a város már – mint mondani szokás – nem volt a régi. Nem volt a Kelet és a Nyugat között az a sivatagi kapu, amin keresztül Ázsia kincsei beáradtak Európába. Ábádán elnyelte azt, ami a közeli perzsiai városoknak kellett, Baszra kereskedelmi karja csak Bagdadig nyúlt el.
És Baszra mégis érdekes város volt.
– Itt mindenki fegyvert hord, mi se maradunk el ettől a szokástól – mondta Kucsuk basa, amikor a török háromárbócos, hosszú ideig várva a Shatt torkolatában a déli szélre, végre bevitorlázott a városba. – A hajót a legénység nem hagyhatja el, a tisztek vegyenek magukhoz tőrt, pisztolyt vagy akár handzsárt, ha partra szállnak!
Kucsuk intése nem volt felesleges.
Baszrában valóban mindenki fegyvert hordott. Ha mást nem, tőrt vagy hosszú csövű kovás puskát. Hajósok, halászok, tevekereskedők, pásztorok, török katonák, kikötőbiztosok, vámszedők, polgárok, rabszolga-kereskedők bőr- vagy posztóövéből kandikáltak elő a tőrök díszes markolatai, a pisztolyok csövei.
Tahar bej is, Dzsemal efendi is követte Kucsuk parancsát, amikor elhagyták a hajót, hogy az utasítás szerint megkeressék Abu-Ramlát, a Kalóz-part elűzött emírjét...
A többit tudjuk. Abu-Ramla akkor már nem élt, s a fia, Dzsafar, Bagdadban tartózkodott. Tahar bejek a Hamidie hajócskán lapátoltak fel a mesék városába, és jöttek vissza együtt Baszrába, hogy végre megtörténjen a találkozás Kucsuk basa és a szerencsétlenül járt emír fia között.
Este volt már, amikor a lapátkerekes török postahajó, két zátonyrafutás után, megérkezett kikötőhelyére, a baszrai vám mellé. És közel éjfél, amikor Taharék a város déli részén levő vitorláskikötőben végigballagtak a sáros parton.
– Ott a hajó! – mulatott előre Tahar bej. – A Szultán Szelim.
– Allah mégis kegyelmes hozzám – suttogta Dzsafar el-Aszkarit, és megsimogatta a karján kapaszkodó sólyom fejét. – Nézd, Huri, azon megyünk vissza a hazánkba!
A Shatton megmutatkozott a tenger apálya, mert a hatalmas vitorlás orra szinte az iszapos partot érte.
A hajóőrséget ketten tartották: Sabba és egy tuareg legény.
– Hó, hajó! – kiáltott a magasba Tahar bej, és mint aki hazaért, boldogan nézett fel otthonára, a hatalmas palánkok felett égnek meredő, a hold fényében még magasabbnak tűnő árbocokra.
– Hó, csónak megy! – hangzott felülről, és megjelent Sabba feje, majd átvetette magát a palánkon a hűséges barát, leereszkedett egy kötélen, beleugrott a tatnál ringó mentőcsónakba, és kievezett vele az iszapos partig, ahol széles palló jelezte, hogy a hajó parancsnoka nem afféle nemtörődöm kapitány.
A tuareg leeresztette a kötéllétrát, és mire az újonnan jöttek felkapaszkodtak a hajóra, Kucsuk basa és Manzur, a főkormányos már a hullámvéd mögött állt.
– Légy üdvözölve, Dzsafar el-Aszkarit! – hajolt meg mélyen a tengernagy. – Fogadd apád barátjának és harcostársának kézszorítását és ölelését. Vártam ezt a percet, fiam és barátom Allahban!
Dzsafar is mélyen meghajolt, majd Kucsuk basa elé lépett. A két férfi átölelte egymást.
A hold és egy szurokfáklya világította meg az ünnepélyes találkozást.
A közeli nádasból bölömbika brummogása hallatszott, nem messzire a hajótól, a parton derékig meztelen emberek sürögtek-forogtak egy felállványozott dereglye körül. A dereglye mellett tűz égett, hatalmas vasfazékban kátrány fortyogott. Javították az ócska teveszállitó bárkákat.
Valahonnan énekfoszlányokat hozott az éji szellő.
– Üdvözöllek, apám barátja, Kucsuk basa! – hangzottak Dzsafar szavai. – Nincsen velem más, mindössze a tőr, amivelapámat megölték, a kovás puskám, amitől nem válók meg, csak ha meghaltam, Manufi, a szolgám és ez a madár. Hurinak hívják, s ugyanúgy vágyik vissza Adzsmán Dibaiba, mint én. Ennyit hoztam magammal, mert a ruhámon kívül semmim sincsen több! Nincs egy tevém, holott sok száz volt, nincsen hajóm, holott több volt, mint két kezemen az ujjaim. Nincsen sátram, kunyhóm, házam, szőnyegem, nincsen, uram, semmim! Csak az, amit elsoroltam, és nagy, rettentő nagy gyűlölet a szívemben apám gyilkosai és házam bitorlói ellen! 
Kucsuk intett.
– Ne folytassad, Dzsafar úr, mindent tudok. Mindent, és mert így van, jöttem, hogy segítsek rajtad. Azt akarom, hogy te is, a sólymod is, a szolgád is visszakerüljetek Adzsmán Dibaiba, amit Kalóz-partnak hívnak az anglézik. Most térj pihenőre, és legyen álmod könnyű, békességes, megelégedett Gondolj arra, hogy száműzetésednek vége, ezzel a perccel indul el az új életed. Leszámolunk a bitorlóval, de az anglézivel is, akit személyesen akarok megfenyíteni! Ennyivel tartozom Abu-Ramlának, barátomnak és harcostársamnak, akivel együtt küzdöttünk a dicső Abdel-Káder seregében. Pihenj jó Dzsafar el-Aszkarit, tisztem majd beszámol mindenről. Így reggel frissen, derűvel a szívünkben megbeszéljük a tennivalót. Allah legyen kegyelmes továbbra is hozzád, és adjon békességes pihenőt! Manzur, gondoskodj vendégeinkről!
A két férfi újból megölelte egymást.
– Mintha máris odahaza lennék – mosolyodott el végre Dzsafar.
– Így van, uram – bólintott Kucsuk basa. – Ez a hajó otthonod, nemcsak az enyém, a tiéd is, fiam és testvérem Allah-ban!
Meghajoltak.
Dzsafar, a szolga és a szolga vállán a sólyom Manzur után mentek, aki levezette őket a hajó ritkán használt vendégkabinjába.
– Most pedig, bejem – fordult a tengernagy magyar tisztjéhez és társához –, s te is, efendi, jertek a kabinomba, mert szeretném tudni, mi történt utatokon, mint találtátok meg Dzsafart Bagdadban, üzenetünk eljutott hozzá?
– Idejében. Bagdadba érve, alig telepedtünk le Ibrahim kaffánájában, máris jött az emír hírnöke, hogy keressük fel szállásán. Megtaláltuk egy sárkunyhóban, ahová beállított egy beduin sejk, Auda Abu-Taij ...
Éjszaka volt. Csönd, némaság támadt a fedélzeten. A fáklya elaludt. A török hajó matrózai lefeküdtek a világ minden tengerészének legkitűnőbb ágyára, az összerakott vitorlákra.
Fiffi la Sabba a hajó orrában telepedett le, onnan tekingetett szerteszét. A tuareg legény, aki gyerekkorát teveháton, fiatalságát Tunisz korallpadjain töltötte, majd halász lett, és végül Kucsuknál tengerész, a tatról figyelte az éjszakát.
A kátránykeverők közül időnként egy-egy a vízhez ment, derékig beállt, és élvezte a hűsölést. Meleg volt a levegő, inkább forró, mint amilyen csak a Vörös-tengernél és hasonlóan a Perzsa-öböl mentén lehet. Ez a két hely az északi félteke legforróbb, legfüllesztőbb területe. A Vörös-tengernél az arábiai hegyek és a núbiai Szahara között, a Perzsa-öbölnél az iráni hegyek és az arábiai Al-Hassza sivatagpart – mint két fal – között reked meg a levegő. Mindezt növeli a nagy páratartalom, különösen Baszránál, a Shatt al-Arab deltavidékének miazmás kigőzölgésében.
Ez már nem a Tigris sivatagi tája, ahol éjszakára majdnem fagypontig hűl le a levegő, olykor 30-40 fokos különbséggel a nappal és az éjszaka között. Itt majdnem ugyanolyan nagy a meleg, mint nappal – a nap sugárzása nélkül is!
Sabba arcát, testét ellepte a veríték. Időnként egy duggatásra használt kóctömeggel végigtörülte magát, így tett a tuareg legény, de mindenki a Szultán Szelim tengerészei közül.
Sabba már arra gondolt, hogy lemászik a kötelén, és megmártja magát a Shattban, amikor hirtelen felfigyelt valamire.
Közvetlen közelükben két bárka hevert a parton, túl az ártéren, jóval odébb, mint ahol a kátránykeverők dolgoztak.
A holdfény élesen megvilágította az ócska, elhagyott, használhatatlan bárkákat, tátongó, kikorhadt oldalnyílásaikat, néhol a csontvázszerű bordákat.
Sabba mozgást észlelt a bárkáknál. Arra gondolt, hogy éhes kutya lehet, amiből Baszra is, mint Kelet annyi városa, eleget őriz falai között, de az sem lepte volna meg, ha sakál ugrik ki, és oldalog tova a kakas, nádfoltos, mocsaras parton.
Már éppen körülnézett, hogy mit vághatna a bárkák közé, amikor hirtelen összehúzta a szemét, hogy ne villanjon, hiszen valójában ő is a hold árulkodó fényében kuporgott a fel-magasodó hajóorrban.
A bárkáknál először egy kikandikáló lábat és rajta sarut vett észre.
„No, né – dünnyögte magában Sabba –, egy ember! De mit akarhat ez az ember?!”
Csavargó, aki itt talált pihenőre?
Pálmabortól becsípett hajóslsgény?
Halászhálótolvaj, aki elbújt, mert túlságosan nagy a csönd a parton, és fél, hogy a bárkajavítók észreveszik?
Sabba figyelt. Se módja, se ideje nem volt, hogy figyelmeztesse társát. A tuareg igen messze, a taton tartózkodott, tehát legalább ötven méter távolságban. Elhatározta, hogy szünet nélkül figyeli, mi történik az ócska bárkák védelmében.
Okosan tette.
A láb megmozdult, és lassan – nagyon lassan – feltűnt egy hát, majd az egyik bárka bordáinak védelmében egy kikandikáló fej.
Sabba jól látta, hogy a leselkedő ember kék burnuszt visel, fezhez hasonló, de nem piros, hanem fehéres, tarka színű sapkát, ami elsősorban is azt bizonyította, hogy az illető „túlparti”, nyilván Ábádánba való.
De mit keres éjidőn a Shatt partján, a Szultán Szelimet lesve, figyelgetve, egy ábádáni ember?
Sabba, aki úgy tett, mintha szundikálna, észrevette, hogy az ember vizsgálgatva nézi őt és a hajót. De azt is észrevette, hogy egyben a kátrányozók felé is figyel, s mintha arra készülne, hogy kereket old. Ez azt bizonyította, hogy már régebben bujkál a korhadó ócskaságok védelmében.
Fiffi la Sabba értelmes volt és okos. Mérlegelte a helyzetet.
Ha az álmosító, ernyesztő hőségben összehúzza a szemét, mímelvé a szundikálást, előbb-utóbb valóban elalszik. Ezzel lehetőséget ad az embernek, hogy eltűnjön.
Ha semmit sem csinál, akkor is ez lesz a közös figyelgetés vége.
Ha hirtelen mozdulattal elkapja a horgonykötelet, és lesiklik rajta, amilyen gyors és fürge, meglepheti az idegent.
Az utóbbi mellett döntött.
Ezért nyújtózkodott egyet, ásított, meresztgette a szemét, körülnézett.
Jól számított.
A leselkedő behúzódott a vackába, mert hihette, hogy észreveszi a török hajó ébredező matróza.
Sabba elérkezettnek látta az időt a cselekvésre.
Gyors mozdulattal átvetette magát a hajóorr habvédjén, elkapta a horgonykötelet, és valósággal zuhant lefelé a magasból. A kötél tüzes vasként égette a tenyerét.
Lent megtántorodott, elvesztette egyensúlyát, de felugrott, s rohanni kezdett a bárkához.
Odaérve eltátotta a száját – egy lélek nem sok, annyit sem talált az ócskaságok mögött!
Az idegen eltűnt.
De hogy Sabba nem tévedett, bizonyították a holdfényben jól látható, az iszapos fövényen csillogó, friss lábnyomok és a két bárka között több, ugyancsak friss bemélyedés, ami azt hirdette, hogy ott pillanatokkal előbb valaki feküdt.
De hová tűnt az idegen?
Sabba körülnézett. Ekkor már mellette volt a tuareg legény is.
– Miért ugrottal le?
– Majd elmondom. Egy ember volt itt. Eltűnt! Keresd! Néhány éles lábnyom a bárkák mögötti nádashoz vezette Sabbát. Nagy ugrásokkal az idegen ide menekült, feltétlenül még akkor, amikor Sabba, elvesztve egyensúlyát, megtántorodott, és hanyatt esett. Ez az idő elég volt arra, hogy az ember eltűnjön.
A nádas után kövecses part következett, majd kiszikkadt, agyagos, szikláknak beillő partfal.
Itt már nyom se volt. Aki figyelte a hajót, kereket oldott.
Sabba átkozta ügyetlenségét.
Most Manzur ereszkedett le a horgonykötélen.
– Mi történt, fickók? 
Sabba elmondta.
Erre újabb keresgélés támadt.
Feljutottak a partfalra. Mögötte síkság terült el, sós mocsarakkal. Néhány agyagkunyhó roskadozott a közelben. Manzur és Sabba átvizsgálta az elhagyott kunyhókat. Az egyikből patkányok menekültek ki, a másikban skorpiók ütöttek tanyát.
A többiben szenny, piszok volt, tele pókokkal, bogarakkal, mindenféle féreggel, hangyákkal. Az enyészet ütött a kunyhókban tanyát.
– Láttad, hogy minket figyelt? – kérdezte többször is Manzur, a főkormányos, Kucsuk hű embere.
– Láttam hát! – bizonykodott Sabba. – Esküszöm, hogy minket figyelt!
– Gyerünk vissza – dünnyögte Manzur. – Miféle ember volt?
Sabba leírta; Manzur bólintott.
– Ábádáni volt, ott hordanak ilyen sapkát. Sok évvel ezelőtt már jártam Abádánban, ismerem az ottaniakat.
Újból és újból átvizsgálták a bárkák közötti részt. A vak is láthatta, hogy valaki percekkel előbb itt bújt meg.
A tuareg felemelt valamit.
Egy tőr csillant meg a legény kezében.
Amolyan rövid pengéjű, zömök nyelű gyilok volt. Perzsa munka, ábrákkal a pengén és a fémből készült markolaton egyaránt.
Ahogy az ember a bárkák közötti homokban feküdt, a tőr kicsúszhatott az övéből, súlyánál fogva be is temetődött a homokkal. A tuareg éles szeme vette észre. És hogy a tőr az eltűnt emberé volt, ahhoz kétség nem fért. Alig egy óra alatt a nyirkos homok rozsdával vonná be a vasból kovácsolt tárgyat.
Manzur az övébe süllyesztette a talált tárgyat.
– Majd átadjuk a basának. Legalább látja, hogy nem tévedtél, főleg nem álmodtál, Sabba fiam.
Ekkor jött a bárkákhoz az egyik kompos, kátrányosan s csillogva az izzadságtól.
– Elveszett valamitek? 
– Nem, semmi.
– Hát akkor mit kutattok olyan bőszen?
– Mi? Semmit.
– Jó, jó – mondta a kompos –, azért nem kell vicsorogni, Allah fiai! Melyiktek aludt itt a hűs nyirokban? Nem akarjátok bevallani, hogy elveszett valamitek? Lelketek rajta, jót akartam. Láttam, hogy itt fészkelődött valaki. De hát ha tit-kolództok, dugjátok a titkot a nadrágotokba, és üljetek rá! 
Nevetve visszaballagott a tűzhöz. Ott összesúgott társaival. Azok is nevettek.
Manzur, Sabba és a tuareg visszamászott a hajóra.
Ez történt azon az éjszakán, amikor Dzsafar el-Aszkarit emír a Szultán Szelim fedélzetére érkezett.
... Az események homokórája peregni kezdett.
Baszrában, a Sutt, az igazi kikötőnegyed mögött emeletes házak sorakoznak. Aki látta Dzsiddát, elképzelheti Baszrának ezt a negyedét. Szűk utcák, egyik ház kiugrik, a másikat bel-jebbre építették. Néhol ponyva, máshol gyékényszőnyeg feszül tetőtől tetőig, hogy megvédje az utca lakóit a perzselő napfénytől, a fülledt hőségtől. Különös, de így van, a lefedett utcákon léghuzat támad, és ez enyhíti a bágyasztó melegséget. Itt, a Sutt mögött található a bazár, az üzletközpont. A bazár nem egy üzlethelyiség vagy hombárszerű építmény, ahogyan mi értjük a bazár fogalmát, hanem utcák hálózatában egymásba olvadó üzletek, árusállványok, sátrak hosszú-hosszú sora. Reggeltől késő estig, de még inkább késő délutántól éjfélig kavarog itt az élet – keleti szokás szerint –, szünet és pihenő nélkül.
Amíg Bagdad a kávéházak városa, Baszra inkább a bazároké, az árusoké, a csepűrágóké, a kereskedőké. A bazárban éppen úgy lehet majmot, cápahúst kapni, mint a közeli Bahrein-ből hozott gyöngyöt, török fegyverkovácsoktól készített kardot, „khanjart” (handzsárt) és a perzsáktól remekbe ügyeskedett tevenyerget. Mindezeken kívül ezernyi holmit: sarut, burnuszt, fejfedőt, puskát, nargilét, vagyis vízipipát, szőnyeget, ékszert, ezüsttel kivert patrontartót, övet, gyolcsinget, lakkozott asztalkát, Amritszárból és Kasmírból hozott ruhásládákat, kínai selymet; elképzelhetetlenül sok mindent lehet vásárolni annak, akinek a zsebe tele van ezüstpiaszterrel, Mária Terézia-tallérral, ezüstrúpiával. A kapualjakban kuporgó pénzváltók gondoskodnak róla, hogy a vevők kedvet kapjanak a vásárra, az eladók az árusításra, a pénzváltók pedig mesterségük további folytatására.
Amire szükséged van, megkapod Baszrában! – mondja a keleti ember, és nem ok nélkül. Amikor a Keletről Nyugatra törő karavánkereskedelem első kapuja volt ez a város (Dzsiddát is megelőzve Kairó felé), akkor lett egyben a bazárok városa is. És – szerényebb körülmények között – a bazárok városa volt akkor is, amikor 1851 júniusának végén Dzsafar el-Aszkarit emír, hűséges szolgája kíséretében és sólymával a vállán, belépett a bazársor egyik házába.
Mielőtt belépett, elvált a Szultán Szelim első tisztjétől, Tahar bejtől.
– Áldjon az ég, uram – mondta Dzsafar. – Járj szerencsével!
– Te is, barátom, emír.
– Nézd meg jól ezt a házat, itt lakik öreg barátom. Jut még idő arra, hogy megismerd.
Dzsafar és szolgája, Manufi belépett a ház ajtaján. Monostory, aki mellett Fiffi la Sabba ballagott, továbbment a bazársor árkádjai, ponyvafedelei alatt. Dzsafar is, Tahar bej is külön-külön megbízatást vállalt. A Szultán Szelim parancsnoka, Kucsuk basa, megtette az előkészületeket, hogy a samar beduinok érkezése után elindulhasson a Kalóz-partra. Híreket kellett szerezni a Kalóz-partról, a felszerelést kiegészíteni, élelmet beszerezni és a hajó – szerencsére jelentéktelen –hibáit kijavítani, hiszen a basa szigetétől Baszráig kiadós utat tettek. De a pompás, jó karban tartott hajó bírta a Földközitenger, az Atlanti-óceán, az Indiai-óceán, az Arab-tenger és a Perzsa-öböl viszontagságait. A régi hajók nagyszerű imp-regnálója, a kátrány, győzedelmeskedett.
Dzsafar el-Aszkaritnak az volt a feladata, hogy keresse fel Abu-Mohart, a Hűség Atyját, a megölt emír hű emberét, aki fegyverkovács volt Baszrában s egyben a szülőföld, Adzsmán Dibai híreinek tudója is. Tahar bej mint a hajó első tisztje azt a feladatot kapta, hogy szerezzen be több burnuszt, beduin fejkendőt, s vásároljon élelmet, amit azután szállíttasson a hajóra.
Kövessük őket útjaikon, egyenként, mert nemcsak az elbeszélés szabályai igénylik ezt, de még inkább a történtek, mint ahogy arról majd a későbbiek folyamán meggyőződünk ...
Dzsafar szolgájával és természetesen Hurival belépett a bazársor egyik házába. A házról semmi feltűnőt nem lehet említeni, azonos volt a többi, bazárbeli házzal. Fülledt volt, piszkos, kopott, s legalább háromszor annyi ember lakott benne, mint amennyire épült.
Udvarát állandóan korom, füst lepte, hiszen itt volt Abu-Mohar kovácsműhelye. Szuszogott a fújtató, csattogott az üllőn a kalapács, szikrákat vetett a vas, az acél, izzott a tűzhely rostélyán a faszén parazsa.
Abu-Mohar öreg ember volt már, de erős, mint egy díjbirkózó, s fürge, mint egy ifjú harcos. Gyolcsgatyában, kerek kis turbánnal a fején, kormosan, szennyesen, dagadó izmokkal, apró szakállal, hunyorgó, vidám szemekkel maga volt a kedélyes ördög Belzebub birodalmából.
Két legényével dolgozott kora reggeltől az üllő és a fújtató mellett, pompás és híres kardjait készítve. Abu-Mohar kardjai, hajlított handzsárai, gurkakései, tőrei lefőzték a legkitűnőbb török kardkészítőket is.
– Minden a vízen múlik, amivel lehűtöd az acélt, no meg azután sok mindenen, Allah fiai! – nevetett az öreg, ha valaki szerette volna kitudni tőle kovácsmunkájának titkát. – Én az apámtól tanultam, ő a nagyapámtól, s mivel nem vagytok a fiaim, hogyan is tudnám továbbadni, amit tanulni nem lehet, csak örökölni?
Amikor Abu-Mohar apó meglátta az udvaron közeledő Dzsafart és kíséretét, valósággal eltátotta a száját, hirtelen egy vízzel tele hordóhoz ugrott, lemosta kezét, karját, és úgy vizesen, de harsogó nevetéssel átölelte földijét.
– Ó, Dzsafar, csakhogy látlak! Allah dicsőségére! Már azt hittem, hogy elmegyek Mohamed kertjébe, és többé soha nem találkozunk! És íme, itt vagy, mint ígérted! Gyere, fiam és legkedvesebb barátom, gyere régi otthonodba, ahol élek, s ahol apád is élt, mielőtt meghallotta volna a csábító szót, hogy jóhiszeműleg csapdába essen! Jöjj, Dzsafar, barátja a becsületnek!
A legények tovább dolgoztak, tovább szikrázott a tűzhely parazsa, csattogott az üllő, a kalapács, és ömlött, majd megrekedt a füst, a korom az udvaron.
– Jómúltkorában, fiam és barátom, egy hajós kereste apádat, felmutatva azt az üzenetet, amit apád küldött a törökök országába, bizonyos Kucsuk basának. Manzurnak mondta magát a hajós, derék embernek láttam, és mivel mutatta az írást, amit a szomszéd házban Szelim Lamma, az írástudó vetett papírra – nem kételkedtem benne, hiszen magam is láttam –, hát szívesen fogadtam. Megmondtam, hogy Abu-Ramla nem él, te Bagdadban várod, hogy szólítson a kiszmet, és szülőföldünkre irányítson vissza. Hogy itt vagy, fiam és barátom, remélhetem, hogy a sors kegyes hozzád, és hazakészülsz?
Ezzel a szapora beszédű, fürge kis ember végre elhallgatott, és várta Dzsafar válaszát. Letelepedtek a konyhaszerű helyiségben, ahonnan két szoba nyílt, egy a férfiaknak, egy a nőknek, háremnek. De akkor már családja nélkül lakott a kardkovács, mindössze egy öregasszony látta el mellette a háziasszonyi teendőket. Feleségei elhaltak, fiai szerteszéledtek. Lassanként valóságos szálláshellyé nőtte ki magát Abu-Mohar lakása. Itt élt száműzetése idején Abu-Ramla és vele a család, akikből egyedül Dzsafar maradt meg. Ide jöttek, és kértek egy napra, egy hétre, egy hónapra szállást, fekvőhelyet azok, akiket a kiszmet valami miatt a Kalóz-partról idáig küldött vagy elűzött. És mivel Abu-Mohar, a tűz és a vas varázslója, csak azt fogadta be, akit ismert, s akit Abu-Ramla hívének tudott, pontos és igaz hírei voltak a Kalóz-partról, ahol Amin el-Kaivein sejk és még inkább a Vörös Oroszlán volt az úr.
Dzsafar mindent pontosan elmondott atyai barátjának, kezdve bagdadi életén, egészen Kucsuk basa hírnökeinek feltűnéséig.
Vagyis inkább a mai reggelig, amikor Kucsuk arra kérte, szerezzen híreket a Kalóz-partról.
– Így, ennyi minden történt azóta, hogy elbúcsúztam tőled, ó, atyai barátom! Ha van ráérő időd, eljöhetsz, és megnézheted a hajót, amin akár te is visszatérhetsz Adzsmán Dibai-ba, szülőföldünkre. Tudom, az ősi szokás azt kívánná, hogy küldjük el hírnökeinket, akik tudatják, hogy megyünk, és mindenki várjon, aki hozzánk húz, velünk érez. De az okosság azt mondatja: tartsuk titokban tervünket, nehogy megtudja szándékunkat a Vörös Oroszlán. Tudod, ó, atyai barátom, könnyebb az alvó kígyót meglepni, mint az ébert!
– Jól beszélsz, fiam és barátom – bólogatott a kardkovács. – Összehívom innen Baszrából azokat, akik atyád emberei, törzsbeliek, s akiket elűzött Amin el-Kaivein. Több kar, több erő, így szoktuk mondani. Most pedig figyelj rám...
Az öreg rejtélyesen mosolygott.
Közelebb húzódott Dzsafarhoz, aki kecskelábú padon ült, mind amilyen szokásos a tűzhely közelében. A küszöbön Manufi kuporgott, ami megszokott volt nála, ha urával valahol tartózkodott, így látta el az őr és egyben az őrség szerepét.
– Ha valaha visszaszerzem apám jogát, és a törzsek emírje leszek, téged választlak a testőreim parancsnokának, Manufi! – emlegette ábrándozásai idején Dzsafar. – Felszabadítlak, nem leszel a rabszolgám, szabad emberré válsz, törzstaggá! Így lesz, Manufi barátom!
Azóta, hogy Bagdadból eljöttek, a hű Manufi már látta magát Dzsafar el-Aszkarit emír testőrei élén. Méltóságteljesen kezdett járni, s a vastag perzsa bőröv, amit a derekára szorított – kincset rejtett: egy hegyes tőrt s kovás pisztolyt, amit igazában rabszolgának tilos volt hordani.
„Manufi, a testőrök parancsnoka! – mondogatta, ha belenézett a pocsolyába vagy Huri villogó-csillogó sárga szemébe. – Az leszel egyszer. Manufi rabszolga!”
Mondom, a kardkovács közelebb húzódott Dzsafarhoz, majd szinte suttogta:
– Hallottál-e hírt Hadzsi ben Husszeinről, az imámról, fiam?
Dzsafar szomorúan bólintott.
– Hallottam. Allah magához szólította. Dzsiddában élt a drága ember.
A kis ember megfogta Dzsafar kezét.
– De azt hallottad, hogy halála előtt rád gondolt, üzent neked, fiam, és kincset is küldött?
Dzsafar meglepődött.
– Kincset? Nem tudok róla!
– Márpedig így van, fiam. Hadzsi ben Husszein imám szerette apádat, téged tartott utódjának. Amikor elérkezettnek látta az időt, hogy elszólítja Allah, magához hívatta a Dzsiddában tartózkodó Rasid Hadzsi Ibrahimot, az ománi szultán főemberét, aki, mint tudod, testvére Amin el-Kaivein sejknek ...
– Testvérek, de gyűlölik egymást.
– Így igaz, fiam. Nos, figyelj, mert érdemes, ő, de vártalak, hogy mindezt elmondhassam neked, fiam és barátom!... Figyelj!
– Figyelek, atyám és barátom.
Az udvaron csattogott a kalapács, pengett a vas, és dongott az üllő. Az öreg mégis szinte suttogva beszélt:
– Magához hívatta, mert tudta, hogy Rasid gyűlöli a testvérét és vele együtt a Vörös Oroszlánt. Rábízta az üzenetet: egy csodás gyémántot, amilyenből kevés van a földön!
Dzsafar megragadta a kardkovács karját.
– Nagy Szaud gyémántját?!
– Hát ismerted, láttad valaha? 
Dzsafar bólintott.
– Láttam. Tizenöt éves lehettem, akkor avattak harcossá. Dibaiban történt, apám házában. Az imám azt kérte apámtól, hogy egyedül maradhasson velem. Megtörtént. Letelepedtünk egy szőnyegre, az imám elolvasta a Koránnak azt a szúráját, ami a harcosokról szól, majd azt mondta: „Dzsafar, most olyasmit látsz, amit kevesen látnak, nézzed!” – és elővett a köntöse alól egy bőrzacskót, abból a tenyerébe pergetett egy gyémántot. Atyám, Abu-Mohar, gyerek voltam, de most se felejtettem el: csodás gyémánt volt az! Szikrázott, mint a nap vagy a te üllőd, ha vered rajta a vasat.
Az aprócska, de vasizmú és vaskarú öregember valósággal kacagott.
– Tehát igaz, igaz! Nem hazudott az az ember!
– Miféle ember, atyám?
– Csak mondd most tovább; ha elkövetkezik az idő, én folytatom. De mondd tovább.
– Sokkal többet nem tudok. Csak annyit, amikor kigyönyörködtem magamat, azt mondta még az imám: „Dzsafar, ha majd eljön az idő, s kiváló harcos, kiváló ember leszel, méltó nagy tekintélyű apádhoz, én pedig már arra készülök, hogy megtérjek Allahhoz, akkor ez a gyémánt, ami valaha Nagy Szaudé volt, a tiéd lesz. Becsüld meg és őrizd, mert megsegít, és fénye beragyogja az életedet!” Ezt mondta az imám, majd eltette a kincset, azóta se láttam. De annál többet gondoltam rá, keserűséggel a szívemben, hogy eltűnt apám, elvesztettem a hazámat, mindenemet, az imám messze van tőlem, a gyémánt nem lett az enyém... A kardkovács bólogatott.
– Allah útjai kiismerhetetlenek. De...
– Figyellek, mert említetted, ha elkövetkezik az időd, te folytatod. Most rajtad a sor. Honnan tudsz a gyémántról, honnan az imám üzenetéről?
A kardkovács nagyot sóhajtott.
– Igazolsz egy embert, akiben hol kételkedtem, hol hittem benne. Ez az ember most úton lehet valahol, tevehajcsár, de bármerre járjon, előkerítem. Jambónak hívják, félig arab, félig indiai, Dibaitól nem messze, Abu-Dhabira, a szigetekre való. Amin el-Kaivein parancsára hajós lett, és a Vörös Oroszlán hajójára került. Hetekkel ezelőtt állított ide be hozzám, mondván, segítsek rajta, megszökött az anglézi hajójáról, amin Ábádánig jöttek fel, hogy eladjanak töméntelen holmit, amit összeraboltak.
– Még mindig nem tudom, mint értesültél, ó, atyám, Nagy Szaud gyémántjáról!
– Ne légy türelmetlen, Dzsafar! Persze, öreg vagyok, szeretek fecsegni, megérted. Nos, ettől a Jambótól tudom, hogy kifosztották, rnajd elsüllyesztették azt a hajót, amin Rasid Hadzsi Ibrahim is hazafelé tartott. Sok embert megöltek, a gazdagabbakat fogságba vetették, hogy váltságdíjat zsaroljanak, így került Rasid is erre a sorsra. Ha nem fizet érte az ománi szultán, lefejezik. Bár nagy kincset szerzett vele a Vörös Oroszlán: megtalálták nála Nagy Szaud gyémántját! Mindezt Jambótól tudom, mert őr volt a foglyoknál, összeba-rátkozott Rasiddal, aki elmondta, hogyan került hozzá a gyémánt, meg azt is, hogy az imám neked küldte – szerezz rajta segítséget, hogy visszakerülhess Adzsmán Dibaiba.
Dzsafar meghatódva hallgatta az öreg beszámolóját.
– A jóságos Hadzsi ben Husszein! Ha tudná, hogy a gyémánt elveszett...
– Nem veszett el, Dzsafar! Visszaszerzed! Fogadd meg, hogy visszaszerzed!
Dzsafar keskeny száját elszántan összeszorította.
– Hogy visszaszerzem, azt nem tudom. De azt igen, hogy leszámolok Amin el-Kaivein sejkkel és a Vörös Oroszlánnal is! Ezt tudom! Tudom, mert aki az igaz ügyért harcol, az győzedelmeskedik! Én az igaz ügyért harcolok, atyám és barátom, Abu-Mohar apó!
Elhallgattak, Végül a kardkovács szólalt meg: – Előkerítem Jambót. Az én kérésemre Szelim, a tevekereskedő vette magához hajcsárnak. Még ma elmegyek Szelimhez. Örül a szívem, fiam, hogy nem csalódtam Jambóban. Tudod, a szigetbelieket nem ismerem annyira, s megtörténhet, kém állít be hozzám, hogy körülszimatoljon, kik húzzák meg magukat nálam. Kezdetben Jambót ilyen fickónak véltem. De mutatta a korbácsok helyét, véres, alig hegedt csíkokat a hátán, akkor hinni kezdtem. A Vörös Oroszlán verette rá, mert külön élelmet lopott be Hasidnak. Ezért szökött meg Ábádánból a hajóról. És bosszút esküdött, hogy megöli a Vörös Oroszlánt! .
– Nem, az anglézit én ölöm meg! El-Kaiveint is! Én ölöm meg, esküszöm Allahra és az összes dzsinnekre, jókra, rosszakra egyaránt, hogy bosszút állok apám gyilkosain ezzel a tőrrel!
Az öregember elégedetten ingatta fejét.
– Ismerem a tőrt, fiam. És örvendek, hogy elszánt vagy, nem veszett ki belőled a tűz, aminek lángot kell majd vetni szülőföldünk partján, amikor újból ráteszed lábadat a szent földre!
Manufi felugrott a küszöbről. A sólyom rikoltott, meglebegtette szárnyait.
Egy ember állt a bejáró előtt. Sovány volt, elnyűtt, szoknyaszerű nadrágja és a felső kabátka messziről hirdette, hogy a mestersége hajóslegény. Holott most tevehajcsár volt.
– Jambó! – kiáltott a kardkovács. – A kiszmet súgta füledbe, hogy eljöjj! Rólad beszéltünk. Kerülj beljebb!
Manufi félreállt.
A hajós belépett a házba, összetette mellén két karját, meghajolt.
– Szálem alejkum, ja Szidi. – Va alejkum esz szálam.

