Date: 1981-12-10T23:00:00+00:00
Keywords: krimi; magyar nyelvű; regény
Description: Ráhullt a lámpa fénye, megvilágította üres szemét: azután megtört a fény, s az árnyak játéka félelmet rajzolt az arcára. Arthur nem moccant, de esküdni mert volna, hogy a lány megmozdult. Nincsen számára irgalom, nincs menekvés, semmi sincs, csak a repedezett, pókhálós, ég felé meredő téglafal a háta mögött. A zseblámpából homályosan világító, sarki utcalámpa lett. Hirtelen ötlettel kioltotta. Tökéletes csönd, tökéletes sötét. A lány kereket akart oldani. Így kell lennie, mert a fal felé tapogatózva nem találta sehol. Megérintette a nyirkos téglát, s egy csöppnyi víz pergett le az ujjai között
Publisher: L:J:

RUTH RENDELL – DÉMON KÉPÉBEN

Ráhullt a lámpa fénye, megvilágította üres szemét: azután megtört a fény, s az árnyak játéka félelmet rajzolt az arcára. Arthur nem moccant, de esküdni mert volna, hogy a lány megmozdult. Nincsen számára irgalom, nincs menekvés, semmi sincs, csak a repedezett, pókhálós, ég felé meredő téglafal a háta mögött.

A zseblámpából homályosan világító, sarki utcalámpa lett. Hirtelen ötlettel kioltotta. Tökéletes csönd, tökéletes sötét. A lány kereket akart oldani. Így kell lennie, mert a fal felé tapogatózva nem találta sehol. Megérintette a nyirkos téglát, s egy csöppnyi víz pergett le az ujjai között. A fal mentén tapogatott előre a lány után, most már nyögött, hangosan, rekedten zihált. Végre megérintette a ruháját, és keze felkúszott hideg nyakára. Melegnek és puhának érezte, mint Bridget O’Neillét. Honnan szakadt fel ez a fojtott, fuldokló kiáltás? A lány hangja volt vagy az övé? – Ezúttal a nyakkendőjével fojtotta meg. Addig csavarta, amíg megfájdult a keze.

RUTH RENDELL

DÉMON KÉPÉBEN

A demon in my view

Fordította: Békés Pál

Edgar Allan Poe

Egyedül

Más voltam én már mint gyerek,

Mást láttam mint a többiek,

S ha marta szívem vágy s panasz,

Nem volt az egyszerű tavasz,

Nekem már akkor más habú

Forrásokon buggyant a bú,

Lelkem más dalra volt vidám

S szerelmem is – merő magány.

Mert zordon sorsom hajnalán

Már megszállott a vad Talány,

Mely lappang Jó és Rossz mögött,

S amely, ma is még, gúzsba köt:

Izente zúgó és folyam,

A szirt, mely mint a vér, olyan,

S ha szeptemberi aranyat

Hömpölyögtetett körém a Nap,

S a villám, mely az éjszakát

Előttem hasította át,

Az orkán és a vak dörej

S a szörnyű felleg is, amely

(Kék volt a fél menny, csupa fény)

démon képében jött felém.

Fordította: Kardos László

A pincét rekeszekre osztották. Az utolsó kivételével valamennyi üregben egymás hegyén-hátán zsúfolódtak az öreg házak pincéit rendszerint dugig töltő kacatok: törött bicikli, ócska, megpenészesedett bőrtáska, tömérdek faláda, lábát vagy karját vesztett szék, repedezett porcelánedény, spárgával bálákba kötözött, sárguló újság: halmokban álltak a felismerhetetlen, nevenincs fémhengerek, csövek, rudak és spirálok, melyek valamikor réges-régen valamit hozzárögzítettek, -csavaroztak vagy -erősítettek valamihez. Mindezt vastagon belepte a pincék örök, fekete mocska. A helyiség korom- és gombaszagú volt.

A hulladékhegyek közt megtisztított átjáró vezetett a lépcsőtől az első, ajtó nélküli nyílásig, majd a másodikhoz, végül a mögöttük tátongó, üres szobába. Itt, a koromsötétben, szinte láthatatlanul, egy nő támaszkodott a falnak.

A férfi lámpával a kezében jött le a lépcsőn, de csak akkor kattintotta fel, amikor már behajtotta és bezárta maga mögött az ajtót. A fénysugártól vezetve, óvatosan végighaladt a szemetes ösvényen. Néma csend volt, csak a papucsa csosszant a mocskos kövezeten, mégis, a második helyiségbe lépve már biztos volt benne, hogy az imént elkínzott sóhajt hallott, a félelem apró szisszenését. Remegett, de szája mégis mosolyra torzult, s lámpát tartó keze kissé megremegett.

A második ajtónyíláshoz érve megemelte a lámpát, és a bal alsó sarkon kezdve, fel-le mozgatva, végigpásztázta a fénykévével a helyiséget. Himlőfoltos falakat látott, pókhálós, repedezett mennyezetet és lógó, rég nem használt vezetékeket. Egy repedt tégla réseiből ragacsos folyadék szivárgott, s amint egy boltív felé irányította a fénysugarat, női alakot pillantott meg.

Gyönyörű, fehér arca, melyet nem rútított egyetlen ránc, egyetlen torz vonás sem, üresen meredt a férfi háta mögé. De ő, amint az elemlámpa megreszketett a kezében, úgy érezte, hogy a nő még jobban a testét támasztó falhoz lapul. Karján retikül, lábán viseltes, fekete cipő. A férfi néma maradt. Soha nem tudta, hogyan kell a nőkkel beszélni. Velük kapcsolatban egész életében csak egyvalamihez értett. Most mosolyogva előrelépett, és megtette.

Előbb, körülbelül a térde magasságában, egy kiugró téglaperemre helyezte a lámpát, így a nő árnyékban maradt, s a helyiség sikátor benyomását keltette, mintha egy utcai lámpa szűrt fénye világítaná meg homályosan. Azután a bénult testhez lépett, s anélkül, hogy ellenállásba ütközött volna – jobban szerette volna, ha a nő ellenáll –, összezárta kezét a torkán.

Ami történt, mégis majdnem teljesen kielégítette. Addig szorította a nő nyakát, míg ujjai összeértek, s ahogy mutató- és hüvelykujja egymásnak nyomódott, a gyönyörű, fehér arc eltorzult, megráncosodott, agóniában vonaglott és – behorpadt. A test oldalt dőlt, a férfi felhorkant. Lazított tartásán, hogy úrrá legyen a benne dúló földrengésen, míg a nő, a lábnyomokkal tarkított mocsokban, mereven arcra borult.

Percekbe telt, amíg magához tért. Egy tiszta, fehér zsebkendővel megtörölte a kezét és a szája sarkát. Lehunyta a szemét, majd felnyitotta, sóhajtott, azután felemelte a műanyag kirakatbabát, és újra a falhoz támasztotta. Az arc horpadt maradt. A férfi letörölte róla a port a zsebkendőjével, majd ujjait a nyakon tátongó résbe dudva – valahányszor meggyilkolta, a rés minden alkalommal tovább nőtt –, kinyomta a besüppedt orrot, kisimította a ráncos szemet, az eltorzult állat, s a baba újra sima volt és gyönyörű. Megigazgatta a ruháját, s a földre hullott retikült is a karjára akasztotta. A nő ismét kész volt a halálra. Elmúlhat egy hét, kettő is, de várni fogja. S jó érzés volt tudni, hogy ott van és vár rá, a következő találkozásra; a legjobb az életében.

1.

Minden ház tömegszállás volt, a kényelmetlenség apró hangyabolya. Eredetileg egy család számára építették őket, később majd mindegyiket négy-öt független lakásra szabdalták. A csengőgombok sora – hét darab egy nyolcszobás házban –, az előkert rózsabokrait helyettesítő szemetesvödrök, a bedeszkázott ablak, a vékony dróttal megfoltozott erkélykorlát, az ajtófélfát egyhangúan csapkodó, kilincstelen kapu a lassú pusztulásról tanúskodtak.

A Trinity Road páratlan oldalán magas házak sorakoztak, magasan húzódtak az alagsorok is, úgyhogy a bejárati ajtók lépcsőfeljárói mintha egyenesen a házak szívét rohamozták volna, akár az ostromgépek. A túloldalon barna téglából épült, szerény kinézetű, mindössze háromemeletes házsor. A 142-es szám előtt hatalmas, csillogó autó állt, egy zöld Jaguár. Hátsó ablakában játékkutya hevert; a legkisebb zökkenésre is bólogatni kezdett. A szélvédő mögött pedig, középen, bikinis, szőke baba függött.

Az autó valahogy nem illett a Trinity Roadra, itt az ilyen járművek rendszerint megállás nélkül hajtottak végig. A 142-t határoló, alacsony kőfal tövében két nyesett hársfa állt, ágcsonkjaikon bőrszerű levelek hajtottak, s ettől valami történelem előtti vegetáció benyomását keltették. Mögöttük egy kis folton barnás gyep nőtt. A földszinti ablakfülkét narancssárga függöny fedte, fölötte két ablakon kirojtosodott, fűzöld sötétítő lógott, az egyik lyukas volt. A legfelső emeleten barna bársonyfüggönyök; ha szétváltak, bodros, fehér drapéria villant elő mögülük, akár egy női hálóköntös fodra.

A bejárati ajtóhoz – melynek fáját oly régen festették, hogy lehetett volna zöld, barna vagy éppenséggel szürke is – alacsony, fényezés helyett felsúrolt, rózsaszín gránit lépcsősor vezetett. Egyedül az ajtó üvegtáblái őrizték meg régi, homályos ragyogásukat, a gumifa zöldjét és a savanykás bor tompa vörösét. Olyan üveg volt ez, amit múlt századi kápolnák ablakain láthat az ember.