... Most pedig keressük meg a bazár utcáinak nyüzsgésében Tahar bejt és Fiffi la Sabbát.
Bu Bakha boltjánál találjuk meg őket. Bu Bakha burnusz kereskedő, s mint ilyen, az élet legfontosabb örömének azt tartotta, ha naponta nem két vagy három burnuszt adott el, de legalább tízet-tizenötöt. Ezért nem röstellte a sikátor túloldaláról elcsábítani a török hajóstisztet és legényét. Még össze is verekedett kereskedőtársával, ami ugyan műverekedés volt, hiszen a hasznon később megosztoztak, de ezt a derék idegen tengerjáró nem tudta. Az idegen tengerjáró csak azt látta, hogy Bu Bakha burnuszai kifogástalanok, s olcsóbbak, mint a szemben levő kereskedőé. Kucsuk utasítása szerint vásárolt tíz burnuszt, ugyanannyi fejvédőt (kaffiét), sőt sarut is, mert ebből is tartott jó néhányat Bu Bakha, a kereskedő.
– Talán bizony a sivatagba készülsz, török uraság? – érdeklődött Bu Bakha.
– Oda, barátom Allahban, pontosan oda – nyugtatta a bazáros kíváncsiságát Tahar bej. – Megkeressük az eltűnt oázist, Zarzurát.
– Haha – nevetett Bu Bakha –, Zarzurát! Tudod-e, jó fia Allahnak, hogy azt már sokan keresték, még maga a próféta is, de nem találta? Haha, vigyél magaddal akkor nem tíz, de száz burnuszt, annyit is elnyűvöl, de Zarzurát nem találod meg!
De Bu Bakha becsületére legyen mondva, szépen összecsomagolta a vásárolt holmit, majd feltette nagy udvariasan Fiffi la Sabba vállára, megáldotta vevőit, és amikor elnyelte őket a forgatag, kacagva átintett az „összevert” szomszédnak.
– Halef, bolond pasas volt ez a török! Feléért is odaadtam volna, amit vásárolt!
Viszont Tahar bej megelégedve gondolt a vásárlásra. Szép és jó holmit vett, meggyőződése szerint rendes áron, nagyjából annyi tallérért, mint amennyit Kucsuk előjegyzett. Ennek örömére vett még két mézeslepényt Sabbának, egy csinos kis falatozóbicskát ugyancsak Sabbának, amire rettentően vágyott a legény, s végül vett egy felkunkorodó orrú perzsa papucsot Porkoláb Péternek, mert erre meg az alkáplár vágyott rettentően.
– Ha majd egyszer hazajutok – mondta éppen tegnap a sajkások leszármazottja –, mert öregségemre csak megváltozik ott a világ, és mi hazamehetünk, gazdám, tehát ha erre sor kerül, akkor odahaza reggelente perzsa papucsban fogok végigmenni a komáromi Stáció utcán! Hadd lássák, hogy megjártam én Ázsiát is!
Így a kiadós csomagba bekerült egy díszes, arannyal átszőtt perzsa papucs is.
A rézművesek soránál Sabba befalta a mézeslepényeket, majd a Szultán Szelim tisztje és legénye elvált egymástól.
– Vidd a bagázsiát, fiam, a hajóra – mondta Tahar bej. – Kedvem kerekedett körülnézni. Mondd meg Dzsemal efendinek, hogy járkálok egy ideig a bazárban. Alkonyatra a hajón leszek.
– Szálam – bökte meg a fez szélét Sabba, fellendítette a batyut, és megindult visszafelé.
Tahar bej pedig tovább folytatta a nézelődést, egyre derültebben, egyre felszabadultabban.
A gyerekkor mesevilága elevenedett meg előtte a baszrai vásárban.
A kecskeméti, félegyházi, debreceni vagy a hídi vásár a Hortobágy mentében manapság is látványosság, embersokaságával, a portékákat kínáló árusokkal, az árusbódék és sátrak sokszínűségével, a céllövöldék, ringlispílek, hajóhinták forgatagával.
De a Kelet látványossága messze túltesz az általunk megszokott vásárok és búcsúk forgatagán.
A baszrai vásár vagy a közeli Ábádán perzsa vására hangban, zűrzavarban, látványosságban felülmúlt minden elkép-zelhetőt.
Monostory Balázs igazában itt találkozott össze a valódi, hamisítatlan Kelettel!
Bámult, csodálkozott, elképedt.
A rézművesek ott helyben kalapálták a tálakat, korsókat, tányérokat, karpereceket, nyakravalókat, mécsestartó láncokat és mécsesurnákat.
Közben messze hangzón hirdették portékájuk kiválóságát, szépségét.
Ugyanezt tették a papucskészítők, a fegyverárusok, a ruhaszabók, a lacikonyhások, a nyergesek, a szerszámkovácsok, a kötélverők és a hálókészítők is.
– Vegyétek, jó emberek, széles Arábiában nem találtok finomabb lámpást!
– Itt a papucs, az igazi, ami meghosszabbítja életedet!
– Efendi, jöjj, nézzed meg ezt a puskát. Mehetsz vele Indiába, tigrisvadászatra!
– Hé, mindenki, hé! Itt az igazi szép nyereg! Ha rá teszed a tevéd hátára, megkétszerezed az életét!
– Ide, ide, emberek, aki felveszi az én ruhámat, azt még a perzsa sah is megirigyeli!
Fuvolák szóltak, szakadatlanul trombitához hasonló kürtök recsegtek.
Időnként elvonult egy-egy nyerges teve, hátán házikó, benne fátylas védelem mögött valamelyik gazdag uraság felesége, aki csengettyűs, aranybojtos tevéje hátáról nézte, mit vásárolhat a látnivalókból.
De volt a bazársorban más látnivaló is. Indiából jött fakírok, perzsa dervisek mutatták be tudományukat: órákig feküdtek szöges ágyon, beleléptek a parázsló tűz közepébe, kardot nyeltek, és mérgeskígyókkal maratták magukat.
Micsoda erőfeszítés, hajcihő azért, hogy a mellettük levő agyagtálkába néhány pénzdarabka hulljon!
Monostory Balázs valósággal itta, habzsolta az eddig nem tapasztalt látványt; fizikailag érezte – borzongva, mintha láza lett volna – a baszrai vásár nyújtotta mámort.
Zúgott már a feje a szüntelen rikácsolástól, ordítástól, fuvolák és kürtök sipításától. A felkavargó por, a hőség, a nyárson egyben pörkölődő és zsírjuktól csepegő bárányok orrfa-csaró bűze megfájdította fejét. Torka kiszáradt, didergés után elöntötte a veríték. És mégis élvezte a bábeli zűrzavart s vele a látványosságot. Most, itt értette meg a gyerekkor meséinek nagy alakjait. Naszreddin Hodzsát, aki imádta a vásárt, Harun ar-Rasídot, aki valósággal lubickolt a bazárok káoszában, és Szindbádot, aki még a hajóját is elhagyta, csak hogy leülhessen egy-egy jó falatra a bazár lacikonyhájában.
Akkor kapott észbe, amikor a nap sugarai már a búcsúzást hirdették.
– Hai esz szalah! Imára fel! – hangzott innen is, onnan is a kiáltás.
Ahány mecsetje, dzsámija volt Baszrának, a minaretek erkélyén megjelentek a müezzinek, s végigzúgott a vásár forgatagán is az elnyújtott ének:
– Allah ill Allah, Mohamed rasul Allah!
Megdermedt a forgatag. Baszra utcáinak sokaságából a tömeg háromnegyed része térdre borult.
Honnan, honnan nem, de előkerültek az imaszőnyegek. A szőnyegek tulajdonosai letérdeltek, majd előrehajoltak, végül homlokukkal érintették a földet, Mekka, a szent város felé fordulva. Ezúttal tehát nem keletnek fordulva, mint ahogy mi megszoktuk a mohamedánok esti ájtatoskodását, hanem nyugatnak, a mekkai Kába, a szent kő felé. Allah ill Allah!
Monostory, hogy ne okozzon feltűnést, félreállt. Behúzódott az egyik árus sátra alá. Tudta, hogy a vásárok fanatizált, vad tömegében mindig akad jó néhány, aki képes kést is rántani, ha valaki szerinte megsérti vallásuk istenségét, egyházuk szokását, különösen ha az illető „török”, mint azt hősünk ruházatából sejteni lehetett.
Monostory az árus sátrához lapult, majd örömmel látta, hogy a sátor mögött keskeny sikátor húzódik, a sikátor mögött néma, csöndes utca következik.
Lassan, mint a tolvaj, ha elemel valamit, lépegetett hátrafelé, merev testtel, valóban feltűnés nélkül. Legalábbis ő azt hitte, hogy senki nem figyelte, nem vette észre szentségtörését.
Allah ill Allah!
Úgy érezte, hogy a csönd gyógyító, szent birodalmába került.
A sikátor néhány házikójának lakója a bazárban lehetett – üresen tátongtak a kapualjak. A sikátor mögötti utcára nagyjából ugyanezt lehetett mondani.
Tahar bej megállt a sikátor és az utca sarkán, levette a fezt, megtörölte verítékes homlokát. Most a büdös, zárt kis utcában érezte, honnan jött: a vásár szörnyű bűze után üdének érezte ezt a levegőt!
Nagyot szippantott, kitárta tüdejét, és ezt mondta magában: „Szép volt, érdekes volt, de most már mégiscsak azt szeretném, ha a Szultán Szellmen lennék!”
A naplementéből következtetve a legokosabbnak azt tartotta, ha az utcán jobbra fordul, és megy nyílegyenesen, mert nem kétséges, hogy előbb-utóbb kijut a széles folyópartra, ahol már könnyen tájékozódik.
Egy pillanatig mintha Dzsafar hangját hallotta volna: „Efendi, óvakodj a Sutt-tól!” De csak egy pillanatig, mert egy kéz érintette meg a karját.
– Uram, látom, idegen vagy erre, mondd, merre készülsz? 
Aki megszólította, idősebb ember lehetett, és ruhájáról ítélve egyszerű halász vagy még inkább vásári árucipelő.
Vagyis a koszos turbánon, buggyos, kék színű, bő nadrágon kívül az égvilágon más nem volt rajta.
– Uram, merre készülsz?
Tahar bej megnézte az embert, és nem talált rajta semmi feltűnőt. Egy volt Baszra százezernyi szegényéből.
– A kikötőbe – válaszolta. – Ez az utca oda vezethet. 
Az ember megrázta a fejét.
– Tévedsz, efendi. Ez az utca zsákutca, a kanyar után nincsen tovább. De majd elvezetlek, magam is oda tartok. Ne hidd, hogy közel vagy, messzire elkeveredtél, uram!
Ezzel megindultak kettesben.
A halászféle ember szapora beszédű volt.
– Nehéz a mi mesterségünk – mondta menet közben. –Nehezebb, mint a tietek, uram! Hajós vagy, nagy úr. De reggeltől napestig vonni a hálót, kutyának való, uram, hidd el! És ha még lenne fogás, de annyian vagyunk halászok, hogy megelégszünk, ha fogunk néhány teknősbékát. Még szerencse, hogy a tengerről feljönnek a teknősbékák a Shatton, és belekeverednek a hálóba. Tegnapelőtt akkorát fogtam, hogy alig tudtam másodmagammal kiemelni. Azt adtam el most, a bazárban ....
Az ember beszélt, egyre beszélt. Dőlt belőle a szó.
Tahar bej érezte, hogy kezd fárasztó lenni a szüntelen fecsegés.
Mit beszél ez annyit? Mit akar elérni örökös gajdolászásával?
Rászólt:
– Ember, csodálkozol, hogy elkerüli hálódat a hal? Te talán még álmodban is szünet nélkül beszélsz!
A halász nevetett.
– Az élet értelme a jó étel, a sok beszéd! De ha unod, tudok én hallgatni is.
Ezzel valóban elhallgatott. Sikátortól sikátorig mentek, egyik utcácskából ki, a másikba be.
Sötétedett. Mécsek, lámpások, szurokfáklyák gyulladtak ki.
Tahar bej megdöbbenve gondolt arra, hogy a parancs ellenére nincsen nála semmiféle fegyver. Se revolver, se tőr! Sabbánál maradt, amikor letekerte övét, hogy kivegye a pénzt, amivel kiegyenlítette Bu Bakhánál a vásárolt holmit.
Gyorsan sötétedett, mint általában a meleg égöv tájain.
Tahar bej megállt.
– Merre vezetsz? Már régen a folyónál kellene lenni! 
A halász mintha megrettent volna.
– Régen? Uram, még néhány ház, s ott leszünk a parton! Gyere. Ismerem én itt a járást!
Sötét, nyomott, bűzös utcákon haladtak.
Kimerült, izzadó, rongyos emberek hevertek a házak falánál. Család is akadt közöttük, csecsemővel, totyogó gyerekkel. Ijesztő volt ez olyan ember számára, aki a tenger kemény, de egészséges világában élt.
Ez lesz a Sutt! – döbbent Monostory a valóságra, és újból hallotta Dzsafar hangját: „Óvakodj a Sutt-tól!” Megállt. A halász belekarolt.
– Uram, bemegyünk azon a kapun, és máris a folyópartra érünk! Gyere.
És ment.
Miért van, hogy megérzünk valamit, megtorpanunk, és mégis elkövetjük a hibát? Ha Monostory akkor ellenáll, lerázza emberét, talán nem történik semmi. Talán.
De így? ... Átlépte a küszöböt, sötét kapualjban, majd udvaron találta magát. Az udvar túlsó részéről fény világított. Ott lehet a kijáró, vélte.
– Csak menj nyugodtan, uram – biztatta a halász. 
Árnyak váltak el a faltól.
Monostory ellökte a halászt. Megfordult, hogy kirohan a kapun, s rohan, ahogy a lábai bírják. Valaki gáncsot vetett. Elvágódott.
– Ne üsd! – hallotta. – Kötözzétek meg! 
De nem adta meg magát.
Fektében is hatalmasat rúgott, egyszerre mindkét lábbal, és egyik ökölcsapást a másik után osztogatta. Minden erejével küzdött, ami nem volt éppen megvetendő. Monostory Balázs mindig erős, keménykötésű ember volt, de a tengerészélet még inkább megacélozta karját, lábát, öklét.
Érezte, hogy húsba talál, emberek vágódnak el körülötte, káromkodnak, üvöltenek.
És a ház mégis néma maradt.
Legfeljebb több árnyék vetette a fekvőre magát, és mindent elkövettek, hogy ne engedjék felállni.
Lehettek talán tízen-tizenöten is.
Valóságos ütközet folyt a Sutt egyik vaksötét házának udvarán.
– Au, Allah, eltört a karom!
Ez a halász volt vagy az, aki halásznak mondta magát. Nyivákolt, mint a gyáva gyerek, a megrúgott kutya.
– Oh, Allah!
– Ne üssétek! – hallotta megint az előbbi hangot, élesen; keményen, parancsolva. – Gyávák, rája és megkötözni!
A hang gazdája arabul kiabált, tehát a merénylők arabok lehettek.
Monostory még egy erőfeszítést tett, végül érezte – nem bírja tovább. 
Egy kéz fojtogatta a torkát, és képtelen volt szabadulni a szorítástól. A földön feküdt, hanyatt, kezét, lábát, vállát egy-egy ember fogta.
Érezte, hogy elsötétedik minden. Megadta magát.
Karját hátraszorították. Rettenetesen fájt a háta, a melle, a torka. Vasmarok szorította.
– Simalek! – kiáltotta az egyik ember a fülébe. – Balra! Balra ment, botorkált, lépett, rogyadozott.
Lépcsőhöz ért, majdnem lezuhant.
– Simalek! – lökték megint balra. Világosságot látott. Arra igyekezett.
Pinceszerű helyiségbe jutott; A helyiséget olajmécsek világították meg. Most már volt ereje is, lehetősége is körülnézni.
Vad, elszánt tekintetű, izzadó, lihegő emberek fogták közre, tuszkolták előre, le a pincébe. A halász nem volt közöttük, többé nem is látta. Lehet, hogy valóban eltörött a karja Tahar bej kiadós rúgásától.
A pincében nem volt más, mint körkörösen egy csomó dib-dábolt fekhely s egy hosszú asztal. Az asztalnál többen ültek, középen egy eléggé feltűnő ember, lócára telepedve.
Püffedt, ragyás arca arról tanúskodott, hogy átesett a feketehimlő szörnyű betegségén, az pedig, hogy a bal füle hiányzott, bizonyította, hogy nem veti meg a verekedést.
Inkább fekete volt, mint barna, és mivel derékig meztelen volt, a mellét borító sűrű szőr, fejének szögletessége, a szakáll, amilyet a perzsák hordtak akkortájt, olyan hatást keltett, hogy nem ember, de egy jól megtermett gorilla ül az asztalnál.
A gorilla mindkét kezén gyűrűk csillogtak, fülében aranykarikák függtek.
A hangja is mély volt, akár a gorilláé.
Rákiáltott Monostoryra:
– El kufárá (hitetlen) török, bámulsz, mi, hová cseppentél?! 
És akkorát kacagott, hogy megremegtek a falak, A körülötte ülő, álló alakok is nevettek, ahogy a csirkefogók, gazemberek szoktak, ha valami kedvükre sikerül.
Darabosan, szótagolva beszélte az arábiai nyelvet, érződött, hogy nem az anyanyelve.
– Tiszt vagyok, török állampolgár, és mivel Baszra török terület, követelem, azonnal engedjetek szabadon!
Monostory nyugodtan, pattogva beszélt. Fájdalmai alábbhagytak, s látva a haramiaképű fickót, érezte, csak a határozottság segíthet.
– Követelem, különben a hatóságok a nyakatokra jönnek! Mára hajómon kellene lennem, kerestetni fognak! Emberek látták, merre jöttem, ezt ne felejtsétek el!
A gorilla újból felkacagott.
– Ó, te kufárá! De nagy szád van, de nagy! Hát azt hiszed, megijedek én egy olyan apró bolhácskától, mint amilyen te vagy?! Azt hiszed?
Kacagott, hogy rengett bele a pince. A többiek vele együtt nevettek.
Megrázta az aranyfüggőket, gyűrűs kezével rácsapott az asztalra.
– Ne fenyegess, török! Engem nem lehet fenyegetni! A hatóság nem talál meg. Ma itt vagyunk, holnap amott. Reggelre úgyis eltűnünk innen. Ne fenyegess, mert beverem a szádat!
Monostory elmosolyodott. Egy emlék jutott eszébe: olasz postakocsi és Terra-Lanza, a haramia. Ez a gorilla emlékeztet a sebhelyes olasz útonállóra.
– Akkor is így beszélnél, ha kettesben lennénk? – nézett a gorillára Monostory. – Nem hinném. De ha akarod, álljunk ki ökölre, s akkor megmutatom, ki veri be a másik száját!
A nyugodt, kimért hang megtette hatását. A gorilla meglepődött.
– Látom, török, nem ijedsz meg az árnyékodtól, de én sem. Ha őszintén felelsz, elengedünk.
Tekintetében ravaszság, hamisság bujkált. Behúzta nyakát. Megsimogatta a szakállát.
– Nem is kérded, miért vagy itt?
– Nem kérdem. Megismétlem, engedjetek szabadon, különben megjárjátok! Az a hajó, amin én jöttem, a török császár személyes üzenetét hozta a bászrai helytartónak, és kincset érő ajándékokat a részére. Holnap kell átadni. Ha itt tartotok, fejetekkel lakoltok!
Elhitték? Nem hitték?
Mintha elhitték volna. A gorilla hosszasan gondolkozott. Azután odasúgott a mellette ülőnek, majd az valamit válaszolt.
– Ezért jöttetek Baszrába?
– Mi másért jöttünk volna...
Monostory nyugodt maradt. Kezdte sejteni az összefüggést. Azért csalták ide, és azért fogták el, hogy megtudják, miért jött a Szultán Szelim a Perzsa-öbölbe.
– A szultán ajándékát hoztátok a helytartónak?
– Mondtam már. Kérdés nélkül is megadtam a választ.
A gorilla hümmögött. Mintha elvesztette volna előbbi biztonságát.
– Miért vásároltál burnuszt, fejfedőt, sarut? 
Monostory újból elmosolyodott.
– És azt nem kérded, miért vörös a hajónk vitorlázata, és miért nem anglézik a matrózaink?! Ne nevettesd ki magadat, barátom! Azért vásároltam burnuszt, mert a legénység elnyűtte a ruháját, s itt a burnusz a legjobb még a hajón is.
A gorilla megint az asztalra csapott.
– Nem igaz! Zarzurát akarjátok megtalálni!
Tehát azt is tudja a gorilla, mit mondott Bu Bakhának, a kereskedőnek. Annál jobb. Csüggedten leszegte a fejét.
– Honnan tudod?
– Tudom – vigyorgott a gorilla. – Én mindent tudok.
– Ha tudod, akkor nincsen mit tagadni. Valóban igaz, a Zarzurát keressük majd. Ezt is a fényes homlokú szultán, az én felséges uram parancsolta, így mondta, amikor átadta parancsát: „Adjátok át a baszrai helytartónak személyes üzenetemet és az ajándékot, majd induljatok el, és kutassátok fel Zarzurát, az elveszett oázist!” Most már mindent tudsz, mit akarsz még?
A gorilla odaintette egyik emberét. – Hé, Léla, ide gyere!
Sovány, szikár fickó volt, emlékeztetett a bagdadi szamár-kordésra, csak idősebb annál. Kékes színű burnuszát széles bőröv fogta össze. Apró, sárga perzsa turbán fedte inkább a tarkóját, minta koponyáját. Arab és perzsa félvér lehetett.
Tahar bej sejtette, hogy ez az ember az, akit Sabba észrevett, és el akart csípni. Az általa is látott perzsa tőr párja elő-kandikált az övéből.
Most már sejtette, hová került.
Valamelyik kalózbanda baszrai szállására. Az is lehet, hogy ez a szállás csak átmeneti, mint a gorilla mondta, holnap már nem lesznek itt, de a valószínűbb: csak mondta, hogy megtévessze foglyukat. Mindenesetre tény, hogy azok, akik foglyul ejtették – parancsot teljesítettek. Lehet, hogy a Vörös Oroszlán adta a parancsot, ami elég nagy baj lenne, de az is lehet, hogy egészen máshol kellene keresni a titkot, vagyis azt, honnan jött az utasítás, hogy a Szultán Szelim tisztjét csalják ide.
A gorilla rámutatott a Lélának nevezett emberre.
– Azt mondja, látta, hogy burnuszos ember tartózkodik a hajótokon. Aki burnuszt hord, az arab. Mit keres török hajón arab ember?
Tahar bej elmosolyodott.
– Allahra, nem tartozol a bölcsek közé! Baszra tele van arabbal. Miért ne jöhetne fel a hajónkra arab kereskedő? De miért ne jöhetne fel olyan valaki, aki atyafiságban van valamelyik emberünkkel? Vannak közöttünk arabok is. Ne légy túlzottan kíváncsi, megmondom hát, ki volt a burnuszos. Tevekereskedő, akit a török parancsnokságról küldtek a hajóra, hogy hátasokat szerezzünk Zarzura kutatásához. Ha akarod tudni a nevét, akkor menj el, Allah kíváncsi fia, a török parancsnokságra!
A gorillaképű egyre csüggedtebben nézett Tahar bejre.
Megint odasúgott valamit a mellette ülőnek, mintha önmagát akarta volna biztatni. Majd újból az asztalra csapott, for-radásos arca eltorzult a dühtől.
– Hazudsz! Minden szavad hazugság! Mondd meg, miért jöttetek Baszrába, és ki volt a burnuszos, aki a hajótokon tartózkodik, de látni nem lehet. Mondd meg!
A vad, kegyetlen gorillaarc valósággal eltorzult. Lázálmában szokott az ember ilyen fejet látni – gondolta Monostory.
– Úgy nézz rám, el kufárá török úr, hogy én már embert is öltem! Nem egyet, de többet!
Monostory nyugodtan legyintett.
– Intézd el Allahhal, ne velem, ha bánt a lelkiismeret... 
A gorilla felüvöltött:
– Nem Allahnak mondom, neked mondom! Hogy tudd, kivel állsz szemben! Gondold meg, török, gondold meg, mert ha nem: az életeddel játszol!
Tahar bej merően a ragyás képű szemébe tekintett.
– Te is az életeddel játszol, ha nem adod vissza a szabadságomat!
Most a szemek párharca következett. A haramiavezér – mert nyugodtan nevezhetjük így is – valami miatt nem mert a durvább eszközökhöz folyamodni, hogy megtudjon olyasmit, amit pedig szeretett volna kideríteni. Tahar bej ezt a lehetőséget felismerte, és egyetlen fegyvernek, amivel élhetett, a nyugodtságot és a fölényt tartotta. Tudta, hogy az elvadult, lélek nélküli, durva ember elsősorban akkor veszti el biztonságát, ha olyannal kerül szembe, aki nem veszti el a fejét, aki bátran, nyugodtan néz ellenfele szemébe.
Így volt ez most, a kalóztanyán.
A valamikori császári tiszt, az Implacabile nevű magyar fregatt parancsnoka, jelenleg a Szultán Szelim török hajó első tisztje, bátran és biztosan állt a banda közepén. Érezte a testek nyirkos, savanyú és csípős kipárolgását, s bizony közel járt önmagában tett megállapításához: a farkascsorda csak arra les, hogy rávesse magát áldozatára. Nem tudta okát adni, de – inkább taktikából, csaléteknek – kimondta:
– Azonnal engedjetek szabadon, dolgom van a hajón! Ha kell. váltságot is fizetek! Mennyit követelsz? Ha ésszerű, megfizetem. Halljam! Mennyit? Piasztert vagy tallért?
A haramiavezér elgondolkozott. A banda egy-két tagja a pénz említésére felderült. Az egyik, aki a gorilla mögött állt, lehajolt, és mondott valamit a főnökének. De a gorilla újból rácsapott az asztalra.
– Nem! Nincsen váltság! Tudni akarom az igazságot! 
Moraj támadt. Nem mehetett túlzottan jól a bandának, mert a váltságdíj említése megzavarta egységüket. Monostory lassan-lassan megint elmosolyodott, végül nevetni kezdett
– Bolond vagy, Allah csökönyös fia! Úgy jársz, mint Hoc-cama, az ábádáni telhetetlen. Se ezt, se azt nem kapta meg! Még egyszer figyelmeztetlek: a hatóság lecsap, és kötélre kerülsz! Gondold meg.
A gorilla dühösen megrázta szörnyű fejét.
– Nem! Nem hiszek neked! Ám legyen időd a gondolkodásra! Vigyétek!
Három kalóz megragadta Tahar bejt.
A helyiségnél is alacsonyabb folyosóra tuszkolták. Végül belökték egy nyíláson. Ajtó csikordult, retesz csattant.
Cincogás, nyiffanás jelezte, hogy a helyiséget inkább patkányok, mint emberek lakják. Tahar bej most – először a tőrbeesés óta – elkeseredett. Joggal szidta önmagát, hogy a figyelmeztetés ellenére megvált fegyvereitől, de még inkább azért, hogy hűséges Porkoláb Péterét nem hozta magával. Pedig az alkáplár arra kérte gazdáját:
– Menjünk együtt, gazdám, hadd lássam meg én is, mi a különbség a komáromi vásár és az itteni között!
Végül is Porkoláb a hajón maradt.
A helyiségben vaksötét volt és kábító fülledtség. Tehát se ablak, se szellőzőnyílás. Körültapogatta a falakat, a padozatot. Az előbbi nyirkos kövekből állt, az utóbbit sárból döngölték. Az egyik sarokban bűzös zsákféle rohadt. A patkányok a deszkaajtó alatt rohangáltak ki és be.
Hirtelen éhséget érzett és gyötrő szomjúságot.
Mennyi lehetett az idő? És mit gondolnak a hajón, hogy nem jelentkezik? Tudta, hogy a keresésére indulnak, de Baszra nagy, igen nagy, és szinte képtelenség a nyomára jutni. Porkoláb, az okos és bátor Manzur, akit bátran nevezhet megmentőjének, Sabba és jó néhányan, Kucsuk parancsára, már elindulhattak. Talán Dzsafár is, bár az emír azt az utasítást kapta a basától, hogy minél kevesebbet mutatkozzék Baszrában. Felismerhetik, és eljut a híre, hogy aki Bagdadból visszatért, az továbbkészülhet...
Nekitámaszkodott a falnak, kezét – régi, bevált beduin szokás szerint – a gyomrára szorította. Így kevésbé gyötörte az éhség. De torkának szomját nem tudta legyőzni. Nyelve megduzzadt, torka kiszáradt, nyelőcsöve összeszűkült. Reggel óta nem ivott vizet, közben a fél napot rekkenő hőségben járta. Ugyancsak a beduinokkal vallotta, hogy munka közben, menet közben nem szabad inni, csak amikor pihenőre kerül sor. De hát arra mégsem gondolhatott reggel, délben, délután, hogy alig száll le a nap, s a meggondolatlansága miatt haramiák fogságába kerül.
Töprengett, és valóban nem tudta, mit tegyen.
Elvesztette kapcsolatát az idővel, mint mindazok – szinte percek alatt –, akik állandóan időegységekkel foglalkoznak, és egyszerre kicsúszik alóluk minden támpont: óra, nap, hold, csillagok, fények. Egy ideig beszélgetést, kiabálást, vitatkozást hallott, de az hamarosan elhalt. Ebből arra következtetett, hogy a haramiák vagy lepihentek, vagy elhagyták a helyiséget.
Teljes némaság volt a házban. Csak a patkányok sipítását, vinnyogását lehetett hallani, a szú percegését az ajtódeszkából és igen távolról, mint valószínűtlen jelét az életnek, kutyaugatást.
Már arra gondolt, hogy teljes erejével ráveti magát az ajtóra, betöri, és megkísérli a szökést, amikor lépteket hallott. A léptek közeledtek. Majd az ajtó előtt elhalt a léptek zaja, a bőrsaru csoszogása.
– Efendi, ébren vagy?
Inkább suttogás volt, mintsem kimondott beszéd. Feleljen, ne feleljen? Mi az ésszerűbb? Felelt:
– Ébren vagyok.
– Maradj csendben, efendi. Kinyitom az ajtót.
A hang gazdája valóban az ajtón kezdett matatni. Vagy ócska volt a retesz, vagy komplikáltabb a megszokottnál, de elég soká tartott, míg csikordult az ajtó.
– Itt vagy?
– Itt.
– Add a kezed. Sötét van.
– Mit akarsz?
– Ne kérdezd. Bízz bennem!
Erős ujjak kulcsolódtak a karjára. Az ember egészen a füléhez hajolt, úgy suttogta:
– Ha fizetsz, kiszabadítalak. Szegény vagyok.
– Fizetek, de csak a hajón. Mindenemet elvettétek.
– Én nem. Nem járok se rabolni, se fosztogatni, őr vagyok itt és szolga.
A távolból, a pincefolyosó végéről kiáltás hallatszott:
– Mübarek, hé! Mübarek! Merre vagy, te kutya, merre?! 
A szolga hangja remegni kezdett:
– Hívnak! Menj vissza, efendi. Visszajövök! Ha így találnak, megölnek!
Egyedül maradt. A szolga rohant, léptei végigcsattogtak a pincefolyosón. Fogdájának bejárójától jobbra tűnt el, tehát arra nem lehet menni, mert azt pontosan megfigyelte, hogy a kalóztanyából egyenesen idáig vezetett az alacsony folyosó, ajtónak, nyiladéknak sehol semmi nyoma. Tehát vagy balra kell mennie, vagy előre. Elhatározta, hogy szerencsét próbál. Egy kiadós kődarabban botlott meg a lába, amikor néhány lépést tett előre, hogy tájékozódjon. Jó lesz fegyvernek – vélte, és jól megmarkolta a követ. Szabad kezével előretapogatózott. Vaksötét volt. Bármerre nyúlt, falat érzett. De a kakaskukorékolást hallotta, méghozzá balról, ami azt bizonyította, hogy arra nyílásnak kell lennie. A baszrai kakasok, úgy látszik, éjjel is kukorékolnak. Ideges lett, elöntötte a veríték. Mindenütt falat, kemény követ érzett a keze, kivéve jobbra, de arra mégsem mert elindulni. Miért nem jön az az ember?
Hirtelen megdermedt. Balról mozgást, hangokat hallott, a hangok közeledtek!
Tahar bej visszahúzódott a fogdájába – mi másnak nevezhetnénk? –, és volt annyi lélek jelenléte, hogy az ajtót is behúzza.
Az ajtódeszkák repedésein fény lövellt a fogdába. Egy gyors körülpillantás meggyőzte.Monostoryt: a helyiség olyan apró, hogy végig se tudna feküdni benne. A zsákkupacon kívül semmit nem látott. Odalapult az ajtóréshez. Valami vagy valaki zuhant, nagy röhögés támadt. Deszka koppant. Ekkor látta, hogy balról, nagyjából derékmagasságig, ajtóféle van a falban. Ezen keresztül mászott elő hat ember, zsákokat, bugyrokat cipelve. A legutolsó kecsketömlőt cipelt, ez lehetett az, aki elvágódott, és kinevették.
Az első és a negyedik mécsest tartott, ezeknek gyatra fénye adott mennyei világítást az alvilági sötétségben.
Tehát balra van az ajtó, ami kivezethet a szabadba! Rejtek-út lehet, tolvajút, amivel a régi Baszra, Ábádán, de Bagdad is keresztül-kasul volt hálózva.
Tahar bej most már tudta, merre kell mennie, ha Mübarek, a szolga nem kerül elő. Így még nagyobb kincsnek érezte a követ, egyetlen fegyverét.
A hat ember fontos dolgokat hozhatott, mert a kalóztanyáról egyszerre nevetés, hahotázás hallatszott.
Nyilván élelmet hozhattak, lopottat a bazárból vagy a szokásos sápot, amit a nagyobb bandák kivetettek a kereskedőkre, árusokra, karavánemberekre. Ez a sáp olyan természetes volt, mint a török hatóságok adója, de talán még annál is hasznosabb. Aki becsülettel kiegyenlítette, élvezte a banda védelmét – a többi bandákkal szemben!
Tahar bej várt, figyelt.
A valószínűség amellett szólt, hogy a rejtekúton egyhamar nem jön senki, a kalóztanyáról sem, ahonnan a kezdődő tivor-nya hangjai törtek fel. Értékes percek múltak el, kétségbeejtő gyorsasággal.
A Szultán Szelim tisztje kilépett a kamrából, behúzta maga mögött a deszkaajtót, és lassan, nyugodtan kinyújtotta karját.
Keze végigtapogatta az előbb észlelt rejtekajtót. Kilincsre emlékeztető kallantyú volt rajta, ami lehetővé tette, hogy belülről is. kívülről is nyitni lehessen.
Tahar bej összehúzódott, mint a macska.
– Efendi, ne légy meggondolatlan, én megyek előre!
Mübarek állt mellette.
Olyan zajtalanul, olyan csendesen jött, hogy a neszét sem hallotta. Így csak a macskafélék, az elefántok, a tengeri kígyók és a Perzsa-öböl tolvajai tudnak lopódzkodni.
– Fogd az övemet, és ne állj fel. Ha hátranyúlok, akkor állj meg, és ne szólj, de még lélegzetet se végy. Érted?
– Értem. Megkapod a pénzt.
– Allahra esküszöl?
– Esküszöm. De gyerünk már! 
Mübarek a fülébe súgta:
– Őrök vannak a romoknál. Ott nagyon kell vigyázni. 
Megindultak. Elöl Mübarek kúszott, mögötte Tahar bej. Bűz, nyirok, kábító fülledtség töltötte be az inkább alacsony, mintsem szűk rejtekfolyosót.
A folyosó előbb jobbra, majd balra kanyarodott. Amikor az volt az érzése, hogy képtelen továbbmászni, Mübarek megállt. Szinte rátapadt Tahar bej fülére.
– Efendi! Maradj itt. Megnézem, mi van az őrökkel. Ha valaki jönne, lapulj a falhoz. Van elég hely. Hogy tudd, én jövök, a földitücsök cirpegését hallatom.
Kínos, riasztó percek következtek.
Hátha nincsenek is őrök ... Hátha Mübarek itt végez vele, hogy még a nyoma is elvesszen, és soha, de soha nem tudják meg barátai a titkot, hol veszett el.
Nem volt gyáva, de most mégis úgy érezte, hogy fél.
Nincsen kínosabb, mint amikor nem lát, nem hall az ember, és nem tudja, hol van.
Végre felhangzott a földitücsök igen gyenge, mégis jól hallható cirpegése.
Monostory figyelt. Ezúttal is elismeréssel kellett illetni Mübarek kúszóképességét: neszét sem hallotta, hogy közeledik, és egyszerre csak ott volt mellette.
– Mehetünk. Azt tedd, amit én!
Talán még az eddiginél is nagyobb út következett. De sarkallta a szabadulás vágya, nem érzett fáradtságot. Csak előre, előre, ki innen minél előbb!
Amikor már azt hitte, hogy soha nincsen vége az átkozott alagútnak, érezte, hogy Mübarek hátranyúl, és megszorítja a kezét.
Megtorpant, mert itt már végre újból felállhatott, és nem kellett görnyednie.
Elölről világosságot látott.
– Most nagyon vigyázz, efendi – súgta, lehelte Mübarek –, amott vannak az őrök! Légy elkészülve mindenre! Veszettek, mint a beduinok kutyái!
A nyíláson túl csillagok látszottak. Tehát még éjjel van, nyilvánvalóan a tengerészek „kutyaőrségének” ideje, valahol éjfél és hajnali három óra között. Megismerte a Regulus és a Szextáns csillagképét, ami azt bizonyította, hogy a több ház vagy telek, utca alatt elhúzódó pincefolyosó kijárója keletnek tekint.
Lassan a kijáró széléhez húzódtak.
Néhány lépcső vezetett felfelé, elkoptatott, elmarjult ócskaságok.
Tahar bej számára szokatlan éjszakát látott. A keleti égbolt csillagai jól látszottak, de egyébként fellegek borították az eget. Mióta behajóztak a Perzsa-öbölbe, kikötöttek Baszrá-ban, s megjárta menet-jövet Harun ar-Rasíd városát is – felhőt soha nem látott. Mégiscsak igaza lesz Dzsafarnak, aki tegnap megmondta, hogy a perzsa hegyek felől tartós vihar van készülőben.
– Vigyázz, efendi! Csak engem figyelj! 
Nagyon óvatosan kitekinthettek.
Egy elhagyott, romos ház udvarát látta maga előtt. Az udvart kőpalánk fogta körül. A ház egyemeletes lehetett, de bedőlt, a födémek, lépcsők beszakadtak. Az udvar tele volt kőtörmelékkel, homokkupaccal. Szamárkóró és alfafű verte fel magát a kövek között.
Bár nem volt holdvilág, a felhőkön keresztül is áttört annyi fény, hogy aki vaksötétből jött, mindent pontosan látott.
Így látta azt is többek között, hogy három ember tartózkodik az udvaron. Kettő alszik, ráborulva egy homokdombra, ami éjjel úgy sugározza a meleget, mint a kemence. Burnuszukba bagyulálva aludtak, összekuporodva, egymáshoz húzódva. A harmadik mellettük kuporgott, cseréptálból valamit evett. Puskája alig karnyújtásra tőle a kőrakáshoz volt támasztva.
Mübarek visszahúzta Tahar bejt, le a lépcső aljáig.
– A legjobb őr vigyáz. Basi Bozuknak hívják, mert tele van mindig bolhával. Éber, mint a sólyom, és olyan gyors is. Tőle akár reggelig itt kuksolhatnánk. Hajlandó vagy betömni a száját, ha idecsalogatom? Kezét-lábát összekötözzük. Tudtam, hogy erre sor kerül. Itt a szíj.
Ezzel elővett egy köteg szíjat, mint amilyennel a tevék málháját kötözik fel.
A kakasszó most közelről hallatszott. Az udvaron járkált a hang gazdája.
Tanár bej valósággal összerezzent a rikoltozásra.
Mübarek hangja megremegett, amikor suttogva szólt:
– Efendi, a hajón megadod a pénzt? Ide többé nem jöhetek vissza. Mindent megtud a Padisah. Elve tépnék ki a belemet, a szívemet.
Most nézte meg emberét először Monostory. Sasorra, feketén csillogó szeme, olajbarna arca még így is elárulta a beduint. De mint a legtöbb sivatagi ember, ha bekerült a városba, a lejtőre jutott.
– Mondtam, megkapod. Ne kételkedj. A gorillaképűt hívjátok Padisahnak?
– Őt. Kegyetlen, mint a pusztító vihar. De most gyere, állj mögém. Idecsalogatom Basi Bozukot.
Tahar bej azt vette észre, hogy erősebben kezd verni a szíve.
Mübarek apró kavicsdarabokat dobott a kijáró közelébe. Előbb a délceg, hangoskodó kakas figyelt fel. Kihúzta magát, kíváncsian billegette fejét, majd a kijáró elé futott. Ott azután keresgélni kezdett. Mübarek hangosat fújt, akár a mérges macska.
Erre az őr felállt. Letette a tálat, a puska után nyúlt, de mint aki elszégyenli magát, visszatámasztotta a fegyvert.
Néhány lépést tett. Meggondolta magát, és visszafordult.
Mübarek még nagyobbat fújt, a kakas rémülve szétterjesztette szárnyait. Az alvók közül az egyik megmozdult, átfordult a másik oldaláfa.
Az őr a pincelejáróhoz lépett. Árnyéka betöltötte a nyílást.
– Ana mus sejtani? – morgott az őr. – Csak nem az ördög? 
Mübarek oldalt húzódott. Tahar bej ugyanígy tett.
Basi Bozuk lelépett a pincelejáróba.
Mübarek rávetette magát. Tahar bej gáncsot vetett neki, és már tekerte a szíjat lábra, karra, csuklóra, derékra. Annyi ideje sem volt Basi Bozuknak, hogy felkiáltson, pedig megkísérelte. De a szájába dugott rongycsomó éppen csak annyit engedett, hogy éleset nyikkanjon. Többre nem telt. Oldalt, elnyúlva feküdt. Tahar bej gyors munkája még arra is adott időt, hogy bekösse Basi Bozuk szemét.
– Fussunk! – lihegte Mübarek. – Utánam, efendi! Kirohantak a pincelejáróból, átvetették magukat két kőtorlaszon, több homokkupacon. A bolond kakas rikoltozni kezdett. Basi Bozuk társa, aki az előbb megfordult, felébredt. Felkönyökölt, elképedve bámult a rohanókra, és mivel azokban a másodpercekben még nem tudta, álmodik-e, vagy ébren van, ezek a másodpercek értékesek lettek. Valójában csak akkor eszmélt magára, amikor a két ember felvetette magát a kőfalra.
Felkapta ócska puskáját, nagyot ordított, erre a mellette fekvő társ felugrott, ráesett, a puska elsült, a kakas még jobban megvadult... a menekülők átvetették magukat a kőkerítésen!
Tahar bej és Mübarek a lövést már csak akkor hallotta; amikor a túloldalon lehuppantak. Ha egy méterrel odébb történik ez, nyakukat törik – mély árok volt a kerítés többi része mellett.
– Goarn, goam! – kiabálta Mübarek, aki igazában most rémült meg. – Gyorsan, gyorsan!
Meredek, lefelé tartó utca volt előttük, a Sutt egyik legsötétebb része. Emberek feküdtek a házak falánál, nők, gyerekek, férfiak, öregek és fiatalok, búbánatosan álldogáló szamarak, bugyrok, kosarak között. Egy sem akadt, aki felnézett volna. Se a lövés nem izgatta őket, se a rohanók lábdobogása.
Sötét volt, mégis mindent látni lehetett. Mintha vastag opálüvegén nézne az ember, olyanok a baszrai éjszakák, ha nem világít a hold.
– Goam, goam!
Csak akkor álltak meg egy szusszanásra, amikor az utca végére értek. A Shatt al-Arab partjára értek. Itt Mübarek is, Tahar bej is nekitámaszkodott egy vastag törzsű tamariszkusznak. Lihegtek.
– Efendi, a hajón megadod?
Tahar bej elmosolyodott, megveregette az ember vállát.
– Meg. Ha akarod, még azt is elintézem, hogy hajón maradhass.
Mübarek megrázta a fejét.
– Nem. Rendes emberekkel nem szolgálok. Találok bandát eleget. Innen el kell tűnnöm. Itt a Padisah nagy úr! Elmegyek a perzsákhoz, akadnak ott rendes helyek.
– A Padisah kinek a szolgálatában áll? – kérdezte Tahar bej.
Mübarek megrázta.a fejét.
– Mi nem tudjuk. Én őr voltam és szolga. A perzsáknál majd kalóz leszek!
Nevetett, boldogan, felszabadultan. Pénzt kap és megszökhet. Új életet kezd.
– Merre van a hajód, efendi? 
Tahar bej átintett a túlpartra.
– Amott lefelé, ha jól sejtem.
– Elkötjük ezt a csónakot, és átevezünk – mutatott egy ladikra Mübarek. – Allha hozta elénk, Allah akarja így!
– Hát akkor gyerünk, barátom, Mübarek, mert joggal hihetik, hogy nem is élek!

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A Kalóz-part és kalózai – Búcsú Baszrától – Üdv az emírnek! – Kucsuk basa tudománya – Haditanács és haditerv – Láttad-e a Vörös Oroszlánt? – Teve és hajó – A kémhajó – Támadás és lefegyverzés

Ha a térképre tekintünk, azonnal feltűnik a Kalóz-part (ma Trucial Omán) és az Ománi Imamátus (Monostoryék idejében Maszkati Szultanátusnak is nevezett) terület különös formája.
Vegyük is elő a térképet, a lehető legrészletesebbet, hogy követni tudjuk az eseményeket; de addig is, amíg erre sor kerülhet, ismerkedjünk a tájjal, mint azt már általam nemegyszer említette kedvenc Marryat kapitányom, az élmények és események elfelejtett mestere mondaná.
Arábiának ez a különös csücske óriási Tihanyként nyúlik bele a Perzsa-öbölbe, ami elsősorban is azt hirdeti, hogy a félsziget és az előtte sorakozó szigetek, mint a díszkertek „tipegői”, a régmúltban összefüggtek az iráni parttal. Hatalmas erózióként szakadt el Arabia Elő-Ázsiától, és a megsüppedt területbe, ahol valamikor hatalmas tó is lehetett, behatolt a tenger.
A beltengernek is beillő Perzsa-öböl fele a Vörös-tengernek, de nagyobb, mint az Adria; területe 241 000 négyzetkilométer, amit akkor értékelhetünk, ha melléje tesszük a Balatont, ami – 595 négyzetkilométer!
A kalóz-parti-ománi félsziget külsejében is viseli a Perzsaöböl tájainak szeszélyes formáját, gyors és váratlan alakulásait. A kalóz-parti oldal lapályos, a homok és a homok királya, a sivatag itt az úr. A tengertől távolabb oázisok gondoskodnak arról, hogy a beduin és hű állata, a teve, megéljen e kietlen tájban. Ilyen kincset érő pálmavidék a Burainii oázis, amin jó néhányszor összevesztek már a Kalóz-part sejkjei és az ománi szultánok. A félsziget ománi oldala a gazdagabb, a termékeny, a vízbő terület. A kalóz-parti oldal a szegényebb, nincsenek rajta fennsíkok, se hegyek, de olyan gazdag városok sem, mint a Maszkát, a szultánság főhelye.
Van valami, ami a Kalóz-partot Kalóz-parttá tette: rengeteg sziget a Kumeiz-foktól a Dibai alatti Sir Abu Nu'air-szigetig. Itt vetették meg lábukat azok az arab hajósok, a beduin sivatagi életét felcserélő, tengerászsorsot vállaló nomádok, akik már századokkal ezelőtt felismerték azt az előnyt, hogy a Perzsa-öblön keresztül Baszráig, Ábádánig, Bagdadig, tehát az Európába szállítandó keleti kincsek kapujáig a keskeny Hormuzi-szoroson keresztül vezet az út.
Kalózbandák alakultak kalózbandák után, időnként rájuk csaptak a perzsa, a török, az arab nagykereskedők, de még a malabári szultán katonái is. Felégették a rejtekeket, megöltek mindenkit, akit elértek, de a Kalóz-part nem néptelenedett el. Falvak, városkák születtek, az ide húzódott nomádok egyik része továbbra is kalóz maradt, megbújt a szigetek védelmében, a másik rész letelepült, gyöngyöt keresett a Bahrein-szigeteken, halászott, tevéket nevelt az oázisokban. Jutott nekik is a kalózok rablott holmijából, amit részben Ománba vittek vagy a sivatagi utakon, vagy apró hajócskáikkal, a jalibutokkal; részben megváltottak a maguk számára, gyöngyért, Ománban kapott ezüstpénzekért.
Így orgazdák lettek és cinkosai a kalózoknak. Ahány városka született a Kalóz-part homokfövenyén, az mind egy-egy törzs szállását is jelentette. Abu-Dhabi, Adzsmán, Dibai, Sharja, Umm-el-Kaivein, Rász-el-Haima félnomád népsége önálló törzsnek vallotta magát. A törzsek összefogását, jobb védelmét célozta a nagy sejk, Abu-Ramla rövid emírsége, de Dzsafar el-Aszkarit vágya is, hogy apja örökébe, a nehezen összekovácsolt emírségbe lépjen.
Mert akkor, mint tudjuk, Umm-el-Kaivein sejkje, a véres kezű Amin el-Kaivein uralkodott a Kalóz-parton, nem egyedül, hanem jelentős segítséggel: az ismeretlen nevű, titokzatos, Vörös Oroszlán fedőnevet használó angol segítségével.
Hogy ki volt az angol, annak felderítése Kucsuk basa expedíciójára várt. Egyvalami nem volt kétséges: az angol a Kelet-indiai Társaság támogatását és védelmét élvezi. Erről már szóltunk egyszer, de most jobban meg kell hogy világítsuk ennek az érdekes „társaságnak” Ázsia történelmében vállalt döntő szerepét.
A Kelet-indiai Társaság, nem volt más, mint az angolok „kéz kezet mos” politikai felfogásának legkifejezőbb terméke. Erzsébet királynő uralkodása idején, 1600-ban alakult, de Robert dive virágozhatta fel igazán az 1700-as évek derekán, egy zseniális kalandor, aki végül maga is a lebukottak sorsára jutott. De a Társaság tovább virágzott, sőt – óriási területeket szerzett Angliának, köztük végül Indiát is. Ennek a kezdetben homályos célú, de egyre félelmetesebb hatalomra szert tett Társaságnak óriási hivatalnokgárdája, kereskedelmi hálózata, kutatócsoportja, kémszervezete, flottája és hadserege is volt. Egy kereskedelmi vállalkozás, ami államokat megillető jogokkal élhetett! India meghódításának első megszállási terve mindössze Elő-India partvidékére és fontosabb kikötőire terjedt ki. Az étvágy lassan jött meg. A hódítás lendületét különösen az adta meg, amikor a féltékeny birodalom főkormányzót és ellenőrző szervet jelölt ki a meghódított területekre. Az első főkormányzó Hastings márki volt, aki nyíltan vallotta: a Társaság csak akkor „életképes”, ha minél több és minél nagyobb területet hódít meg!
Erre kiváló alkalmat adott 1816-ban a mahratták támadása Madras és a mögöttes területek ellen. Az angolok kelet és nyugat felé egyszerre indították meg a támadást. A nagyarányú katonai akció komoly, másfél évszázadra szóló eredményt ért el: a mahratta sereg megsemmisült, több bennszülött fejedelmet letettek, másokat az angol fennhatóság elismerésére kényszerítettek, s ezzel egész Élő-India a Társaság uralma alá jutott. Később került sor a hátsó-indiai hódításokra ... Az ötvenes évek elején még mindig a Társaság volt az úr Ázsia nagy részében „mint az angol kormány megbízottja”, ahogy azt az 1833-ban kelt új kiváltságlevél feltünteti.
Ahol hódítani nem lehetett, ott az „ügynökök” vették át az irányítást. Ilyen területnek számított a Kalóz-part is, a Perzsa-öböl révén érdekelt területe két országnak, Perzsiának és Törökországnak. Sem a Kalóz-partot, sem az Ománi Imamátust (történetünk idejében!) nem foglalhatta el, nem szállhatta meg hivatalosan a Társaság.
De azt elnézte, sőt megengedte, hogy egyik ilyen ügynöke, akit Vörös Oroszlán néven emlegettek az Arab-tenger és a Perzsa-öböl vidékén, megvesse lábát a Kalóz-parton, és állandó fenyegetésben tartsa a Hormuzi-szoroson áthaladó hajókat.
Működéséhez az ügynök hajót, fegyvereket, katonákat kapott a Társaságtól, a sejkek megvesztegetésére alkalmas mindenféle tárgyat, posztót, üveggyöngyöt, ezüstneműt, díszes puskákat, kardokat, még vízipipát is. Ennek fejében rácsaptak a Bahrein-szigetek gyöngyhalászaira, az arábiai, a perzsiai, a beludzsisztáni part mentén hajózó kereskedőkre, az ománi tevekaravánokra, a Perzsa-öbölbe bekanyarodó malakkai, szundai és celebeszi áruszállító vitorlásokra. Hogy ebből mit kapott a Társaság, nehéz lenne eldönteni. A Vörös Oroszlán és hű embere, aki „tálcán szállította” a rablott holmit, Amin el-Kaivein sejk, hatalmas vagyont harácsolt össze. A kikötőkben szállingózó hírek mesébe illő dorbézolásokról és ugyancsak mesébe illő palota építéséről tudtak.
A palota Umm-el-Kaiveinban, a széles öböl déli részén áll, de idegen mégsem tekintheti meg, mert Amin el-Kaivein sejk parancsa értelmében idegen a Kalóz-partra, de főleg a „fővárosba” nem teheti a lábát. Aki megkísérli, a halál fia! Ilyen volt a helyzet akkor, amikor a Szultán Szelim háromárbócos elérte a Perzsa-öbölben, Baszrából jövet, a Rakan-fokot.
– Hajó, vigyázz!
– Hajó, hé!
– Merre?
– Hormuznak!
– Allah legyen veletek!
– Veletek is!
– A Vörös Oroszlántól óvakodjatok!
– Láttátok?
– Mi nem! De a Larak-sziget világítótorony-őrei igen. ők mondták, hogy hetekkel ezelőtt kifutott a szabad tengerre. Visszajöhetett már. Vigyázzatok!
– Köszönjük! Hajózzatok békében!
– Ti is! Allah kísérje utatokat!
– Allah legyen továbbra is védőtök!
– Hahó, hajó!
– Hahó!
A Szultán Szelim és egy dél-indiai prahu találkozott egy-mással. Könnyű szél borzolta a Perzsa-öböl vizét. A prahu Ábádánba tartott, a Szultán Szelim a Kalóz-partnak. Természetes, hogy a dél-indiai prahu érdeklődő kapitány basijának Tahar bej, az ügyeletes tiszt, a Hormuzi-szorost jelölte meg mint legközelebbi célt.
A hír, amit a prahutól megtudtak, megnyugtatóan hangzott. A Vörös Oroszlán künn jár az óceánon vagy az arábiai partok mellett elhúzódó Arab-tengeren. Ebből elsősorban az derült ki, hogy a Kalóz-part bitorlói nem gyanakszanak a török háromárbocosra. Bár Tahar bej többször hangoztatta, hogy a Padisah nevű szörnyeteg a Vörös Oroszlán embere lehet, és a fickó feltétlenül gyanút fogott. A faggatáskor látszott: nem túlzottan hisz a mesében, hogy a hajó a szultán üzenetét és ajándékát hozta volna, és utasai a Zarzurát akarják fellelni.
– Meggyőződésem, hogy gyanakodott a fickó – állította Tahar bej Kucsuk basának tett beszámolója alkalmával. – Még inkább gyanakodhat most, hogy megszöktem.
A basa hosszasabban gondolkozott, majd döntött:
– Nem tehetünk mást, mint elindulunk. Szerintem, mire a Bubiyan-szigethez érünk, Auda Abu-Taijék ott lesznek. Dzsafar emberei akár már a mai éjszakán behajózhatók. De ez feltűnő lenne. Kétségtelen, hogy a Padisahék figyelnek minket. Ezért minden felesleges feltűnést el kell kerülni. Manzur menjen a parancsommal: Dzsafar emberei szerezzenek egy bárkát, hajózzanak azonnal le a folyón, s ott, ahol a Shatt háromfelé ágazik, várjanak meg minket. Siessünk, barátom!
Így azután még arra se jutott idő, hogy Tahar bej elmondja a többieknek izgalmas kalandját.
– Indulásra felkészülni! – hangzott a basa parancsa. Felbolydult a hajó.
Köteleket cseréltek, vitorlákat frissítettek, élelmet rakodtak. Sabba és két ember nem kapott más feladatot, mint a közeli és távoli terület figyelését, ellenőrzését.
– Sabba, ha valakire gyanakodtok, gondolkozás nélkül csapjatok le rá, s hozzátok fel a hajóra! – rendelkezett Tahar bej.
Sabba derűsen vigyorgott.
– Így lesz, parancsnok!
Sabba a hajó orrában helyezkedett el, a két ember a parton figyelt. A komp javítói eltűntek. Szinte kihalt volt a partnak ez a része. Olyan nagy volt a hőség, hogy még az afrikai legényekről is folyt a veríték. Vihar közeledett.
A nap eltűnt. Üvegházi pára, ködszerű nyirok terült a folyópartra és a város minden utcájára, házára.
Komor felhők úsztak az égen.
– Ha odafenn meglódulnak a felhők, akkor tör ki a vihar! – mondta Kucsuk. – Ismerem ezt a vihart. A monszun előhírnöke, itt a perzsa hegyekből tör le.
– Mégis indulunk?
Kucsuk mosolygott.
– Nincs okunk tétovázni. Kevés vitorlával és a folyó sodrára bízva magunkat, pompásan haladunk majd. Hiszen tudja, bejem, az én elméletem az, hogy a vihar nem ellensége a hajósnak, hanem a barátja. Csak éppen bánni kell vele tudni. Remélem, ezúttal is így lesz.
Kucsuk nem tévedett.
Pontosan az elindulás perceiben rettentőét sóhajtott az ég, a felhők valósággal az árbocok csúcsát érintették, a köd összecsapódott a felkavart porral.
Mintha késő estére járt volna az idő.
– A túlpartról jön. Nagyszerű! – nevetett a basa. – Most legalább eltűnhetünk, mint Harun ar-Rasíd, amikor a poroszlók üldözték!
Ha valaki látta az elinduló Szultán Szelimet, joggal bolondnak hihette a parancsnokát.
Pedig csak arról volt szó, hogy a parancsnok mindenkori barátjának tartotta a szelet, még akkor is, ha az vihar formájában jelentkezett.
– Legfeljebb várunk majd a Shatt deltájában – mosolygott derűsen a basa, amikor a háromárbocos megkezdte száguldását a folyón lefelé. – Dzsafar embereivel a bárka ilyen gyorsan nem haladhat!
A porfellegben eltűnt Baszrából Tahar bej nem sokat látott. Könnyű szívvel tekintett visszafelé, abban a reményben, hogy többé nem látják egymást, mármint ő és az akkori török birodalom legdélibb városa.
– Amondó lennék, gazdám, hogy ez a pocsék város illően búcsúzik tőlünk! – kiáltotta Monostory fülébe Porkoláb Péter.
– Ne is lássuk meg, hogy milyen ronda! Meg azután micsoda hely az, ahol büntetlenül elrabolhatnak valakit, fogságba vethetik, s még csak annyit se kérhetünk, hogy közbelépjen a hatóság! Bezzeg odahaza mi lenne hasonló esetben! Még akkor is, ha osztrák zsandárok tartják a rendet!
Az efendit állandóan gazdájának kalandja foglalkoztatta. Ahogy egy apa várja rettegve eltűnt fiát vagy a jó testvér hasonló esetben öccsét vagy bátyját, úgy gyötrődött a tehetetlenségtől Porkoláb Péter, amikor múlt az idő, besötétedett, majd este, végül éjszaka lett. Kucsuk azonban hajthatatlan volt. Nem engedte meg, hogy egyetlen ember is elhagyja a hajót.
– Bevárjuk a reggelt – intézkedett. – Ha akkor sem kerül elő, kutatunk utána. Éjszaka semmire sem mennénk. Csak megzavarodunk. Majd reggel!
Végre, amikor Mübarek kíséretében előkerült az Implacabile parancsnoka, Porkoláb öröme rövid lélegzetű volt.
– Fegyvert mindenki kezébe! – kiáltotta. – Fogadom, hogy kifüstölöm a bandát! De ha nem tehetjük meg, akkor gyerünk a hatósághoz, és követeljük a zsiványok letartóztatását, megbüntetését!
A basa nevetett.
– Se egyiket, se másikat. Efendi, Keleten vagyunk! Csak semmi feleslegeset. A tanyájukat nem lehet kifüstölni, mert van azoknak nem egy, de talán tíz tanyájuk is. Régen elhagyták azt a szállást, ahol Tahar bejt lefogták. Nem találnánk mást, csak ásító ürességet. De a hatósághoz se mehetünk. Az omda, a bíró azt mondja: „Hogyan ítélkezhetek, ha nincsenek itt a bűnösök?” Az őrparancsnok azt mondja: „Hogyan fogjam el őket, amikor elszöktek?!” Mert az őrparancsnok pénzt kap a rablóktól, a rablók lehetőséget az egérútra az őr-parancsnoktól. Ez már így van, efendi, változtatni nem lehet rajta!
Porkoláb Péter komoran hallgatta a basa szavait, majd csak ennyit mondott:
– Rám bíznák a rendcsinálást, hajaj, rend is lenne! De én nem maradnék itt a fél világ vagyonáért sem!
Szívében nőtt a gyűlölet azok ellen, akik leteperték, lefogták, megkötözték, börtönbe vetették a gazdáját. Időnként elképzelte, mit tenne, ha jó sorsa a markába adná a gorillaképűt. Testét izgalom, lázas öröm járta át ilyenkor: előbb kiadós pofonokat adna, olyanokat, amilyeneket kevesen tudnak adni. Azután? Azután állon vágná, és várná, hogy a gorillaképű feltápászkodjék. Akkor még egyet adna az állára... játszana, mint az egérrel játszik a macska. Hamarjában ennél szebb ajándékot nem tudott elképzelni a sorstól.
Érthető, hogy a porfellegbe borult Baszrától nem éppen nagy sajnálkozással búcsúzott Porkoláb Péter.
A Szultán Szelim árbocait, kötélzetét, vitorláit rázta, tépte, rángatta a szélvihar. De a hajó bírta ezt a táncot, az elemek bősz haragját.
A hajók mindenütt a partközelben lapultak. Levont vitorlákkal, kikötve, kihorgonyozva. Amikor Ábádánon keresztülhaladtak, egyetlen bárka, csónak, kis vitorlás, nagyobb dhau nem úszott a vízen. A folyó tájtékzott, harsogott, dübörögve vágta hullámait a partoknak.
Három napon keresztül tartott az ítéletidő.
Kemény próbát jelentett hajónak, parancsnoknak, legénységnek egyaránt.
Kucsuknak a szemöldöke sem rebbent meg. Nyugalom mindenekfelett! – ez volt az alapja cselekedeteinek.
Egyetlen vitorla hasadt ketté, mire a Shatt deltájához értek.
A bárkának nyoma sem volt, várni kellett. Negyednapra a bárka is megjött.
Akkor elállt a vihar, megszelídült a szél.
– Hé, Dzsafar, eljöttem én is!
Az emberektől zsúfolt bárka kormánypadján az acélszívű és acélkarú apró öregember, Abu-Mohar, a Hűség Atyja, a kardkovács ült.
– Nem lehet az, fiam és barátom, hogy ne legyek veled, ha visszatérsz atyád földjére! Ott is kell majd kardkovács, ha jól sejtem.
Dzsafar megölelte az öreget, jobbról és balról megcsókolta.
– Szívből köszöntlek, atyám, jó jelnek veszem, hogy eljöttél, és együtt megyünk vissza hazánkba, ahonnan elűztek minket.
A kis öregember diadalmasan mutatott azokra, akik egymás után kapaszkodtak fel a hajóra.
– Azért jöttek, hogy segítsenek! Fiaim, üdv az emírnek!
Most olyan jelenet következett, amit se Monostory Balázs, se Porkoláb Péter nem felejtett el.
Szám szerint huszonkét ember, burnuszos, sokszínű tarkóvédővel ellátott turbánt viselő férfi mászott át a hullámvéden, és sorakozott fel Dzsafar előtt, majd egyszerre, Abu-Mohar köszöntő szavára, térdre vetették magukat, homlokukkal a fedélzetet érintve.
– Üdv neked, emír! – kiáltották. – Hűség és halál!
Dzsafar aki mellett ott állt Manufi, karján az elmaradhatatlan Hurival, ugyancsak letérdelt, homlokával a fedélzetet érintve.
– Üdv nektek, barátaim! Hűség és halál!
Monostory most látott együtt, egy csoportban nagyobb létszámú kalóz-parti népet. Talán mindössze kettő volt közöttük, akin erősebben kiütköztek a beduinok kemény, szikár, csontos vonásai, az olajosán sárgásbarna bőr, a lilás szájszél, a feketésen árnyékolt szemgödör, a merész ívelésű sasorr. A többiek inkább perzsa-néger-arab-indiai keverékek voltak.
– Hűség és halál! 
Dzsafar felállt, majd ugyanígy tettek a kalóz-partiak.
Dzsafar egyenként odalépett az emberekhez. Szemükbe nézett hosszasan, vállukra tette a kezét. Egynél-egynél elmosolyodott. Ismerősök, barátok, gyerekkori pajtások voltak.
– Ni, te Makrán fia vagy, ismerlek!... Ó, Sarja, hát együtt megyünk vissza a szülőföldre?! Hasszán Ali, pajtásom, boldoggá tesz a látásod!...
– Üdv neked, Dzsafar – mosolygott Hasszán Ali. – Életre-halálra melléd állunk! Rendelkezz velünk!
Kucsuk basa is jelen volt az érkezésnél. Kedvtelve nézte az embereket, s önmagában gyorsan megállapította: elsőrangú emberanyag, pompás harcosokká válnak, amint arra sor kerül! Mert azt Kucsuk is, de mindenki tudta a hajón, hogy szabályos katonai feladat lesz a Kalóz-part meghódítása, vagyis inkább a bitorló elűzése és az angol, a Vörös Oroszlán hatalmának letörése.
A kis csoport – Kucsuk emberei, Dzsafar társai, Auda Abu-Taij beduinjai – nem tesz majd ki többet százötven-százhetven embernél.
Ennyi ember vajon elég lesz a Kalóz-part visszahódítására?
Az a biztonság, amivel Kucsuk basa a történendők elé tekintett, meg kell hogy győzzön minket is: a vállalkozás irányítása jó kezekben volt.
Kucsuk sok háborúban vett részt már, szárazföldi és tengeri gerillaharcok egész sorát irányította, ami Abdel-Káder harcainál is beigazolta: az effajta háború a bátrakat, a merészeket segíti. Abdel-Káder éveken keresztül tartotta éberségben, nemegyszer páni rettegésben a tízszeres, sőt ennél is nagyobb létszámú francia haderőt, amit Clauzel, majd Bugeaud tábornokok vezettek, mindketten kipróbált afrikai veteránok. De az európai harcmodor – a zárt egységek támadása – az emberfölény ellenére is csak nehezen, szörnyű áldozatok árán tudott megbirkózni a rajtaütő gerillákkal.
Kucsuk basa soha nem hirtelenkedett el semmit. Nem állított fel előre olyan stratégiai elméletet, amitől később nehéz lett volna elszabadulni. Türelemmel várt.
– Előbb szeretném tudni, mennyien leszünk – mondta egy este Tahar bejnek, amikor már elhagyták a miazmákkal teli, moszkitók miriádjait szerteröppentő Shatt-deltát. – A terepet sem ismerem. A térkép nem megfelelő. Ki törődött eddig ilyen szempontból a Kalóz-parttal? Valójában az egész félsziget üres fehér lap annak a számára, aki térképről szeretne eligazodni. Ha majd együtt leszünk, a samar beduinok is megjöttek, akkor tartjuk csak meg első haditanácsunkat. Mindenesetre döntő, hogy önben, bejem, és segédtisztjében kitűnő katonákat kaptam.
Ez az utóbbi megállapítás nem volt keleti „udvariaskodás”, szépen hangzó frázis. Nem. Kucsuk basának bőséges ideje volt meggyőződni Monostory és Porkoláb Péter katonai képességeiről. Porkolábban már régen felismerte a kitűnő kiképzőt, a lelkes és fáradhatatlan „őrmestert”, akiben nemcsak megbízni lehetett, de rábízni akár nagyobb harci feladatot is. Monostory Balázs, a veronai idők „főhadnagy úr Teremtésit”-je, részben elmondott élményei alapján, részben ismeretei, olvasmányai révén, de talán még inkább a fedélzeten megmutatott helytállásával eléggé bebizonyította a basának, hogy a magyar tiszt nagy segítséget jelent majd a kalandos életű basa legújabb vállalkozásánál.
– Tudom, Radetzkyre nem gondol vissza szívesen – simogatta szakállát a basa, amikor még Monostory javában sántikált. – De az agg tábornagy jó iskolamester. Ismerem a módszerét, mint ahogyan ismerem minden számottevő tábornokét is. Ő a „beásás”, a végsőkig való védekezés híve, amit felold egy-egy gyors kitöréssel, váratlan ellentámadással. Nem rossz taktika, de csak Európában. Afrikában és Ázsiában nincsen, nem lehet védekezés. Ott a váratlan rajtaütések és a legteljesebb eltűnések vezetnek sikerre. Talán egyszer a valóságban is bebizonyíthatom, hogy igazam van ...
A „talán” elkövetkezett. Méghozzá egy izgalmas, nyugtalanító estén, amikor igen körülményesen sikerült csak megközelíteni a kihalt, néptelen Bubiyan-sziget mögötti homokos partot. A korallpadok s a mögöttük elhúzódó homokfövenyek, az erős hullámzás rengeteg veszélyt jelentettek egy olyan hajó számára, mint az óriási Szultán Szelim.
Itt kellett Auda Abu-Taijéknak a megbeszélés szerint hajóra szállniuk.
Az izgalmat főleg az okozta, hogy amíg a Baszrából való elinduláskor valóságos orkán tépte a kötélzetet és a vitorlákat, ezúttal meglepő szélcsend köszöntött hajósainkra. De ez még nem jelentette azt, hogy a Perzsa-öböl hullámai lecsendesedtek.
A hullámok – mint a mély vizek esetében általában – nem szelídültek le, tarajosán görögtek tova, s harsogva zuhantak rá a korallszigetekre, a távolabbi fövenyes partokra, elnyelve és újból kidobva, megint elnyelve és megint kidobva a partok homokját, iszapját, bűzös sarát.
Ilyen körülmények között nagy hajózótudásra, higgadtságra volt szükség, hogy a török hajó megközelítse a korallpadokat, mögéje kerüljön, s lehorgonyozzon a nyílt vízen a két „fal”, a korallpad és a homokos part között.
Ugyanakkor semmi szél nem fújt. Mindent az áramlatokra, a hullámokra kellett bízni.
Ennek a nem mindennapi manővernek, amit bátran istenkísértésnek lehetett nevezni, Tahar bej volt az irányítója.
Kucsuk időnként feljött a kabinjából, ahol kedvenc csillagászatával szórakozott. Körülnézett, bólintott, és visszatért számításai mellé. Ez volt az ő pihenője, agyának „szellőzője” a nagy feladatok előtt.
Minden kitűnően haladt. Kucsuk örömmel fedezte fel magyar barátjában azt a szerencsés és ritka embert, akit nem volt könnyű találni: egy személyben a nagyszerű hajóst és a kitűnő katonát. Monostory pedig fellelte Kucsukban az idős barátot és felettest, amilyenre mindig vágyott. Szívesen beszélt gazdag élményeiről, és szívesen osztotta meg az élmények leszűrt tapasztalatait.
Kucsuk ideális parancsnok volt, Monostory Balázs elsőrangú kivitelező.
Amikor a hajó végre horgonyt vetett, már beállt az este.
Előttük volt a Teknősbéka-part, a régi Kuvait legkietlenebb tája. Talán ezért is szerették annyira ezt a területet a tengeri teknősök. Itt rakták le tojásaikat a kacska hátsó lábaikkal kotort üregbe, itt keltek ki a nap hevétől melegített fészekben az apróságok, és innen indultak el ősi elemük, a tenger felé, kikelésük után alig egy nappal. Szurokfekete szaladó gombocskák a sótól fehér homokparton.
A Szultán Szelim személyzete bőséges élelempótlást talált a Teknősbéka-parton.
A part szélén, egy homokdombon ember állt.
A több részből álló, kitolható régi tengerésztávcső eléjük hozta a magányos férfit.
Auda volt, a samarok sejkje, Auda Abu-Taij, a sivatag nagyszerű fia, akinek későbbi haditetteit máig sem felejtette Arabia népe, fiatal, öreg egyaránt.
Méltóságteljesen, mellén összefont karokkal, mozdulatlanul állt, és figyelt a hajó felé.
Dzsafar el-Aszkaritra hárult a feladat, hogy az emberszobrot elmozdulásra bírja.
– Auda Abu-Taij! El hamdu Illahi, megjöttünk!
A sejk mélyen előrehajolt, mellén keresztbe tett karral, majd zengő hangján, messzire hallhatóan kiáltotta:
– Üdvöz légy, Dzsafar! Várjuk ölelésedet! S hirtelen megelevenedett a domb.
Fehér burnuszos alakok tűntek elő, és fogták körül vezérüket.
– Manzur, a csónakokat! – rendelkezett Kucsuk basa. Lassan felkapaszkodott a hold, és megvilágította a sivatagos partot.
A tengernagy sokat adott a szokásokra, a keleti ember érzékenységére, de még inkább a beduin megrögzött életszabályaira.
– Az emír és én partra megyünk – közölte Tahar bejjel. – Gyújtsatok fáklyát, a legénység sorakozzon fel, a kalóz-partiak ugyanígy. Gyerünk!
A két kuttert Manzur irányította. Az elsőben a basa, a másodikban az emír ült a kormánypadon. A begyakorlott matrózok ütemes evezése különösen hatott a némaságnak ebben a megmerevedett világában, ahol éveken keresztül nincsen más zaj, nesz, mint a korallpadokon átlendülő hullámok halk moraja, vagy a szél dudorászása a homokdombok között.
A evezőkről mint óriási gyémántok peregtek le a vízcsep-pek.
Fülsiketítőén csikordult a homok, amikor a kutterek partot értek.
A hajóslegények beugráltak a vízbe, felkapták a tengernagyot és az emírt.
Dzsafar megölelte a sejket.
– Ó, Auda, nem csalódtam benned!
– Barátok vagyunk, Dzsafar! – Maga köré mutatott. – Ők is azok, samarok!
Auda legjobb, kipróbált embereit hozta el.
Kemény, nyers tekintetek szegeződtek a basára és az emírre. Először látták egymást. Volt valami dac, fenyegető szigorúság a tekintetekben, aminek okát csak később fedte fel barátai előtt a sejk. A beduin szívesen követi főnökét; századokon át úgy nevelődött, hogy az apáénál is fontosabb a sejk szava. Gondolkozás nélkül mennek háborúba vagy bármilyen sivatagi vállalkozásra – ha velük van és marad a tevéjük is. Amikor a sejk közölte velük, hogy sietve délre mennek, Ain-el-Gazálnál (a Gazellák forrásánál) azonban megválnak a tevéktől, azokat hajcsárok hozzák vissza á táborhelyre, ők pedig gyalog mennek a homokon vagy két napig, majd elérve a tengert hajóra szállnak, a samar harcosok valósággal fellázadtak.
– Hogyan gondolod, ó, sejk, hogyan? – tette fel a kérdést mindannyiuk nevében egyik idős harcos, An Najaf, akinek nagy volt a tekintélye a törzsbeliek előtt. – Megválni a tevéktől?! Ki hallott olyat, hogy a bedavi ne a meharijával menjen harcba vagy bárhová, ha elhagyja sátrait?
Auda Abu-Taij teljes tekintélyére, erélyére és komoly ígéretére volt szükség, hogy a samaroknak az a csoportja, akiket elszólított, valamelyest lehiggadjon, és hajlandó legyen követni őt.
– Ha barátomat és testvéremet, Dzsafar el-Aszkaritot visszasegítjük hazájába, mindenki kap egy vagy két tevét, s elveheti az ellenség fegyverét, pénzét, gyűrűjét, nála talált minden vagyonát. Erről én biztosítlak titeket, Auda Abu-Taij, a sejk!
Ez az ígéret feloldotta a lázadó hangulatot, de nem teljesen.
– Látni akarjuk Dzsafart és a hajót, ami idegenbe visz minket! – tolmácsolta a többiek kívánságát An Najaf.
Most elérkezett az a perc, hogy láthattak Dzsafart és a hajót, a lomha vízi tevét, ahogy lenézőleg beszéltek a homok fiai az ilyesféle alkotmányról.
A hajó már messziről megtetszett nekik. Nevetve élcelődtek a várható tengeri útról. Amikor azonban megjelent a két kutter, megmerevedtek. A nehéz élet örökös próbáján gyerekesen érzékeny a sivatag fia, és éppen ez okozza, hogy a tevével való kapcsolata még annál is erősebb, mint amit mi a mesékből és a történelem lapjairól a huszárról és lováról hallunk.
Az okos Auda ezért is ígérte, hogy a nagy út és a harci helytállás fejében tevét kapnak s jogot arra, hogy kirabolhatják a legyőzött ellenséget.
Nem kellett sok hozzá, hogy Dzsafarban meglássák a közéjük valót, a hozzájuk hasonló életű s felfogású arabot
– Üdvözöllek, samarok!
– Üdvözlünk, emír!
Kucsuk mellére tette két tenyerét. Meghajolt.
– Köszöntlek, Auda Abu-Taij. Tudom, ki vagy. Hallottam híredet. A homok felett elszáll a hír, felkapja a szél, és akinek füle van, meghallja! Én meghallottam. Köszöntlek mint barátot és mint fegyvertársat, törzsbelijeiddel együtt. Úgy mondják, nincsen vitézebb, bátrabb harcos a sivatagban a samaroknál. Hiszem, hogy igaz ez a mondás. Azért vagyunk itt, hogy meggyőződjünk erről. Felkészültetek az útra?
Most Audán volt a sor, hogy válaszoljon.
Ekkor már a hold teljes fényben világított. Ezüsttel szórta tele az öböl kék vizét, csillogó fénybe vonta mindenfelé a homokot.
A partra vont kutterek mellett figyelve állt a hajó néger matrózcsoportja, a beduinok többsége a homokdomb oldalában guggolt, magához szorítva gyöngyházzal kirakott, hosszú csövű fegyverét, dobólándzsáját és azt a kis iszákot, amiben az égvilágon nem volt más, csak datolya, napokra szóló egyedüli elesége a sivatagjárónak.
Dzsafár sudár alakja szálfaként hatott, mellette Kucsuk szakállas arca, dallamos, nyugodt beszéde rokonszenvet támasztott a nomádok szívében.
Auda beszélt:
– Köszöntelek, basa, kinek nagy a híre tengeren és szárazföldön. Tudom, harcostársa voltál Abu-Ramlának, akit Dzsafár apjaként tisztelhet. És mert az voltál, kötelességednek tartod Dzsafart hazájába segíteni. Barátja vagyok Dzsafárnak, és így most már neked is, uram. Auda azt vallja: nincsen szebb, hatalmasabb a barátságnál! A barátság véd a gonosz ellen, a barátság ad biztonságot az öregség elviseléséhez. Most a gonosz ellen indulunk, hogy bizonyságát adjunk barátságunkról. Kérded, efendi, felkészültünk-e az útra. Felkészültünk, és követjük Dzsafart, hogy örüljünk az ő örömének!
Most Kucsuk ölelte át a sejket.
– Barátommá fogadlak, ó, sejk! – Én is téged, efendi!
... Hajnal volt, mire megjött a szél, és a Szultán Szelim továbbindulhatott.
Dzsafár és Auda, valamint a beduinok jó jelnek vették, hogy az elindulás percében ludak nagyobb csoportja szállt el a hajó mellett. Merre, hová tartottak? Nehéz lenne eldönteni, de hangos sipákolással eveztek széles szárnyaikkal, és vonultak a sivatag mélye felé.
– Zarzurába – nézett utánuk Tahar bej.
– Mosolyogsz, efendi? – szólalt meg mellette Auda. – Ami volt, az van is. Zarzura volt. Majd előkerül. Aki induláskor ludat lát, annak útja szerencsés lesz.
– Így igaz – bólogatott Dzsafar. – így mondták apáink, és mi hiszünk ebben.
A hajó piros vitorláit felduzzasztottá a szél.
A Teknősbéka-part elveszett a távolban.
Dzsafar, Auda, a fedélzeten tartózkodó beduinok csoportja hosszasan nézett az egyre távolodó ludak után.
Még azon a reggelen megtartották az első „haditanácsot”.
A basa kabinjában került erre sor, török szokás szerint szőnyegre telepedve.
Tahar bej meglepetésére a basa egy térképet terített eléjük. A térkép gondos, részletes munka volt, tele mindazzal a jelöléssel és utalással, amelyet a jó térképtől elvárunk, s ráadásul – kézzel rajzolták.
– Több különböző térképből igyekeztem összerakni, összehordani mindazt, ami jó és megfelelő – mondta a basa. – Hetek óta ez volt az én csillagászatom. Tahar bej tudja, miért mondom, íme, a Kalóz-part, a mögöttes ománi terület, a Kalóz-part előtti szigetek, mindezeket megelőzve a Khor ad-Dhuwaihin öböl.
– Azt mutasd meg, uram – szólt közbe Dzsafar emír, aki a basa jobbján kuporgott –, azt mutasd, hol látható az én városom, Dibai, és a másik, Adzsmán, amiért mi a szülőföldet, apám kívánsága szerint, Adzsmán Dibainak nevezzük.
– Itt van Dibai, s emitt Adzsmán. 
Dzsafar bólintott.
– Valóban így van: Dibai mellett, igen közel hozzá, épült fel Adzsmán. És a kettő között mi található?
– Sardzsa.