Mind az öt csengőgomb meg volt címkézve, még a legalsó is. Egy pszichológus sokat megtudhatott volna a változatos, megkülönböztető feliratokból. Az első alatt géppel írott, műanyag tartóval keretezett, éppen e célra tervezett cédula függött, rajta ez állt: Mr. A. Johnson, 2. lakás. Alatta, a következő gomb mellett, valaki ragtapasszal rögzített a falra egy kartondarabot, melyre hanyag, nemtörődöm kéz firkantotta fel: Jonathan Dean. A harmadik csengő alatti két cédula mintha veszekedett volna egymással az elsőbbségért. Az egyik barna műanyagból készült, rajta dombornyomásos betűk hirdették: B. Kotowsky, 1. lakás. Tolakodó riválisán, melyet egy pötty enyvvel ragasztottak az oldalához, filctoll felirat rikított: Mrs. Kotowsky. Végül egy ovális, narancssárga kartonlap következett, melyen néhány ecsettel odavetett kínai jel alatt ezt olvashatta a látogató: Li-Li Chan, 1. szoba.

Az utolsó csengő alatti hely kiadó volt, akárcsak a 2. szoba, amelyhez tartozott.

A kiadó szoba ajtaja és a lépcső háta mögötti lepusztult, ablaktalan üregben működött Stanley Caspian, a háziúr hivatala. Berendezése egy pultból és két ívelt hátú székből állt. A hátsó falhoz támaszkodó, papíroktól hemzsegő polcok tetején villany vízmelegítő búslakodott néhány csésze és csészealj társaságában. Az előcsarnok egyetlen bútordarabja, a négyzet alakú mahagóni asztal a fölszinti fürdőszobával szemben állt, közvetlenül a lépcsőkorlát mellett.

Stanley Caspian a pultnál ült, mint minden szombat reggel, amikor Arthur Hohnsonnal volt találkozója. Arthur a másik széken foglalt helyet. A pulton szanaszét hevertek a lakók bérkönyvei és csekkjei. Minden egyes bérkönyvhöz a lakó nyomtatott nevével ellátott, barna boríték tartozott. Ez Arthur találmánya volt, ő intézte a nyomtatást is. Stanley nehézkesen írt a könyvekbe tollát keményen megnyomta, és fölösleges pontokat biggyesztett minden egyes szó és szám után.

– Boldog leszek, ha már a hátát látom ennek a Deannek – mondta, amikor az utolsó ötven pennyt is beírta és az utolsó pontot is kitette.

– A jövő hónap közepén elmegy.

– A gramofonjával együtt – mondta Arthur –, meg az üvegjeivel. Tele van velük a szemétládánk. Mindnyájan őszintén hálásak leszünk.

– Kotowsky nem. Nem lesz kivel piálnia. Én meg csak annyit mondok: hála istennek, hogy magától megy. Sosem tudnék megszabadulni tőle, ezzel a rohadt, új bértörvénnyel a hátam mögött. Arthur, öregfiú, tedd föl a vízmelegítőt. Jólesne egy kis tízórai.

Meg tizenegy órai, meg tizenkét órai, gondolta Arthur. Bedugta a villanymelegítő csatlakozóját, és előkészítette a csészéket. Neki álmában sem jutott volna eszébe, hogy ilyenkor egyen, de a hihetetlenül kövér Stanley, akinek pocakja majd szétrepesztette ötvenkettes számú inge elejét, kinyitotta az egyik magával hozott csomagot, és sajtos szendvicseket kezdett falni. Stanley morzsákkal köpködte tele az ingét, és olyan gátlástalanul zabált, mint valami hatalmas, kivénhedt csecsemő. Arthur rezzenetlen arccal figyelte. Nem szerette, de nem is utálta Stanleyt. Stanley, ahogyan másokban sem, úgy benne sem ébresztett különösebb érzelmeket. Arthur a maga részéről mindössze megbecsülést kívánt, jó viszonyt a megfelelő emberekkel, hogy biztonságban érezze magát a helyén. Fejével a mögötte nyíló ajtó felé biccentve, megjegyezte:

– Azt csiripelik a verebek, hogy kiadnád ezt a szobát.

– Úgy van – csámcsogta Stanley tele szájjal.

– A kis kínai veréb csiripelte?

– Be kell vallanom, bosszantott kissé, hogy előbb szóltál róla Miss Channek, mint nekem. Ismersz, tudod, hogy mindig kimondom, amit gondolok. Meg voltam sértve egy kicsit. Végül is én vagyok a legrégibb lakód. Húsz éve itt lakom, és azt hiszem, nyugodtan mondhatom, hogy soha egy percnyi kellemetlenséget sem okoztam neked.

– Igaz. Bár mind olyan lenne, mint te.

Arthur nescafét, forró vizet, s egy cseppnyi hideg tejet töltött a csészékbe. – Nem kétséges, megvan rá az okod – emelte fel hideg pillantását, a szeme olyan világoskék volt, hogy már-már fehérnek tűnt. – Nem kéne ilyen érzékenynek lennem.

– Az a helyzet – mondta Stanley, több kanálnyi cukrot lapátolva a csészéjébe –, hogy kíváncsi voltam, hogyan fogadod a dolgot. Ugyanis az új pasasnak, aki kivette a 2. lakást, ugyanaz a neve, mint a tied. – ferde pillantást vetett Arthurra, és felvihogott. – Röhögnöm kell. Jó kis véletlen, mi? Kíváncsi voltam, mit szólsz hozzá.

– Őt is Arthur Johnsonnak hívják?

– Na, azért nem szörnyű a helyzet. Ó, istenem, röhögnöm kell. Anthony Johnsonnak hívják. Vigyázz, össze ne keverjék a postátokat. Azt csak nem akarhatod, hogy elolvassa a szerelmes leveleidet, mi?

Arthur szeme mintha még jobban elsápadt volna, arcizmai megfeszültek, megmerevedtek, mintha csak álarcot öltött volna. Amikor megszólalt, tökéletes, kissé mesterkélt angol kiejtéssel beszélt. – Nincs rejtegetni valóm. Az életem nyitott könyv.

– De lehet, hogy az övé nem az. Ha nem lennék felelősségteljes pozícióban, azt mondanám, öregfiú, csinálj egy is mókát. – Stanley végzett a szendvicsekkel, és egy fánkot húzott elő a másik zacskóból. – A férfi szexuális élete – az ő élete valami hasonló nyitott könyv lehet. Jóképű fiatal ördög. Biztosan csak úgy ragadnak rá a nők.

Arthur nem bírta elviselni az ilyen beszédet. Felkavarodott tőle a gyomra. – Remélem, rendben a bankszámlája, és van valami tisztességes állása?

– Úgy van. Két hónapra előre kifizette a bért, és ez jobb, mint a ti nyavalyás bankszámláitok együttvéve. Hétfőn költözik be. – Stanley nehézkesen állt talpra. Morzsa záporozott a pultra, a borítékokra és a bérkönyvekre. – Majd benézünk, Arthur. Mrs. Caspian azt mondja, van odabenn egy gyümölcsöstál, amit az ifjú Anthony amúgy is csak összetörne.

Arthur megfontoltan bólintott. Ha ő és a háztulajdonos egyetértettek valamiben, akkor az a többi lakó minősíthetetlen viselkedése volt. Mindamellett élvezte, ha bejuthatott a számára általában hozzáférhetetlen szobákba. Ez a szoba pedig különösen érdekelte.

Kicsi volt, a berendezése ócska. Arthur ezt természetesnek találta egy bútorozott szoba esetében, s csak azt jegyezte meg, hogy a helyiség korántsem nevezhető tisztának. Az ablakhoz lépett. Amikor Stanley kimentette a piros-fehér velencei üvegből készült gyümölcsöstálat a szárítódeszkán tornyosuló különféle cserépedények és evőeszközök halmazából, az egyetlen húsz évnél fiatalabb tárgyra tette rá a kezét.

– Állati jó mosdótál – bólintott, és elismerően körbetapogatta a kankalinszínű porcelánedényt.

– Vagy tizenöt fontomba került a felszerelése. Ha jól emlékszem, a szerelőitek csinálták. – Selejt volt – mondta Arthur szórakozottan –, repedt a szappantartója. – Kibámult a szűk, téglafallal szegélyezett udvarra nyíló ablakon. A fal szöglete fölött egy fa legfelső ágai bólogattak. Az udvart leaszfaltozták, zuzmó zöldellt rajta, mert a lefolyóba szabadon ömlött – és néha kiöntött – a két emeleti lakás és Jonathan Dean szobájának szennyvize. Az ablakkal szemben ajtó nyílt.

– Mit nézel? – kérdezte Stanley, barátságosnak éppen nem mondható hangon, talán mert Arthur megjegyzése a mosdóról kellemetlenül érintette.

– Semmit – felelte Arthur. – Épp arra gondoltam, hogy nem lesz valami nagyszerű kilátása.

– Mit vársz, heti hét fontért? Jusson csak eszedbe, hogy te egy lakásért fizetsz hetet, mert a nyavalyás kormány nem hagyja, hogy többet kérjek egy bútorozatlan lakrészért. Szerencséd volt, hogy még akkor kivetetted rá a hálódat, amikor nem tudtam jobb megoldást. Úgy bizony. De az idők hál istennek megváltoztak, és ma már hét fontért egy pinceajtót bámulhat az ember, és el kell viselnie. Nem?