Auda Abu-Taij, aki akkor látott először közelről térképet, és még nehezen tudta felfogni, hogy egy homokszemnyi folt várost vagy oázist jelölhet, vékony vonás útfélét, kanyarok, cikcakkok öblöket, elismerően intett. – Erről a papírlapról egy egész országot látsz?
– Való, hogy Sardzsa található Adzsmán és Dibai között –  dünnyögte Dzsafar. – Most mutasd meg, hol lelhetem Abu-Dhabit.
A basa, aki réges-régen jól ismerte már, mint kell gyorsan és egyszerűen feltárni a természet fiainak a térkép titkait, így szólt:
– Gondold el, Dzsafar, Auda, Abu-Mohar, gondoljátok el, barátaim, hogy akkorka sátorban ültök, mint ez a papírlap. És azt mondja nektek valaki, írjátok be a homokba, hol az oázis, ahová a karavánnak el kell jutnia. De az oázishoz az út szakadékok, homokhegyek és szélfútta dombok között vezet. Mi történik ekkor?
– A homok, az más – rázta fejét Auda Abu-Taij.
– A homokba a kezem bemélyíti a völgyet, felpúposítja a dombot, elsimítja a sivatagot. Ha kell, még kunyhókat is építek az oázis mellé, ha laknak az oázisban, mint nálunk Vahai-dában, Kamburában, Buraimiben, Dhubaibahban. Igen, a homok, az más.
Ezt Dzsafar mondta. Kucsuk mosolygott.
– Jól van, értem. Ti így tanultátok, így szoktátok meg. Nos, ebben az esetben ez a szőnyeg lesz a homok. Ezzel a zsinórral jelölöm a Kalóz-partot. Itt vannak az öblök. Ezek a gyűrűk a törzsek székhelyei, a városok: Eász-el-Haima, Umm-el-Kai-vein, Adzsmán, Sardzsa, Dibai, Kaszab, és itt a Kalóz-part legvégső csücske, Kumza. Ide pedig lerakom ezt a sok apróságot. ”Dobozkákat, a ceruzáimat, csészéket, ezek a szigetek: Abu-Dhabi, Abu-al-Abyadh, Al-Fihahi. Ennyit tudok a sok szigetből megnevezni, így már előttetek van a szülőfölded, Dzsafar?
Dzsafar el-Aszkarit nagy komolyan bólintott.
– Ahogy mondod, uram. Allah sok észt adott neked. 
Kucsuk megsimogatta szakállát, ami azt jelentette, hogy erősen figyel, eleve el is gondolkozik, és várja, hogy a kérdezett kiegészítse gondolatát.
– Dzsafar, de te is, Auda, te is öreg, Abu-Mohar – ha rajtatok állana, tietek lenne ez a hajó, pontosan ennyi emberrel, fegyverrel megrakodva, mit tennétek, ha előttetek lenne a Kalóz-part?
Dzsafar elmerülve maga elé tekintett. Felemelte azt a gyűrűt, ami Dibait jelezte, a szeretett várost. Majd letette, majd végigsimította a Kalóz-part tengerparti szegélyét jelző zsinórt, Kumzától egészen Abu-Dhabiig, amit egy díszes, aranyozott török csésze jelképezett. A csészét felemelte, kezében tartotta, forgatta, nézegette, játszott vele. Kucsuk tudta, mit jelent ez.
– Nos, Auda, Allah derék fia? És te, Abu-Mohar, a vas tudója és bölcs ember? Nos?
– A sivatag felől mennék – szólt Auda. 
Abu-Mohar megrázta a fejét.
– Nem így, Auda barátpm, nem így! Én is úgy tennék, mint Dzsafar!
Monostory Balázs és Porkoláb Péter érdeklődéssel figyelte a jelenetet. Idegen, szokatlan módja volt a haditanács elindításának. Monostory is, Porkoláb is félrehúzódva, amennyire a kabintér engedte, az ajtó és a válaszfal között állt, onnan nézte az eléjük táruló látványt: a hatalmas szőnyeggel leborított kerevet körül guggoló, térdelő, kuporgó basát, az emírt, a sejket, a kardkovácsot és Manzurt, a főkormányost, aki sok-sok éve élt a basa mellett, szinte tanítványa volt, pompás hajós, de a térképet még mindig nem szívelte, s most szívből örült az ábrázolás eme ősi formájának.
– Nos, Allah fiai?
Dzsafar nagy komolyan nézegette a csészét, forgatta. Olyan nagy volt a csend, hogy behallatszott a hajó oldalához csapódó hullámok egyhangú koppanása, súrlódása. Dzsafar letette a csészét.
– Kérdezted, ó, hatalmas efendi, apám tiszteletre méltó barátja, én nagy segítőm, kérdezted, mit tennénk, ha rajtunk állna a döntés.
– Jól értetted, erre gondoltam.
– Abu-Dhabi szigetén kötnék ki. 
A kardkovács bólintott.
– Veled tartok, Dzsafar. Így a helyes. Bár a szigetbelieket nem ismerem annyira, tudom, mire gondolsz.
Auda felmordult:
– Nem ismerem. Sivatagjáró vagyok, mi félünk a tengertől.
– És miért itt kötnél ki?
Dzsafar újból felvette a csészét, nézte, nézegette, mintha az valóban egy egész szigetet, annak minden öblét, parti és mögöttes részletét megmutatta volna.
– Mert távol van Adzsmántól és Dibaitól, de mindent magtudhatunk, amire szükségünk lesz, mert a népe okos, figyelmes. Azért is itt kötnék ki, mert a szigetet olyan nép lakja, akik a barátaim, gyűlölik Amin el-Kaivein sejket, de talán még nála is jobban a Vörös Oroszlánt. Ez a nép a markok népe.
– Markok népe? 
Megint csak Dzsafar szólt:
– Tudod, uram, kik a rettasszák? Azok az öregek, akik felfedik a sivatag mélyén a vizet, akik napokat, heteket töltenek a legmélyebb kútban is, imádva Allahot, mert Allah szereti és védi őket. A markok a vizek mélyére mennek, nem félnek a víztől, cápáktól, óriási halaktól, tengeri kígyóktól... a gyöngy után kutatnak Bahreintől kezdve Abu-Dhabag, ahol ősi idők óta laknak. A markok a tenger népe, uram, ismerik és tudják az élet titkát, nem félnek sem az élettől, sem a haláltól, hiszen ki teheti meg rajtuk kívül, hogy leülnek a tenger mélyére, és onnan köszönthetik Allahot? Náluk kötünk ki, mert barátaim, s védelmet találunk náluk, híreket hallhatunk Dibaiból, otthonomból, ahol Amin el-Kaivein sejk az úr most.
Intett. Befejezte. Abu-Mohar vette át a szót:
– Van közöttünk is egy. Jambónak hívják, szolgált a Vörös Oroszlán hajóján is.
Kacsuk meglepődött.
– Eddig nem mondtad, ó, kardok atyja!
– Nem kérdezted. Ismersz minket annyira, hogy tudd: nem kenyerünk a felesleges beszéd.
– Ha velünk van, hívasd ide azt a Jambót. 
Az öreg felállt. Kiment.
Kucsuk Dzsafarhoz fordult.
– A markok segítenek, ha harcba indulunk, ó, emír? 
Dzsafar teljes meggyőződéssel intett.
– Segítenek. Ha gyűlölsz, uram, valakit, s megkér a barátod, hogy segítsd ama valaki ellen, mert ő is gyűlöli őt – nemde, megsegíted? Így vannak a markok is.
Reccsent a kabinajtó. A kardkovács tért vissza s nyomában az a Jambó, aki barátságot kötött Rasid Hadzsi Ibrahimmal, az ománi szultán kedvencével, akit a Kutiyah fedélzetén fogságba ejtett a Vörös Oroszlán.
– Íme, Jambó a markok népéből, Abu-Dhabiról.
Kucsuk megnézte emberét. Vékony volt, sötét bőrű, mint a legtöbb szigetlakó, aki halon és csigán nevelődött fel, s akinek a testét kiszívta a nap, és kilúgozta a tengervíz.
– Ismered Abu-Dhabit és a szigeteket? 
Jambó elmosolyodott.
– Ismered, nagyúr, a hajódat? Mert amennyire tied a hajó, annyira az enyém Abu-Dhabi és a sok sziget körülötte. Ismerem.
– Ismered a Vörös Oroszlánt és a hajóját? 
Jambó bólintott.
– Ismerem. Ha akarod, a hajónak minden részét elmondom. De ha akarod, elmondom, miféle ember az anglézi, akit Vörös Oroszlánnak nevezünk.
– Inkább kérdezek tőled, Jambó.
– Kérdezz, nagyuram, felelek.
– Sok ember tartózkodik a hajón?
– Sok, igen sok, nagyuram. De azért nem olyan sokan, mint most ezen a hajón vagyunk.
– Miféle emberek? Anglézik vagy másfélék?
– Mindenfélék! Van közöttük anglézi, fekete, sárga, vörös képű, mindenféle, akiket máshol börtönbe vetnének a bírók, és kiközösítenének a törzsből a sejkek!
– Van ágyú a hajón?
Jambó fehér fogai újból kivillantak.
– Bizony van, nagyuram! Öt a hajó bal oldalán, öt a hajó jobb oldalán, mint kezemen az ujjak. Dibaiban a nagy sejk palotája előtt is állnak ágyúk. Ezekre feketék és anglézik vigyáznak.
– Helyes, Jambó. Most még csak kettőre felelj. Az egyik: ha éjszaka érnénk a szigetekhez, bevezetnéd a hajót Abu-Dhabi öblébe?
Jambó bólintott.
– Ha megbízol bennem, nagyuram, vállalom. 
Kucsuk biccentett.
– Ha a markokhoz tartozol, igazat mondasz. Végül, ha ismered a Vörös Oroszlánt, elmondanád, miféle ember? Idősebb vagy fiatalabb nálam, alacsonyabb vagy magasabb? Érted, mire gondolok, Jambó? Se Dzsafar, se Abu-Mohar nem találkozott még vele. De te láttad.
Jambó biccentett.
– Láttam. Naponta, amikor a hajón éltem. Alacsony ember, olyasféle, mint Mohar apó... – Gondolkozott. – És olyan erős is. Nagyon erős. Mindenki fél tőle, mert ha elfogja a düh, nem kímél senkit! Üt és üt, de akkorákat, hogy...
Nem talált megfelelő szavakat,
– Értem – szólt a basa. – Most gondolkozz. Van rajta olyasmi, amiről, ha ezer ember közül kellene kiválasztani, megismernéd?
Jambó törte a fejét. Nem volt buta, de mint a legtöbb egyszerű ember, akitől nem sok függött, nem figyelte meg embertársait.
– Nem tudom, nagyuram. De megismerném ezer ember között is.
Kucsuk segített.
– A keze feje olyan szőrös, mint a majomé. Nem emlékszel?
Jambó ingatta a fejét. Nem emlékezett.
– A homlokán forradás van. Vékony, fehéres csík. Jól látható, mert ha az, akire gondolok, erről könnyen megismerhető.
– Nem tudom, nagyuram. Mindig azt a kemény fejfedőt hordja, még alkonyatkor is, amit sisaknak neveznek az anglézik. Soha nem láttam máshogyan, csak így, nagyuram.
Ezzel Jambó kihallgatása befejeződött. Kucsuk összetekerte a maga készítette térképet.
– Átadom Tahar bejnek, őrizze meg a többi között. És jegyezzen rá minden szigetet, dombot, hegyvonulatot, építményt, facsoportot, parti meredeket, amit majd megfigyelünk. Tovább nem folytatjuk, majd meglátjuk, mi vár ránk Abu-Dhabinál. És akkor meglátjuk, mit kell cselekedni. Porkolábra nézett. – Az efendi osszon ki annyi puskát a kalóz-partiak között, amennyi kell. Aki nem érti ezeknek a fegyvereknek a használatát, azt képezze ki!
Mindenki felállt. Dzsafar, Auda meghajolt, Abu-Mohar kedélyesen, megelégedetten kikocogott. Tahar bej maradt utolsónak.
– Gyanakszik valakire, tengernagy úr? Mert úgy vettem észre...
Kucsuk elhárító mozdulatot tett. Majd megfogta a kilépő karját.
– Nem is tudom, mint mondjam. Gyanakszom? Nem tudom. De vissza-visszatér bennem Hieronimus Eastman emléke. Egyszer már beszéltem róla. Megölték? Én úgy tudom, hogy valóban ez történt. Ha élne, gondolkozás nélkül azt mondanám: senki más, csak ő a Vörös Oroszlán!
– Amit a szigetlakó mondott, abból Eastmanre lehet következtetni?
Kucsuk megvonta a vállát.
– Hogy alacsony, az még nem mond sokat. Hogy erős, ebből sem lehet következtetni. De abból igen, hogy meghökkentően szőrös a keze, és hogy a homlokán hosszú, fehér, eltöröl-hetetlen csík látható. Erről Jambó pedig nem tud.
Tahar bej elmosolyodott.
– És ha éppen azért hord állandóan parafa sisakot? A távolból mi is láttuk, hogy az van rajta. Hátha éppen ez igazolja az ön Hieronimus Eastmanjének azonosságát a Vörös Oroszlánnal!
Kucsuk dünnyögött:
– Nem szeretem a feltételezéseket. Ismétlem, Eastmant megölték.
Tahar bej elmosolyodott.
– Tengernagy úr, az élet fintora néha csodálatos. Nézzen rám! Gondoltam volna én alig egy-két évvel ezelőtt, hogy az ön hajójának leszek a tisztje, és részt veszek abban az expedícióban, amelyik jelen pillanatban a Kalóz-part felé hajózik? így természetesen az is lehetséges, hogy Hieronimus Eastman él, s ő a Kalóz-partot bitorló sejk legfőbb támasza. Miért ne lenne lehetséges, tengernagy úr?
Kucsuk elgondolkozva vállat vont.
– Nem tagadom ... sok minden lehetséges. Mindenesetre igen-igen különös lenne ...
Tahar bej kárdőleg nézett parancsnokára, aki legyintett.
– Ha egyszer majd jut erre idő, elmondom, mint találkoztam össze és ismerkedtem meg Hieronimus Eastmannel, akit a legnagyobb kalandorok közé sorolok ...
Amikor a Rakan-foknál összetalálkoztak a dél-indiai prahuval, a hírt – további terveik megvalósításához – igen jónak kellett mondani. A Vörös Oroszlán tehát nem a Perzsaöbölben tartózkodik, hanem künn jár valahol, feltehetőleg kalózúton, az Arsb-tengeren vagy az Indiai-óceánon.
Így Kucsuk nyugodtabban adta ki parancsát, hogy a hajó egyenesen a markok szigetei felé, vagyis Abu-Dhabinak tartson.
– Összes vitorlákat fel! – hangzott az utasítás.
A könnyű szél lassan erősödött. A hőség is fokozódott. Tahar bej és Dzsemal efendi megállapította, hogy Bagdad és vidéke valóságos jégközpont a Perzsa-öbölhöz képest.
– Gazdám – lihegte a volt alkáplár –, odahaza, ha majd végre tapodom a komáromi macskaköveket, senki sem hiszi el, hogy az ördög katlanában jártunk!
A Radetzky-sereg volt főhadnagya lehangoltan tekintett honfitársa és legjobb barátja szemébe.
– Mindig Komáromot meg a Dunát emlegeted, Péter! Az ember ne sóhajtozzon olyasmi után, amit soha, de soha nem láthat!
Porkoláb megütközve nézett felettesére.
– Talán bizony nem venné szívesebben, ha most a Dunán hajóznánk?!
Igen halk, igen csendes volt a válasz:
– Szívesebben venném! – Majd határozottabban hozzátette: – Csak hát most itt vagyunk, és nyilvánvalóan jó ideig maradunk is! Márpedig okos ember nem sóhajtozik, Péter!
Széles, hatalmas vízfelület terült el a hajó előtt. A Rakan-fok után a legszélesebb a Perzsa-öböl. Jobbról Doha sivatagos partja látszott, de egyébként mintha az óceánon lettek volna. Partot másfelé nem láttak. A hajó enyhén délkeletnek tartott egyenesen a Kalóz-part legalsó szegélyének, a gyöngyhalásztörzs szigeteinek.
A prahu eltűnt, hajót sehol nem láttak.
Legalábbis egyelőre nem.
A jalibut akkor tűnt fel, amikor elértek több apró szigetet, amit Halul-szigetnek neveznek a bennszülöttek.
A jalibut egyárbocos vitorlás, az arab hajósok közismert árbocszerkezetével építve. Vagyis az árbocrúd erősen előredől, az árbocderékon pedig pányvarudas, meredek, ég felé törő vitorla várja a szél feszítését. És mivel a Perzsa-öbölben elég gyakori a szélcsönd, a jalibut oldalán, a hajóhosszal párhuzamosan hat-nyolc méteres evezőket erősítenek fel. Egyébként a jalibut – formára – a jóval nagyobb testvér, az általunk is ismert dhau kicsinyített mása. Elmúlt századok formáit őrzik a Perzsa-öböl hajótípusai.
Egy jalibut nem nagy esemény, és hiba lenne, ha feltűnését valami különleges jelnek, élménynek vennénk. Ilyenen járnak – húsz, harminc emberrel megrakottan – nagyobb útjaikra a gyöngyhalászok, de ugyanezt használják a kalóz-parti, az iráni, a beludzsisztáni kereskedők is, sőt – a kalózok is!
A jalibut, aminek feltűnését a legkitűnőbb árbocőr, Sabba jelezte, mintha Perzsia felől közeledett volna, és így egy bizonyos ponton keresztezni szándékozott a Szultán Szelim útját.
Ha Tahar bejen vagy Manzuron áll, a vitorlás semmi feltűnést nem keltett volna.
De nem rajtuk állt.
Jambó, a főárboc árnyékában, több emberrel együtt kötelet font éppen.
Vitorlás hajón a kötélfonás és a vitorlavarrás olyasféle feladat, mint a gépi berendezésű hajón a gépek ápolása, javítgatása, az alaktrészek cserélgetése.
Jambó és néhány kalóz-parti értette a kötélfonást, és így hasznosították magukat; közben bőven akadt idő a fecsegésre is, amit Keleten nem vetnek meg az emberek.
Jambó éppen az egyik kalóz-partival vitázott.
– Ha sok tevéd van, barátom – mondta a kalóz-parti –, elérted életed beteljesülését!
– Tévedsz, barátom – így Jambó. – A teve büdös állat. De egy jalibut, az már valami. Felülsz rá, és közhírré teszed, hogy indulsz a szigetekre gyöngyöt halászni. Erre annyian ajánlkoznak utasnak, jó pénzért, amit gyöngyben fizetnek, hogy máris gazdag vagy, mint egy perzsa!
– Azt mondod, a teve büdös állat? – nézett fenyegetően a kalóz-parti, amiből könnyen megállapíthatjuk, hogy inkább a homok, mint a tenger híve volt. – Neked büdös a teve? Halljátok, mint mond ez a kagylófúró?!
De a vitának hirtelen vége szakadt.
Jambó nem várta be a dühkitörést, sem azt, hogy mások is beleszóljanak a vitába. Felugrott, és rohanni kezdett. Végigszaladt a középhajón, átugrott a hátsó árboc előtt keresztbe fektetett és duggatás alatt álló nagy mentőcsónakon, felrohant a tatfelépítményre. És megállt Manzur, a főkormányos előtt.
– Uram, látod a jalibutot? 
Manzur oldalt nézett.
A kék vízen – ami legelőször is azt hirdette, hogy messze van a Shatt al-Arab deltája, de azt is, hogy rettentő mély erre a tenger –, a kék vízen, mondom, közeledett a jalibut.
– Látom – mondta Manzur. – Miért kérded?
Jambó széles mozdulattal, mint aki valóban nagy eseményre hívja fel a figyelmet, lelkendezett:
– Mondd meg, uram, a tengernagy basának, hogy az a jalibut – kémhajó! Ismerem! A Vörös Oroszlán egyik kémhajója!
Mindenesetre Jambó kitűnő szemmel dicsekedhetett: nem lehetett könnyű ekkora távolságból megállapítani, hogy a vitorlás kihez tartozik, kinek a tulajdona.
Ezt kérdezte a basa is, amikor feljött a kormányfedélzetre:
– Honnan tudod?
– Tudom. A gyöngyhalászoké pirosas, a kereskedőké szürkés, ez fekete. Márpedig feketére kent jalibutja csak a kalóz-partiaknak van.
Az előre eltervezett rend szerint percek alatt átalakult a hajó. A hajóorrban levő díszes, cikornyás felírást (Szultán Szelim) nagy táblával lefedték. Dolma Bagcse – ez lett a hajó neve. Manzur hatalmas török turbánt, bő selyemkaftánt vett magára, és mint a török kapitányok szokták, nargilét szívogatva kiült a kormányfedélzet szél alatti oldalára. Mindössze néhány ember maradt – láthatóan – a fedélzeten.
– Vitorlákat megengedni! – rendelkezett a basa, ugyancsak az előre kialakított megbeszélés szerint. – Gyorsan, Allahra!
A megengedett vitorla azt mutatta, hogy a hajó parancsnoka közömbös, rossz vezető, aki nem sokat törődik a széllel, de a sebességgel sem. Mindegy, mikor éri el célját.
Ugyanakkor a jól kiképzett hajóslegénységből többen a hajó hullámvédjeihez kúsztak, fegyverrel a kezükben, parancsra várva. A parancsot a basa jelzi majd Porkoláb Péternek, a hajó Dzsemal efendijének, és ő adja tovább embereinek.
Mérlegelve a helyzetet, a basa nem hibáztatta önmagát, hogy az ágyúkat nem állíttatta még a helyükre. Az ágyúk régi szokás szerint, hullámoktól, nyiroktól védve, a hajóközép ralitárában pihentek.
– Majd akkor, ha sor kerül Dibai ostromára, vagy összecsapunk a klipperrel! – okolta meg Kucsuk Tahar bejnek az ágyúk további „pihentetését”. – Ebben keleti vagyok. Vannak esetek, amikor nem kell sietni.
Természetesen a jalibut még akkor sem jelentett komoly veszélyt, ha netán kisebb ágyúval rendelkezik.
Tahar bej, a hátsó árboc takarásában, hosszasan távcsövezte a kalóz-parti vitorlást. A pompás, kisebb ágyúcsőnek is beillő Richardson távcső közel hozta a jalibutot és a fedélzetén levő tárgyakat, alakokat. A jalibut, mint azt Jambó megállapította, valóban feketére volt kenve, nyilvánvalóan kátránnyal. Vitorlázata a szokásos meredek, pányvarudas, az orrsudárra kifeszített vitorlázat volt, de valamivel nagyobb a megszokottnál. Ezek a jalibutok az arab hajózás fénykorában, de egyben az arab kalózkodás fénykorában is, tehát nagyjából akkor, amikor Vasco da Gama, India felfedezője először találkozott velük, pontosan azt a szerepet töltötték be, mint a középkorban a marokkói és a francia parti kalózok gyors felukkái. Öt, tíz, tizenöt felukka (vagy jalibut) közrefogott egy nagy hajót, és – az óriás Góliátot legyőzték a Dávidok!
Ez az egy jalibut nem jelentett komoly veszélyt. A távcső azt mutatta, hogy fegyveres emberek tartózkodnak a fedélzeten, akik három csoportba kuporodva, kockajátékkal szórakozhatnak. A kormányfélről azonban ketten is figyelik a tengert. Az egyik lehetett a jalibut parancsnoka, a basi.
Mit akarhatott a kalóz-parti hajó, hogy ilyen bátran, egyenesen, jól kiszámítva a két hajó találkozásának pontját, törtetett a Szultán Szelimnekl
Tahar bej elvette a távcsövet a szemétől.
– Tengernagy úrnak mi a szándéka? 
A basa vállat vont.
– Azt hiszem, nem eresztjük el. Mert úgy kell felfogni ezt a találkozást, hogy a jalibutot a jó sors hozza elénk. Ha ránéz, nem mondhat mást, mint azt, hogy ott vitorlázik a legfrissebb hír! Így van?
Tahar bej elmosolyodott.
– Pontosan így, tengernagy úr.
– Ebben az esetben?
– Meg kell támadni!
A basa rövid gondolkodás után biccentett
– Ezt tesszük, barátom, és nem mást!
A Szultán Szelim lomhán döcögött a pompás szélben. Vitorlái szégyenletesen lebegtek, laffogtak. Manzur komoly képpel, közömbösen szívta a nargilét.
A kalóz-parti hajó ócska félhátszéllel, hajósember számára a legjobb széllel, gyors iramban közeledett.
Kucsuk megállapította:
– Egyébként sem tehetnénk mást, mint amit mondtam. Azon a hajón döntötték el a sorsukat, és nem mi. Ok kerültek a mi utunkba, és nem fordítva.
Égetően tűzött a nap. De ezúttal senki sem törődött a hőséggel.
A hajó fegyveres legénysége boldogan lapult a hullámvédek mögött. A fekete és sötétbarna arcok csillogtak a verítéktől, de az örömtől is, hogy fegyvert szoríthatnak a markukban, és a fegyverek esetleg el is süthetők.
Dzsemal efendi, aki ugyancsak annak örvendett, hogy végre megint puskaporszagot érezhet, a főárboc mellől várta felettesei utasítását, és figyelte kormos képű fiait A szíve megtelt gyönyörűséggel.
– Dunai sajkásoknak is jók lennének! – állapította meg többször.
Valahogy most azt remélte, hogy végre elérkezett a vizsga várva várt pillanata. Legényei mindenesetre az előírások szerint lapultak a hullámvédnél, várva a parancsra, mint jó katonákhoz illik.
Egy pisszenés nem hallatszott, egy felesleges mozdulat nem történt.
A fedélzeten csak néhány ember jött-ment, mint az szokás a hajókon. Igazítottak a köteleken, a bakokon, a vitorlákon, lógázták a lábukat az orrsudár derékvastag gerendájáról. Dzsafar kalóz-parti emberei és Auda Abu-Taij sivatagi samarjai a raktárakból átalakított szálláshelyeken várták az események alakulását.
Ekkor már Kucsuk és Tahar bej visszahúzódott az árboc mellől, s a kormányállás felépítménye mellé állt.
Kucsuk odaintette Porkolábot.
– Efendi, semmi sietség! Vagy parancsom szerint, vagy Tahar bej parancsára cselekszik!
– Parancsára! Megértettem.
A jalibut közel ért már. Valahogy teljesen valószínűtlennek tűnt, hogy a török hajóhoz túlságosan apró vitorlás húszhuszonöt fegyveresével megtámadja a nála jóval nagyobb társát.
Pedig ez történt
A jalibut egy hirtelen kormánymozdulattal, kihasználva a pompás és kiadós gyorsaságra ösztökélő félhátszelet, váratlanul egy vonalba került a török hajóval.
– Hé lá! Állj meg!
A jalibut gyorsan a háromárbocos elé vágott, szélbe fordult, ami hallatlan merészségre vallott.
Ugyanúgy, mint amikor a Vörös Oroszlán klipperje megtámadta a Dzsiddából jött dhaut, most is lecsapódott egy palánk, és a következő pillanatban ágyútorok meredt a török hajóra, láng lövellt, dörrenés rázta meg a fülledt levegőt, füst gomolygott.
Egyszerre két kisebb ágyú adott határozottabb „megállj” hangot, mint a kapitány basi kiáltása:
– Hé lá!
Tahar bej is hallotta, amint sziszegve, sipítva átcsapott a két ágyúgolyó a fedélzet felett, az elő- és a hátsó árboc között.
– Apró mozsár! – állapította meg nyugodtan a basa, majd intett a főkormányosnak, aki felugrott, és az utasítás szerint rémülten kezdett rohangálni a. kormányfedélzeten. – Állj szélbe, Manzur!
Tahar bej is, Dzsemal efendi is csodálkozva meredt a basára, aki kiadta parancsát:
– Tegyen úgy, mintha megadnánk magunkat, engedje a fedélzetre a bandát, és fogják el őket!
Ezzel a basa a felépítmény alá húzódott. Tahar bej tisztelgett.
– Parancsára!
Ahogy a hajó szélbe állt – lomhán, lassan, igen lassan –, a volt főhadnagy odaszólt Porkolábnak:
– Bújjatok el, de intésemre lépjetek elő! Kakast fel! Dzsafarék is legyenek készenlétben!
Ezzel a bal oldali hullámvédhez lépett, kihajolt, és átkiáltott a jalibutnak:
– Mit akartok?
Fegyverek meredtek a török hajóra. Az ágyúkat éppen újra töltötték.
A kormányrúd mellett álló basi visszakiáltott:
– Vitorlákat le, adjátok meg magatokat! 
Manzur úgy tett, mintha rosszul hallana:
– He?! Mit akarnak? Miért lövöldöznek békés hajóra?
– Azt mondja – üvöltötte messze hallhatóan Tahar bej –, hogy minden vitorlát vonjunk be, és adjuk meg magunkat!
Manzur kétségbeesetten égnek emelte két karját, majd szitkozódva szaladgálni kezdett a fedélzeten, egy-egy ütést mérve korbácsával embereire.
– Vitorlákat le! Kutyák! Sietni! Lomha disznók! Mi lesz már? Ó, Allah, mit tettél?! Goam, goam!
A basi újból átkiáltott:
– Fogjátok meg a kötelet!
A jalibut – a szélvédett oldalon – a háromárbocos mellé állt.
Két kötelet dobtak fel, részben a hajók összeerősítésére, részben pedig azért, hogy a kalózok felmászhassanak rajta.
Meg kell adni, bámulatosán gyors fickók voltak.
Egyik a másik után mászott fel a kötélen, ugrott át a fedélzeten, és tartotta a puskák csövét Manzurra, Tahar bejre, a matrózokra.
– Adjátok meg magatokat! Én Kaivein emír hadnagya vagyok, és aki mozdul, az meghal! A hajó a miénk! Kötelet a csuklótokra!
Haramiaképű, vad, nyers beszédű emberek voltak, de mindegyikük között a hadnagy volt a legvadabb, legelszántabb tekintetű.
– A török szultán hajóján vagy – tiltakozott Tahar bej –, te meg a fejeddel játszol...
– Az én fejemmel az emír rendelkezik! De a tiéddel én!
– Tévedsz, fickó! Porkoláb, előre!
Vannak az életben helyzetek, amikor a férfiember boldogan nyugtázza a sorsnak azt a bizonyos valamit, amit úgy hívunk: elégtétel. Egyszerre dalolni kezd a szív, rózsaillat lesz a puskaporszag, s bár nincsen nagyobb becstelenség, mint megütni embertársunkat, de mégis: felemelő érzés rácsapni arra, aki életünket és biztonságunkat veszélyezteti. Monostory Balázs és Porkoláb Péter ilyesmiből jó néhányszor kivette a részét, számunkra is emlékezetesen akkor, amikor Terra-Lanza, az utak haramiája megállította a postakocsit, vagy amikor a rendőrkopót, Foscát ártalmatlanná tették. Hasonló esetnek nevezte később Monostory Balázs tengerészkapitány a Szultán Szelim fedélzetén történteket. Egy vad, brutális, kegyetlen fickó és hasonló társai, akiknek kezéhez bőven tapadt vér, vesztették el percek alatt bátorságukat, nagyszájú merészségüket.
– Tévedsz! – ismételte Tahar bej, és mint a villám, csapott le emberére.
Hatalmas, Porkolábtól tanult ütést mért a magát hadnagynak mondó kalóz basi állára.
Reccsent az áll, de reccsent hősünk ökle is. A hadnagy hosszú csövű puskája eldördült. Gazdája pedig hanyatt esett a fedélzeten. Úgy is maradt jó ideig. Kinyúlva, mint a döglött macska. Hogy az elképedt kalózok nem lőttek, annak több oka volt. Az egyik ok a meglepetés, a váratlan, hihetetlennek tűnő ökölcsapás, amj néhány pillanatra megbénította cselekvésüket. A legfőbb ok. ami a vihar súgásával köszöntött be, egyöntetű, nagy, hatalmas kiáltás volt, negyven-ötven ember harci ordításá, amit Dzsemal efendi intése előzött meg:
– Lá, lá, adrup! Lá, lá!
És most a fordítottja történt, ami néhány perccel ezelőtt.
Az alkáplár és az emír emberei méhrajként áradtak elő a hajó előrészéből, a fedélzeti lejárókból, a zsákok, vitorlakupacok, hordók, kötélbálák mögül.
– Adrup, adrup! Lövünk! Lövünk! – zúgott a kiáltás..
A jalibut elképedt fegyveresei megdöbbenve meredtek a rájuk törő sokaságra, eldobták fegyvereiket, feltartották kezüket, de akadtak közöttük olyanok is, akik térdre estek, követve azokat, akik talán előttük buktak térdre, rablások, fosztogatások alkalmával.
Többen a fiatalok közül, Sabbával az élen, lezűgtak a kötélen a jalibutra, és lefegyverezték a mozsaraknál álló két-két embert, valamint az agyonrémült kormányost, aki csak a zajt, az ordítást hallotta, de azt mégse hitte, hogy ez az ordítás pontot tesz kormányosi működésére.
– Adrup! Adrup!
Porkoláb egyszerre két kalózt kapott el a nyakánál, összeverte fejüket, mint mondta, azért, hogy ne felejtsék el egymást, s ugyanakkor odakiáltott a nagy hangzavarban szeretett honfitársának magyarul:
– Végre! Hát csak megtanulta, gazdám, milyen a sajkás-simogatás!
Amikor Kucsuk basa előlépett, elismerően szemlélhette első tisztje „művét”.
Lefegyverezve, összekötözve, térdükön kuporogva láthatta a Kalóz-part első foglyait.
Hála és megelégedés volt a szemében, amikor megveregette Tahar bej vállát.
– Tudtam, hogy nem csalódom. Jól vizsgázott, kapitányom!
A kalóz basi felült, elkeseredve dörzsölte állat, de talán akkor sem rökönyödött volna meg jobban, ha maga Mohamed próféta száll le az égből: Dzsafar el-Aszkarit állt előtte. Sólyommal a vállán, a púpos Manufival az oldalán, aki ekkor már nem volt rabszolga, hanem szabad, felszabadított ember, az emír jövendőbeli testőrségének parancsnoka.
– Mena fia, Jululu, ismerlek! – szólt Dzsafar. – Dibaiba való vagy, rabló voltál már fiatalon is, az is maradtál felnőttkorodra! Ismersz engem? És ti, többiek, a Kalóz-partnak nevezett hazából, ismertek?
A Szultán Szelim egyhangúan, csendesen imbolygott a hullámokon. Mellette a jalibut, mint kacsafióka az anyja mellett, nagyokat koccant, rándult.
Manzur, az óriás, Kucsuk hűséges embere, szedegette magáról a soktekercsű, hatalmas turbánt, a csodálatos, selyemből készült „alibikaftánt”. Közben hahotázva figyelte, mi történik a fedélzeten.
Ugyanezt tették a beduinok is, Auda Abu-Taij és samarjai, akik ekkor már előkerültek a hajó mélyéből, és most némi irigységgel szemlélték a többieket, akik örülhettek az első hadikalandnak.
– Fegyvereket ide! – rendelkezett Porkoláb. – A késeket is! Sabba, kutassátok ki, mi van a burnusz alatt!
A jalibut emberei rémülten néztek Dzsafarra, mert akik nem ismerték, a .fiatalabbak, azok is tudták Jululu basi felkiáltásából, ki áll előttük.
– Allahra, te Dzaafar vagy, Abu-Ramla fia!
– Az vagyok, Jululu! Dzsafar, aki visszatér a hazájába! Visszatérek, hogy ítéletet mondjak mindazok felett, akik megölték apámat, anyámat, testvéreimet, és megöltek volna engem, ha nincsen Manufi, a rabszolga, aki megmentett! Ítéletet mondok feletted, Jululu, mert rossz a híred, s gonoszságban méltó vagy ahhoz, akit szolgálsz!
A basi újból térdre esett, Dazsfar lába elé vetette magát.
– Ne bánts. Dzsafar úr! Megvilágosodott az elmém, tudom, hogy hibáztam! Kegyelem, Dzsafar úr!
Abu-Ramla fia megrázta a fejét.
– Nincs kegyelem, Jululu! Ott voltál – ne tagadd, tudom! –, ott voltál, amikor Amin el-Kaivein megölte az apámat! Felemelted a kezedet? Nem! Te is a gyilkosokhoz tartozol! Örvend a szívem, hogy találkozhattunk. Mondd, bölcsek bölcse, Abu-Mohar apó, mi illeti meg Jululut, a gyilkost, a rablót, mi illeti meg: a tenger, a kötél vagy a puskagolyó?
Abu-Mohar, a kardkovács, aki maga is fiatalos lelkesedéssel vett részt a kalózok lefegyverzésében, mosolyogva válaszolt:
– A golyó a harcosnak jár. A kötél annak, akit mutogatni akarsz halálában is, hogy: íme, az ellenség, aki elveszett! De Jululu nem ellenség, csak féreg, akiből szívesen falatoznának a cápák. Ez illeti meg Jululut – a tenger!
Dzsafár bólintott.
– Legyen akkor a tenger, ahová annyi embert küldtél el magad előtt, Jululu!
Se Kucsuk, se Tahar bej egy szót se szólt.
Tudták, hogy a legnagyobb hiba lett volna részükről, ha beleavatkoznak olyasmibe, amit nem ismernek, nem értenek. Dzsafarnak éreznie kellett, hogy hatalom van a kezében, hiszen visszatér az ősi földre, jogokat követelve és erőt, biztonságot nyújtva azoknak, akik mellé állnak. Az embereknek pedig látniuk kellett, hogy Dzsafar el-Aszkarit, a száműzött emír és Dibai sejkje, nem egyszerű bábfigura, de – hatalom, akinek szavára fejek hullhatnak le.
– Manufi, vigyétek, mert várják a cápák! 
Kucsuk hosszas tétovázás után felemelte kezét.
– Dzsafar, várj! Szeretném kihallgatni a basit. Talán többet tud a Vörös Oroszlánról, mint Jambó.
Dzsafar szava rideg volt, gyors és barátságtalan:
– Annyit tudnak a többiek is! Manufi, vigyétek! Felrángatíák a kétségbeesetten vergődő, tiltakozó, üvöltő kalózt. Dzsafar szeme szikrázott a gyűlölettől, de attól a belső örömtől is, hogy egy, legalább egy már a kezébe került azokból, akik Amin el-Kaivein sejk legközvetlenebb hívei közé tartoznak.
– Dobjátok!

TIZENHATODIK FEJEZET

Nyolc jalibut hadirendben – Tannuában partra szállnak – Maharra, a kalózok kikötője – „Add le a jelzést!” – Lövés dörren – Menekülés a dhaura – A főbasi kihallgatása – A korbácsütés – Újabb haditanács – Hajó a láthatáron!

A tenger csendes volt és szelíd, mint békés időben a tavak vize.
Alig púposodva gördültek tova a hullámok. A Perzsa-öbölben a szél bolondosán viselkedik. Néha oly erővel dudál, hogy a hajók rémülten keresik a kikötők védettségét, az öblök biztonságát, olykor pedig annyira szelídén sustorog a hullámok felett, mint a pihenésre szólító esti szellő az erdő lombkoronái között.
Szellemhajók úsztak nyugatról keletnek.
Vitorlájukat éppen csak megduzzasztotta a szellő, de mivel hátulról jött, és hullámakadály sem a hajók orrát, sem az oldalpalánkokat nem ostromolta, meglepően könnyen haladtak ismeretlen céljuk felé.
Ha a víz színén el pihenő tengeri teknősök és a nagy loccsanással kivágódó delfinek számolni tudnának, akkor ezen az éjszakán elsősorban is azt állapították volna meg, hogy nyolc hajó haladt egymástól egyforma távolságban, egyenlő szélerősséggel és sebességgel.
Mind a nyolc jalibut volt, egyforma nagyságú és vitorlázatú hajócska.
Szabályos hadirendben haladtok, ami szokatlan valaminek számított a jalibutok között.
Elöl kettő haladt, egymástól nagyjából hat hajó távolságra; mögöttük négy ugyanilyen messzeségben, végül kettő – sereghajtónak.
Semmiféle fényt nem mutatlak a hajók.
Sem ének, sem gitárpengetés, sőt semmiféle nevetés nem hallatszott a jalibutokról, ami ismeretlen ott, ahol annyira szeretnek énekelni, nevetni, ricsajozni.
Ezen is elcsodálkozhattak a tengeri teknősök és a delfinek.
A nyolc hajó partközeiben haladt.
Ha valamelyik hajósnak jó füle volt, kivehette a hullámok örökös loccsanását, amint a partok előtti homokpadokra vagy koralltelepek szigeteihez vágódtak.
Mindebből a jó fülű ember azt is megállapíthatta, hogy apály volt még ekkor a Perzsa-öbölben.
Apály, és éjfél előtt legalább félóra.
Az élen járó két hajó közül a jobb szélső fényjeleket adott, és erre az egész svadron a part felé fordult.
Új alakzat támadt.
Az élhajó kiszökkent, a másik követte, a középsőknél libasor formázódott, míg a két hátsó jalibut felzárkózott a négy középső hajó mellé, oldalvédnek.
Ez volt a Nelson-formáció, amit az angol történelem legnagyobb tengernagya Trafalgarriál a francia hajóhad áttörésére első hadmozdulatként – alkalmazott.
Persze az bajosan hihető, hogy a nyolc jalibutot olyasvalaki vezényelte, aki ismerte Nelson hajóhadának manővereit. Jalibutokat általában az arab hajósok használtak, nem pedig európai tengerészek.
Pedig a manőver arra vallott, hogy nem arab, hanem európai tengerész vezényli a flottillát.
De hát éjszaka volt, hold nélkül, aránylag rossz látási viszonyokkal.
Az ilyen sötétség szurokfeketévé varázsolja a tenger kékesszürke vizét. De a bágyadt hullámok taraja és a kormányok mögötti éles paszta szikrázó gyöngyöket vet a feketeségen.
A nyolc hajó a partnak tart.
Ha a figyelő szeme legalább oly jó, mint a denevérek vagy a macskafélék szeme, akkor a csillagok szerény megvilágításában észre kell vegyenek egy erősen sötét területet a partvonal egyébként derengésnek tűnő sávján.
A távoli sötét terület nem más, mint egy öböl, a part derengését pedig a homokszemek és a csillagok közös játéka okozza.
És mivel a nyolc hajó a partnak tart, méghozzá egyenesen az említett sötét területnek, tehát az öbölnek, feltételezhetjük, hogy a figyelő szeme vetekszik a denevérek szemével. Amikor Kucsuk basa elkészítette térképét, amin sehogyan sem tudott Dzsafar és Auda eligazodni, a Kalóz-part eme beszögelléséről a basa ezt jegyezte fel: „Tannurai-öböl. Teljesen elhagyatott. Megközelítése csakis nyugati szélnél. Lagúnaszerű bejáróval, a bejáró előtt veszélyes korallpadok. Innen alig nyolc-tíz tengeri mérföld a Tannurainál sokkal különb Maharrai-öböl, feltehetően ez a kalóz-partiak első megerősített öble Dibai előtt.”
És a nyolc hajó most a veszélyes, korallpadokkal erősen védett öbölbe tartott.
Az élhajó újabb fényjelet adott. Körbeforgatott lámpa tudatta a vezénylő basi üzenetét. Egy-egy kiadós nyomás a távírópóznának beillő kormányrudakon, és a hajók szabályos libasorba helyezkedtek, így követték egymást, mint a lopakodó indiánok. Egyenesen neki a partnak, illetőleg a korallpadoknak és a közöttük netán fellelhető öbölbejárónak.
Több fényt, újabb jeleket nem adtak a hajók, hangok sem hallatszottak.
A korallpadok felett még szélgyönge időben is zúgva vágnak át a hullámok, különösen apály idején, amikor a mészépítő állatkák birodalma néha egy méterre is kiemelkedik a vízből.
A tenger sok veszélye közül a korallpad egyike a legveszélyesebbeknek. Az a hajó, amelyik ráfut, bajosan remélheti, hogy rövidesen megint a vizek hátán és a szelek szárnyán lebeg tova. Így lesz az apró, alig milliméternyi korall a hajóóriások nagy ellensége, kezdve a nyugati Tuamotu-szigetek-től az Indiai-óceán, a Perzsa-öböl, a Vörös-tenger és a Földközi-tenger híres korallpadjaiig.
A Tannurai-öböl előtt igen széles, de ugyanakkor szaggatott a korallpadok csoportja. Olyan, mint egy ördögi módon kieszelt aknamező.
Ember legyen a talpán, aki itt átvezényli hajóját. Egész hajórajról nem is beszélve!
A nyolc jalibut egyenletes tempóban, mintha csak sétahajókázáson venne részt, elérte az első korallpadot.
Sem fényjel nem villant, sem hangot nem lehetett hallani.
Zúgva, pörölycsapásra emlékeztető dübörgéssel törtek meg a hullámok a koraliból készült szigetecskéken.
Az első hajó előbb balra, majd erősen jobbra, végül megint balra kanyarodott. A többi követte. Nyugodtan, biztonságosan, akárha nappal lett volna!
Elérték az öböl belső részét, átjutottak a homokpadon is.
Itt már evezőre volt szükség, a viszonylag magas partfal felfogta a nyugati szellő segítségét. A vitorlákat meglazították, a parthoz álltak. Egyik jalibut a másik mellett, mint a kikötőkben.
Óriási csend, némaság fogadta Tannurában az érkezőket.
Sehol egy ember, sehol egy madár, sehol az élet legkisebb nyoma. A sárga homok derengésében jól látszott minden: a part széle, a hajók sötét tömbje s a hajókból kiugráló emberek sokasága.
– Jalla hé! – kiáltotta egy dörmögő, mély hang. – Ide gyertek!
Fegyverek zörrentek, puskák koppantak, lábak topogtak. Volt, aki elesett, megcsúszott, s sziszegve, csak a foga között káromkodott.
Egyre nagyobb, hatalmasabb folt látszott a homokban. Emberek csoportosultak a partot követő homokpadon. Legalább százötven-kétszáz fegyveres.
A hajókat erős karok és még erősebb evezők eltolták a fövenyről. Az evezők belemerültek a vízbe, s a nyolc hajó, ahogy- jött, úgy indult vissza a szabad víz felé.
Akiket partra tettek a hajók, eltűntek a szárazföldön. Elnyelte őket az éjszaka és a homok.
A jalibutok előbb libasorban, majd amikor túljutottak a korallon, az élhajót követve, párosával haladtak.
De ha azt hinnénk, hogy a flottilla továbbra is együtt maradt, akkor tévedünk. Az élhajó jobbra fordult, és megindult egyedül, egyenletes hátszéllel keletnek.
Két jalibut meglazította vitorláit, s fel-alá lavírozva, a part közelében maradt.
A többi öt északnak tartott, tehát oldalszéllel, a Perzsa-öböl mélye felé.
Számunkra talán az a leghelyesebb, ha az élhajót követjük.
Az élhajó megtartotta egyenletes távolságát a parttól, ami nem lehetett több két-három kilométernél. Mintha zsinóron húzták volna, úgy vitorlázott egyenesen keletnek, tehát párhuzamosan a Kalóz-parttal.
Fekete teste beleolvadt a sötétségbe, s caak akkor vált erősebben ki a láthatatlanságból, ha nagyobb hullámok vágódtak az oldalához, a kormányfélhez. Ilyenkor a szétporzó fehérség kiemelte a sötét hajótestet.
Ám a vitorlák a legnagyobb éjszakában is negyed mérföldnyire hirdették, hogy vitorlás halad arrafelé.
Abban az időben a fekete jalibut elsősorban is azt tudatta, hogy a hajó a Kalóz-partra, méghozzá Amin él-Kaivein, az emírséget bitorló sejk hajóhadába tartozik.
Így azután érthető, miért haladt az egyárbocos Tannurából egyenesen a Maharrai-öbölbe, Amin el-Kaivein kalózhajóinak legdélibb kikötőjébe.
A jalibut nyilván végrehajtotta a rábízott feladatot, és most hazafelé igyekezett.
Amikor egy magasságba ért a Maharrai-öböl patkó alakú bejáratával, amit látni ugyan nem lehetett, de érezni egy kitűnő hajósnak igen, akkor a hátszélnek tartott vitorlát átváltották oldalszélre.
Akik a kormányfedélzeten álltak, időnként hátranéztek.
Arrafelé már derengeni kezdett.
De az öt jalibutot, amelyik az öböl mélye felé futott, azzal a paranccsal, hogy két tengeri mérföld után pontosan követi az élhajó mozdulatait, tehát Maharráig keletnek halad, majd ráfordul a maharrai bejáróra, ezt az öt hajót nem lehetett látni. A kormányfedélzeten állók azonban tudták, hogy a hajók pontosan teljesítik a parancsot.
A fekete jalibutot – Tahar bej vezényelte, mint ahogy ő irányította a kis flottilla eddigi összes akcióját is.
Veszélyes, de nagy eredménnyel kecsegtető terv keresztülvitelére készültek.
Az első feladat az volt, hogy rajtaütéssel megszállják, elfoglalják Maharrát, a kalózok fontos bázisát, további hajókat szerezzenek – méghozzá csak feketéket! –, és azokkal rohanják meg Dibait, Amin el-Kaivein főhadiszállását, ami egyben a Vörös Oroszlán főhadiszállása is. Ha Dibait sikerül elfoglalniuk, megtörték a bitorló sejk hatalmát, hiszen a többi sejkségek, mint Umm-el-Kaivein, Adzsmán, Rász-el-Haima, Sardzsa ebben az esetben az álemír ellen fordul.
– Hidd el, uram, gyűlölik őket mindenütt! – mondták Kucsuknak Abu-Dhabi gyöngyhalászai. – Mi is gyűlöljük őket, és ha Allah megadja nektek a hatalmat, elűzitek az anglézit, aki koldussá tette a népet, mert még ide is eljön, hogy elrabolja a gyöngyöt, amit a tenger mélyéből hozunk fel, akkor nagy jót tesztek velünk! Űzzétek el az anglézit, s Amin el-Kaivein hatalma összeroppan, mint szélviharban a gyerekek által rakott homokház!
Így beszélt egy ember, tíz, száz. így beszéltek azok, akik azelőtt Dibaiban laktak vagy más városkában, sátortáborban, de ide menekültek a gyöngyhalászok közé.
– Vannak, akik bevették magukat a sivatagba – beszélte Jambó bátyja, aki omda, falubíró volt Abu-Dhabin –, távoli oázisokban élnek, s csak arra várnak, hogy hívják őket! Tudok ilyenekről. Akarod, hogy üzenjek, és hívjam őket?
Kucsuk bólintott.
– Akarom. Minél többen vagyunk, annál nagyobb az erő. De minden a legnagyobb titokban történjen, omda barátom, mert tudod: ha az oroszlán megtudja, hogy üldözik, akkor előbb támad, mint gondolnád!
– Így lesz, uram!
Három igen izgalmas nap következett Abu-Dhabin. Ennyi időre volt szükség, hogy Kucsuk felkészüljön, kidolgozza a haditervet, és főleg, hogy pontosan lássa a helyzetet.
Dzsafarral, Auda Abu-Taijjal, Abu-Moharral, a gyöngyhalászok omdájával és természetesen Tahar bejjel, Dzsemal efendivel és Manzurral újból és újból átbeszélték a haditerv legapróbb részleteit is.
Így alakult ki a következő támadási terv.
Mindenekelőtt meg kell támadni a Maharrai-öbölben levő kalóztámaszpontot, a felfegyverzett jalibutok kikötőjét. A támadásnak két oldalról kell történnie: a part felől és a tenger irányából. A part felőli támadást egyetlen helyről, a nehezen megközelíthető, veszélyes Tannurai-öbölből lehet csak elindítani, mert ebből az irányból még álmukban sem várhatnak rajtaütést Maharra kalózai. Ugyanakkor a tenger felől is induljon akció, egy időben a partra szállt és idejében az öbölhöz ért szárazföldi csapattal.
Itt Tahar bej ajánlatát fogadta el Kucsuk.
– Tulajdonunkban van egy fekete jalibut, ami a maharrai hajóhadhoz tartozik. Ezt a jalibutot várják, tehát nem lesz feltűnő, ha előkerül. Amennyi embert tudunk, felrakunk a hajóra. A támadásnak a hajnali derengéssel egy időben kell történnie. Ebben az esetben több jalibut megfelelő távolságban követheti a fekete hajót, és akkor futhat az öbölbe, amikor a part felől megindul a támadás, és a fekete hajó kilétét sem kell titokban tartani.
– Hajlandó az akciót vezetni? – tette fel Kucsuk a kérdést.
– Természetesen.
– Akkor az ön terve mellett maradunk, kapitányom. Kitűnőnek tartom. Természetesen ez a terv is csak akkor ér valamit, ha az együttműködés óramű pontosságú!
– Ha én vezetem, erről kezeskedem!
Tahar bej szemében megjelent ugyanaz a fény, ami akkor lobbant fel, amikor elhatározta az Implacabile kifutását. Tenni és cselekedni. Erős kézzel, elszántan. Ezt tanulta meg katonaéletében és a Malatestákkal való barátsága által.
– Helyes – bólintott megelégedetten a basa. – Ez az én elvem is. A többit már én is tudom ...
Figyelő szemek tekintettek rá.
– Megtámadni Dibait! – hördült fel Dzsafar el-Aszkarit.
– Igen, megtámadni Dibait – bólintott a tengernagy. – Méghozzá a tenger felől, csak a tenger felől! Másként könnyen híre kelne, hogy fegyveresek közelednek a város megrohanására. Ha Maharrában. találunk erre a célra elég jalibutot, nyert ügyünk van. De csak akkor, ha a rajtaütéskor egyetlen ember sem menekülhet el Maharrából!
Dzsafar komoran bólintott.
– Még egy madár sem!
Auda Abu-Taij összeszorított fogakkal suttogta:
– A halott madár nem repül! Mi, samarok, azt valljuk: nem a védekező ellenség a veszélyes, hanem a menekülő! Aki menekül, golyót kap!
– A szárazföldi akciót kire gondolja bízni, kapitányom? – nézett Tahar bejre a basa.
Monostory gondolkozás nélkül válaszolt:
– Dzsemalra és Auda sejkre. Helyesli?
Auda feltekintett, mert hiszen szokás szerint előrehajolva, senkire nem nézve figyelte a beszélgetést. A basa megelégedetten mondta:
– Helyes. Én is így gondoltam. Tannurából, a tengerpart mögött, egy völgy vezet végig, majdnem Dibaiig. Azt hiszem, ezen a völgyön erőltetett menetben kell végighaladni, majd Maharránál elhagyni a völgyet és felkúszni a dombokra. Helyesen mondom?
Dzsafar elismerően csettintett.
– Jól tudod, uram. Nem hiszem, hogy valaha ne jártál volna nálunk! Azt a völgyet Vádi el-Hamrának hívjuk. Vörös benne a homok, nem sárga, innen a neve. Az öböl mögött valóban dombokat láthatsz. Ha körülfogjuk, senki nem menekülhet!
Kucsuk mosolygott.
– Most az kellene, hogy gyenge szél fújjon, mert Tannurába csakis gyenge nyugati szélnél lehet behatolni. De miért ne fújjon nyugati szél, ha nekünk az kedvez?!
Mint tudjuk, szerencsére nyugati szél fújt. A nyolc jalibut befutott az öbölbe, partra tette Auda beduinjait, Porkoláb Péter sebtében kiképzett kalóz-parti és a gyögyhalászok közül jelentkezett embereit. Két jalibut az öböl bejárata előtt maradt, számolva azzal, hátha valami okból a partra szállt csapatnak vissza kell vonulnia. A zsákmányolt vitorlás és a valamivel mélyebbre hajózott öt társa pedig megindult Maharra megtámadására.
Az ilyen vállalkozás mindig magán viseli a győzelem reményét, de természetesen csakis akkor, ha – mint Kucsuk mondta – minden az óramű pontosságával működik.
Audának és Porkolábnak embereikkel pontosan akkor kell az öböl mögötti dombokra felkúszniuk, amikor Tahar bej zsákmányolt jalibutja az öböl közepére ér. Ugyanekkor az öt jalibut is feltűnhet, és leszorított vitorlákkal siethet a támadás helyére, az öbölbe.
– Sajnos, hajóm csak akkor érhet Maharrába, amikor ott már mindent elintéztek – búsult a basa. – Feltűnő lenne megjelenése, és a gyors jalibutokkal sem versenyezhet! De Dibait már együtt támadjuk meg!
A Szultán Szelim majdnem minden fegyverforgatója átkerült a jalibutokra, a háromárbocoson csak a kezelőlegénység maradt és védelemre néhány válogatott fegyveres. Biztonság kedvéért a basa úgy rendelkezett, hogy az ágyúkat állítsák fel a megszokott helyükre.
... Amikor a zsákmányolt jalibut Maharra elé ért, már derengeni kezdett. A vízen világosodott, a parton még tanyá-lott az éjszaka.
A parton tűz égett, alakok mozogtak körülötte. Amin el-Kaivein sejk emberei.
Tahar bej és mellette az éles szemű Sabba több árbocot, magasba törő rúdra tekert vitorlát látott. Induló vitorlást sehol.
Két torony körvonalait vették ki, s több házat sejtettek meghúzódva a part mélyedéseiben. Ez volt Maharra, a kalózok megerősített kikötője.
A jalibut két kis ágyúját tüzelésre kész állapotba helyezték. A hullámvédek mögött fegyveresek lapultak, a gyors tü-zelés érdekében mindegyiknél több puska volt. Tahar bej mellett a jalibut egyik kalóza állt Ezt az embert szemelték ki vezetőnek.
– Ha nem teljesíted, amit mondok, Jululu sorsára jutsz! – intette Monostory Balázs. – Bevezetsz minket a Tannurai-öbölbe, majd Maharrába. Megértetted?
A kalóz, aki öreg legény volt, viharvert fickó, intett.
– Úgy teszek, uram, ahogy mondod! Tudom, hogy most Dzsafar lesz az úr, de eddig Amin volt és a Vörös Oroszlán. Miért ne szolgáltam volna őket? Szolgáltam én Abu-Ramlát is meg még több sejket, ahogy jött. Élnem kellett, miként lehetett volna másként? Most ti jöttök, titeket szolgállak!
A szóáradat ellenére Tahar bej úgy intézkedett, hogy az egész út alatt az öreg kalóz melleit, akit egyébként Csumhának neveztek, álljon egy fegyveres, és ha észreveszi, hogy az öreg ravaszkodik, jelt ad valamerre, partnak vagy korallpadnak irányítja a hajót, lője le.
Ezt Jambó is megmondta Csumhának, mert régi ismerősök voltak, sőt barátok is.
– Vigyázz, Csumha! Tedd azt, amit parancsolnak. Másként Jululu sorsára jutsz, de előbb még golyót is kaphatsz a koponyádba!
És Csumha vigyázott. Pontosan beirányította a hajókat Tannurába, majd kivezette, s a fekete jalibutot a Maharrai-öbölhöz vezette.
– Ha a toronyból ránk kiáltanak, te válaszolsz, Csumha – mondta Tahar bej, aki az öreggel, a fegyveres Sabbával, valamint a kis ágyúk kezelőjével a hajó előrészében állt, némileg fedve a vitorlarúd alsó szárával, amit az arab hajókon az orrsudáron kötnek le.
– Mit mondjak? – mondta komoran Csumha, aki egyre kedvetlenebb lett, ahogy közeledtek Maharrához.
– Bízd rám. Majd odasúgom. Ember, te félsz! 
Csumha összerázkódott. A foga között suttogta:
– Félek, uram. Ha elfognak, és megtudják, hogy én voltam a vezető, akkor elevenen megégettet a Vörös Oroszlán Dibai piacán!
– Ne félj! Nekünk is lesz szavunk. Tegnap azt mondtad: tudod, hogy mostantól Dzsafar az úr. Akkor mitől félsz?
Csumha megvonta a vállát.
– A markukba kerülhetek! 
Tahar bej keményen ránézett.
– Ha vénsszony vagy, vedd le a burnuszt, és húzz magadra női ruhát! De elég volt a beszédből! Csönd legyen! Ha nem úgy cselekszel, ahogy mondom, véged! Sabba, tartsd a hátához a puskát!
Sabba vigyorgott.
Csend lett. Éppen ideje is volt már.
A jalibut egyenletesen, nem gyengülő, nem is erősödő oldalszélben haladt az öböl bejárója felé.
A két torony közül az egyik az öbölbejáró szélén magasodott, a másik jóval hátrább. Az első torony feladata a jelzés és a védelem volt. Tehát adott esetben világítótoronyként használták, de ha kellett, ágyútoronynak is megfelelt. A másik az öböl belső részét védte, mint valami erőd. Nagyok voltak, négyszögletesek, sárból és koralltömbökből készültek, tetejük lőrésesen kiképezve, ponyvaárnyékolóval a nap tüze ellen. A házak valójában sárkunyhók voltak, ugyancsak koralltömbökből alapozva.
Hat fekete jalibut sorakozott egymás mellett, ami elsősorban is azt jelentette, hogy a maharrai flottilla nagy része a kikötőben tartózkodik. Egy nagyobb hajó – feltehetően dhau – körvonalait is kivették. Zsákmányhajó lehetett.
– Add le a jelzést! – súgta Tahar bej a kalóz fülébe. – A lámpát!
Előkerült az eddig letakart olajlámpás. Csumha átvette, magasra tartotta, majd leengedte, újból magasra tartotta, egymás után négyszer, és közben elnyújtva, éneklő hangon kiáltotta:
– Hééé-é, Karrraaa, hé, Maharrra, hé, Julullu lá!
Most Tahar bej borzongott meg. Volt valami ijesztő, félelmetes Csumha rikácsolásában. A vizek hátán elszállt a hang, s az öböl alámosott partjáról visszaverődött.
– Juillulllulá!
A megbeszélés szerint ez a kiáltás egyben jeladás is volt a partra szállt és feltehetőleg Maharra dombjaira felért osztagnak; a jalibut megérkezett!
Tahar bej és Sabba összenézett: vajon Auda és Dzsemal efendi megérkezett-e fegyvereseivel?
A magasra felcsapódó lángú tűznél álló, pokrócokon elfekvő emberek közül többen a partra szaladtak. Kiáltásokat hozott a jó hangvezető víz:
– Jululu megjött!... Itt van Jululu!... Megjöttek!... Allahra, ők azok!
A bejárati torony tetejéről fényjel válaszolt. Két hosszú, egy rövid fény.
– Szabad az út – morogta Csumha. – Mehetünk. 
Tahar bej bólintott.
– Előre!
Nem lehetett nagyobb a távolság a parttól, mint egy vagy másfél kilométer.
Gyorsan világosodott.
Tahar bej éles szeme azt is kivette, hogy mögöttük – szerencsére csak annak a számára, aki tudta, hogy mit rejt a távol – öt jalibut közeledik.
Vagy csak képzelődés volt, és a hajók, Manzur irányításával, lemaradnak?
Sok idő mégsem maradt a töprengésre.
A toronyőrség – a jelzésből megállapították – ébren van, úgyszintén a hajók őrei is, akik a tűz mellett melegedve töltötték az éjszakát.
Ez annyit jelentett, hogy Maharra közel kétszáz kalózából (fegyveresek, hajósok, őrök) legfeljebb harminc embert tartózkodhat a parton, a tűz mellett.
Csumha komoran tekintett Tahar bejre.
– Fejemet veszik, ha elfognak. Megégetnek Dibai piacán!
– Fogd be a szád! Gyáva!
A torony ott magasodott előttük. Két burnuszos alak, kezükben hosszú csövű puskát tartva, kihajolt a lőréseken.
A jalibut bcsiklott az öbölbe!
Maharrában voltak, a Kalóz-part kalózainak ősidők óta használt kikötőjében. Tahar bej hátraintett a kormányosnak.
– Ejua simalek! Igen, igen, balra!
Egy pillanatra megtorpant. Az ilyesmi előfordul a nagy tettek percében. Szörnyű, félelmetes érzés. Mit tegyen? Haladjon beljebb, az öböl mélyére, egészen a partig, s minden jelzés nélkül tüzeljen az emberekre? Álljon a torony alá, tartsa tűz alatt a torony ki járóját s a lőréseket? Ebben az esetben kikapcsolja a torony szerepét. De ott a második torony! Azzal mi legyen addig, amíg leérnek a dombokról Audáék és Péterék?.., Vagy maradjon az öböl közepén, ahová most ért a hajó és innen tüzeljen? Tüzeljen szünet nélkül, amíg az osztag és a tengerről jövő hajók beérkeznek?
Hirtelen nagy csönd támadt.
A parton állók abbahagyták a. kiabálást, az őrök eltűntek a toronyból.
Tahar bej körülnézett. A jalibut mellvédjei mellől biztonságot sugárzó szemek villogtak feléje.
A pillanat tört részében érezte: cselekedni kell!
Cselekedni, mert baj lesz! Azt is tudta, miért. Elfelejtették kitűzni a Kalóz-part zászlóját, ami ugyancsak jel volt, méghozzá titkos jele a Vörös Oroszlán és Amin sejk kalózainak.
– Uram – mondta az este induláskor Jambó –, ha elhangzik a jelzés, amikor Maharra elé értek, és nem húzzátok fel a zászlót, a jelzés nem ér semmit! Sem előbb, sem később nem lehet felhúzni, csakis akkor, amikor a torony válaszol. Ne mondd Csumhának, hogy tudod. Ebből is látja majd, hogy nem téveszthet meg.
És a zászlóról elfeledkezett!
A dermedtség, a csend azt a néhány pillanatot rögzítette, amikor a parton levő kalózok és a toronyőrök észrevették, hogy Jululu hajójáról hiányzik a zászló.
Lövés dörrent.
A jalibut nekidöccent az egymás mellett kikötött vitorlásoknak.
Tűz!
Lobbant az ágyúk salétromos kanóca, sercegni kezdett a zsinór.
A jalibut megrázkódott.
A két ágyú elsütését megelőzte a puskák dörrenése, éles, rikkantó csattanása. Kucsuk puskái különbek voltak, mint az araboké. Akkori értelemben vett korszerű fegyverek, a Schneider-puskák első mintái, gyorsan tölthetők, závárzatosak, természetesen patrontár nélkül.
A tűz mellől mindenki eltűnt. Csak azok maradtak ott, akiket eltaláltak a golyók.
Tahar bej az öbölkijáró felé tekintett. Az öt vitorla látszott, csak távol voltak még. Manzurék késtek. Kétségbeejtően késtek! A partot karéjozó dombokról sem fegyverropogást, sem csatakiáltást nem lehetett hallani. Mi történhetett Audáékkal, Péterékkel?...
Ha így van, akkor kelepcébe kerültek!
Az óramű mégsem működött jól.
A belső torony tetejéről tűzfények villantak. Dörrenés dörrenést követett.
Puskagolyók süvítettek a levegőben.
A jalibut beszorult a többiek közé. Valósággal odaragadt a ferdére állított kormányrudakhoz. Minden vitorlázó ember ismeri azt az átkozott helyzetet, amikor „holt vizet” ér a hajó, a szél már nem kap a vitorlába, a kormány nem fog, és a hajónak semmi „kapaszkodása” nincsen. A zsákmányolt jalibuttal így jártak Tahar bejék.
Kétszer beleágyúztatott az első toronyba, ami ugyan nem rombolta össze az építményt, de tetemes kárt tett benne, éppen a közelség révén, s főleg megrémítette a bejárat védőit.
Az ismételt és gyors sortűz, ami a Schneider-puskákból végigkaszált az öblön, és belezáporozott a második toronyba, éppen elég volt arra, hogy időt nyerjenek, és cselekvésre ösztönözzék a parancsnokot.
A tehetetlen, kormányozhatatlan hajó előbb-utóbb csapdájuk lesz, ezt érezte. Arra nem volt már idő, hogy megbeszélje a teendőt néhány értelmesebb harcostársával, mint az öreg Abu-Moharral, aki valósággal idekönyörögte magát, és most az egyik ágyú mellől szórta a golyókat látható és láthatatlan ellenségre. Minderre már nem jutott idő. Észrevette, hogy a hajókon nincsen senki, így a hatalmas dhaun sem tartózkodnak. Tudta, hogy időt kell nyerni, és kihasználni a maharraiak megdöbbenését, megzavarodottságát. Az újabb intézkedésnek párhuzamban kell lenni a közelgő jalibutokkal. Egy pillantás a nyílt víz felé meggyőzte, hogy a gyöngyhalászok hajói, élükön Manzur parancsnoki hajójával, közelednek. Látótávolságba jutottak, és még az is átvillant az agyán, miért késtek. Gyengült a szél. Hajnal volt, alig-alig fújt. De fújt, és ha kitart, ha védelembe tudja helyezni magát, ha eléri, hogy a kalózok ne tudják megakadályozni a befutó hajókat, akkor – még kivághatják magukat a csapdából!
Nagyot kiáltott, túlharsogta még a kiabáló, üvöltő, átkozódó, allahozó embereit is:
– A dhaura! Utánam, minden lőszerrel utánam!
És ahogy ezt kimondta, ösztönösen, később maga se tudta, minek köszönhette, felemelte karját. És máris érezte, hogy hatalmas csapás érte azt a kart, amely az Implacabile és az osztrák korvett ütközetében eltörött.
Csumha vérszemet kapott. Talán félt, hogy lelepleződik, talán látva, hogy semmiféle segítségre nem lehet számítani, s a maharraiak ellentámadása legyőzi a behatolókat, érdemeket akart szerezni, teljes erőből rávágott Monostoryra, elgáncsolta Sabbát, felugrott a hullámvédre, át az egyik jalibutra.
– Adrup, adrup! Lőj, lőj! – kiáltották többen, akik látták a jelenetet.
Az öreg Abu-Mohar gyorsan, hihetetlen gyorsan felkapta fegyverét, s célzás, áll alá helyezés nélkül, kapásból lőtt a menekülő után. Csumha megtántorodott. A derekához kapott, visszafordult.
Rámeredt azokra, akiket gyűlölt, hiszen Jululu legjobb cimborája volt, és csak arra várt, azért tett mindent, alakoskodott, és még a jámbor Jambót is megtévesztette, hogy mielőbb megszökjön, és megvigye a hírt: jönnek Dzsafarék! – Adrup!
Most Sabba puskája dörrent. Csumha összerogyott.
– Utánam, a dhaura!
Átmásztak két jalibuton, végigfutottak egy elég hosszú kikötőfalon, feltornászták magukat a háromárbocos dhau oldalán, hogy védelmet találjanak az igen vastag, az Indiai-óceán hullámainak pörölycsapásai ellen méretezett hullámvéd mögött.
Csak az apró, öreg vasember, Abu-Mohar nem boldogult a felmászással.
– Fiaim, Allahra, segítsetek, elnehezült a fenekem! Segítsetek!
Tahar bej és a vidám Sabba hajolt ki, hogy felhúzzák a bátor öreget. Sikerült is – Mohar apó derűs képpel pottyant be a dhauba.
– Allahra, fiaim, ideje volt!
De mennyire! Sortűz vágódott a menekülők után.
A bejáró tornyából és a belső torony tetejéről lőttek Maharra kalózai!
Idejük se volt Tahar bejéknek körülnézni, megszemlélni a dhatit vagy annak belső részét, máris viszonozhatták a tüzelést.
– Adrup! Adrup! – buzdították egymást az emberek.
A kapitány, akit a tengernagy nem minden ok nélkül ezzel a kitüntető címmel kezdett szólítani, nagyjából számvetést csinált. Legalább tíz-tizenöt perc, amíg a lemaradt hajók ideérnek. Addig tartani kell magukat puskával, tőrrel, tíz körömmel.
– Mohar apó, bölcs öregünk, hol lehetnek Audáék? – kiáltott oda a fegyverropogás zajában, ahol a kardkovács lapult. – Hol?
Az öreg olyan nyugodtan válaszolt, mintha csak a műhelyének az udvarán, az üllő mellett állna:
– Jönnek, efendi, jönnek! Ha egy beduin ígéri, úgy lesz! 
Hogy takarékoskodjanak a lőszerrel, kíméletesen bántak a készlettel.
– Vaktában ne lőjetek! Csak emberre!
Katona korából tudta, hogy ilyen esetben rövidesen számolni kell az ellenfél összpontosított támadásával. Egyrészt, mert tudhatták a maharraiak, hogy túlságosan sok lőszer nem lehet náluk, másrészt, mert láthatták a közeledő hajókat, és addig fel kellett számolniuk a kikötőbe váratlanul berobbant hídfőállást.
Észre se vették, hogy nappali világosság volt már. Hajnal, egyre erősebben szétterülő napsugárral.
Tahar bej látta, hogy a belső torony melletti kunyhócsoport pálmaháncsból készült kerítése megnyílik, és egy teve iramodik kifelé. A tevén összegörnyedt alak kapaszkodik, aki korbácsával, a kantár rángatásával és sarkának csapko-dásával arra ösztökéli állatát, hogy mielőbb elérje a partfalat, és eltűnjön annak védelmében.
Segélyt kérő futár! – villant át Monostoryn. – Dibaiba indul!
Márpedig annak a tevének és emberének oda nem szabad eljutnia! Egészen áthajolt a hullámvéden, nem törődve az ellenség puskatüzével, de azzal sem, mennyire fáj a karja, célzott és lőtt. De nem talált. – Add ide a puskád!
Kiragadta az egyik ember kezéből a fegyvert.
Pontosabban célzott, még a lélegzetét is visszatartotta, erre is gondolt.
Remegett a keze!
A teve felfelé kaptatott a parton.
Abu-Mohar észrevette a kétségbeejtő helyzetet. Akárcsak Csumha esetében, kapásból lőtt – és talált!
A tevés ember megingott, szétcsapta karjait, lábai a levegőbe emelkedtek, és lezuhant a nyeregből. A teve szétvetett lábakkal, megrémülve a zuhanástól, a puskaropogástól, hosszú nyakát előreszegve, felvágtatott a partra, és eltűnt.
Ideje se jutott arra, hogy dicsérő szót kiáltson az öregnek, amikor az őrtornyok ajtajai kivágódtak, és egyik fegyveres a másik után ugrott elő, hogy rohamra induljon a dhau ellen.
Ugyanakkor az őrtornyok tetejéről megkétszereződött a fegyverropogás.
Elérkezett tehát az a pillanat, amikor a kalózöböl népsége leszámolásra indult.
– Nyugalom! – kiáltotta Tahar bej. – Ne lőjetek vaktában! Nyugalom!
A helyzet kritikussá vált.
A dhau kemény hullámpalánkjai valóban védelmet nyújtottak a puskagolyók ellen. De a védekezés lehetetlenné vált az erős tűzben, hiszen a tornyokból – mint valami magaslatról – valósággal belőtték a dhaut.
Csattogtak a golyók a hajó falán, repkedett a faforgács, és igazán csodának számított, hogy apró sérüléseket nem számítva, súlyosabb sebesülés még nem történt. Köszönni lehetett ezt elsősorban annak, hogy a maharraiaknak hosszú csövű, elöltöltő fegyvere volt, s a sebtében való töltés, a fojtás elégtelensége akadálya volt a jó célzásnak.
A támadásnak mégsem lehetett ellenállni.
Tahar bej érezte, hogy véres az arca. Karja fáj, zsibbad. Sem tölteni, sem emelni nem tudta a fegyvert.
Hirtelen keserűség fogta el. Mi lesz már? Hol, merre és miért akadt el az osztag?
Ha Auda késik, azt még megérti. De Péter! Porkoláb Péter nem érzi meg, hogy a „gazda”, leghűségesebb barátja veszélyben van?!
– A teremtésit!
Keze fejével letörölte a szemhéjára szivárgó vért.
Igyekezett a tenger felé tekinteni. Manzur jalibutjai már majdnem az öbölbejáróhoz értek. Szélcsend volt. A jalibutok evezők segítségével közeledtek.
Egy alak tűnt fel a kikötőmóló végén. Sabba lőtt. Majd egy másik ugrott a helyére. Rohanva közeledett. Mögötte még egy, majd megint egy... sokan!
Sabba megdöbbenve meredt a kapitányra.
– Nincsen több töltényem!
Az öreg Abu-Mohar is eldobta fegyverét.
– Elő a handzsárt, fiúk! – kiáltotta Mohar, aki észrevette, hogy Tahar bej kínlódva emeli a puskát, és ahányszor felemeli, annyiszor vissza is ejti.
Végre!
Eget rengető üvöltés támadt.
Közel kétszáz ember torkából szakadt fel a buzdítás, a lelkesítés, a hurrázás!
Az öböl mögöttes partja, ahol a teve eltűnt, megelevenedett.
Auda és Porkoláb Péter rohant a karéjban felfejlődött, így minden területet elzáró osztag élén.
– Hé lá! – harsogott a kiáltás, vészesen, mint száznyi saskeselyű rikoltása. – Hé lá!
A felkelő nap éles fénye keményen kirajzolta a samarok fehéres, lebegő burnuszát, a felfegyverzett gyöngyhalászok derékig meztelen, meneteléstől agyonizzadt testét, a kék, piros, sárga baszrai burnuszt viselő kalóz-partiak csoportját
– Hé lá!
Mint a fergeteg, úgy zúdult le az öbölbe, a tenger mosta part magasáról a felmentő csapat.
Tahar bej semmivel sem törődve felugrott a védőpalánk mögül.
– Hé, Péter! Ide, ide! Hé, hahó, Péter!
Ekkor már a hajókról is felhangzott a csatakiáltás.
Manzur és flottillája a bejáró elé ért. Még néhány erős evezőcsapás, és a jalibutok, amivel a gyöngyhalászok segítették ki Kucsuk basa vállalkozását, bekanyarodtak az öbölbe. A hajók a bejáró védőtornyát vették tűz alá.
Lőporfüst, hatalmas porfelhő, bősz kiabálás, segélykiáltás töltötte be az öböl környékét. Elsöprő áradatként törtek a maharrai rablótanyára Auda és Porkoláb Péter emberei. A lerohanás váratlanul érte az öböl urait.
Egyetlenegy nem menekült meg Amin sejk emberei közül. Sebesültek és halottak feküdtek a kunyhók között, a tornyok körül, sőt a tornyok lőréses tetején is.
A főbasi, aki Maharrában parancsnokolt, összekötözve állt Tahar bej és Auda előtt. Porkoláb és Manzur átkutatta az épületeket, a tornyokat; hadianyagot, puskákat, lőszert, rabolt holmit kerestek. Számba vették a lefegyverzetteket, akik kötelet kaptak a csuklójukra, és egy karámba terelték őket, ahonnan a gyöngyhalászok egyik jalibutjára kerültek. Ez a hajó vitte azután a maharrai kalóztanya megmaradt embereit Abu-Dhabira, fogságba.
A főbasi leszegett fejjel, tépett öltözékben, fejfedő nélkül, lőporfüstösen és megdöbbenve a történtektől, meredt Tahar bejre – aki kötést kapott a karjára – s Auda Abu-Taijra, a sejkre, akit nem ismert, de amikor a nevét hallotta, rosszat sejtett, és átkozta önmagát, hogy nem volt körültekintőbb.
– Tudod, kinek a nevében jöttünk? – kérdezte Tahar bej.
– Nem tudom.
– Tudod, kicsoda Dzsafar el-Aszkarit?
– Tudom.
– Öt szolgáljuk, és ő küldött ide minket.
A főbasi egy szót se szólt, megrántotta a vállát.
– Ismered Dzsafart?
– Ismerem, még gyerekkorából. 
Tahar bej elmosolyodott.
– Rövidesen találkozol vele. Rajtad áll, hogy a találkozás után mit kapsz: kötelet vagy szabadságot.
A főbasi megint csak megrántotta a vállát, mint aki tudja, hogy ebben az esetben a kötélen kívül mást úgyse várhat.
– Ezt a dhaut mikor szereztétek?
A főbasi ránézett a kezére, számolgatta az ujjait, amit abbahagyott a kilencedik ujjnál.
– Hol zsákmányoltátok a hajót?
– Hormuznál. Éjjel.
– Hol vannak az emberek? 
A főbasi hallgatott.
– Megöltétek őket?
Maharra eddigi parancsnoka megint csak megvonta a vállát.
– Én nem. Jululuék. Ő küldte haza a mi embereinkkel, és továbbhajózott.
– Jululu halott. Dzsafar a tengerbe dobatta! 
Auda rámordult a főbasira:
– Te se várj mást, rablók ivadéka!
Porkoláb lépett melléjük. Tisztelgett, mint az illő olyan valakitől, aki alkáplár volt Radetzky tábornagy seregében.
– Kapitányom, jelentem: Maharrát evakuáltuk! Az őrök a helyükön, a hadianyagot összehordjuk, a foglyokat begyújtjuk! Minden hajó átvizsgálva, kikutatva, raktárakban rengeteg hajófelszerelés, lopott holmi. További parancs?
– Bevárjuk a tengernagyot. De addig is: a gyöngyhalászok vitorlásai térjenek vissza Abu-Dhabira. Amit itt találtunk, elég lesz a további hadművelethez.
– Parancsára! – tisztelgett Porkoláb. 
Monostory a főbasira mutatott.
– Vigyétek a többi közé! Dzsafar emír majd kifaggatja. 
A samarok sejkjéhez fordult.
– Auda barátom, késtetek. Azt hihettük, nem sikerül a rajtaütés.
Auda Abu-Taij megsimogatta keskeny, hegyes szakállát.
– Honnan tudja a madár, hogy útközben sólyommal találkozik? Honnan a gazella, hogy vihar jön, és nehezen találja meg az oázist? Mi így jártunk. A Vörös Homok völgyében lassabban haladhattunk előre, mint gondoltuk. Talán esztendeje se volt erre eső, mélyebb lett a homok, süppedékesebb. Erre nem gondoltunk, efendi. Megsebesültél?
– Egy ember rávágott a karomra, ennyi az egész. 
Auda bólintott.
– Rossz, de nem nagy baj. Egyszer a hasamat vágta fel egy mogharb törzsbeli, amikor harcban álltunk velük. Nézd!
Szétvonta a burnuszt, mutatta a hasán végighúzódó széles, forradásos vágást.
– Ettől erősebb a harcos, mi így tartjuk, efendi! – nevetett. – A domb mögött van egy kis oázis, találtunk ott tizennégy tevét, a miénk lehet?
– A tietek. Emberek nem voltak ott?
– Voltak, de már nincsenek. Szökni akartak. De tudod, a samarok nem szeretik a ketrecből szabadult sakált. Lelőttük őket. Ide tartoztak. Amikor a part közelébe értünk, egy teve rohant felénk. Szép állat, mehari, futásra nevelték. Azzal együtt tizenöt tevénk van már. Tudod, mit jelent a talált teve?
És Auda, a komor, hideg szemű sivataglakó elmosolyodott.
– Nem tudom.
– Azt se tudod, mit jelent a talált arany, a talált burnusz? Most Tahar bej mosolyodott el.
– Aranyat, burnuszt. 
Auda bólintott.
– De a teve nemcsak tevét, efendi. A talált teve azt jelenti, hogy Allah kegyelmébe fogadott, különös kegyelmébe! Így lesz.
– Örülök a szavaidnak, ó, sejk!
Magasan járt már a nap, amikor feltűnt a Szultán Szelim.
A szél felerősödött, s a háromárbocos, hatalmas hajó gyorsan közeledett a Maharrai-öbölhöz.
Addigra mindent helyrehoztak, elrendeztek az öböl elfoglalói, mert számítottak arra, hogy akár a tenger felől, akár a szárazföld irányából érkezhet Dibaiból Amin sejk küldötte, parancshozója vagy zsákmányszerzésről visszatérő jalibut.
– Hány hajótok van a tengeren? – kérdezte a főbasit elfogatása után Tahar bej.
– Három – jelentette ki a maharrai kalózok parancsnoka. – De messze járnak. Jululu se tért volna vissza, ha nem fogja el a dhaut. A beludzsi partoknál portyáznak, ilyenkor jönnek Ábádánba az indiai szigetekről a kereskedők áruval megrakott hajói.
– Ismered a Vörös Oroszlánt, találkoztál vele? – tette fel a kérdést Tahar bej.
A főbasi elvigyorodott.
– Hogy ismerem-e? Mielőtt megjött az új hajó, kormányos voltam nála. Így lettem főbasi itt Maharrán. Nagy tisztség ez!
Megelégedetten bólintott. Tahar bej nem állta meg, hogy ki ne mondja:
– Majd Dzsafar emír eldönti, mennyit ér ez a tisztség!
– Mégis én voltam itt a parancsnok! Embereket ítéltem el, annyit, amennyit akartam!
– A Vörös Oroszlán neveltje vagy.
– Az hát! Nagy ember az. Anglézi, de bátor és igazi hős!
– Azt mondd meg, basi, igaz-e, így mondják, hogy a Vörös Oroszlán keze feje olyan szőrös, mint a majomé. Meg azt is állítják, hogy a homlokán nagy forradás van ...
A főbasi intett.
– Igaz. A szerencse gyerekének szőrös a hasa vagy a keze feje. A Vörös Oroszlán a szerencse kegyeltje.
Tahar bejnek, maga se tudta, miért, ugrálni lett volna kedve, hogy jelentheti Kucsuknak: igaz a hír, hogy a nagy kalandor, Rex E. Hieronimus Eastman, a Kelet-indiai Társaság védelmi flottájának volt konvojkísérő kapitánya – akiről az a hír járta, hogy megölték a Malabár-parton, amikor embereivel kifosztott egy falut – él!
Tehát nem kétséges: Rex E. Hieronimus Eastman és a Kalóz-part félelmetes Vörös Oroszlánja – egy és ugyanaz a személy!
Amikor feltűnt a Szultán Szelim, nem várta be, amíg a hatalmas háromárbocos belavíroz az öbölbe, hanem beült egy fürge kis sambába – négy-öt személyes gyorsvitorlásba –, amit ugyancsak zsákmányoltak, és a tengernagy hajója elé vitorlázott.
Kucsukot is nyugtalanították az események, mert alig hagyta el a samba az öbölkijárót, megjelent a jelzés a hajó keresztrúdján:
„Kapitányt jelentéstételre kéreti a tengernagy!”
Ünnepi érzés volt Kucsuk elé állni, kezet szorítani vele, elfogadni baráti és elismerő ölelését, katonásan, haditengerészhez méltóan kihúzva magát.
– Tengernagy úr, a vállalkozást parancs szerint végrehajtottuk! Maharrát elfoglaltuk. Várom a további utasításokat!
A tengernagy aggódva mutatott kapitánya bekötött karjára.
– Megsebesült? 
Tahar bej elmosolyodott.
– Magam se tudom, minek nevezzem. Holnaputánra nyoma se lesz.
Kucsuk megnyugodva mondta:
– Szerencsére. Most pedig üljünk le, kérem a részletes jelentést. Gondolom, Dzsafar emírt is érdekli, hogy történt a kalóztanya elfoglalása. Az óramű pontosan működött?
– Ha az eredményt nézzük, igen. Ha a kezdetet: az indulás nem volt biztató.
– Halljam, kapitányom!
És amíg Tahar bej a tengernagynak és Dzsafarnak megtette jelentését, a Szultán Szelim – széles ívben – az öbölbe ért. A kapitány részletesen, kimerítően ismertette a történteket, a harcot, az osztag beérkezését, a hajók befutását, a zsákmányolt jalibutok és más úszóegységek számát, a hadianyag és egyéb hajófelszerelés mennyiségét, a foglyok létszámát. A beszámoló utolsó részénél jelen volt Auda Abu-Taij, Dzsemal efendi, Manzur is. Kucsuk kitűnő lényére vallott, hogy Dzsafart egyre inkább előtérbe helyezte. Magának nem tartott meg mást, mint a felmentő akció irányítását, de kínosan ragaszkodott hozzá, hogy Dzsafar el-Aszkarit minden megbeszélésen jelen legyen, véleményt mondjon, és az meghallgatásra találjon, sőt a „polgári ügyekben” egyedül Dzsafar legyen a döntő, az irányító fél. Így történt azután, hogy Tahar bej jelentése után Dzsafar hűséges és egyre nagyobb szerepet kapó felszabadított rabszolgája, Manufi kíséretében, partra szállt, hogy sok esztendő után először tegye lábát a szülőföldre, találkozzék a foglyokkal, és kihallgassa őket. Dzsafar, ahogy a csónakból a második torony előtt kilépett a homokra, térdre vetette magát, homlokával érintette az ősök földjét, és felkiáltott:
– Apám, Abu-Ramla, megjöttem! Magasságos Allah, kérlek, segítsd szolgádat, hogy visszaszerezze az ősi földet, és ítélhessen azok felett, akik bitorolják apám, a dicső Abu-Ramla örökét!
Kucsuk basa kimutatott a hajóról.
– Megható látvány. Mindig így képzeltem el az igaz embert, ha végre hazatérhet. A mi dicső Európánkban megmosolyogják, itt, a félvad nomádok és a homokkal, tengerrel harcban álló egyszerű emberek nagyra értékelik az ilyesmit.
Tahar bej hallgatott. Hallgatott, mert – akarva-akaratlan – a maga és jó barátja sorsára gondolt. Nem tartozott a gyorsan elérzékenyülő emberek közé, de az a bizonyos valami fojtogatni kezdte a torkát. A párhuzam adva volt: Dzsafar hazaért. Vajon mikor érhetnek ők haza, Monostory Balázs volt császári főhadnagy és Porkoláb Péter császári alkáplár, mindketten „árulók”, lázadó rebellisek, akik harcban álltak őfelsége hajóhadával?! Mikor látja meg kedvenc Dunáját a komáromi sajkások leszármazottja, és mikor látja meg ő, a néhai tábori főfelcser fia Kecskemétet, a magyar homok városát?
– Egyszer az is elkövetkezik – hallotta Kucsukot maga mellett, az elrévedezésnek ebben a percében. – Tudom, mire gondol, kapitányom. Tudom és megértem. De higgyen abban az örök és szép igazságban: egyszer minden kiderül!
Monostory Balázs lassan elmosolyodott.
– Köszönöm, tengernagy úr, a biztatást. Valóban arra gondoltam, hogy Dzsafar hazaért... és én... De hagyjuk ezt! Valamikor ön olasz volt, ismeri azt a dalt: „Ami volt – nincs, semmivé lett...” Így is van. De mindennél fontosabb, amit mondott: egyszer minden kiderül!
A basa intett.
– Hiszek ebben.
Tahar bej most a tengernagy szemébe nézett.
– Meglepődne, ha valaki ön elé állva azt mondaná: Rex E. Hieronimus Eastman él?
– Természetesen. De Rex E. Hieronimus Eastmant megölték a Malabár-parton.
– Meglepődne, ha ugyanaz a valaki azt mondaná: a Vörös Oroszlánnak nevezett angol homlokán vágástól származó forradás látható, és keze fejet sűrű szőr fedi? Meglepődne?
Kucsuk basa elkomorodott.
– Miért mondja ezt?
– Azért, mert Rex E. Hieronimus Eastman él, és azonos a Vörös Oroszlán nevű angol kalandorral!
A tengernagy valóban meglepődött.
– Hihetetlen! Honnan tudja ezt, kapitányom?
– Előbb a főbasit kérdeztem ki, majd több embert, akik találkoztak vele. Ezek az emberek egyöntetűen vallották azt is, hogy a Vörös Oroszlán, nem – mint Jululu állította – az Arab-tengeren vagy az Indiai-óceánon jár, hanem ellenkezőleg: visszatért hajóján, és Dibaiban tartózkodik.
– Ebben az esetben haditervünket is meg kell változtatnunk. Dzsafar azt ajánlotta, hogy Dibait egyenesen a tenger felől támadjuk meg. Biztos abban, hogy innen egyetlen ember nem jutott el Dibaiba, és nem vitte meg a hírt érkezésünkről?
– Kezeskedem, hogy így van. És mivel sem hajójuk nem jött, sem tevés futár, joggal hiszem, hogy Dibaiban nem tudnak semmit Dzsafar emír visszatéréséről. Tehát a további parancs?
– Haditanács. De amíg erre sor kerül, kérem, kapitány, jöjjön a kabinba. A megváltozott helyzet egy vallomást követel...
– Parancsára, tengernagyom.
A vitorlákat a pihentetőkötéire húzták a Szultán Szelim színes bőrű tengerészei. Recsegtek a fordító- és feszítőkötelek, csikorogtak a csuklós, több áttételes csigák, lomhán kattogott a horgonylánc csévélője. A basa belépett a kabinba. Tahar bej követte.
– Kérem, üljön le. Mire alapozza, hogy Hieronimus Eastman él?
Monostory elmondta a főbasival történt beszélgetést.
– Érdekes – csóválta fejét a basa. – Szentül hittem, hogy igaz a hír, amit Malabárból annak idején kaptam. De különös, amikor megláttam a hajóját, azt a bizonyos klippert, valami mégiscsak belém vágott: hátha mégis azonos a Vörös Oroszlán azzal az Eastman nevű tengerésszel, akit ismertem, és akit megvetek!
Elhallgatott. Kiabálás hallatszott. Dzsafar szidta, korholta az elfogott kalózokat, akiket a gyöngyhalászok egyik jalibutjára tereltek.
– Ha nem tudnám, hogy utálnak titeket a városok, az oázisok, a sátorfaluk lakói, akkor elfordulnék a hazámtól, és megtagadnám! De mert az igazak vannak sokan, s ti, gonoszok, kevesen – tudom azt is, ha leütik a fejeteket, megszűnik a gonoszság!
Kucsuk visszafordult a hajóablaktól.
– Mennyire igaz: le kell ütni a gonosz fejét, és megszűnik uralkodni! Hát mi most valóban ezt tesszük. Sok időnk nincsen, cselekedni kell. Néhány szóban mégis elmondom, hol találkoztam a Vörös Oroszlánnal, és miért mondtam azt, hogy megvetem.
– Megtisztel a bizalmával, tengernagy úr.
– Pontosan tizenegy esztendővel ezelőtt történt. Tudja, Abdel-Káder mellett küzdöttem Észak-Afrikában. A szultán parancsára kerültem Káderhez, a maszkarai emírhez, részben tanácsadónak, részben a szárazföldi és tengeri portyák parancsnokának. Évek óta folyt már a harc a francia sorkatonaság és Algír nagy embere, a csaták hőse, Abdel-Káder között. A franciák megszállták a tengerparti városokat, falvakat, amiket kalózfészeknek hívtak. De beljebb, a hegyekbe nem mertek menni. Minden támadó vállalkozásuk csődöt mondott. A vég mégis elkerülhetetlennek látszott. Fogytán volt a hadianyag, a puska, a lőpor, a puskagolyó, de az élelem is. A marokkói szultán felajánlotta segítségét, a lőszert és az élelmet. Én indultam el a közeli Tangerbe két hajóval, hogy a franciákat kijátszva, Oran alatt, Tlemszennél partra tegyük e rakományt, és Abdel-Káder rejtekhelyére szállítsuk. Akkor már a marokkói szultán is érezte, hogy nem lesz jó, ha a franciák megvetik a lábukat Algírban. Nagy nehézségek között elértük Tangert, felrakodtunk, és megindultunk visszafelé.
Kucsuk megsimogatta a homlokát. Az emlékezés izgatottá tette, de még inkább annak a tudata, hogy a Vörös Oroszlán nem más, mint – a halottnak hitt Eastman.
– Nagyjából ott, ahol nemrégen a Gibraltári-szorosból az Atlanti-óceánra kifutottunk, hogy Afrikát megkerülve ide hajózzunk, talán emlékszik rá, láttuk a Kelet-indiai Társaság hajócsoportját. Arra is emlékszik, hogy kifakadtam az angol király által szentesített társaság ellen? Tizenegy évvel ezelőtt hasonló találkozás történt. Köd volt, és mint a ködben általában, könnyű szél. Kitűnő idő arra, hogy elrejtőzzünk az ellenség elől, de arra is alkalmas, hogy a karjába fussunk. Mi a karjába futottunk! Nem a franciáknak, hanem a Kelet-indiai Társaság három konvojkísérő hadihajójának. Azon a címen, hogy hadianyagcsempészek vagyunk, lefoglalták a hajókat, s azt a parancsot adták, hogy kövessük őket. Bayonne-ba vitorláztunk, ott eladták a franciáknak a hadianyagot, eladták a két hajót, és átadtak minket! Engem az egész út alatt a parancsnoki hajón őriztek, a hadihajó fenékbörtönében, patkányok között, bokáig érő latyakban. Hat napon át csak vizet és kenyeret kaptam. Amikor az angol parancsnok kihallgatott, tiltakoztam a durva bánásmód ellen. Az angol korbácsával az arcomba vágott! Ezt követte a hajó börtöne. A parancsnok nem volt más, mint Rex E. Hieronimus Eastman, akit azóta is kerestem, de nem tudtam a nyomára jutni!
Tahar bej érdeklődéssel figyelt.
– Angol fogságból francia fogságba? 
Kucsuk komoran folytatta:
– Igen. De még Bayonne-ból sikerült megszökni. Sajnos, a két hajórakomány elvesztése súlyos érvágás volt, és Abdel-Kádernek messze a hegyekbe kellett vonulnia. Ezzel tragikus módon meggyengült az ellenállás. A korbácsütés azóta is itt ég az arcomon! És nem felejtettem el Eastman nevét. – Kucsuk arcára mosoly futott. – Ha valóban ő az, és a titokzatos Vörös Oroszlán – azonos Eastmannel, hálát adok az égnek, hogy hallgattam Abu-Ramla hívó szavára!
Kopogtak a kabin ajtaján.
Porkoláb állt a küszöbön.
– Nagyuram, az emír és a sejk a fedélzeten várja a további parancsot.
– Éppen ideje. Haditanácsot tartunk. Azonnal jöjjön a hajóra Manzur és Abu-Mohar!
– Manzur a hajón tartózkodik.
– Akkor gyerünk, kapitányom!
A fedélzeten olyasmi történt, ami a későbbiek szempontjából döntőnek bizonyult. A Maharrai-öböl szélessége, mélysége legalább egy-egy kilométer. A bejáró nyílása nagyjából 200-300 méter. Az öböl feneke körkörösen igen mély, úgyhogy sok hajó fér el benne; ráadásul közel a parthoz horgonyozhatnak. Amikor a Szultán Szelim befutott az öbölbe, a középen állt meg, ott szereltek le, és ott vetettek horgonyt. Éppen Manzur volt az, aki a hajóra érve intézkedett, hogy a legénység – kötelek és horgonylánc segítségével – vontassa a háromárbocost az öböl bal oldali részére, szembe a bejáró őrtornyával, a jalibutok és a kalózoktól zsákmányolt dhau elé.
Ez a manőver a befejezéséhez közeledett, amikor a fedélzeten, a parancsnoki állás alatt megkezdődött a haditanács.
Kucsuk ünnepélyesen nézett a körülötte szőnyegen ülő társakra.
– Köszönet Tahar bejnek, Auda sejknek, Dzsemal efendinek és Abu-Moharnak a haditettért. Maharrát, a védelmi öblöt elfoglaltuk! Most az a feladatunk, hogy továbbhaladjunk, kihasználjuk azt az előnyt, hogy hajókat zsákmányoltunk, hogy kiküszöböltük ezt a támaszpontot, és hogy módunk van innen elindítani a támadást Dibai, Amin el-Kaivein székhelye ellen.
Dzsafar bólintott, miközben megsimogatta a vállán gubbasztó Hurit.
– Jól beszélsz, ó, basa!
Auda szokás szerint maga elé meredt, de hogy Dzsafar szólt, ennyit mondott:
– Jól.
A tengernagy folytatta:
– Tudomásunkra jutott, hogy a Vörös Oroszlán visszatért Dibaiba. Hajója ágyúkkal felszerelve ott horgonyoz. Azt is tudjuk, hogy mindenféle söpredékből nagyobb, ráadásul igen jól kiképzett fegyveres csapattal rendelkezik.
Itt egy mély hang váratlanul közbeszólt:
– Kötve hiszem, uram, hogy különb lenne a miénknél. Kötve hiszem. Ha akarja, fogadhatunk is!
Természetesen Porkoláb Péter, azaz Dzsemal efendi volt a közbeszóló, a haditanácsok leghallgatagabb tagja, akinek ez volt a „szűzbeszéde”.
Még Dzsafar is mosolygott.
– Elhiszem, hogy így van – mondta a basa, majd folytatta: – Azzal, hogy a Vörös Oroszlán visszaérkezett, Dzsafar emír terve, hogy a tengerről támadjuk meg Dibait... vagyis inkább, hogy csakis tengerről támadjuk meg, lehetetlenség. Szerintem pontosan azt kell tennünk, amit Maharránál: a szárazföld felől és a tengerről egyszerre indítani a támadást!
Auda Abu-Taij szeme felcsillant.
– Allah kegyelméből van tizenöt tevénk! A homok a mi hazánk, ele haladni rajta teve hátán kell!
Kucsuk megértően intett.
– Valóban így van, ó, sejk! A beduin a tevével együtt él, mi a hajóval.
Auda bosszúsan megrázta a fejét.
– Auda nem szereli a tengert!
– Annál könnyebb nekünk, ha követjük az itteni példát, és megvalósítjuk Dibai kettős támadását!
– Éjszaka? – kérdezte Tahar bej.
– Természetesen. Éjfél után meg Allah is alszik, ezt tartjuk a beduinok. – A basa a kiterített térképre tette jobb kezét. – Innen nagyon nagy utat kell tenni a homokon. Dzsafar, ha elhajóznánk Dibai alá, Al-Mahadába, ott alkonyat után parira szaunánk . . . elfoglalnánk a falut?
Dzsafar szeme felragyogott.
– Al-Mahada! Ott születtem. Ott volt apám tevecsordája ... Kiáltás hangzott az árbockosárból, ahol biztonság okából állandóan őr tartózkodott:
– Hajó! Erre tart!
Mindenki felugrott.
Ugyanakkor az őrtoronyból is kiáltott az őrszem:
– Hajó a tengerről!
– Miféle hajó lehet?
Tahar bej felkapta a parancsnoki állás műszertartójából a látcsövet. Fellépett a hátsó árboc merevítőinek hágószálaira, és felsietett az első keresztrúdig. Igen, valóban: hajó közeledett a nyílt víz felől, hátszéllel.
Nézte, vizsgálta a vitorlákat, azoknak elhelyezését és a látóhatárból kibontakozó hajótestet.
Majd leszólt a keresztrúd magasából:
– Tengernagy úr, a klipper! A Vörös Oroszlán hajója!