– Semmi közöm hozzá – vont vállat Arthur.

– Gondolom, keveset lesz itthon a druszám.

– Hát, ha van esze – felelte Stanley, mivel ebben a pillanatban Beethoven Nyolcadik szimfóniájának diadalmas akkordjai törtek keresztül a mennyezeten. – Csajkovszkij – mondta Stanley hozzáértőn. – Már megint Dean. A magam részéről a modernebb dolgokat szeretem.

– Sosem volt hallásom. – Arthur az előszoba felé tartott. – folytatnom kell a dolgomat. Ma bevásárló nap van, tudod. Megkaphatnám a borítékocskámat?

Arthur egyik kezében a bevásárlókosárral, a másikban a szennyesét tartalmazó, narancssárga műanyag szatyorral baktatott a Trinity Roadon, a Bresenose Avenue-i mosoda felé. Mehetett volna a Magdalen Hill-i Patyolatba is, de hétköznaponként a Magdalen Hillen át járt dolgozni, és a hétvégeken szerette váltogatni az útitervét. Végül is jó oka volt rá, hogy keveset járjon el otthonról, sötétedés után pedig sohasem.

Így hát ahelyett, hogy átvágott volna az Oriel Mewson, el a Tavirózsa mellett, inkább a Szentlélek-templom felé tartott. Gyerekkorában minden áldott vasárnap vagy két órát töltött a templom falai között, pontosan emlékezett az imádságokra. És négy órakor várta Gracie néni, neki úgy tűnt, hogy mindig esernyővel a kezében. Lehet, hogy minden vasárnap esett, s a szemközti gránit házsor mindig ködszürkébe burkolózott? A házsor azóta eltűnt, helyén barakkszerű, tanácsi lakások kockái sorakoztak.

Egy darabig az utat követte, amelyen Gracie nénivel jártak annak idején, hazafelé tartva a templomból. Élvezte, hogy a K 12-es busz egyedül az ő kedvéért állt meg, Arthur intőn magasba emelte a kezét, amint átkelt a Balliol Street zebráin. A St. John,s Roadon végig megmaradtak az öreg házak, a századfordulós épületekre holland homlokzatokat tervezett egy vállalkozó szellemű, de félrevezetett építész. A sudár fák vasbeton lámpaoszlopokkal váltakoztak.

A mosodai alkalmazott jó reggelt kívánt, Arthur hűvös bólintással viszonozta a köszönést. Saját szappanát használta a géphez. Nem bízott a helyben vásárolható, ötpennys szappan-csomagocskákban, de nem bízott az alkalmazottban sem – nem engedte, hogy ő tegye a szárítóba a holmiját –, sem a többi vásárlóban, hátha ellopják, ami az övé. Így hát türelmesen üldögélt egy padon, s egyetlen szót sem váltott senkivel, amíg a negyvenöt perces ciklus véget nem ért.

Elégedetten nyugtázta, hogy mennyivel előkelőbben az ő világoskék lepedői, hófehér törülközői, alsóneműje és ingei a szomszédos gépekben mosott, tarka-barka limlomnál. Míg a holmijai hozzáférhetetlenül pörögtek a centrifugában, átment a szomszédos henteshez és zöldségeshez. Arthur soha nem vásárolt az indiaiak vezette szupermarketekben, melyek szép számmal akadtak Kenbourne Vale-nek ezen a részén. Óvatosan választotta ki a báránybordát, és kis adag, vasárnapi skót fejhúspecsenyét. Három szelet a vasárnapi sültbe, a többi darálva a hétfői pástétomba. Egy font zöldbab, és legyen szíves, vegye ki az apróját, nem madzagot akarok szopogatni.

Más úton hazafelé. Arthur végigügetett a Merton Streeten kezében a fehérneművel, melyen olyan precízen hajtogattak, hogy igazában nem is kellett vasalni, bár Arthur mindig kivasalta. Még több tanácsi lakás; az itteni toronyházak, akár az oszlopok, támogatják a súlyos, komor eget. A közöttük húzódó gyepcsík, mint Arthur gyakran és elégedetten tudomásul vette, tiltott terület volt a gyerekek számára. Az utcán játszottak, vagy szomorúan üldögéltek a szobrok tetején. Arthurnak nem tetszettek a szobrok, véleménye szerint történelem előtti szörnyekből kihasított karéjokra emlékeztettek, bár a címük általában ilyesmi volt: Tavasz, Társadalmi tudat, Nő és Férfi. Mégis – gondolta –, a gyerekeknek nem volna szabad rajtuk üldögélni, sőt, ami azt illeti, egyáltalán nem volna szabad az utcán játszaniuk.

Stanley Caspian Jaguárjának nyoma sem volt. Kotowskyék negyedkézből vásárolt Fordjának sem. A levélládájába maroknyi röplapot tömtek; három pennyvel olcsóbb fogkrém vásárlására, vagy – ha előzőleg egy óriás csomag sampont vásárol – egy ingyen szappanra jogosították fel tulajdonosukat. Arthur kiválogatta azokat, amelyek még jól jöhetnek, és felbaktatott a lépcsőn. Az első lépcsősor tizedik foka után, a pihenőn, egy nyilvános telefont rögzítettek a falra. Innen négy lépcső vitt az emeletre. Kotowskyék lakása balra nyílt, szemben Dean szobájával, s a kettő között a közös fürdőszoba. Dean nyitott ajtaján Sosztakovics ötödik szimfóniája áradt ki, elég hangosan ahhoz, hogy a Kenbourne-i Városi Tanács épületében is hallható legyen. Dean szándéka tulajdonképpen csak az volt, hogy a zenét a fürdőszobában is hallani lehessen. Az ajtóban most felbukkant maga Dean, ez a magas, vörös hajú, vörös arcú ember. Mindössze egy apró, mályvaszín törülközőt viselt a dereka köré csavarva, ágyékkötő gyanánt.

– A test több, mint ruha – jegyezte meg, megpillantva Arthurt.

Arthur elpirult. Meg volt győződve róla, hogy Dean őrült, s ez a meggyőződése részben abból táplálkozott, hogy bármit is mondott ez az ember, minden szava úgy hatott, mintha könyvből olvasná. A nyitott ajtó felé fordult.

– Volna olyan szíves, Mr.Dean, és lehalkítaná kissé a rádiót?

Dean mondott valamit a muzsikáról, mely bájával enyhet ád a vad kebelnek, majd megdöngette szőrös, szeplős mellkasát. De miután erősen, ám ellenséges indulatok nélkül bevágta maga mögött az ajtót, megfékezte Sosztakovicsot, s Arthurt már csak tompa, szláv mormogás érte utol, míg felkapaszkodott a második lépcsőfordulón.

Saját birodalmának területére ért. Ő foglalta el az egész második emeletet. Elégedett sóhajjal a lábtörlőre eresztette a mosodai szatyrot és a bevásárlókosarat, kinyitotta az ajtót és a lakásba lépett.

2.

Arthur készített báránybordát krumplipürével és zöldbabbal. Csak semmi fagyasztott vagy konzervbe passzírozott szemét. Gracie nénitől tanulta meg értékelni a jól főzött, friss ételt. Az étkezést egy szelet szilvás rétessel fejezte be, amit még csütörtök este készített, azután késedelem nélkül elmosogatott. Gracie néni egyik maximája úgy hangzott, hogy csak lompos házvezetőnők hagynak piszkos edényt a mosogatóban. Arthur mindig abban a pillanatban elmosogatott, amint befejezte az étkezést.

A hálószobába ment. Az ágyon nem volt ágynemű. Tiszta lepedőt húzott fel, rózsaszínt, és hozzá rózsaszín párnahuzatot. Arthur képtelen lett volna szennyes ágyneműben aludni. Egyszer, amikor a bérükért ment, egy pillantást vetett Kotowskyék ágyára, és aznap nem vacsorázott.

Aggályoskodó pontossággal leporolgatta a hálószoba bútorait, és kifényesítgette Gracie néni metszett üveg illatszeres tégelyeinek ezüstdugóit. Az egész késői viktoriánus berendezés csinos volt, bár kissé esetlen. A fényezés után jól mutatott. Arthur mégis bűnösnek érezte magát, mert az ó-módi viasz helyett sprayt használt. Grace néni soha nem helyeselte a könnyebb utat. Arthur kritikus pillantást vetet az ablakokon lógó, csipkés függönyökre. Túl sérülékenyek voltak ahhoz, hogy megkockáztathatta volna velük a mosodát, így maga mosta ki őket havonta egyszer, s azután vagy egy hétig tiszták voltak. De hát ez igazán piszkos kerület, és nincs jobb porfogó a fehér csipkefüggönynél. Hozzálátott, hogy leszedje őket. Ma már másodszor találta magát szemben a pinceajtóval.

Kotowskyéknak nem volt udvarra néző ablakuk. A pinceajtót csak az ő lakásából és a 2. szobából lehetett látni. Arthur régen tudta ezt, csaknem azóta, hogy bérlő volt. Ez alatt a húsz év alatt nagyon kevés változás történt az életében. A pinceajtót egyszer sem festették be, bár a téglák talán sötétedtek, és az aszfalt még zöldebbé és dohosabbá volt. Soha senki nem látta őt átvágni az udvaron, gondolta, míg a csipkefüggönyt óvatosan keresztülfektette a szék karfáján. Soha senki nem látta, amint benyit a pincébe. Gondolkodón, emlékezőn bámult ki az ablakon.

Együtt járt iskolába Stanley Caspiannel a Merton Street-i általánosba. Stanley már akkor is kövér volt, hatalmaskodó és durva. Mindig is verekedős fickónak ismerte.

– Nagynéni fattya! Nagynéni fattya! Hol az apád, Arthur Johnson? – És olyan leleményességgel, amit senki sem gyanított volna Stanley iskolai teljesítményei alapján: – Gyáva, gyáva, brekeke! Johnson kurva gyereke!

Az évek azonban civilizálnak, vagy legalábbis eltompítják az ellentéteket. Amikor harminckét évesen véletlenül összefutottak a Trinity Roadon, Stanley barátságos volt, mi több, előzékeny.

– Sajnálattal hallottam, hogy elvesztetted a nagynénédet, Arthur. Számodra olyan volt ő, mint az édesanyád.

– Igen.

– Most saját lakásra lesz szükséged. Agglegénylakásra, nem? Mit szólnál egy lakrészhez a száznegyvenkettő tetején?

– Semmi akadálya, hogy megnézzem – felelte Arthur kimérten. Tudta, hogy az öreg Mrs. Caspian sok ingatlant hagyott a fiára West Kenbourne-ben.

Azokban a napokban nagy volt a felfordulás a házban, és a legfelső lakás borzasztóan nézett ki. De Arthur meglátta benne a lehetőséget. Heti hét font tízért… Elfogadta Stanley ajánlatát, és néhány nappal később, amikor elkezdte rendbe hozni a lakást, lement a pincébe, létrát keresni.

A nő a földön hevert, a legtávolabbi helyiségben, egy halom zsák és háborúból visszamaradt, fekete elsötétítő függöny tetején. Meztelen volt. Fehér műanyag húsa hideg és fényes. Soha nem tudta meg, ki hozta ide, és ki felejtette itt. Először meghökkent, zavarba jött, mint amikor egy kirakat előtt az éppen öltöztetésre váró babákra esett pillantása, de azután, talán mert egyedül volt, és nem látta senki, közelebb lépett hozzá. Szóval, ilyenek; áhítattal, félelemmel, majd undorodva szemlélte a mellek félgömbjeit s a zárt combok közti duzzadt, lágy háromszöget. Hirtelen ötlettel elhatározta, hogy felöltözteti. Annyi titkolandó dolgot művelt már életében – majd minden vágya rejtegetni való volt és tilalmas – hogy most semmi sem akadályozhatta meg: fekete ruhát, retikült és cipőt hozott a lakásból . Gracie néni holmijait, melyeket a Magdalen Hill-i házból hozott magával. Tanácsolták neki, hogy ajándékozza az Üdvhadseregnek, de hát hogyan tehetett volna ilyesmit? Hogy viselte volna el az ezekben a ruhákban páváskodó West Kenbourne-i némberek látványát?

Fehér hölgye végtagjai karcsúak voltak, olyan magas volt, mint ő, Gracie néni ruhája a térdéig sem ért. Sárga nylonhaja a vállára göndörödött. Arthur felhúzta rá a cipót, és karjára hurkolta a retikült. Százas égőt tett a foglalatba, hogy jobban lásson. De egy újabb ötlettel kicsavarta. Az elemlámpa fényénél a nő valóságosnak tűnt, a nyers téglafalakkal határolt pincehelyiség pedig mintha a városi utcák hátországának egyik sikátora lett volna. Szentségtörés volt Gracie néni ruháiba öltöztetni, mégis volt ebben a szentségtörésben valami meghatározhatatlanul helyénvaló, egyenesen ösztökélő

Megfojtotta, mielőtt ráébredt volna, hogy mit tesz. Puszta keze a nő hideg, sima torkán. Majdnem olyan gyönyörrel engedte el, mint amilyennel fojtogatta. Felállította, és újra a falnak döntötte. Letörölte gyönyörű, fehér arcát. Az ilyen gyilkosságért nem kell rejtőzni, félni, verítékezni, a törvény szerint megölhet bármit, ami nem húsból és vérből való. Elengedte a nőt, és az udvarra lépett. A szoba, a 2. szoba lakatlanul állt, akárcsak az egész ház, az ő lakását kivéve. És amikor végül lakó érkezett, hetente ötször éjszakai műszakba n dolgozott. S az utódja is. De addigra Arthur már határozott. A kirakatbabának kell megmentenie őt, a kirakatbaba lesz – ahogyan azok mondanák, akik vadásznak rá – az ő terápiája. A sötét utcákon ácsorgó, bajkereső nők már egyáltalán nem érdekelték. Nem törődött sem fájdalmukkal, sem rettegésükkel. A saját sorsával törődött. Ezer nőt ölt meg egy személyben, hogy dacoljon velük. Ő lesz a megváltás. És semmiféle fenyegetés sem lehet úrrá fölötte. Feltéve, ha sötétedés után nem lép az utcára, és egyetlen kortyot sem iszik.

Idővel büszkeség töltötte el, amikor a terápiára gondolt. Megcáfolta a szakértők elméleteit – szorongásos napjain tanulmányozta őket –, melyek szerint a hozzá hasonlók fegyelmezetlenek, nem tudnak uralkodni szenvedélyükön. Mindig is tudta, hogy hülyeségeket beszélnek. Miért ne folyamodhatna ő is afféle segítséghez, mint az Antialkoholista Liga tagjai vagy a gyógyult kábítószeresek?

De most? Anthony Johnson. Arthur feladatának érezte, hogy megismerje lakótársai életmódját, hétköznapjaik gyakorlatát, és remélte, hogy hamarosan mindent megtud az új lakó szokásairól is. Biztos, hogy Anthony Johnson hetente két-három estét házon kívül tölt? Úgy kell lennie. A másik lehetőséggel Arthur egyáltalán nem akart szembenézni.

Nincs más hátra, várnia kell, amíg minden kiderül. A lehetőség, hogy a lakásba hozza a fehér hölgyet, itt tárolja, és itt is öli meg, csak azért fordult meg a fejében, hogy nyomban el is vesse.

Nem akart meghatározott környezetén kívül találkozni vele. Pontosan a pince mocska, a homály, a lopakodás tették valódivá a játékot. Nem, odalent kell maradnia, gondolta, ő pedig vár, a többit majd meglátja. Elfordult az ablaktól, és más jutott eszébe. Nem akart mélyebben foglalkozni a kirakatbabával, sem azzal, hogy mit is jelent a számára. Jobban szerette, ha elfeledetten és ismeretlenül áll a pince mélyén, amíg csak ismét szüksége nem lesz rá. Erre gondolt, míg felemelte a függönyöket, hogy beáztassa őket, és hosszú évek óta ez volt az első alkalom, hogy ilyen időpontban gondolt rá.

Eltaszítva magától a nőt, ahogyan a férfiak eltaszítják a készséges és mindig elérhető kurvát, Arthur a nappaliba ment. Hat hónappal Gracie néni halála után újrakárpitozták a díványt és a két karosszéket, de Arthur olyan jól viselte gondjukat, hogy a huzat még mindig újnak tűnt. Óvatosan, kemény szálú kefével dolgozott a két fotelon. A krémszínű, azsúrozott kézimunkák is mehetnek a vízbe, a csipkefüggönyökkel együtt. Kifényesítette a mahagóni asztalt, a mahagóni szekretert, az ebédlőszékek karját és lábát, felrázta a kék és barna szaténpárnákat, végigfuttatta tollseprűjét a két, kézzel festett pergamen lámpaernyőn, a tv-készülék gombjain és a vitrinben álló Chelsea-i porcelánokon. Most elő a porszívót. A lakást borító, őzbarna, faltól falig szőnyeg jócskán lekanyarított megtakarított pénzéből, de megérte. Lassan, óvatosan vezette végig a porszívót a szőnyeg minden egyes négyzetcentiméterén, úgy osztva be idejét, hogy a masina zümmögéséből egy hang se vesszen kárba Jonathan Dean számára, bár aligha gondolhatta komolyan, hogy most visszaadhatja neki a kölcsönt. Végül kiöblítette a csipkefüggönyöket és a székvédő kézimunkákat, s a fürdőszobában a fregolira akasztotta őket. A fürdőszobát és a konyhát nem kellett kitakarítania. Magától értetődően takarította őket minden reggel. Az előbbit, amikor fürdés után megszárítkozott, az utóbbit rögtön reggeli után.

Ezután a homlokzati ablak előtt álló székbe ült, és a nyitott ajtókon keresztül végignézett a makulátlan lakás egész hosszán. Mindent szidol, ezüsttisztító, szappan és házi munka szaga lengett be. Arthurnak eszébe ötlött, mint küldte le Gracie néni három pennyvel a Winter-féle boltba, amikor nem mosta le olyan alaposan a fürdőszoba ablakát, ahogyan azt a néni elvárta volna.

– Kérj egy font strapát, Arthur. Indíts. Öt perc az egész.

A boltos majd halálra nevette magát. De nem magyarázta meg, miért nincs strapája, és Arthurnak, zsebében a három pennyvel – a hárompennys skúlóval, ahogy akkoriban nevezték – kellett hazabaktatnia.

– Gondolom, nevetett – mondta Gracie néni –, remélem megtanultad a leckét. – Megtapogatta Arthur karját a szürke flaneling alatt. – Innen jön a strapa. Nem kapni a boltban, neked kell strapálnod magad!

Arthur egyáltalán nem haragudott. Tudta, hogy Gracie néni a legjobbat akarja. Ő pontosan ugyanezt tette volna bármely, felügyeletére bízott gyerekkel. A gyerekeket keményen kell fogni, csak ez vezeti őket a helyes útra. Vajon elégedett volna-e Gracie néni, ha most láthatná? Ha látná, milyen tisztán tartja a lakását, hogy rendben van a bankszámlája, hogy berendezte az életét, és húsz év alatt egyetlen napot sem mulasztott a Grainger-cégnél. Talán. Pedig sosem volt vele teljesen megelégedve. Ő ugyanis soha nem hódította meg a tökéletességnek azokat a csúcsait, amelyeket a néni jelölt ki neki, mint szükségszerűeket olyan valakinek, akinek magának kell lemosnia születése körülményeinek mocskát.