TIZENHETEDIK FEJEZET

Akik rettegésben tartják a Kalóz-partot – A Vörös Oroszlánt rossz sejtelmek gyötrik – Vitorlák a látóhatáron – A zászló-jelek – Irány: a torony! – Jalibutolc, előre! – A klipperen – Dibai eljoglalása – A leszámolás – Nagy Szaud gyémántja – Búcsú a Kalóz-paritól.

Amin el-Kaiveint nem szerette a nép. De féltek tőle, ami elég volt a hatalomhoz, hiszen Rex E. Hieronimus Eastmanben a sejk nemcsak cimborára, de fegyvertársra is lelt. Az angol kalandor adta a biztonságot, a fegyvereket, a kiképzett, mindenre elszánt testőrséget, azt a fenyegető erőt, amitől az olyan emberek is megrettentek, mint a Kalóz-part lakói. Az az öt törzs, amelyik öt városban és a mögöttes területeken élt – Dibai, Adzsmán, Umm-el-Kaivein, Rász-el-Haima és Kaszab térségében –, a nagy főnök, Abu-Ramla akaratából egyesült emírséggé, egységes tömbbé. Előzőleg sejkségekben éltek, szétforgácsolva erőiket, torzsalkodva, sokszor gyűlöletben egymás iránt, ami igen megfelelt a közeli országoknak, így elsősorban az ománi szultánnak, de a Perzsa-öböl minden államának és az angoloknak is, akiknek érdekük volt a Kalóz-part megosztottsága, az egymás hatalmát féltő kis sejkek uralkodása.
Abu-Ramla nagy tekintélye, bölcsessége, a többi sejk által történt feltétlen elismerése tette lehetővé, hogy a Kalóz-part emírséggé kovácsolódjon. Abu-Ramla világot látott ember volt: többször megjárta Mekkát, a szent várost, felkereste a szaudok Arábiáját, harcolt Abdel-Kádernél Algírban. Itt ismerte meg Kucsuk basát, és kötött vele barátságot. A sejkek között azonban akadt egy, aki ellene fordult: Umm-el-Kaivein ura, Amin el-Kaivein. Ez a nagyravágyó, hatalomra törő sejk a „tenger sejkje” is volt egyben: követte az ősöket, és kalózkodással vélte vagyonát gyarapítani. Sápot szedett a hajótulajdonosoktól, a Hormuzi-szoroson kényszerűségből áthajózott kereskedőktől; akik erre. nem voltak hajlandók, azokra lecsapott, elrabolva hajót, árut, embert!
Rövidesen kitűnő kalóztársra tett szert. A sors összehozta azzal az emberrel, akinek szűk lett már a „kis üzlet”, a konvojkísérő kapitányság, útközben egy-egy afrikai parti falu kifosztása a Bálna-öböltől fel a libériái Pálma-fokig. Hieronimus Eastman kapitány, zsebében a Kelet-indiai Társaság „megbízó”-levelével, az eddiginél jóval nagyobb hatalomra és még nagyobb jövedelemre vágyott. Pontosan a Kalóz-part felé kacsingatott, ami a legjobban megfelelt terveinek. – Az ellentétes államérdekek miatt ez a terület sem ide, sem amoda nem tartozhatott, és így a Társaság sem tehette rá a kezét. De abban az esetben, ha a „titkos ügynök” hatalmába keríti az emírt vagy a sejkeket, akkor a Társaság érdekei is érvényesülnek, és az ügynök is megtalálja számítását.
Ez volt az alapja annak a rablóbarátságnak, amelyik Amin el-Kaivein sejk és Hieronimus Eastman kapitány között létrejött. Találkozásuk a beludzsi parton történt, egy közösen kifosztott kereskedődhau mellett. Itt kötötték meg vérszerződésüket, itt határozták el Abu-Ramla emír elűzetését vagy megöletését, a sejkségek visszaállítását, majd újbóli megszüntetését és az emírség megszerzését Amin el-Kaivein számára.
Mindez sikerült.
Sikerült, mert eredménnyel járt a sejkek séríődöttségének felszítása, de még inkább azért, mert Abu-Ramla jóhiszeműsége felett diadalt aratott a gonoszság. Elűzték a puccs napján ősei otthonából a Kalóz-part egységesítőjét. Majd sikerült visszacsalogatni és megölni!
Amin el-Kaivein sejk, aki emímek vallotta magát, rettegett és félelmetes ura lett a Kalóz-partnak.
Mögötte ott állt a másik rettegett hatalom, Rex E. Hieronimus Eastman, akit az Arab-tenger térségében Red Lion fedőnéven ismertek. Az arab népek, akárcsak az indiánok, szívesen hívnak valakit az őt jellemző néven. Számukra az európai név semmit nem mond, nem jellemez, márpedig a név a primitív népeknél (különösen a múltban) messze földre elhangzott, és felfedte viselője tulajdonságait is. Különösen vonatkozott ez a közéjük csöppent európaiakra, akik ha a homok birodalmába befogadtattak, új keresztségen estek át.
Hieronimus Eastman könnyen kapta nevét. Így hívták a hajóját, majd a legújabbat, a gyors járású klippert is: The Red Lion, a Vörös Oroszlán. Ezért is lengetett a szél a hátsó árboc gaffrúdján a büszkén viselt kalózlobogó, a Víg Roger alatt egy oroszlánnal ékesített zászlót. És végül maga Eastman is rászolgált erre: vörös volt, szeplős, vörös hajú és vad, kegyetlen, mint az oroszlán. Karmai messzire értek, és ha valamibe vagy valakibe belekaptak, nem engedték el.
Ők ketten, Amin el-Kaivein és a Vörös Oroszlán rettegésben tartották a Kalóz-partot, félelemben a Hormuzi-szoroson áthajózókat, rémületben magát az ománi szultánt, a leggyávább, legrémüldözőbb fejedelmet.
Szaid szultán, tudjuk, valamikor vitéz fejedelem volt, de végül pocakos, lomha emberré vált, aki egyedül az ékszerek gyűjtésében és a sakkozásban lelte örömét Amikor megtudta, hogy kedvence, Hasid Hadzsi Ibrahim, bátyjának rabságába került, először sírva fakadt, majd arra gondolt, ami ilyen esetben a legtermészetesebbnek tűnt: a váltságra.
Igen, váltságot ad Hasidért – döntött az ománi szultán; üzent, hogy kiváltja barátját, mint ahogy üzent Amin el-Kaivein is, hogy megfelelő váltságért hajlandó kiadni öccsét Szaid szultánnak.
Az egyik ezer perzsa riált ajánlott, a másik tízezer riált kért.
Követek jöttek, követek mentek.
Ugyanakkor Rasid, a derék, kövér, jólelkű, békés szívű és érzelmű Rasid saját bátyja palotájának börtönében sínylődött.
Nem maradt más a számára, mint visszaidézni egy másik palotát, Maszkát szultán rezidenciáját, ahol szolgák lesték a szavát, és ahol egy fejedelem, Szaid úr várta a reggelt, hogy megkezdjék termékeny beszélgetésüket ékszerekről, drágakövekről, újból és újból elrendezzék a féltve őrzött gyűjteményt, majd letelepedjenek a szőnyegre dobott párnákra, és hozzáfogjanak az estébe nyúló sakkcsatákhoz.
Szép volt, gyönyörű volt.
És volt még valami, amire Rasid gondolt. Nagy Szaud gyémántjára, amit oly féltve óvott a burnusza alatt, és arra a percre, amikor azt hitte, hogy régen a túlvilágon van, már éppen magát Nagy Szaudot akarta szólítani Mohamed kertjéből, ekkor kinyitotta a szemét, és – a Vörös Oroszlánt látta maga fölé hajolni.
És ahogy a tyúk azonnal megtalálja a tanyaudvaron a búzaszemet, a teve a kórót a sivatagban, a kutya a csontot a sikátor elrejtett zugában, akként találta meg egyetlen mozdulattal a Vörös Oroszlán Rasid burnusza alatt a semmitmondó bőrzacskót és benne Nagy Szaud kincset érő gyémántját.
– Ez már igen, csodálatos! – nevetett az angol, és kiadta a parancsot embereinek: – Mindenkit átkutatni! Élőt, halottat egyformán. Kereskedőhajó, Mekkából jött kalmárokkal. Rajta!
Szegény Rasid! Amikor eldöntötte, hogy a Kutiyah fedélzetéről inkább a cápáknak dobja Nagy Szaud kincset érő drágakövét, semmint a Vörös Oroszlán zsákmánya legyen, az összelőtt felépítmény – vagy talán az árboc egyik alkatrésze – leomlott, fején találta, és Rasid elterült, mielőtt tettét végrehajtotta volna.
– Hiszen te Rasid vagy! – lepődött meg az angol kalóz. –Rasid, Amin el-Kaivein öccse! Nagyszerű! Örül majd a bátyád, ha meglát!
Annyira örült, hogy előbb le akarta fejeztetni, ami kedvenc szokása volt, de végül is hallgatott angol barátja szavára:
– Követelj érte Szaidtól tízezer riált! Ha megadja, fusson – ártalmatlan féreg!
Így indultak meg a tárgyalások, de eredményt akkor sem értek el, amikor a palotában nagy izgalom támadt.
Az izgalmat egy ember érkezése okozta.
Ez az ember nem volt más, mint az általunk is ismert rablófőnök, Padisah, aki lefogatta Tahar bejt, de ezt megelőzőleg megfigyeltette a Szultán Szelimet, hogy megtudja, miért érkezett a török hajó Baszrába.
Padisah – aki a Vörös Oroszlán baszrai „bedolgozója” volt – féltve fejét és még inkább a nagy hatalmú angollal való kapcsolatát, rémülten, fontoskodva érkezett Dibaiba, egy, a jalibutnál is gyorsabb hajócskán.
Rohant a palotába – ami ma is az öblöt karéjozó földnyelven látható –, és kérte a palotabasit, hogy engedje az anglézi elé, aki a rettenthetetlen emírnél vendégeskedik.
– Baszrából jöttem, fontos hírrel! Ha nem tudnád, Padisah vagyok, az anglézi kémje!
A palotabasi, mint minden palotabasija Keletnek, végignézte emberét, nyugodtan bólogatott, s tovább rágcsálta a dinnyemagot, amit rettentően szeretett.
– Megmondom, amikor a kedvem tartja. Az anglézi jól érzi magát, piláfot esznek, pompás piláfot, ideérezheted a szagát. Meg bort is isznak hozzá, mert az anglézi szereti a bort.
Valóban, érezni lehetett a tágas, udvarszerű, hűvös palotabelépő törökös, díszes, vékony oszlopokkal támogatott falai között a rizses ürühús csábító illatát.
A gorillaképű Padisah nagyot nyelt, ócska turbánja széléről letörölte a verítéket, és ő, aki üvölteni szokott, csapkodni, tombolni, vékony, síri hangon mondta:
– Basi, legyen eszed! A fejeddel játszol: jelentsd, hogy megjöttem.
A basi meghökkent. A félelmetes arc most eltorzult, s hiába állt, ült, támaszkodott a falhoz a kapubejáró számtalan fegyverese, a basi érezte, ez a Baszrából jött vad ember, ha kell, még a torkát is elharapja.
– Jó, jó, barátja az erőszakosságnak, magam megyek, és kedvedre cselekszem! Várj.
Így került be Dibai emírjenek palotájába a rabló Padisah, aki elismerésre méltóan hatalmas utat tett meg, hogy jelentse a tapasztaltakat. Bízott abban, hogy megfelelő díjazásban részesül, és megerősíti hasznos kapcsolatát az angollal.
Még soha nem járt Dibaiban, nem ismerte a részben a földnyelvre, részben az öböl belső, jobb oldali karéjára épült városkát, amit együttesen alapítottak tengeri rablók és sivatagi nomádok. Itt is, mint mindenütt a Kalóz-parton, fehérek a házak. Nincsen szebb, csillogóbb vakolat vagy paticsfal, mint ami sárból és korallhomokból, korallporból készült. Dibai házai így épültek és épülnek. És mivel a lakosság indiaiakból, perzsákból, szomáliai rabszolgákból, zanzibari négerekből, arab kalózok leszármazottaiból és sivatagi beduinokból tevődik össze, Dibai, a sejkségek központja, építkezésében magán viseli lakóinak sokféle hatását.
Padisah, a rabló, eltátotta a száját, amikor meglátta belül a palotát, de még inkább, amikor belépett az árnyékos, folyosószerű udvarból a terembe, ahol a Kalóz-part kényura és a tenger fehér kalóza ették a piláfot, a rizses ürühúst.
Mindig tudta, hogy nagy embert szolgál, de azt mégsem, hogy ekkorát!
Óriási szőnyeg közepén foglalt helyet az emír, Amin el-Kaivein sejk és a Vörös Oroszlán. Selyempárnákra támaszkodtak, ezüstkondérban gőzölgött előttük a zsíros, csillogó piláf. Pengetőshangszeres öreg muzsikusok ültek mögöttük, s egy dalnok Amin sejk hőstetteit énekelte. Táncosnők lengték körül a szőnyeget. Egy kardnyelő oldalt arra várt, hogy bemutassa tudományát. Szolgák és hajbókoló udvaroncok csoportja állt vagy guggolt a falnál. Ők majd később esznek, mert az volt a rend Dibai emírjének palotájában, amit maga Amin sejk szabott meg, hogy az első étkezés a sejket és barátait illette, de nem a többieket.
Ebben az esetben is így volt, és a sejk, valamint az angol éppen ivott az aranykelyhekből, amikor berobbant közéjük a gorillaképű Padisah.
A rabló – elsősorban a látvány hatása alatt – földre vetette magát, letérdelt, és homlokával a szőnyeg szélét érintve, morogta:
– Allah legyen veletek, ó, sejk és angol uraság!
A Vörös Oroszlán ráförmedt a piszkos, agyonizzadt, rongyos burnuszt viselő rablóvezérre:
– Mit akarsz, Padisah? Miért jöttél?
A baszrai rabló feltápászkodott, és kellő drámaisággal kinyögte:
– Ó, uram, ne hidd, hogy jókedvemben jöttem ide! Inkább maradtam volna Baszrában!
– Beszélj már, és ne fecsegj! 
A gorillaképű széttárta karjait.
– Dzsafar eltűnt Bagdadból! Eltűnt Baszrából! Eltűnt mindenünnen! Dzsafar erre tart, ha hiszitek, ha nem!
Az ének elhallgatott, a táncosnők félrekotródtak. Az angol is, az emír is felugrott.
Ha egy agyúgolyó becsap közéjük, szétfrecskelve a piláfot, nem okozott volna nagyobb megdöbbenést.
– Honnan tudod? – ordította az angol, és a legszívesebben állon vágta volna emberét, hogy így megzavarta délutáni szórakozását.
Amin el-Kaivein rákiáltott a jelenlevőkre:
– Ki innen! Az őrség maradjon itt!
– Honnan, uram? – felelte Padisah. – Hát sok mindenből. Látták Baszrában. Látták a házban, Abu-Mohar műhelyében. Látták a kikötőben, egy török hajóra ment fel. Ezt a hajót Szultán Szelimnek hívják. Elfogtuk az egyik tisztet, de megszökött. Azt mondta ez a tiszt, hogy a török kormányzónak hoztak ajándékot. Hazudott. A hajó elvitorlázott, de – most figyelj, uram! – a szorosból még nem ment ki.
– Hát akkor hol a hajó?
– Azt én is szeretném tudni! Dzsafar a hajón van, és a hajó is eltűnt!
– Török hajó? – tűnődött a Vörös Oroszlán. – Mostanában keveset látni belőle. Miféle?
– Három árboca van, nagy hajó.
– Azt hiszem, láttam. Hetekkel ezelőtt a szorosban láttam. Az lehetett.
Eastman meglepődve nézett a sejkre.
– Mit akarhat Dzsafar?
Elnevette magát. Az a fajtájú ember volt, aki semmiből se csinál gondot. A tettek embere lévén, nem félt a meglepetésektől. Hitt magában, óriási biztonsággal és határozottsággal állt a lábán, testben-lélekben egyaránt. A nagy hadvezérek, nagy politikusok, nagy tudósok mind ilyenek, de a nagy gazemberek is. Eastman nagy gazember volt. És vérbeli angol, a kalandoroknak abból a fajtájából, akik egyforma hittel vezettek felfedező expedíciót ismeretlen földrészekre vagy rablóhadjáratot népek, de egy falu ellen is.
De mint általában azok, akik rettentően bíznak önmagukban, s az általuk felépített stratégiai tervet áttörhetetlennek tartják, nem tudta elhinni, hogy egy hajó és rajta Dzsafar – veszedelmet jelenthet neki és Amin sejknek.
– Mit akarhat? – folytatta, és nevetve tekintett a barátjára. – Minden kikötőben, öbölben ott a fegyveres őrség! Okosan tetted, Padisah, hogy jelentetted, de most menj a konyhába, mondd, hogy én küldlek, és egyél. Vigyél az embereidnek is élelmet!
Padisah meghökkent. Ennyit ért a nagy fáradság, kutatás Dzsafar és a hajója után?! Bolond ember ez az angol nagyúr, de nemcsak bolond, hanem fukar is. Lógó orral ballagott el, átkozva minden idegent, aki a Perzsa-öböl vidékén valaha járt.
A palotában pedig folyt tovább a falatozás, a tánc, a dalnok dicsőítő éneke.
Leszállt az este. Dibai gyenge fényei kigyúltak. Itt is, ott is fellobbantak az olajmécsek, a láncos tartóra függesztett, bőrhártyával bevont lámpások.
A palota előtt hatalmas tűz égett, az világította meg a teret, egyik oldalon az öblöt, a másik oldalon a palota homlokzatát. Az eddigi négy fegyveres helyett tíz állt vagy ült a bejáró padkáján.
És valahogy elindult a házak között a hír: Abu-Ramla fia, Dzsafar el-Aszkarit útban van, hogy leszámoljon az angollal és a sejkkel, aki emírnek nevezi magát.
– Hallottad?
– Hallottad, apám?
– Hallottad, bátyám?
– Dzsafar emír jön!
– Dzsafar emír sereggel jön!
– Dzsafar emír hajóhaddal jön!
Egyre több lámpa égett Dibai házainak udvarán, tornácain, szobáiban.
Az emberek súgtak-búgtak. Az egyik is tudott valamit, a másik is. Volt, aki nagy titokban elővette elrejtett kardját, handzsárját, puskáját, mert Amin sejk megtiltotta a városlakóknak a fegyverviselést. Ilyen hírre azonban a kardot, a handzsárt és a puskát illett megtisztítani.
Az utcák kiürültek, mindenki behúzódott az otthonába. Ott várták a híreket, az újabbakat, Dzsafarról és a palotából, ahol mintha minden tovább folyt volna. Csak az őrök száma szaporodott meg.
És mintha ugyanez történt volna a kikötőben, az angol hajóján meg a többi hajón.
Honnan tudta a nép, hogy a palotában tovább mulatott az angol és az emír? Az étekhordók elmondták ezt a szakácsoknak, a szakácsok a szeméthordóknak, a szeméthordók a téren bóbiskoló árusoknak. Innen azután már könnyen haladt tovább a hírek sora.
Dzsafar jöttének híre lejutott a palota pincéjébe, ahol a nyomorult Rasid várta sorsának jobbra fordulását.
Rasid a híren elgondolkozott. – Nagy Szaud gyémántja nélkül is sikerült talán Dzsafarnak segítséget szerezni? Ha ez így van, akkor Allah kegyelme igen nagy, de még nagyobb hatalom az elűzött főmuftié, Hadzsi ben Husszeiné, az imámé, aki addig imádkozott Allahhoz, míg meghallgatásra talált, és Dzsafar a gyémánt nélkül is megszerezte a támogatást, és jön seregek élén. hogy legyőzze a bitorlót!
„Hátha az én barátom, az ománi szultán a segítő... – tette fel a pince sötétjében a reményteli kérdést Rasid. – Hátha... Bár hihetetlen, de csodák történnek, és talán visszatért az elvesztett hősiesség? Lehetséges, hiszen elvesztett engem, a legjobb barátot, és most cselekednie kell!”
Mondom, még Rasid is tudott a hírről. Dibai népe várt, nem pihent le. Már akadtak olyanok, akik átszóltak az agyagfalakon, egyik házból a másik házba, egyik kunyhóból a másik kunyhóba:
– Dzsafar hajóhada Dibai elé érkezett!
– Igaz a hír?
– Igaz! Az anglézi egyszerre felugrott, és rohant a hajójára!
Ha nem is pontosan így történt, de valahogy mégis így.
Nagyjából akkor történt, amikor a nyolc jalibut – mint emlékezünk – Tahar bej parancsnoksága alatt kikanyarodott a Tannurai-öbölből, hogy Maharrába hajózzék... 
A kardnyelők, az indiai bűvészek, a néger táncosnők, a varázslók, a dzsinnek mezében komédiázók előadása közben egyre kedvetlenebb lett az angol és a sejk-emír is. A sok móka, látványosság alatt rájuk telepedett a gond.
Talán része volt ebben annak is, hogy ami a palotából kicsapódott (Dzsafar jöttének híre), az idő múltával – visszacsapódott. Persze, megnövekedve, felhízva, mint mondani szokták.
A palotabasi időnként megjelent, odalépett Aminhoz, a füléhez hajolt.
– Azt mondják odakint, hogy Dzsafar hajóhaddal jön!
– Kotródj! 
Majd később:
– Azt mondják odakint, Dzsafar hajói Dibai előtt állnak!
– Kotródj! – üvöltötte a sejk. – Többet ne lássalak! Lefejeztetlek!
De végül is a komorság rátelepedett az angolra, a sejkre egyformán. Kedvetlenek lettek.
Egyszer csak – egy kígyóbűvölő mutatványa alatt – a Vörös Oroszlán felugrott heverőhelyéről. Úgy érezte, hogy cselekednie kell. Ha mást nem, elővenni a pisztolyát, és belelőni ezekbe a léhűtőkbe.
– Amin – fordult – cinkosához –, elhajózok Adzsmánba, majd Maharrába, és személyesen ellenőrzöm az embereket. Utána levitorlázom Abu-Dhabiba, a gyöngyhalászok közé. Lehetséges, hogy Dzsafar ott kísérli meg a partraszállást! Sohase szíveltem a gyöngyhalászokat, Harrison!
A zenészek mögül egy hatalmas alak emelkedett fel. Ez volt Harrison, a Vörös Oroszlán elmaradhatatlan őrzője, személyi testőre, akinek nem volt más feladata, mint figyelni, és ha kell, lőni. Harrison mellett még négy fehér ember evett, ivott, nevetgélt, nézte a szórakoztató látványosságot. Az egyik Buttler volt, a sejk személyi fegyvereinek parancsnoka, angol hadnagy, indiai harcos, akit a Kelet-indiai Társaság hadából adtak át, több más társával együtt, a Vörös Oroszlán szolgálatára. A másik két angol Buttler helyettese volt, ugyancsak kipróbált katonák.
– Az őrséget mindenütt megkettőzni, Buttler! – rendelkezett a Vörös Oroszlán. – És a legnagyobb éberség!
– Megtörtént – válaszolt Buttler, aki éppen olyan testes, hatalmas alak volt, mint kebelbarátja, Harrison. – Kettős őrségek állnak. És figyelnek.
– Helyes. Harrison, gyerünk!
Még csak nem is nézett a sejkre. Amin sejk révetegen, elcsüggedve meredt maga elé. Majd felugrott, és átkozódni kezdett:
– Mit bámultok?! Talán arra vártok, hogy belépjen ide Dzsafar? Mindenkit lefejeztetek, aki rossz hírt hoz! És mindenkit, aki nem mosolyog!
Igen, a palotában megbolydult valami. Még többet suttogtak az emberek. Még többen gondoltak arra a palota udvaroncai közül, hogy a legjobb lesz félrehúzódni, eltűnni, mert Allah útjai kiszámíthatatlanok. A villám se jelenti be a tengeren, hogy becsap a hajóba!
Még világosodás előtt a klipper, igen gyenge szél mellett, kivitorlázott a Dibai-öbölből.
Buttler hadnagy csapatai előjöttek a szállásukról.
Ágyúkat vontattak az öbölbe. Kettőt a palota előtt állítottak fel.
Járőrök vonultak az utcákon, a földnyelv házai között.
Ebből a lakosság láthatta, hogy igaz a hír, de mennyire igaz! Dzsafar a közelben van!
Alig várták, hogy feljöjjön a nap, és kilássanak a tengerre.
A nap feljött – és se a távolban, se a közelben nem láttak hajót!
A hír mégis tartotta magát.
Dzsafar jön, és ítélkezni fog.
Dibaiból átterjedt a hír Adzsmánra, onnan megint tovább Umm-el-Kaiveinba, még tovább Rász-el-Haimára, Kaszab városkába, majd visszakanyarodott, és behatolt a sivatagba, ahol az oázisokban, valamint az ománi határ hegyvonulatainak völgyeiben bújlak el azok a törzsi csoportok, amelyek Abu-Ramla híveiként kivonták magukat Amin el-Kaivein főnöksége alól. Mint a futótűz, terjedt el a hír: Dzsafar jön!
A hír legalább olyan gyors, mint a szél vagy a szél szárnyán száguldó homokvihar.
A viharok jöttét nagy csend előzi meg. így van ez az eseményekkel is. És mintha a kettő ebben az esetben szerződést kötött volna egymással: egyik is, másik is váratott magára.
Másnap délután komor felhők tűntek fel az égen.
Arábia szíve felől jöttek, s ebből mindenki tudta, hogy rövidesen megmutatja fogát a „tízezer oroszlán”, a khamszin, a sivatagi szél. Hetek óta fojtó, terhes forróság ülte meg a Perzsa-öböl felszínét, ugyanakkor a sivatagban, az afrikai Szahara testvérében, az arábiai Ruba-el-Háliból szállt fel a „kémény”, és arra várt, hogy rádőljön a tengerre.
Ennek a hírnökei voltak a felhők.
Amin el-Kaivein sejk talán szászor is kiment a palota tetejére, hogy elnézzen a tenger felé, ahonnan a Vörös Oroszlán visszatértét várta. Egyre kínosabban, egyre csüggedtebben érezte magát. Szó, ami szó: félni kezdett! Ez a gonosz, emberélet felett oly könnyen ítélő sejk látomásokkal, hallucinációkkal kezdett küzdeni, hogy nem állt mellette az az ember, aki biztonságot adott, tanácsokat, védelmet.
Késő délután volt, az ég fekete-komoran nehezedett rá Dibaira.
A számítások szerint a Vörös Oroszlán hajójának már vissza kellett volna érkeznie Maharrából. Hogy Adzsmánból visszajött, azt látták, mert jelzéseket adott, amikor erre vitt el az útja.
A palota tetején maga Buttler tartózkodott mint a legfőbb megfigyelő. Innen belátta Dibait, ellátott a mögöttes területekre, még inkább a Perzsa-öböl nagy térségére.
– Látod a hajót, efendi? – kérdezte a sejk Buttler hadnagyot
A válasz mindig az volt: nem látja.
A kék víz, akárcsak az ég, előbb elszürkült, majd elfeketedett. Sehol vitorla nem látszott.
– Hol lehetnek, efendi?
– Ha a parancsnok azt mondta, idejében itt lesz, bízhatsz benne, uram.
– Úgy legyen – bólintott a sejk talán századszor ezen a napon, és összehúzta arcvédőjét, úgy ment be az épületbe.
Mindenütt fegyveresek álltak, gubbasztottak, támogatták a falakat.
Butteler mindenre elszánt zsoldosai, maláji, malabári, szikh, gurka, anamita katonák, akiket jó pénzért, a rablás és fosztogatás reményével szedte össze kikötőkben, hajókról. Tény, nem sokat gondolkoztak, ha fegyvert kellett elsütni.
Bennük bízott Amin el-Kaivein, mert a sajátjaiban nem bízhatott. Különös módon órák alatt megcsappant a palota személyzete.
– Eltűntek a szakácsok!
– Eltűntek a szolgák!
– Eltűntek a teveápolók!
Ezt mind a palotabasi jelentette. Végül eltűnt maga a palotabasi is!
Amin el-Kaivein először átkozódott, káromkodott, lefejezéssel fenyegetődzött. Végül ott maradt a tetőn, Buttler hadnagy mellett, aki egy kicsit – igen kicsit – valahogy megszemélyesítette számára a Legnagyobb Fehér Embert, a Vörös Oroszlánt.
– Látod, efendi?
– Nem látom!
Végül már maga Buttler is nyugtalankodni kezdett. Ráragadt ennek a kényúrnak az idegessége. Pedig Buttler hadnagyot igazán nem lehetett a nyugtalan embereknek bolondos fajtájába sorolni. Ha lehet mondani, hogy a szikla mozdulatlansága a nyugalom jelképe, akkor Buttler hadnagy szikla volt. Gyerekfővel elkerült hazájából, 1838-tól végigküzdötte Indiában mindazokat a háborúkat, amelyeket a birodalom nevében a Kelet-indiai Társaság viselt. Kabulnál, az afganisztáni harcokban, 1839-ben esett át a tűzkeresztségen. Ettől kezdve szünet nélkül lőporfüstben, menetelésben, lövészárokharcban, rohamban, őrjáratokban telt az élete. Ott volt Kabul második megrohanásánál, a szikhek elleni nagy csatában Pandzsábban, a Szindh területén évekig folyó csatákban. Valójában soha nem félt. De most, ennek a bolondos, gyerekesen gyáva embernek a közelében kezdte elveszteni a fejét.
– Látod, efendi?
– Nem látom, uram. Majd ha látom, szólok. Addig menj az épületbe, és légy nyugodt! Okosabb, ha így teszel!
Amin el-Kaivein lehajtotta a fejét, és leballagott a tetőről. De néhány perc múlva újból megjelent.
Buttler hadnagy a szájába harapott. A legszívesebben belepuffantott volna az emírbe, hogy végleg elhallgattassa. Buttler éppen lenézett a tetőről, hogy szemrevételezze embereit. Felülről jól látta az ágyúkat, az ágyúk mellett álldogálló személyzetet. A parton fel és alá járkált az alhadnagy, Mackenzie. Két jalibut az öbölbejáró előtt cirkált. Mind a kettőn ágyúk is voltak, a Vörös Oroszlán előírása szerint.
A palota előtti téren, ami valójában nem volt más, mint poros, homokos térség és időnként vásárpiac, állomásozott a másik alhadnagy, csapatával. Innen indultak a járőrök szünet nélkül, és tértek vissza.
Buttler a tetőről többször megállapította, hogy Dibai csodálatos módon kihalt. Még a halászok is hiányoznak az öböl belső széléről, a tanyájukról. A dúcokra elhelyezett hálók között éhes kutyák ténferegnek. Olykor leszáll egy keselyű, és kotorászik a bűzös halhullák között.
Embert alig látni – állapította meg Buttler. És mivel igen jól ismerte Keletet, tudta, mit jelent ez. Látott ilyesmit Afganisztánban, a Pandzsábban, a Szindh völgyében. Azt jelenti, hogy a nép bebújik a vackába, s várja a felszabadítót. Ezt jelentette a palota személyzetének eltűnése, végül magának a palotabasinak a szökése is.
Így azután érthető, hogy Buttlerre is ráragadt a nyugtalanság. Lekiáltott a tetőről:
– Mackenzie, mondd meg az embereknek: ha gyanúsat látnak, azonnal lőjenek!
Mackenzie alhadnagy visszakiáltott:
– Eddig minden rendben! All right! 
– Köszönöm.
Felemelte a távcsövet, belenézett. A sejk mellette állt. Szokásos kérdését dünnyögte, de Buttler intett, hogy fogja be a száját. Buttler valósággal a szemébe nyomta a távcső látó-binokliját.
A komor felhők a víz felett úsztak, és elsötétítették a látó-határt. Az a bizonyos egyiptomi sötétség ült a tájra, amit időnként mi is tapasztalunk, de hát itt még fokozottabban eí-sötétedett a táj, hiszen a khamszin valahol a látóhatár mögött leste rohamát.
Buttler vitorlát látott.
Először egy, majd két hajó vitorláját.
Az egyik hajó vitorlarendszere szürkésfehér volt, a másiké sötéles.
Két hajó!
De alig állapította ezt meg a hadnagy, meglepetésére újabb, vitorlák tűntek fel.
Kisebbek, alacsonyabbak az előbbi kettőnél.
– Efendi... 
Buttler felmordult:
– Hagyj, uram, vitorlákat látok!
Amin el-Kaivein hangja valósággal remegett, amikor nyögte:
– Ó, Allah, Allah!
Buttler kombinálni kezdett. A jobb oldali hajó vitorlázata; nem kétséges, a klipperé. Éppen eleget látta már. A másik ismeretlen hajó, nem klipper, nem dhau, nem a szokásos európai korvett vagy fregatt. A mellettük haladó kisebb hajók jalibutok. Ezek a maharrai őregységek, kalózvitorlások lehetnek.
Nem kétséges – döntött a hadnagy –, hogy a klipper és a jalibutok elfogták azt az idegen hajót, aminek megjelenéséről Padisah hozott jelentést.
– Mackenzie – kiáltott le a tetőről –, azonnal jöjjön fel a Padisah! Az a fickó, aki tegnap érkezett!
Az alhadnagy felkiáltott:
– Máris megy!
Amin el-Kaivein belekapaszkodott Buttler meztelen karjába.
– Efendi, azt mondod, több hajót látsz! Én is így látom. Elfogták Dzsafar hajóját?
– Azt hiszem, uram.
Amin el-Kaivein nevetni kezdett. Majd kacagni. Döntött: ha elfogták Dzsafart, akkor ennek örömére feláldozza az öccsét, Rasidot. Az előbb már arra gondolt, hogy lemegy hozzá a börtönbe, bocsánatot kér tőle és feloldozást az eddigi gyűlölködésért. De most változott a helyzet. Ha tízezer pénzt ad is érte az ománi szultán, az a gazember akkor se kell. Rasid feje hulljon le áldozatként a palota előtti téren! Ettől olyan jó kedve támadt hirtelen, hogy a legszívesebben máris hozzáfogott volna a kivégzéshez.
A gorillaképű Padisah, a rossz hír hozója törtetett a tetőre.
– Nézz arra, nyugatnak. Mit látsz?
A kalóz, akinek a szeme majd olyan jó volt, mint a keselyűké, egy darabig figyelte a vitorlákat, majd így szóit:
– Az egyik a Vörös Oroszlán. A másik az idegen hajó, amit Baszrában én is láttam. A többi jalibut. A miénk. Feketék.
– Tehát? – nézett Buttler a kalóz szemébe. – Mi történhetett?
A gorillaképű elvigyorodott. Szélesre húzta csúf száját, a himlőhelyes arcot a nevetés ráncai barázdálták végig.
– A parancsnok elfogta az idegen hajót! 
Buttler bólintott. Ő is így gondolja.
– Erre fúj a szél – vigyorodott tovább a Padisah, és arra gondolt, hogy ezek után mégse maradhat el a kiadós baksis. – Gyorsan közelednek.
Buttler megint szeméhez emelte a látcsövet. Végleg megnyugodott.
A klipper hátsó árbocán látszott a fekete halálfejes zászló és a vörös oroszlános lobogó. A másik hajón semmiféle felségjelet nem vett észre. Tehát a hajó fogoly!
– Rasid feje még ma a porba hull! – hörögte boldogan Amin el-Kaivein sejk, és a tetőzet lőréses falához támaszkodva lenézett Dibai házaira. – És a porba hull mindazoknak a feje, akik megszöktek, és itt hagytak! Rasid után a palotabasi feje!
Buttler letette a látcsövet. A tető és a fal találkozásának szögletében két maláji katona szundikált. Rájuk kiáltott:
– Hé, Samba, Ghurri, ébredjetek! Adjatok jelzést a parancsnok hajójának: várjuk a parancsot! A jalibutoknak pedig jelezzétek, hogy ne akadályozzák a hajók befutását!
Ezzel ráveregetett a sejk vállára.
– Öreg fiú, nem kell addig megijedni, amíg minket lát!
És a falhoz lépett. Fellélegzett. Szó, ami szó – ő is megijedt.
– Éppen ideje, hogy jöjjenek – vélte –, mert rövidesen ránk szakad a khamszin!
... Most pedig, amíg a hajók befutnak, vagy legalábbis Dibai széles, teres öbléhez érnek, térjünk vissza a Maharrai-öbölhöz, hogy felidézzük, mi is történt, amikor Tahar bej megállapította a Vörös Oroszlán hajójának, a klippernek közeledését.
Mi tagadás, drámai események játszódtak le, mint mindig olyan esetben, amikor nagyobb egységek csapnak össze, jelesen egy felfegyverzett, ágyúkkal megrakott klipper és egy ugyancsak ágyúkkal rendelkező török háromárbocos, nem is említve a parti erőket, ágyúkat, fegyvereket.
De ne vágjunk az események elébe, barátaim.
Tahar bej lekiáltott (szó szerint idézem):
– Tengernagy úr, a klipper! A Vörös Oroszlán hajója!
A haditanács ezzel befejeződött. Új helyzetet teremtett a hajó felbukkanása, ami igazolta nem egy híres hadvezér elméletét: a háborúban nincsen végleges haditerv, csak feltevések vannak és szembenézés a váratlan eseményekkel.
Kucsuk hadvezér volt. Valamikor flottát vezetett, Abdel-Káder csatáit irányította. És mint ilyen esetben mindig, gyors, számvetést tett. A hajót ellenségként kell kezelni, mert hiszen az: ellenség. Figyelemmel a szélre és a távolságra – alig van felette a látóhatárnak –, legalább egy jó félóra, amíg partközelbe ér. Ezt a félórát pompásan ki lehet használni. Arra már nincs idő, hogy a Szultán Szelimet felszereljék, kifusson, és megfelelő előnyösebb helyzetben megtámadhassa a klippert. Ennek az akciónak ellentmondott a szembeszél, ami miatt a Szultán Szelim nehezen vánszorog ki az öbölből, de ellentmondott a klipper gyorsabb járása, mozgékonyabb volta is. A teendő tehát az, hogy a hajót becsalogassák az öbölbe; megadásra kényszerítsék és lefegyverezzék.
– Azonnal ide a kikötőparancsnokló főbasit, továbbá két-három embert azokból, akik a jelzőtoronyban szolgáltak, de mindegyiket külön-külön, nehogy találkozzanak! – intézkedett a basa, majd így folytatta: – A hajót azonnal hátrább vontatni a dhau és a jalibutok mellé, hogy az árbocok beleolvadjanak a többiek közé! Agyúkat készenlétbe! Dzsemal efendi szállja meg az öbölnyúlvány két részét, és ha a torony kék zászlót mutat, kezdje meg a tüzet! Ugyanezt tegye Auda az öböl belső részén. – A jalibutok közül háromnak ágyúja van, ezeket Manzur irányítsa! Minden a tornyon múlik, a jelzéseken. A torony parancsnokságát Tahar bej veszi át. A hajót én vezénylem. Még egyszer: kék lobogó a tűz megkezdését jelenti! A hajónak nem szabad visszafordulnia! Dzsafar emír velem marad!
Pattogva, keményen beszélt a basa. Minden mondata rövid, egyszerű és világos volt.
Dzsemal efendi, Manzur és Auda Abu-Taij elrohant, csak Tahar bej maradt a tengernagy mellett, és természetesen Dzsafar. Addigra a főbasit és tőle jóval távolabbra két embert, akik a jelzőtoronyban szolgáltak, elővezették. Még szerencse, hogy a gyöngyhalászok jalibutjai nem indultak el a foglyokkal.
– Milyen jelzést használtok nappal, ha a hajóitok közül valamelyik bebocsátást kér? – tette fel Kucsuk a kérdést.
A főbasi rövid gondolkozás után válaszolt: – Sárga zászlót.
– Ha valamiféle okból ismételten kéri? – Ugyanazt körben forgatva.
– Ha kéri a biztonsági jelt, a mai napra szóló titkos jelzést? 
A főbasi meghökkent.
Átnézett a másik csoportra, s mindjárt sejtette, miért hozták őket a hajóra.
– Ne hazudj! Azonnal megtudom, hogy félre akartál vezetni!
A főbasi megadóan intett.
– Igazat mondok. A mai nap jele, uram: három piros zászló egymás felett a jelzőrúdon.