Arthur felsóhajtott. Le kellett volna öblítenie a chelsea-i porcelánokat. Helytelen volt, hogy meggyőzte magát: egy legyintés a tollseprűvel ugyanannyit ér, mint a mosás. Fáradtan, de a szolgálat iránti kötelességérzettel, tálcára helyezte a pásztorlánykákat, a szalonkabátos úriembereket, a kutyákat és az apró virágkosárkákat, és a konyhába vitte őket.

3.

Arthur jó alvó volt. Öt percre rá, hogy letette a fejét, álomba merült, és csak nagy ritkán fordult elő, hogy hét óra harminckor, az ébresztőóra csengetése előtt felébredt volna. Ez a képessége bizonyára zavaró lett volna csendes kritikusai, a pszichiáterek néma hadserege számára, akiknek a szavait olvasta, de még soha nem hallotta, s akik, úgy gyanította, kedvezőtlenül ítélnék meg őt. Ez ugyanis lehetetlen. A neurotikusok rosszul alszanak, akárcsak a hisztérikusok. Arthur tudta magáról, hogy tökéletesen normális, csak úgy esett, hogy (mint minden normális embernek) neki is van valami kis különcsége, amit azonban tökéletesen kordában tud tartani.

Mindig ő ment munkába utoljára, és mindig ő érkezett haza elsőnek. A többiek mind messzebb dolgoztak nála. Elsőnek Jonathan Dean indult. Nyolc után öt perccel hagyta el a házat, ekkor Arthur még a fürdőkádban ült. Ezen a hétfő reggelen Dean olyan hangosan vágta be az ajtót, hogy a víz gyűrűzni kezdett a kádban, mint a tea a csészében, ha megrezzen az asztal. A bejárati ajtó is becsapódott. Arthur törülközött, és az illendőség kedvéért magára öltötte a fürdőköpenyét, mielőtt lemosta volna a kádat, a mosdókagylót és a padlót. Amint felöltözött, a lakás ajtajához lépett, és résre nyitotta.

Kotowskyék akkor robbantak ki a lakásukból, amikor ő kitöltötte a zabpelyhet. Mint általában, most is veszekedtek.

– Rendben, megértettem! – hallotta Brian Kotowsky hangját. – Már harmadszor mondod, hogy ma este nem leszel itthon.

– Egyszerűen nem akarom, hogy felhívd a barátaimat, és megkérdezd, hol vagyok.

– Ez igazán könnyen elintézhető, Vesta, mondd meg, hova mész.

Még mindig vitatkozva dübörögtek le a lépcsőn, de Arthur nem hallotta Vesta Kotowsky válaszát. A bejárati ajtó halkan csukódott, ezek szerint Vesta csukhatta be. Arthur a nappali ablakához lépett, figyelte őket, amint éjjel-nappal, kánikulában, esőben, hóban az utcán álló autójukba szállnak. Őszintén örült, hogy soha nem házasodott meg, sőt inkább komoly lépéseket tett, hogy elkerülje ezt az eshetőséget.

Visszatérve a konyhába, hallotta, amint Li-li Chang feljön a pihenőig vagyis a telefonig. Li-li egész jól beszélt angolul, de valahogy úgy, mint egy beszélő madár; a hangja magas volt és csipogó. Állandóan kuncogott, többnyire ok nélkül.

Most a kagylóba kuncogott. – Gyorsan értem jössz? Háromnegyed kilencre? Ő, de aranyos, aranyos fiú vagy. Hogy szeretlek-e? Nem tudom. Igen, igen, szeretlek. Én sok-sok embert szeretek. Most pá-pá. – Li-li bájosan kuncogott a lépcsőn lefelé.

Arthur felhorkant, de nem elég hangosan ahhoz, hogy a nő meghallja. Hát a Londoni Közlekedési Vállalat nem gazdagszik meg rajta, az biztos. Valószínűleg egyetlen pennyt sem költ vonat- vagy buszjegyre, gondolta Arthur. Aztán sötéten: de vajon miért éri meg a férfiaknak? Inkább nem folytatta a gondolatot, túlságosan gusztustalan volt.

Hallotta, hogy a nő pontban háromnegyedkor kilép az utcára. Mindig puhán tette be maga mögött az ajtót, mintha valami rejtegetnivalója lenne. Egy jóvágású angol fiatalember jött érte, vörös sportkocsin. Micsoda szégyen, gondolta Arthur, persze, az ilyen fiúk csak magukat hibáztathatják, ha nem tanulták meg, mi az önfegyelem.

Most, hogy egyedül maradt a házban, befejezte a reggelijét, elmosta az edényeket, és letörölt mindent. A postának kilenckor kell érkeznie. Mialatt második legjobb öltönye zakóját kefélte és nyakkendőt választott, hallotta a postaláda tompa puffanását. Reggelenként Arthur hozta be a postát, és elrendezte a leveleket a lépcsőházban, az asztalon.

De először a szeméttel kellett foglalkoznia. Kiemelte a szemétvödörből a bélelőzacskót, a biztosító madzaggal összehúzta a tetejét, és lement a lépcsőn, de előbb egy gyors pillantást vetett a tükörbe, hogy megbizonyosodjék, jól kötötte-e meg a nyakkendőjét, és tiszta, fehér zsebkendő kandikál-e ki a szivarzsebéből. Akár volt a házban valaki, akár nem, Arthur soha nem ment volna le a lépcsőn rendetlen öltözékben. Ugyanígy ki nem tette volna a lábát a lakásból anélkül, hogy az összes ajtót be ne csukná maga mögött, még akkor sem, ha csak a kukához ment. A kuka ismét dugig volt rothadó sárga, csírázásnak indult babbal, még csak le sem takarták. Már megint az a pazarló Li-li! Stanley Caspian megérthetné, hogy egy kuka nem elegendő öt embernek – hatnak, ha ma megérkezik az új lakó.

Miután kinyitotta az ajtót és visszatért a házba, felszedte a postát. A szokásos heti levél, tajvani bélyeggel, Li-li apjától, aki nem vette át a nyugati szokásokat, és a feladó nevéhez azt írta: Chan Ah Feng. Szegény, bizakodó ember, gondolta Arthur, semmit sem tud. Még egy számla Jonathan Deannek. Ez lesz az oka az adóbehajtók következő látogatásának, na, ez azután jól fog tenni a ház hírnevének. Két levél Kotowskyéknak, az egyik az asszonynak, a másik mindkettőjüknek. Ez mindig így volt.

Szétválasztotta a prospektusokat és a bonokat – hogy ki az, aki puszta felelőtlenségből összekeverte őket., nem tudta – , azután elrendezte a leveleket, pontosan egymáshoz illesztette a szélüket, a legelsőt pedig az asztal pereméhez igazította .Tíz perccel múlt kilenc. Arthur felsóhajtott; olyan kellemes volt egyedül lenni a házban. Azután felment a lépcsőn, és összerakta az aktatáskáját. Valójában nem volt szüksége aktatáskára, mivel soha nem hozott haza munkát, de Gracie néni a huszonegyedik születésnapjára ajándékozott neki egyet, s ő azóta háromszor vásárolt újat. Ezenkívül jól mutatott. Gracie néni mindig azt hajtogatta, hogy a munkába induló férfi ugyanolyan hiányosan öltözött aktatáska nélkül, mint egy hölgy kesztyű nélkül.

Becsukta az ajtót, és kipróbálta, elég szorosan bezárta-e. Újra le a lépcsőn, és ki a Trinity Roadra. Gyönyörű, ragyogó nap, bár egy kissé őszies. De hát mit várhat az ember szeptember végén?

Grainger, a Vállalkozók és Építtetők Szállítója, nem nyitott fél tíz előtt, és Arthur korán érkezett. Habozott, hogy megnézze-e a házat, ahol Gracie nénivel élt. Aballiol Street és a Magdalen Hill sarkán állt, éppen ott, ahol az utóbbi belefut a Kenbourne Lane-be. Magas, keskeny ház, lebontásra ítélték, s most szomszédaival együtt várja sorsa beteljesedését. A kaput és a földszinti lépcsőbeugrót csillogó, bordázott vassal zárták le, hogy megóvják a lakásfoglalóktól és egyéb csavargóktól. Arthur olykor kíváncsian gondolt arra, hogy mit szólna Gracie néni, ha most látná, de ő maga helyeselte a lezárást. Megpihent a kapunál, és felnézett a bedeszkázott négyszögre, amely valaha az ő hálószoba ablaka volt.

Gracie néni nagyon jó volt hozzá. Soha nem tudná meghálálni, amit érte tett, még ha halála napjáig dolgozna is ezért. S hogy mit tett érte, azt Arthur nagyon jól tudta, mert, az őt körülvevő konkrét bizonyítékoktól eltekintve, a néni egyetlen alkalmat sem hagyott ki, hogy megemlítse.

– Azok után, amit érted tettem Arthur!

Megvásárolta az anyjától, saját húgától, még kéthónapos korában.

– Száz fontot kellett adnom neki Arthur, és száz font akkoriban sok pénz volt. Soha többé nem láttuk. Eltűnt, mint a kámfor.

Amint elég érettnek tartotta Arthurt ahhoz, hogy megértse, azonnal tájékoztatta születése körülményeiről. Sajnos, Stanley Caspian és a hozzáhasonlók már hónapokkal korábban elég érettnek ítélték, de ez nem a néni hibája volt. És a néni soha nem emlegette az anyját, sőt az apját sem, bárki volt is. De abban a hálószobában… az ajtó természetesen nyitva volt. A néni ragaszkodott hozzá, hogy nyitva hagyja az ajtót… mennyi gyerekkori órát töltött kíváncsiskodással, hogy kitalálja, miért. Milyen ostobák és hálátlanok a gyerekek…

Arthur megrázta magát, és köhintett. Az emberek most megnéznék. Helytelenített mindent, ami felhívja mások figyelmét. Egyáltalán, mi a fenét ábrándozik itt, hiszen naponta elmegy a ház mellett, és semmilyen különleges körülmény nem indokolja az ilyen merengést. Csakhogy a különleges körülmény, természetesen adva volt.

Az új lakó megjelenése a 2. szobában. Elég nyilvánvaló, hogy ma eltölt némi időt a múltjával. Nyilvánvaló, de ugyanakkor befolyásolható is. A Szentlélek ürája elütötte a felet, s Arthur elfordult a kaputól. A lepecsételt kapu mögött a Grainger-cég udvara következett, csak előbb még egy ötszáz négyszögölnyi üres telek mellett kellett elhaladnia. Itt a házakat már lebontották, de újak még nem épültek helyettük; a telek közvetlenül a Kenbourne Lane-i metróállomás mellett terült el. Arthur kinyitotta a dupla kaput, és belépett a hivatalául szolgált, üveg és cédrusfa rekeszbe. A mindenes fiú, aki takarított, teát szolgált fel, kézbesített, s egyben kötelességei közé tartozott reggelenként a hivatal kinyitása, még nem érkezett meg. Jellemző. Bezzeg nem késne nap nap után, ha volna egy Gracie nénije, aki hátraköti a sarkát.

Arthur felhúzta a lécrolettát, hogy beengedje a napfényt a csinos szobácskába, és leemelte a védőborítót Adler _írógépéről. Péntek óta rengeteg posta érkezett, többnyire számlák és a mellékelt csekkek. Egy ügyfél ingerült levelet küldött, azt állította, hogy a Grainger-cég halványkék mosogatót szerelt a konyhájába, az általa rendelt rozsdamentes acél helyett. Arthur figyelmesen elolvasta, s a diplomatikus szavakat ízlelgette, melyekkel válaszolni fog.

Ha a foglalkozását kérdezték, mindig azt felelte: ellenőr. Valójában soha semmit sem ellenőrzött, azt sem tudta volna, hogy fogjon hozzá. A munkája egyszerűen abból állt, hogy fél tíz és öt között az asztalánál ült, felvette a telefont, számlákat küldött szét és vezette a könyveket. Kívül-belül, oda-vissza, ismerte a munkáját, de még mindig izgalmat okozott neki, mert szüntelenül a szeme előtt lebegtek Gracie néni követelményei.

– Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra, Arthur. Jusson eszedbe: ha egy munka megéri, hogy csináld, akkor azt is megéri, hogy jól csináld. A munkaadód beléd helyezte a bizalmát. Felelős beosztást kaptál tőle, a te dolgod az, hogy ne hagyd cserben.

Ilyen és ehhez hasonló tanácsokkal küldte őt a néni kifutófiúnak a Grainger-céghez, egy héttel a tizennegyedik születésnapja után. Így hát ő takarított a legtisztességesebben, és ő készítette a legjobb teát. Huszonegy éves korában megkapta jelenlegi beosztását, azaz neki kellett utánanéznie, hogy vajon a Grainger cég ügyfeleinek ereszét jobban megjavították-e, mint bárki másét, és konyhapadlóját szebben rakták-e le, mint bárki másét. És ő utánanézett. Felbecsülhetetlen értékű munkát végzett.

Kedves Uram – gépelte Arthur –, sajnálattal veszem tudomásul, hogy a Rose de Luxe mosogatóegység E/4283 típus, halványkék, valójában nem volt…

Barry Hopkins csoszogott be a hivatalba, rágógumit csócsálva.

– Csá.

– Jó reggelt, Barry. Mintha elkésett volna kissé, nem? Tudja hány óra?

– Fél tíz körül – vont vállat Barry.

– Értem. Fél tíz körül. Ezek a nyafka, tehetetlen…

Arthur szerette volna leküldeni a boltba egy font strapáért, de a mai fiatalokat úgy kitanították… Ehelyett felcsattant. – Vegye ki a szájából azt az undorító ragacsot.

Barry oda sem figyelt, ahelyett hatalmas, halvány kékeszöld buborékot fújt, akkorát, mint egy léggömb. Lustán az ablakpárkányra könyökölt, úgy mondta:

– Jön az öreg Grainger.

Arthur felvillanyozódott. Arcára sajátos kifejezés ült a munka iránti odaadás, az önbecsülés és a negédes hízelgés keveréke. Kezét az írógépre helyezte.

4.

Anthony Johnsonnak nem volt bútora. Mindössze néhány ruhával rendelkezett, meg rengeteg könyvvel. Ezeket egy hatalmas, öreg utazóládában és egy vászonzsákban hozta magával a Trinity Road 142-be. Voltak szociológiai és pszichológiai művei, volt szakszótára és a minden pszichológushallgató számára nélkülözhetetlen alapmű: William és Joan McCord A pszichopata című könyve. Amire még szüksége lehet, azt megszerzi a British Múzeumból és a Kenbourne Vale-i Radclyff College épületében működő, nagyszerű kriminológiai könyvtárból. Úgy mondják, ez a legjobb egész Londonban. Ebben a könyvtárban írná meg: A pszichopata személyiség néhány aspektusa című dolgozatát is, amely, reményei szerint biztosítaná számára a Londoni Egyetem bölcsészdoktorátusát.

Egy részét, gondolta, miután megszemlélte a 2. szobát, itt is meg lehetne írni. Ebben a kandalló előtt álló székben, melyet mintha valami női tweedszoknyából származó szövetdarabokkal foltoztak volna meg. Vagy azon a nyomorék, összecsukható lábú asztalon, ez alatt a, leginkább hatalmas medúzához hasonlító, műanyag lámpa alatt. De hát ő bölcsészdoktor akar lenni, és annak ez az ára. Dr. Johnson. Persze, nem mintha aztán doktornak nevezné magát. Helen mutatott rá, hogy ebben az országban az ilyenfajta visszásságok szülőföldjén, egy frissen végzett medikust „doktor-úr”-nak szólítanak, a bölcsészettudományok doktorát pedig egyszerűen „uram”-nak. Ő látta meg először a Dr. Johnsonság humoros oldalát is, és addig idézgetett epigrammákat, meg beszélt Boswellről, a nagy, tizennyolcadik századi dr. Johnson életrajzírójáról, amíg végre neki is leesett a tantusz. De ez mindig is így volt. Néha azt gondolta, hogy kitűnő cambridge-i eredményei, a Belügyminisztérium Társadalomtudományi Diplomája, a szegények, betegek, nyomorultak között végzett munkájából adódó széles körű tapasztalatai ellenére egy pillanatra sem ébredt öntudatra, és nem látott nem értett semmit, amíg Helennel nem találkozott. Ő volt, aki szemét a fény felé fordította.

De ahogy erre gondolt, pillantása Stanley Caspian zöld foltos, ujjnyomokkal telepöttyözött tükrére esett, s benne saját képmására. Nem volt hiú. Ritkán jutott eszébe, hogy milyen látványt nyújt. Magas, karcsú, erős testfelépítése, nyílt vonásai és vastag szálú, szőke haja csak annyit jelentett a számára, hogy egészséges. De az utóbbi időben kíváncsi lett. Érdekelte, hogy mi hiányzik belőle, ami Rogerben megvan. Belőle, aki jóképű, életerős és – jó társalgó is, nemde? Kifejezetten művelt, jó anyagi kilátásai vannak, Roger pedig ostoba, unalmas, önző, és mást sem tud, mint pisztolylövő versenyeket nyerni. Persze tudta, hogy a dolog egyáltalán nem így áll. Egyszerűen arról van szó, hogy Helen minden tudatossága ellenére sem tudott dönteni.

Azért jött ide, hogy lehetőséget adjon Helennek: válasszon. A könyvár természetesen előny. De Bristolban is megírhatta volna a diplomamunkáját. Az volt az elmélete, hogy a hiány fogékonyabbá teszi a szívet. Ha Yorkba megy, a szüleihez, akkor a lány esténként felhívhatja. Nem mondja meg neki az itteni telefonszámát – ő maga sem tudja –, és beszélni sem fog vele, a hónap utolsó szerdáját kivéve, amikor Roger a lövészklubban van. Nem is írhat neki, mert Roger elfogná a leveleket. A lány írhat – hetente egyszer. Mialatt kipakolta a könyveit, kíváncsiság lepte meg, nem lett volna vajon bölcsebb beleegyeznie, hogy a lány telefonáljon, s hogy találkozzanak? Akárhogyan is, határidőt szabott. Novemberre tudnia kell, a börtönt választja-e Helen, vagy kijön vele a friss levegőre.

Áporodott szag terjengett a szobában. Kinyitotta az ablakot. Odalent keskeny udvar húzódott. A kevéske fény egy darabnyi égből érkezett; a távoli fák levelei szegélyezték. Háromszögletű folttá zsugorodott az ég, a négyméternyi magasban rézsútosan találkozó téglafalak elzárták előle a többit. A falakat csövek hálózták be, s a vastagabbakról vékonyabb csövek füzérei úgy lógtak alá, mint a lián. Az egyik falban ajtó nyílt, s mivel sem mellette, sem a környékén nem volt ablak, Anthony úgy gondolta, hogy a pincébe vezet.