Rövid ellenőrzés a jelzőtorony két emberénél, a basa Tahar bejhez fordult.
– A többit tudja, kapitányom. Az ön ügyességén és nyugodtságán múlik minden. Kérem, foglalja el a tornyot, de vigyen magával tetszés szerint annyi embert, amennyire szüksége lesz. Csak egyet kérek. Vegyék le ezekről a fickókról a tarbánt meg a köntöst, mert látcsővel könnyű megállapítani, kik adják a jelzést! Sok szerencsét!
Kezet nyújtott. Látszott rajta, hogy mélyen átérzi az elkövetkező órák jelentőségét. Egy ember közeledik amott, aki megkorbácsoltatta, és aki döntően beleszólt az életébe, vele együtt a nagy afrikai szabadsághős, Abdel-Káder életébe is. Egy ember közeledik ott, akit éveken át keresett, aki önmaga halálhírét keltette, csak azért, hogy új területen ismeretlenként garázdálkodhasson.
– Sok szerencsét, kapitányom! Hangsúlyozom: minden azon múlik, sikerül-e vagy sem tőrbe csalnia klippert!
Monostory Balázs soha nem volt híve a fogadkozásnak. Komoly ember nem fogadkozik, de annál inkább átgondolja, mit akar, és cselekszik. A végén leméri a tett értékét. Tahar bejként is megmaradt Monostory Balázsnak.
– Parancsa szerint járok él. Maradjon meg köztünk is a kapcsolat. Kérem, a szokott jelzést használja, ha utasítást akar adni. Természetesen a kézi zászlókra gondolok. Indulok, de engedjen meg egy kérdést: mit érez, tengernagy úr?
A hajót éppen hátrafelé vontatták, hogy a többiek mellé simuljon, de ágyúi szabadon nézzenek – egy bizonyos szögből s a part meredeksége mögül – az öböl bejárójára.
– Áldom Abu-Ramla emlékét, hogy elhívott!
Dzsafar el-Aszkarit a hajóorrban állt, vállán a sólyom, mellette a hűséges fegyveres, a rabszolgasorból felszabadult Manufi.
– Ó, apám, adj erőt nekünk, hogy lesújtsunk a Vörös Oroszlánra, aki erőt adott Aminnak, hogy lesújtson ránk!
– Sok szerencsét! – tisztelgett Tahar bej, és megfordult, hogy gyorsan összeszedjen néhány embert, köztük elsősorban Fiffi la Sabbát, akikkel együtt lerángatták a foglyokról a kalózok szokásos viseletét, a piros, sárga és kék, turbánszerű fejfedőt, a szoknyára emlékeztető, inkább indiai, mint a.rábiai kaftánt. egyesekről – már akinek volt – a rövid kabátkát.
– Utánam, emberek! Irány a torony!
A parton Porkoláb és Auda intézkedett. Nyüzsgött a sok ember, hogy a legrövidebb időn belül – akár a sakktáblán a figurák – elrendeződjenek, hogy a közeledő hajóról semmi gyanúsat ne vegyenek észre.
– No, gazdám – nevetett az alkáplár volt főhadnagyára –, itt újabb lakodalmat készítünk! Ha hazajutunk, hogyan bírjuk ki verekedés nélkül?
A torony meglepte Tahar bejt. Eddig nem jutott idő arra, hogy belülről megnézze valamelyiket a kettő közül. A hadtörténelemben, a középkori csatákkal kapcsolatban tanult a magyarországi várrendszer korai formájáról, a lakótoronyról. Meglepte, hogy a Maharrái-öböl bejáróját védelmező torony pontosan követte a századokkal ezelőtti hazai lakótorony építési rendszerét, legfeljebb egyszerűbb volt, hiszen nem kőből, hanem agyagból és korallból készült. Alul volt a bejáró, a kapu. Azon belül teremszerű helyiség, fekhelyekkel, laktanyának. Elég rozoga lépcső – ami ugyan inkább létrának illett – vezetett feljebb, az első emeletre. Itt lehetett a főbasi és az albasi szállása. Néhány, lőréshez hasonlító ablakon szűrődött be a fény. Következett a második emelet, körös-körül keskeny lőréssel, majd a tető magas mellvéddel, lőrésekkel, a jelzőzászlóknak szükséges árboccal s egy fedéllel a szögletben, az árnyék miatt. 
Tahar bej meglepődött. Most látta, innen felülről, milyen magas a torony. És itt látta, milyen szerencse, hogy az öböl embereit váratlanul érte a támadás, nem tudtak szervezkedni, sem védekezni, hiszen a toronyból gyilkos tűzzel áraszthatták volna el a behatoló jalibutot.
Érdekes volt lenézni az öbölre, a külső tengeri területre.
Az öbölben már elrendeződött a fogadásra kész három csoport. A hajó ágyúablakait lehajtották, a fényes rézcsövek a bejáró felé ásítoztak.
A hajólegénység fegyveres csoportja a hullámvédek mögött parancsra várt. A toronnyal szemben levő földnyelvről a hűséges cimbora intett fel: minden rendben! Az öböl belső részén, a kunyhók, házikók, sövények mögött burnuszos alakok lapultak. Audáék. A jalibutok közül kettőt előbbre vontattak: ágyúik közelről mégiscsak hatásosabbak lehetnek. Mindenütt ember, harcos, fegyveres. A foglyok, akik itt rekedtek, a második – nyilván nélkülözhető – toronyba voltak zárva.
Kívülről, a tenger felől nyugalmat, de főleg változatlanságot mutathatott a Maharrai-öböl.
A klipper pedig közeledett.
Vitorlái lassan kiemelkedtek a távolságból és a szokásos tengeri párázatból. .
Tahar bej elrendezte embereit, Sabbát közvetlenül a jelzőárboc mellé állítva, elővette egy ócska faládából a jelzőzászlókat, majd újból a mellvédhez lépett.
Távcsövét egyenesen a klipperre szegezte.
A kékesszürke vízen egyenletes tempóban közeledett a Vörös Oroszlán.
Befut a csapdába?
Vagy észrevesz valamit, esetleg ellenjelet vél látni, és visszafordul?
Ez az a talány, ami a legegyszerűbb kártyajátéktól kezdve a legkomplikáltabb hadműveletekig nyugtalanítja az ellenfeleket. Sikerül? Nem sikerül?
Az ománi partnál először látott klipper, a sónerépítésű, gyorsjáratú hajó most a látómezőben – igen élésen, igen tisztán – feltűnő gyorsasággal közeledett. Kivehető volt a vitorlák mögül a hátszél hatására kilendülő piros és fekete lobogó. A halálfejes Víg Roger és a sárga oroszlános piros lobogó.
Beletúrt a vízbe, s a hajóorr nyesésére szélesen gördültek a habtaréjjal ékesített hullámok.
Fiffi la Sabba derűs, megelégedett arca csupa öröm, elragadtatás volt.
– Kapitány úr, lesz ágyúzás?
– Szeretnéd?
– Nagyon. Amikor a Kondorral találkoztunk, az volt ám a zenebona!
Tahar bej arca elkomorodott.
A Kondor! Az Implacabile! És a magyar szabadságharc!
– Derék csata volt – mondta, de inkább azért, hogy valamit mégis mondjon. – Reméljük, ez is az lesz!
A beszélgetésre már több idő nem jutott. A klipper előár-bocának második keresztrúdján jelzőzászlót lengetett a szél.
– Kéri a bebocsátást – dünnyögte Tahar bej, és intézkedett, hogy Sabba felhúzza a jelzőrúdra a sárga zászlót.
Messzire láthatóan lengette a szél a torony tetején a sárga zászlót.
Tahar bej elvette szemétől a látcsövet. Lenézett a hajóra és az öblöt karéjozó földnyelvre. Az egyik árboc mögül, megfelelő takarásban, Kucsuk távcsövezte a hajót. Mellette, az egyik kötélbakon, ott volt a két kézi zászló, egy sárga és egy fehér. Ha Kucsuk keresztbe rakja, azt jelenti, hogy a torony röppentse fel a kék jelzőlobogót, ami mindenki számára az általános tüzelés megkezdését jelenti.
Erősebben dobogott Tahar bej szíve a szokottnál? Feltétlenül. Ami most történni fog, az döntő lesz az egész kaland számára.
– Minél kevesebb veszteséggel visszavinni hazájába Dzsafart – mondta a basa bizalmasan első tisztjének, amikor Baszrából elindultak. – Szeretném, ha épségben maradna a hajó, ez a nekem oly kedves öreg bárka, és szeretném, ha épségben maradnának velünk együtt az emberek. Katona vagyok, de nem szeretem a vérfürdőt.
Mindenesetre az, hogy kettéosztódott a feladat: előbb megvívni a Vörös Oroszlánnal, majd Amin el-Kaiveinnal, nagy könnyebbséget jelentett. Persze csak akkor, ha minden rendben, a remélt formában halad.
„Ennél kitűnőbb megoldást nem is választhatott volna az angol – állapította meg magában Tahar bej. – Ha kértük volna, akkor sem.” . Az éles szemű Sabba felkiáltott:
– Jelzés a hajóról!
Ott, ahol az előbb a bebocsátást kérő zászló lengett, egymás alatt két zászló jelent meg. Az egyik háromszögletű volt, piros-fehér csíkozással, a másik négyszögletes, sárga-fekete csíkkal.
Kétségtelen, ezt a jelzést Tahar bej nem ismerte. Talán nagy hiba volt, hogy a főbasit nem hozta magával, de a Csumhával történt eset elvette a kedvét ettől. Mindenesetre ismerte a Marryat kapitány által 1817-ben kidolgozott zászlójelzéseket, de ugyanígy a Reynold kapitány által 1841-ben javított rászlójelzéseket, amit az angolok vezettek be és terjesztettek el a világhajózásban (amit sokkal később code névvel alaposan átalakítottak), de a klipper által felmutatott két zászló valójában semmit nem mondott a számára.
Cselekedni pedig kellett.
Az egyetlen értelmes megoldást választotta. Ha felhúzza a három piros zászlót, ami a mai nap titkos jele (mint a szárazföldön a jelszó), akkor még mindig eléri azt, hogy a klipper parancsnoka legfeljebb káromkodik, de látja: a jelzőtorony félreértette ugyan a két zászló értelmét, de ismeri a mai nap titkos zászlójelzését, tehát nem gyanakodhat,
– Sabba, egymás felett húzz fel három piros zászlót!
– Parancsára, kapitány úr!
A három piros zászló felröppent.
Ugyanakkor a klipper bevonta ismeretlen két zászlóját, többet nem bocsátott fel, ami azt jelentette, hogy Tahar bej okosan cselekedett.
Ami egyben azt is jelentette, hogy a főbasi nem hazudott; de az emberek sem, akiket Kucsuk megkérdezett
A klipper egyenletesen, vitorláit nem csökkentve törtetett a part felé.
Tehát a Vörös Oroszlán, nem vett semmit észre.
– Kék lobogót készenlétbe, Sabba! – adta ki az utasítást. Megint csak nem állta meg, lenézett. Elmosolyodott. Ez a mosoly megelégedett volt. Már éppen arra gondolt, hogy küldöncöt küld a basához, kérve őt, hogy több jalibutot rakjon meg fegyveressel, oldják el a hajócskákat, és tartsák evezők alatt, hogy mód legyen a klipper megcsáklyázására, ha túlságosan befut az angol hajója az öbölbe.
Lám, a basa is erre gondolt!
Manzur és Abu-Mohar vezényelte a három elkötött jalibutot, amik különös képet mutathattak a nyílt víz felé. Mindegyikről nyolc pár hatalmas evező lógott a vízbe, de sehol nem látszott az evezőkhöz szükséges három-három ember. Ezek a hajó mélyén zsúfolódtak, a fegyveresekkel, együtt. Dzsafar kalóz-parti népe és az Abu-Dhabira való gyöngyhalászok voltak benne, kitűnő jalibuthajósok, akik életük javát ilyen hajócskákon töltötték.
Tahar bej az egyik lőrés mögül, hogy ne legyen feltűnő, újból távcsövezni kezdte a klippert. Most már annyira közel volt a hajó, hogy pontosan kivette minden alkatrészét, a penészfoltokat, javításokat és a csüngő feltekerőkötél-végeket a vitorlákon, a hajóorr habvédjéhez támaszkodó embereket, a pompásan feszülő kötélzetet, a lapos kormányállást, aminél a klipperen legfeljebb még a felépítmények laposabbak, hogy minél kevesebb felületet adjanak a szélnek s a fedélzeten átcsapódó hullámnak.
A kormánykeréknél hárman tartózkodtak, kettő a keréken tartotta a kezét, egy előttük állt.
Tahar bej tudta, hogy ez az alak nem más, mint a Kalóz-part sátánja, a Vörös Oroszlán, vagyis az a Rex. E. Hieroni-mus Eastman, aki megkorbácsoltatta Kucsuk basát, az igaz és nagy barátot, két magyar számkivetett katona segítőjét.
Alacsony, zömök alakja elvált a mögötte álló megtermett, szálas kormányostól.
A nagy csöndben – kifelé talán úgy hatott, mint nagy, álmosító csönd a közelgő és fejlődő vihar előtt – már hallani lehetett a hullámokra vágódó hajótest zuhanását, csattanását.
Eastman valamit magyarázott a kormányfedélzeten megjelenő negyedik alaknak. A part felé mutogatott, látszott, hogy szavait indulatos mozdulatokkal kíséri. Tahar bej homlokát elöntötte a veríték. Gyanakszik az angol, vagy a hajó fogadását esetleg másféle jelzés is megelőzi? Ezt eldönteni lehetetlen volt, A klipper váratlan felbukkanása gyors átcsoportosítást kívánt, a részletekre nem jutott idő.
Tahar bej annyira elmerült a figyelésben, hogy amikor elvette szemétől a távcsövet, megdöbbenve tapasztalta, hogy a klipper közvetlenül az öböl elé ért.
Most, most kell eldőlni mindennek!
Így is volt.
A basa kezében ott volt a két jelzőzászló. Sabba már készítette a kéket. Szerencsére olyan szögben közeledett a klipper, hogy a parti magaslat, a földnyelv takarásban tartotta a török hajót. Ha közvetlenül az öböl közepén igyekszik behatolni, már észrevette volna a Szultán Szelimet.
Így csak a sok árboc zavarhatta az angolt. Ugyanis errefelé mutogatott szünet nélkül. Az árbocok jócskán kiemelkedtek a part mögül.
Tahar bej lenézett a vezérhajóra.
A feje búbjától a lábujja körméig azt kívánta, hogy összecsapódjon a basa kezében tartott kézi jelzőzászló, és felröppenjen utána a kék.
A feszültség elérte a legmagasabb pontot.
Látta Manzurt, amint a szélső, evezőket lógató jalibut árboca mögül a jelre vár. Látta Porkolábot, amint a földnyelv tetején feküdt fegyvereseivel (honvédeivel, ahogy a derék ember nevezte a „kormos képűeket”), és egyre a Szultán Szelim és a torony felé tekingetett. Látta a basát, aki megdöbbentő nyugalommal, mintha nem is sorsdöntő kérdésről lenne szó, figyelt kifelé a nyílt vízre. Mi van ezzel az emberrel?! Tahar bej ijesztőnek találta a basa mozdulatlanságát.
A torka kiszáradt, a nyelve megdagadt a pokoli hőségben, hiszen eszébe sem jutott a fedél alá bújni.
Már arra gondolt, hogy lesz, ami lesz, de felvonja a tüzet jelző kék zászlót.
– Sabba, fiam, figyelj...
– Kapitány úr ... itt az angol az orrunknál!
A hajó által meglökött hullámok az öböl felé vágtattak. Mintha a füle mellett zúgtak, pattogtak volna, hallatszott á szél nyomására feszülő vitorlák pattogása, recsegése.
A teremtésit!
Lenézve a torony magasából, átlátta a klipper fedélzetét, a fedődeszkák mögött lapuló ágyúkat, a középen elhelyezett fegyverállványokat, a parancsra váró legénység csoportjait. Akárcsak egy hadihajón, olyan rend uralkodott az angol kalandor hajóján.
Egy-két másodperc, hogy elhangozzék: vitorlákat le! Nyilvánvaló, hogy Kucsuk erre várt, ezt a percet tartotta a legalkalmasabbnak.
Idegfeszítő helyzet.
A klipper orrsudara egy vonalba ért az öböl bejárójával.
– Fall out! – hallatszott a toronytetőig a Vörös Oroszlán kiáltása.
De még jóformán el sem hangzott a legénységnek adott parancs, az angol megfordult, rávetette magát a kormányra, ellökte az embereket.
Arcán megdöbbenés, rémület volt.
Észrevette a Szultán Szelimetl
A basa kezében összecsapódott a két kézi zászló.
– Húzd! – üvöltötte Sabba fülébe Tahar bej. – A teremtésit! Húzd!
– Tűz!
– Adrup!
– Jalibutok, előre!
Fülsiketítő recsegés-ropogás, dübörgés támadt.
Nem kétséges, Maharra ilyen zenebonát még nem hallhatott 
Megrendült a föld. A Szultán Szelim és a két jalibut ágyúinak torkolattüzei belevillantak a napfénybe.
Manzur jalibutjai – végletekig feszített evezőkkel – belevágtattak a lőporfüstbe, és amikor kibukkantak belőle, a három jalibut a klipper kormányféloldalához simult.
Áttekinthetetlen gyorsasággal peregtek az események.
Amikor a Vörös Oroszlán rávetette magát hajójának kormányára, és ezzel azt akarta elérni, hogy a klipper elkerülje az öbölbe való befutást, a hátszélből kiszabadult hajó – vitorlásszempontból – igen nehéz helyzetbe került. Minden vitorlázó tudja, akár tengeri, akár balatoni kishajós, hogy a hátszélből oldalszélbe forduló hajó, beleszámítva a hirtelen kanyarodást és az elkanyarodás gyors fékező hatását, erősen oldalt dől, valósággal lesiklik a pályájáról, és a merész oldaldőlés mellett erősen csúszni kezd, „elveszti a vizet”, mint a hajósok mondják.
Ez történt a klipperrel is.
Az öbölbejáró viszonylagos szűk nyílása, a hosszú hajó, a meredek árbocok, a keskeny hajótest – ha a felborulást el akarták kerülni – kíméletesebb kormánymanővert igényelt volna.
Így a hajó vészesen megdőlt. A főárboc harmadik részlete, a felső törzs kettéroppant és leszakadt. A hirtelen dőlés következtében a fedélzeten elhelyezett ágyúk lafettái elszabadultak a rögzítősíntől és a kötélzettől. Az ágyúk a szél alatti oldalra gurullak, és átestek a páncélozott habvéden, vagy megakadtak benne.
A délceg, messzire előremutató orrsudár – mint a megroppant ceruza – kettétörött, és függve maradt az orrvitorlákon.
Mindezt tetézte az öböl védőinek ágyú tüze és puskaropogása.
A klipper, a Vörös Oroszlán félelmetes, híres hajója az öbölbejáró földnyelve elé vágódott, és ott megdőlve – megállt.
Akik rajta voltak, egytől egyig vagy a tengerbe estek, vagy az ágyúk sorsára jutottak, és fennakadtak a páncélozott habvéden.
Az előbb még két kormányos állt a taton és előttük a Vörös Oroszlán, mellette pedig, akinek a part felé mutogatott, Harrison, az angol legfőbb védője és bizalmasa.
Egyszerre eltűntek.
Tahar bej nem ezt az epilógust várta. Kucsuk sem, bár erősen bízott a váratlan meglepetés mindent felforgató hatásában.
Valójában az angol bénította meg önmagát, amikor arra gondolt, hogy van még módja a kikanyarodásra.
Erre már nem jutott idő.
Ahogy a klipper lassan, nagyon lassan feltápászkodott, fedélzetén a legnagyobb zűrzavarban torlódott össze minden. Sebesültek, vérző fejű, karú, lábú emberek másztak elő a kötélcsomók, lőszeresládák, tartalék vitorlák, ágyúk, ledőlt fegyverállványok, összetört csónakok alól. 
Idejük sem volt eszmélni. Üvöltő, kiabáló, dühödten rikoltozó, fogat vicsorító, késsel, handzsárral, puskával hadonászó félmeztelen emberek ugrottak át a hajó épen maradt jobb oldalán, a kormányfélen.
– Hé lá! Híjjá ha!
A klipper kitűnően összedolgozott, fegyelmezett legénysége elvesztette a fejét Egy sem akadt közöttük, akit baj ne ért volna. A váratlan zuhanás, a hajó ijesztő, teljes háromnegyed fordulata, a fedélzeten áradatként megindult felszerelés, ágyúk, fegyverek, lezuhanó árbocrészek, elpattanó kötelek, mind-mind hozzájárultak ahhoz, hogy a félelmetes Vörös Oroszlán hajóját váratlanul érje a támadás. Még idő sem jutott arra, hogy azok, akik kevésbé sérültek meg, fegyvert ragadjanak és védekezzenek. A fedélzeten tartóikban, akárcsak Nelson és Anson hajóin, pedáns pontossággal elhelyezett puskák és szúrófegyverek egyszerűen sehol nem voltak láthatók.
Egyik jalibut a másik után állt a megbénult, a földnyelv szélén fennakadt klipperhez. Dőltek fedélzetére a különböző fegyveresek; Manzur számkivetett kalóz-partijait követte Dzsemal efendi hihetetlen gyorsasággal átcsoportosított „honvéd”-csoportja és Auda vad, kegyetlen samar osztaga.
– Hé lá! Híjjá ha!
Elárasztottak felépítményt, raktárakat, kabinokat, matrózállásokat.
Aki mégis megkísérelte az ellenállást, azt leütötték, aki felemelte kezét, hogy jelezze a megadást, összekötözték, s a főárbóc és a hátsó árbóc között gyűjtötték össze őket.
Minden úgy ment, mint a karikacsapás. Az az ember, aki annyi embertársát becsapta, megtévesztette, aki híres volt rajtaütéseiről, kíméletlen fosztogató zsákmányolásairól, valójában önmaga csapdájába esett bele!
Manzur fedezte fel, belegabalyodva kötélcsomókba, betörött fejjel, elalélva.
Amikor Kucsuk és Dzsafar a fedélzetre ért, akkor támogatták elő Rex E. Hieronimus Eastman kapitányt, a Vörös Oroszlán néven ismert kalózt
Mellette még három európai állt, megtörtén, csüggedten, érezve kalandozásaik végét
Dzsafar szeme villámlott, amikor ránézett az angolra.
Eastmant egy bakra ültették, annyira legyengítette sebesülése.
Kucsuk szólította meg:
– Ismer?
Az angol féloldalt felnézett. – Nem.
– Aki mellettem áll, ismeri? Dzsafar el-Aszkaritra mutatott.
– Nem ismerem, de tudom, kicsoda.
Dzsafar a tőréhez kapott. Kucsuk megfogta a csuklóját:
– Ne, Dzsafar! Ennek még nem jött el az ideje! 
Megint az angolhoz fordult.
– Ha nem ismer, emlékeztetem. Egyszer ön, amikor hajóival a gibraltári bejáró előtt vitorlázott, elfogott két hajót. Fegyvert és hadianyagot szállítottak a hajók Abdel-Kádernek. A török parancsnokot ön megkorbácsoltatta! Az a parancsnok én vagyok!
Az angol lassan felnézett. Megdöbbenés látszott az arcán. De hirtelen erőt vett magán. Igyekezett felállni, ami sikerült is az egyik kötélbak segítségével.
– Követelem, azonnal hagyják el a hajómat! Angol állampolgár vagyok, és a hajóm angol felségterület!
Kucsuk elmosolyodott. Ekkor ért a hajóra, befejezve toronybeli szerepét, Tahar bej.
– Hallotta, mit mondott a kalóz?
– Hallottam – mosolygott Tahar bej is. – Méltó kijelentés a Kelet-indiai Társaság ügynökéhez!
Kucsuk legyintett.
– Nincs időnk vitatkozni. A hajót Dzsafar emír nevében lefoglalom, önt és a hajó minden tagját az emír nevében fogolynak nyilvánítom! A többit majd az emír bíráskodása előtt fejtse ki! Manzur, elvinni! Eastman és az angolok a Szultán Szelim foglyai. A legénységet levinni a raktárba!
– Tiltakozom! – hörögte Hieronimus Eastman. – Királyom ...
– Fogja be a száját! – dörrent rá a tengernagy. – Ha nem hallgat, megkorbácsoltatom! Itt, azonnal! Vigyétek!
Manzur és a neki segítő Manufi megragadta a Vörös Oroszlánt, átlendítették az egyik jalibutra. A három angol szó nélkül követte. Dzsafar utánuk akart menni.
– Nem, Dzsafar, még nincsen vége! – mondta a basa. –Most Dibai következik. Még ma! Tahar bej, vállalja, hogy a legrövidebb időn belül, a Szultán Szelim embereivel és a fogoly legénység segítségével annyira helyrehozza a klippert, hogy elindulhatunk vele? A további terv az, hogy a klipperrel, a Vörös Oroszlán zászlója alatt, behajózunk Dibaiba. Úgy hiszem, érti, mire gondolok.
– Tökéletesen, tengernagy úr.
– Még a khamszin kitörése előtt szeretnék Dibai elé érni.
– Parancsára, tengernagy úr! Meglesz.
Kucsuk meleg szeretettel nézett a magyar szemébe.
– Szeretném, ha még sok évig együtt hajóznánk, bejem! 
Tahar bej meghajolt. . 
– Köszönöm a bizalmát, tengernagy úr. 
Végignézett a fedélzeten
Roncs és rom volt minden. Nemcsak a hajó dőlése, mindent kilendítő kanyarodása okozta ezt. Több ágyúgolyó is becsapott a bámulatosán megerősített hullámvédekbe.
– Amíg irányítja a munkát – mondta Kucsuk –, átvizsgálom a hajót. Érdekel. Azt hiszem, hogy a parancsnoki kabin átkutatását Dzsemal efendire bízzuk…
– Én is így gondolom – nevetett Monostory Balázs, aki akkor már igen meglepődött volna, ha valaki így szólítja őt.
... Így történt.
És most már megértjük, miként történhetett, hogy Dibai előtt, a közeledő khamszin egyre sötétebb felhői alatt, megjelentek Maharrából a hajók.
Jobbról a klipper, a fekete kalózlobogóval és az oroszlán-jelvényes vörös zászlóval, tőle balra a Szultán Szelim, mellettük, mögöttük a fekete jalibutok. Egész kis flotta, jelentős létszámú fegyveressel.
A klipperen Tahar bej vezényelt.
Dzsafar és Auda, valamint a samarok nem voltak a hajón. őket partra tették Dibai alatt tizenöt-tizenhat kilométerre, Al-Mahada falunál, ahol Dzsafar született. Talán ez a falu őrizte meg legtisztábban Abu-Ramla iránti hűségét. Itt mindenki az ő emlékét idézte, és amikor köztudattá vált, hogy Abu-Ramla fia, Dzsafar valóban visszaérkezett – mert a hír ide is eljutott –, a fegyveresek száma megkétszereződött.
A tengeriszonyban szenvedő Auda vágya így valósult meg. Megint a homokot érezhették a talpuk alatt ő és hű samarjai, de Dzsafar is, kedvenc sólymával a vállán, mellette az éber.
Manufival, aki ugyancsak álmai megvalósulása előtt állt: az emír testőrségének parancsnoka lesz! Itt, Al-Mahadában tevéket kaptak, az Abu-Ramla által alapított csordából, amit az áruló Amin is fenntartott. Al-Mahadában értesült Dzsafar arról, hogy Rasid Hadzsi Ibrahim él, mert bár erre Eastman is adhatott volna választ, de a Vörös Oroszlánt teljesen elkülönítették, a Szultán Szelim legmélyebb részébe, a fenékraktárba került, akárcsak Kucsuk annak idején az angol hajóján. Fenékvíz és patkányok közé.
– Igyekezzünk egyszerre Dibaihoz érni – mondta a basa Dzsafarnak és Audának –, de most valóban egy időben.
– Parancsod szerint, uram – bólintott megrendültén Dzsafar. – És köszönöm, uram, hogy megadtad: harcoshoz méltóan térhetek vissza apám városába, Dibaiba. És nem utasként!
– Járj eredménnyel, Dzsafar – szorította meg a basa ifjú barátja kezét. – Allah legyen veled!
– Veled is, uram!
A hajók továbbvitorláztak.
Al-Mahada eltűnt a távolban, sátraival, sárkunyhóival, tevekarámjaival, Dzsafarral és Audával.
A Szultán Szelim vezénylőfedélzetén Kucsuk állt, és nézett előre, a homokos part messzeségébe, ahol Dibainak kellett lenni.
A Vörös Oroszlánon Tahar bej parancsnokolt.
Egy alkalommal megtette: megdörzsölte a szemét. Nem, nem volt álom, valóság volt! Valóság, hogy az Arab-tenger és a Perzsa-öböl rettegett kalózának hajóját irányítja, s a kormánykeréknél, mint az Implacabile kormányánál, Porkoláb Péter hatalmas tenyerei nehezednek a küllők kapaszkodógombjaira.
Időnként hátranézett. A két magyar összehunyorított.
„Hogy mi mindent megérünk!” – árulkodtak Porkoláb derűs szemei.
„Micsoda kitűnő barát is vagy, sajkásom!” – lelkesedett magában Monostory Balázs, annak tudatában, hogy idegen világban még sincsen egyedül, mert a hazát ebben az esetben Péter jelenti.
És megdörzsölhette a szemét azért is, mert elmondhatta: csodának számított, hogy a klipper, alig néhány órával a történtek után, elindulhatott.
Mindössze a főárboc felső harmadát nem sikerült annyira pótolni és megerősíteni, hogy a „royal” és „moonraker” vitorlákat kifeszítsék a keresztrudakon. De a gyors járású klipperen nem jelentett feltűnést, ha hiányzott a felső keresztrudak vitorlázata. Még így is könnyedén haladt ennek a kornak (és azóta is minden időknek) leggyorsabb háromárbocosa.
Buttler hadnagy később kijelentette: semmi különöset nem észlelt a Vörös Oroszlánon. Nem tartotta feltűnőnek, hogy az orrsudár felett csak egy orrvitorla feszült a megszokott három, illetőleg négy helyett. A gyors haladás csökkentésének tudta be, mint azt is, hogy a klipperek árboc közötti vitorlái (a staysailok) sem voltak a helyükön, amik jelen esetben a meggyengült kötélzet és árbocok terhelését súlyosbították volna.
Amikor Tahar bej átvette a basától a klipper parancsnokságát, újból jelentős feladatot kapott.
– Egyformán, egyenletesen kell haladnunk – jelentette ki a basa. – Azt a hatást kell Dibai védőinek érezni, hogy a Szultán Szelim fogoly, és a klipper meg a jalibutok kísérik. Ezért a klipper zászlói a helyükön maradnak. Remélem, elviseli, bejem. De nemcsak erre kell vigyáznia. Eddig elkerült minket a nagyobb vihar. Most belepottyanunk. A khamszin nem várat sokáig magára! Rövidesen leszakad. Szeretném, ha addig mindenen átesnénk. Mindenesetre vigyázzon a hajóra, és úgy manőverezzen, hogy nagyobb sérülés már ne érje. Ne felejtse el: minél kevesebb áldozattal szeretném Dibait elfoglalni. Éppen ezért újból önre hárul a legnagyobb felelősség!
Hogy mennyire sikerült, példa maga Buttler hadnagy, aki még akkor sem kételkedett, amikor a hajók egy vonalba értek az öböllel, és két kormányvonásos negyedfordulatot tettek, hogy bevitorlázzanak a kikötőbe.
Apály volt. A fülledt hőségben bűzlött az iszapos fenék, a rothadó tengeri fű, hínár, döglött kagylók, csigák, polipok és halak tömege. Vijjogva szálltak a bugyborékolva gőzölgő iszap felett a sirályainkhoz hasonlító csüllők, egy-egy jó falatra lecsapva.
Támadás szempontjából ez a helyzet előnytelen volt. Messze került a part, a szilárdabb talaj. A víz hátán sűrű iszap fogadta azt, aki belelépett.
De változtatni mégsem lehetett.
Buttler lekiáltott Mackenzie alhadnagynak:
– Az ágyúkat visszavontathatja! 
Mackenzie felnevetett a parancsnokára.
– Illő lenne néhány üdvlövés!
Buttler gondolt is erre. De a parancsnok kiszámíthatatlan; és talán dührohamot kapna. Helyette felhúzatta a palota tetejére, a messzire látható jelzőrúdra, a három piros zászlót, a mai nap fogadási jelét.
A klipper válaszolt.
Buttler többé nem is vette a szeméhez a látcsövét.
Amin sejk mellette állt, elégedetten, megnyugodva.
Hiába, a Vörös Oroszlán nagy ember! A legnagyobb mindenki között, akit ismer. Lám, alig mozdult el – elfogta az idegen hajót, az átkozott Dzsafárral együtt! Miért is nem ölette meg az idők folyamán ezt az embert? Maga se tudott erre feleletet adni. Azzal, hogy Dzsafar eltűnt Bagdadban, befejezettnek találta a tényt: Abu-Ramla fia él, és követelheti jo-gait.
– Lefejeztetem! – mondta Buttlernek. – Még ma, Rasiddal együtt! A mégszökötteket is!
És megelégedetten indult le a tetőről, hogy fogadja a nagy, kedves barátot, a Vörös Oroszlánt. Ez volt a szokása abban az esetben, ha különösen kedveskedni akart angol cinkosának.
Buttler követte.
Még látta, hogy a téren felkavarodik a por. S hallotta, hogy íelmorajlik a távol. A khamszin bejelentette közelgő látogatását. Kopogott.
Ideje, hogy a hajók megjöttek. Szerencse lesz, ha horgonyra állhatnak. Leszerelhetnek, és biztonságba helyezhetik magukat.
Ahogy lefelé haladtak a lépcsőn, elöl a sejk, mögötte Buttler, végül néhány fegyveres Buttler emberei közül, mintha kiáltások hallatszottak volna.
– A khamszin – nézett Amin el-Kaivein az angol had-nagyra.
– Igen, a khamszin – bólintott a hadnagy, és már készítetté azt a kendőt, amit biztonság kedvéért a zsebében hordott a ezél által felragadott por, homok miatt. – Szerencse, hogy megjöttek a hajók.
A sejk kegyesen bólintott. Éppen arra gondolt, hogy milyen pompás látvány is lesz, ha holnap megtarthatja a palota előtti téren a lefejezés nagy ünnepségét. Előbb Hasid feje hull le, azután a főbasié, aki gyáván megszökött, de felkutatni nem nehéz, azután a megszökött szolgáké; végül Dzsafaré. Ennek majd örül a Vörös Oroszlán is, mindig kedvét lelte az ilyesféle ünnepségben.
Amin el-Kaivein a palota küszöbére lépett, még tett néhány lépést, és dermedten megállt.
Ez az a helyzet, amikor azt mondjuk: földbe gyökeredzett a lába. 
A sejk, aki a Kalóz-part vitorlása révén emírnek neveztette magát, rémülten belekapaszkodott a melléje lépő Buttler hadnagy karjába.
A felkavargó porból tevék rontottak elő. Tevefejek, tevenyakak, tevenyergek kavarogtak a szeme előtt.
A sivító széllel harci kiáltások remegtették meg a palota falát.
Anélkül hogy a teve letérdelt volna, egy ember ugrott le a magas, kapás nyeregből.
– Megjöttem, Amin! – kiáltott az ember. 
Dzsafar állt előtte! 
Dzsafar el-Aszkarit, a meggyilkolt Abu-Ramla emír fia.
– Efendi, segíts! – üvöltött a hadnagyra, megfordult, rohanni kezdett a palota belsejébe. – Emberek, segítsetek!
A hadnagy megtántorodott, elvágódott.
Végígterült a legalsó lépcsőfokon.
A katonák eldobták fegyverüket, térdre estek.
Burnuszokat, széles napellenzős fejvédőket lebegtetett az erősödő, üvöltő szél....
A tevék nekivadultan köpködtek, hörögtek.
Félelmetes, mindenen áttörő, mindent leküzdő, sivító, üvöltő tevés csoport vágtatott el a palota előtt, eltiporta az ágyúknál állókat, majd Mackenzie alhadnagyot és embereit. Aki menekült, azt puskatussal, lándzsával, tevekorbács nyelével ütötték le,
A sereg egyre nőtt, növekedett.
Dibai házaiból kitörtek a férfiak, rávetették magukat a katonákra, akik rémülten menekültek a legközelebbi házig, agyag falig, kunyhóig.
Auda Abu-Taij, a samarek sejkje és emberei, megerősítve Al-Mahada félvad pásztoraival, rátörtek Dibaira. Ezúttal előbb, mint a hajók befutottak. De a khamszin kitörése miatt várni nem lehetett, hiába kívánta Kucsuk basa a két csoport, a ha jók és a tevések támadásának egybehangolását.
– Híjjá hé, hijja hé!
A süvítő szél megsokszorozta a támadók rikoltását.
A palota belső folyosóján rohant-Amin el-Kaivein sejk.
Segélykiáltását, rémült üvöltését visszaverték a falak. Sehonnan nem jött segítség. Egy ajtó nem nyílt ki, egy kéz nem emelkedett fel, hogy megvédje, segítséget nyújtson.
Mögötte Dzsafar rohant, elszántan, szó és hang nélkül.
Amin el-Kaivein arra törekedett, hogy egérutat nyerjen, és valahogy kijusson a palotából. Odakünn, a por és homok kavargásában, bízva a khamszin mindent elfedő takarójában, több reménye lehetett a menekülésre.
Végigcsattogott a belső folyosón, átrohant a fedett udvaron; berobogott a termek sorába, s abban bízott, hogy eléri a szolgák kijáróját, ami az udvarra és a palota teveistállóihoz vezetett.
Amin sejk erős, izmos ember volt, bár a kényelemben, jólétben elnehezedett. De az életét mentette, ami megkétszerezte erejét, s feledtette elpuhultságát.
Szünet nélkül hallotta maga mögött Dzsafar saruinak csattogását és lihegését.
– Marun, Ali, Szidi, segítsetek! Segítség! Marun szolgám! A kongó, szinte légmentes termek, folyosók, amik a külső hőség kirekesztésére épültek, megnövelték, felnagyították Amin kétségbeesett kiáltását.
– Segítség!
Mintha egérutat nyert volna. Jobbra, majd balra kanyarodott.
Aki nem járt itt soha, szinte nem is követhette.
Előtte volt az ajtó.
A tevekijárónak nevezett ajtó.
Rávetette magát. Keze a reteszt kereste.
Az ajtó nem mozdult, nem nyílt meg.
Talán a palotabasi, amikor megszökött, zárta le kívülről.
Amin dörömbölni kezdett.
Visszaút már nem volt a számára.
A sarucsattogás mögéje ért.
Amin el-Kaivein visszafordult. Előrántotta tőrét. Hátát nekifeszítette az ajtónak. Ugrásra készült, hogy ledöntse lábáról ellenfelét.
De elvétette az ugrást.
Megtántorodott. Dzsafar hátraugrott, majd előre.
Ökle Amin állára csapott. 
Hatalmas, jól kiszámított ütés volt, a lábak rugalmasságára alapozva, felerősítve a test lendületével, meghosszabbítva egyébként is hosszú karjával.
A sejk, a Kalóz-part bitorlója, aki röviddel ezelőtt még arra gondolt, hogy holnap lefejezteti Dzsafart, Rasidot s jó néhány emberét, a földön feküdt.
Nagy nehezen oldalt fordult, felkönyökölt, aztán többre nem tellett az erejéből.
Félhomály volt, odakünn sivított a homokvihar.
Dübörgés hallatszott.
Ágyúk dörögtek? Zengett az ég?
Amin el-Kaivein, aki önmagát emírnek nevezte, de a nép csak sejkségét ismerte el, lihegve, dadogva nyögte:
– Kegyelem, Dzsafar!
Abu-Ramla fia ekkor a burnusza alá nyúlt. Tőr villant a kezében.
– Ismered, Amin, te átkozott? Ezzel a tőrrel ölted meg apámat! Vedd vissza a vasat!
Felemelte karját. Tudta, hogy nem véti el a szúrást. Befejeztetett!