Öt óra. El kéne menni és keríteni valami főznivalót arra vénséges-vén, reménytelen kinézetű Baby Belling tűzhelyre. Az előszobában gyenge fokhagyma- és valamivel erősebb ócskaruha-szag terjengett. Az lesz ott a fürdőszoba, az ő lakrésze meg az 1. szoba között, az a másik pedig, jobbra, az öreg Caspian asztala mellett, a W.C. Eltűnődött, hogy vajon miféle asszony vagy lány lehet Miss Chan, s hogy vajon mindig akkor fog-e beköltözni a fürdőszobába, amikor ő akarja használni. Kiment az utcára.

A Trinity Road az Oriel Mewsban folytatódva torkollott a Balliol Streetbe. London utcanevei, gondolta, önmagukban megérdemelnének egy történelmi tanulmányt. Csak tudja valaki, hogy a hampsteadi utcák miért éppen devonshire-i városok nevét kapták, a circklewoodiak pedig miért a Hebridák szigeteiét. Vajon Barbara, Dorinda, és Lesley, akikről utcát neveztek el alig valamivel északra a Citytől, Barnsbury szépei voltak-e egykor? Élt-e valaha varázsló a Varázslók Útján? És ki volt a wembley-i Sylvia Kertek Sylviája, ki ő, hogy minden térképünk megemlékezik róla? Kenbourne Valenek abban a szögletében, ahová Anthony Johnsont a sorsa vetette, valaki Oxford kollégiumairól keresztelte el a nyomorúságos sikátorokat és házsorokat.

A kegyetlen tréfa nem lehetett szándékos. A tanácsos, várostervező vagy –építő, valószínűleg azt hitte, hogy ihlető erejű lesz, ha olyan méltóságteljes neveket ad, mint Trinity Road, All Souls’Grove, Magdalen Hill, Brasenose Avenue, és Wadham Street. Az biztos, gondolta, Anthony, hogy az illető nem volt oxfordi diák, nem sétált a város négyszögletű kerengőin, de csak álmodozó tornyai sem látta soha.

Az efféle különös képzelődések azelőtt távol álltam Anthonytól. Helen tanította meg így gondolkozni, az ő szemével látni a dolgokat, és asszociálni, hasonlítani, álmodni. Helen volt a képzelet, ő pedig maga a megtestesült gyakorlatiasság. Most ismét gyakorlatias lett, és megjegyzett magának néhány evilági dolgot. Gyors, olcsó étkezésekre itt a Vale Kávéház. Ha fel akar vágni egy kicsit: a köménytől, szezámfűtől, görögszénától illatozó Kemal Kebab Háza és egy italmérés, a neve: Tavirózsa. Épp most nyit. Anthony vörös plüsskerevetet látott, mintás, barna mennyezetet, vésett üveglapokat a bárpult körül és mögött.

A járdákon fekete műanyag zsákokba tömködött szemét tornyosult. Talán szemetes sztrájk van. Iskolai szünet volt. Anthonyban kíváncsiság ébredt: vajon hol játszanak a gyerekek: Mindig ezeken a poros homokkőjárdákon? Vagy talán a szakadozott, rozsdás teniszpályadróttal körülkerített üres grundon a Grainger-cég és a metróállomás között?

Lebontásra ítélt házak. Minél hamarabb eltűnnek, annál jobb, a helyükön nagy ablakos lakások nőnek majd, köröttük zöld térségekkel. Kevés született angolt látott. Barna asszonyok tolják a gyerekkocsikban sivalkodó, fekete csecsemőiket, lila, arany és türkiz szárijuk felett Marks and Spencer gyapjúkardigán. Autók parkoltak, furgonok várakoztak egy szakadt papírral, romlott zöldséggel és ezüstös halpikkellyel teleszórt utcán, melyről épp az imént kerekedett föl a piac. Valószínű, hogy Winter sarki üzlete egész nap nyitva van. Bement, sonkát, babkonzervet, kenyeret, tojást, teát, margarint és fagyasztott zöldborsót vásárolt. Átverekedte magát a munkából érkező bérlettulajdonosok egy hullámán, és visszatért a Trinity Road 142-be. A ház már nem volt üres.

Ötven körüli férfi állt az előcsarnok asztalánál, kezében egy köteg olcsó vásárlást hirdető bonnal. Magas volt, szikár, keskeny arca durva bőrű, vörös. Vékony szálú, őszes haját gondosan fésülte, és brillantinnal simította le, hogy elrejtse kopasz feje búbját. Makulátlan, sötétszürke öltönyt viselt, hozzá fehér inget és ezüsttel pettyezett, borvörös nyakkendőt. Hosszú, egyenes, csontos orrán aranykeretes szemüveg ült. Amikor megpillantotta Anthonyt, félreugrott.

– Ezek a földön voltak – szabadkozott. – Naponta érkeznek. Az ember nem is gondolná, hogy a világ papírhiányban szenved, igaz? Összerakom őket, mert, úgy látszik, senkit sem érdekelnek. Nem hiszem, hogy az én dolgom volna kihajigálni.

Anthony csodálkozott, nem értette, miért magyarázkodik.

– Anthony Johnson vagyok – mutatkozott be. – Ma költöztem ide.

– Ó – mondta a férfi, és kezet nyújtott. Professzoros pillantása volt, mintha csak ő lenne felelős a környező utcák nevéért. De iskolázatlan kiejtése mintegy aláhúzta a Kenborune Vale-i zsargon pontosságát. – Abba a kis hátsó szobába költözött, igaz? Mi itt nagyon alkalmazkodunk egymáshoz. Maga se használja a telefont tizenegy után, jó?

Anthony megkérdezte, hol a telefon.

– Az első lépcsőfordulónál. Az én lakásom a második fordulóban van. Nekem ugyanis lakásom van, nem szobám.

Sötétedett. – Véletlenül nem maga a másik Johnson?

A férfi szigorú, majdhogynem feddő nevetést hallgatott. – Talán úgy értette, hogy maga a másik Johnson. Én ugyanis húsz éve itt lakom.

Anthonynak semmilyen épkézláb válasz nem jutott eszébe. A szobájába ment, és magára zárta az ajtót. Ezen a nyugodt, csöndes, nyárias napon a szoba csövekkel teleaggatott téglasáncai már hat órakor sötétbe borultak, meggyújtotta a medúzalámpát, a fény az egész hátsó udvart besugározta. Kihajolt az ablakon, és felfelé nézett. A fölé magasodó téglasíkon csak egy ablak nyílt, a felső emeleten. A párkány mögött a csipkefüggönyök meglebbentek. Valaki őt, és a fényt figyelte odafentről, de Anthony még nem ismerte eléggé a ház helyrajzi viszonyait, nem tudta, ki lehet az.

A hét hátralévő napjain Arthur óvatosan fülelt, szerette volna megállapítani, mikor megy munkába Anthony Johnson. De Honathjan Dean és Kotowskyék mindig akkora zajt csaptak indulás közben, hogy nehéz volt megállapítani. Annyi azonban bizonyos, hogy Anthony Johnson otthon tölti az estéit. Hálószobaablakából kikukucskálva, minden este hat óra körül fényt látott a 2. szobában, s a betonra hulló, fekete csíkkal elválasztott két sárga négyszögből megállapíthatta, hogy Anthony Johnson nem húzza be a függönyt. Még nem érzett sürgető vágyat a pince meglátogatására – korai lett volna –, de már nyugtalankodott. Nyugtalansága csalódottságából fakadt. Tudta, ha akarna sem mehetne le, bármennyire is kívánná.

Péntek reggel, míg a postával bíbelődött, látta, amint Anthony Johnson egy szál farmernadrágban kilép a szobájából, és bemegy a fürdőszobába. Nem dolgozik. Éjjel-nappal itt fog rostokolni?

Éppen aznap reggel találta az első Anthony Johnsonnak címzett levelet. Arthur biztos volt benne, hogy Anthonynak szól, mert Yorkban postázták, és a peremén ott állt a feladó címe: Mrs. R. L. Johnson, 22 West Highamgate, York. De a borítékot, meglehetős kétértelműséggel így címezték: A. Johnson úrnak 2/142 Trinity Road London W 15 6n HD. Arthur bosszankodva szívta be az ajkát, és amikor egy perccel később Anthony Johnson fogpaszta illatúan feltűnt, Arthur felhívta a figyelmét az efféle pontatlanságok lehetséges következményeire.

A fiatalember nagyon könnyedén vette. – anyámtól jött. Ha eszembe jut, majd megmondom neki, hogy írja rá: 2. szoba.

– Remélem, eszébe jut, Mr. Johnson, az ilyesmi ugyanis rengeteg kellemetlenséget és zűrzavart okozhat.

Anthony Johnson, káprázatos fogsorát felvillantva, elmosolyodott. Egészséget, életerőt sugárzott, s egyfajta szolid férfiasságot, amitől Arthur kellemetlenül érezte magát. Mindamellett köszöni szépen, de reggel kilenc óra tíz perckor nem kíván meztelen barna mellkasokban gyönyörködni.

– Rengeteg kellemetlenséget – ismételte.

– Ó, nem hinném. Ne menjünk elébe a bajnak. Nem várok különösebben sok levelet, és amit igen, azt Yorkból vagy Bristolból.

– Rendben van. Gondoltam, jó ha megemlítem; meg is tettem. Engem nem hibáztathat, ha kavarodás támad.