Pontosan egy héttel a történtek után a Szultán Szelim kifelé vitorlázott a Dibai-öbölből.
Minden elrendeződött, minden megoldódott. Dzsafar szigorú volt, de kegyes is. A Vörös Oroszlán, akinek lelkét annyi ember élete terhelte, elvette méltó büntetését. Buttler, Mackenzie és a másik alhadnagy, valamint a klipper három angol tengerésze elhagyhatta a fogságot. Harrison, Eastman személyes embere, súlyosan megsérült a klipper felbillenésénél, és néhány nap múlva belehalt sebesülésébe. És mint ahogy ilyen esetben mindig történt, a Kelet-indiai Társaság mélyen hallgatott Hieronimus Eastman kapitányról, megkülönböztetett ügynökükről és titkos megbízottukról. A derék Hasid Hadzsi Ibrahim visszatérhetett az ornáni szultán udvarába, hogy folytassák az uralkodóval végtelenbe nyúló sakkcsatáikat, és gyönyörködjenek a drágakövekben. Természetesen Nagy Szaud gyémántja is előkerült, amit Rasiddal az agg Hadzsi ben Husszein, a Kalóz-part elhunyt főmuftija küldött Dzsafarnak. Dzsafar Kucsuk basának akarta adni a csodás gyémántot, amit a basa nem fogadott el.
– Tartsd meg, Dzsafar – mondta –, méltó helyen van nálad. Én tengerész vagyok, világjáró, minek nekem ilyesféle kincs? A Vörös Oroszlán elfogatásával megkaptam azt az ajándékot, amire vágytam. Végleg letörölhettem a korbácsütés szégyenét!
Auda Abu-Taij és samarjai visszatértek az Eufrátesz és a Tigris közére. Nem hajón, hanem teveháton. Dzsafar Abu-Ramla híres tevecsordájából ajándékozta meg őket. Egy nyergest és egy vezeték tevét kapott mindegyik.
A gorillaképű Padisahot a Szultán Szelim vitte magával, Tahar bej kérésére, hogy majd – adott időben, adott helyen – partra teszik, ahol bajosan talál megfelelő rablóbandát és olyan főnököt, mint amilyen a Vörös Oroszlán volt.
Még csak annyit, hogy az öreg Abu-Mohar Dibaiban maradt, Dzsafar emir kardkovácsának.
A Szultán Szelim a Hormuzi-szoros felé tartott. Ragyogott a nap, kék volt az ég és a Perzsa-öböl tengernek beillő vize.
Tahar bej hosszasan nézett a párában elvesző Dibai után. Magyar volt, nem szerette a búcsúzkodást. Mellette Dzsemal efendi tartotta a török háromárbocos kormánykerekét, Fiffi la Sabba társaságában.
Végül eltűnt Dibai és a Kalóz-part is a hőségből párás látóhatáron.
– Azért ideje lenne már a Dunát is viszontlátni! – tört ki az efendiből Porkoláb Péter, a volt sajkás alkáplár. – Meg Komáromot is, istenuccse, gazdám!
Monostory Balázs egy szót se szólt. Csak bólintott, ezzel hitelesítve hű barátja megállapítását.
Nem szólt, mert ízig-vérig tengerész volt, és tudta: a tenger a meglepetések birodalma.
Amit eddig kapott a tengertől, ezt igazolta.
És erre várt továbbra is!
Az őr kiáltása hallatszott az előrészről:
– Vigyázz, elöl hajó!
Magas vitorlázatú, háromárbocos dhau haladt el előttük. Az Arab-tenger felől jött, és talán Abádánnak vagy Baszrának tartott. Ilyenen hajózott annak idején ugyanezen a vízen Szindbád, a tengerész, kalandokra várva, kalandokat élve.

DÉKÁNY ANDRÁS
Kossuth Lajos tengerésze

Megint a tengeren és megint a vitorlák világában – ezúttal azonban jó száz évvel ezelőtti történet kerekedik Dékány András regényének lapjain. A magyar szabadságharc seregének – kevesen tudják – volt ugyanis egy valóságos tengeri hajója is. A tervbe vett, de soha meg nem valósult magyar tengeri flotta első egysége lett volna ez a hajó. Parancsnoka pedig – a regény főhőse – Monostory Balázs főhadnagy, aki a szabadságharc baljós fordulatai idején megszökteti vitorlását, hogy külön parancs, felsőbb jóváhagyás nélkül nekivágjon a tengereknek.
A Kossuth Lajos tengerésze mindvégig izgalmas, fordulatos regény, amely méltóképpen sorakozik a szerző kalandos-hajós regényeihez. 

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ

SZECSKÓ TAMÁS RAJZAIVAL 
HARMADIK KIADÁS

Dékány András jogutóda, 1967

Szikra Lapnyomda (86-3018), Budapest, 1088 
Felelős vezető: Csöndes Zoltán vezérigazgató
Tizenkét éven felülieknek 
Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest
Felelős kiadó: Sziládi János igazgató
Felelős szerkesztő: Rónaszegi Miidós
Műszaki vezető: Szakálos Mihály
Képszerkesztő: Csejdy Virág
Műszaki szerkesztő: Rucsek Andrea
43 600 példány • Terjedelem: 28 (A/5) ív. IF 5620

ISBN 963 11 4272 8