– Nem fogom hibáztatni.

Arthur nem szólt többet. A férfi modora torkára forrasztotta a szót. Nemtörődöm volt, nyugodt és kiegyensúlyozott. Még senkit sem látott, aki a szemrehányást ilyen hűvösen fogadta volna – nem is hűvösen, inkább melegen, barátságosan. Mintha csak Anthony Johnson lenne az idősebb és bölcsebb, olyan ember, aki megengedheti magának, hogy elnézéssel kezeljen apróbb nézeteltéréseket.

Arthurt mindez meglehetősen bosszantotta. Talán jót tett volna Anthony Johnsonnak, ha a következő kedden Arthur gondolkodás nélkül feltépi a bristoli levelet. Természetesen nem tette, bár a postai pecsét alig olvashatóan halvány volt, és a boríték peremén nem szerepelt a feladó neve. De ezt is A. Johnson úrnak címezték, 2/142 Trinity Road, London W 15 6 HD. A boríték vastag, durva tapintású, lilásszürke papírból készült, láthatóan nem a legolcsóbb fajta volt.

Arthur az asztal legszélére helyezte a jobboldalt, arra a pontra, amit Anthony Johnson postájának jelölt ki, azután az előkertbe indult, hogy rendet rakjon a kuka körül. A szemetesek már két hete sztrájkolnak. A szemét savanykásan bűzlött a levegőben. Mire visszatért a házba, a lilásszürke boríték eltűnt.

Nem gondolt sem a tartalmára, sem a feladó személyére. Anthony Johnsonnak csak az életrendje volt fontos a számára. De másnap este, a hónap utolsó szerdáján részletes választ kapott egyszerre minden kérdésére.

Nyolc óra volt, alkonyodott. Arthur már régen befejezte a vacsoráját, elmosogatott, és éppen azon volt, hogy a televízió elé telepedjék. De eszébe jutott, hogy nyitva felejtette a hálószoba ablakát. Gracie néni mindig ékesszólóan beszélt az éjszakai levegő pusztító hatásáról. Mialatt vigyázva lehúzta a tolóablak keretét, nehogy elkapja a csipkefüggöny sérülékeny szélét, látta, amint az udvarra vetülő fény kialszik. A bejárati ajtóhoz sietett, résre nyitotta, és hallgatózott. De Anthony Johnson ahelyett, hogy elment volna hazulról felfelé jött a lépcsőn.

Arthur tisztán hallotta a telefon tárcsájának pörgését. Rengeteg szám, nemcsak a londoni hét. És tömérdek behajigált pénzérme…

Anthony Johnson hangja: – Közlöm veled, hogy tiszta a levegő, ilyen távolságból nem hall engem, és nem jön fel reggel, hogy lelőjön.

– Szünet, aztán: – Hát persze, hogy ugratlan, drágám. Csak hülyéskedem. – Arthur szándékosan hallgatózott. – Megkaptam a leveledet. Drágám, néhány lábjegyzetet kell hozzátennem. Valószínűleg te vagy az egyetlen férjezett asszony, aki valaha is a Zarándok Útjából idézett szerelmének írt levelében. Hogy a Túláradó Kegyelem volt? Akkor nincs is szükség lábjegyzetekre. – Hosszú, hosszú szünet. Anthony Johnson káromkodott, nyilvánvalóan azért, mert még több pénzt kellett bedobálnia.

– Megtérítsem a költségeket? Nem, természetesen nem teszem. Roger meglátná a számlán, és így tovább, és így tovább. – Csend. Nevetés. Újra csend. Azután: – A félév mához egy hétre kezdődik, de csak néhány előadásra járok majd be, ami érinti a témámat. Többnyire itthon leszek, dolgozom… és gondolkodom. Eljárni esténként? Aranyom, hova mennék, és kivel?

Arthur olyan hangtalanul csukta be az ajtót, amilyenre csak hosszú gyakorlat teszi képessé az embert.

5.

A West Kenbourne-i levegő sosem volt valami ózondús. Most szeméttől bűzlött. Szemétzsákok, dobozok és zacskók fala emelkedett a járda peremén, a Tavirózsa és Kemal Kebab Háza között. Repedt papondekli dobozokból szerteömlő gyári hulladék és konyhai szemét borította Oriel Mewst, a Trinity Roadon fortyogott és terjengett a háztartások szennye az izzó napfényben.

– Nekünk mg ez az egy kis szemétládánk van – mondta Arthur ingerültem Stanley Casipannek.

– Az se számítana, ha tíz lenne, mostanáig azok is megteltek volna. Nem tudjátok a koszt olyan fekete zsákokba tenni, amit a tanács küld a házakhoz.

Arthur taktikát változtatott. – A lényeg a következő : ha ezek az emberek ragaszkodnak a sztrájkhoz, akkor más megoldást kell találni. Megfizetem az adómat, jogom van rendelkezni a fölösleggel. Írok a tanácsnak. Nem mehetnek el szó nélkül egy adófizető keményhangú levele mellett.

Stanley bömbölő nevetésben tört ki. – Éhes vagyok! Tedd föl a vízmelegítőt Arthur, öregfiú. – Feltépett egy földimogyorós zacskót, és egy másikat, amely hamburger ízű paradicsomos róseibnit tartalmazott. – Hogy van az új fiú?

– Tőlem kérded? – vont vállat Arthur. – Tudod, hogy én nem ártom bele magam mások dolgába.

Elkészítette Stanley kávéját, elkérte a borítékját, és visszament az emeletre. Idegenkedett a gondolattól, hogy kitárgyalja Anthony Johnsont, azonkívül az előcsarnokban folytatott beszélgetéseket kiválóan lehetett hallani a 2. szobában. Stanley Caspian számára ez természetesen közömbös volt. Arthur szerette volna, ha ő maga is közömbös tudna maradni. Az utóbbi napokban úgy érezte, meg kell kedveltetnie magát Anthony Johnsonnal, nem pedig minden áron megsérteni, és kivívni ellenszenvét. Most már bánta a levelek pontatlan címzésével kapcsolatos éles szavait. Ködös elképzelések formálódtak benne arról, hogy Anthony Johnsonnal barátságosnak kell kell lennie – bár ez a szó aggodalommal töltötte el. Akkor talán rábeszélheti, hogy húzza be a függönyt, ha a lámpa ég, vagy felajánlhat neki egy zsalut mint állítólagos hőszigetelő eszközt. (Stanley Caspian bezzeg soha nem ajánlaná fel.) Esetleg – ez persze sokkal finomabb és óvatosabb előkészítést igényel – meggyőzhetné arról, hogy neki, Arthurnak, valami indokolt elfoglaltsága van a pincében, barkácsol, vagy például fényképet nagyít.

De amint összegyűjtötte és a narancssárga műanyag zacskóba tömködte a mosodába szánt szennyest, egyszerre dühödt félelmet érzett. Nem akart belebonyolódni ebbe az emberbe, senkibe sem akart belebonyolódni. Milyen nyugtalanító, hogy embereket kell kiismernie, és mennyire szükségtelen volt mindez húsz éven át!

A pszichopatának aszociális – mi több, határozott konfliktusa van a társadalommal. Atavisztikusan, kínzóan vágyakozik az izgalom után, ez vezérli cselekedeteit. Énközpontú, izgékony, nincs tekintettel a társadalmi tabukra… Anthony egész reggel jegyzetelt, de most hogy hallotta, amint Stanley Caspian elhagyja a házat, letette a tollát. Semmi értelme belekezdeni a diplomamunkába, mielőtt meghallgatná azt a bizonyos kriminológiai előadást. Csakhogy aligha tehet mást. A fölülről áradó zene, amitől az utolsó félórában nem tudott koncentrálni, most megszűnt, két ajtócsapódást hallott. Mostanáig Arthur Johnson kivételével senkivel sem találkozott a lakók közül, s ahogy új hangokat hallotta, az előcsarnokba ment.

Két férfi ült a lépcsőn, bizonyára azért, hogy egyikük, az alacsonyabb, ápolatlan, fekete hajú, megköthesse a cipőfűzőjét. A másik énekelt.

Hidd el, ez árnyékvilágban

Csak az boldog, aki részeg.

Kacag tőle a nyomorult,

S aki bátor, még merészebb.

Anthony köszönt nekik.

Miután megkötötte cipőfűzőjét az alacsony, fekete férfi lejött a lépcsőn, széttárta a karját, és tréfálkozva kérdezte: – Nemde Mr. Johnson?

– Úgy van, Anthony. A „másik” Johnson.

Ez a megjegyzés szellemességét messze meghaladó nevetést váltott ki. – Ezt írja a csengője mellé, miért is ne? Brian Kotowsky szolgálatára, ez pedig itt Jonathan Dean, a legjobb haver, aki valaha is létezett.

Újabb kéz nyúlt felé, nagy, vörös és szőrös.

– Éppen azon voltunk, hogy megmozgassuk kissé a jobb karunkat egy vendégfogadóban, melyet törzsvendégei Rózsiként ismernek, és mit szólna hozzá, ha…

– Azt akarja mondani, hogy jöjjön, és igyon velünk egyet.

Anthony elvigyorodott, és elfogadta a meghívást, bár már éppen azon gondolkodott, hogy nem fogja-e megbánni ezt a találkozást. Jonathan Dean becsapta a bejárati ajtót, és megjegyezte, hogy ez majd megrázza kissé a vén Caspian plafonjait. Átvágtak a Trinity Roadon, és már az Oriel Mewson haladtak; a macskakővel burkolt átjáró házikóit már régen apró üzemekké és raktárakká alakították. A macskakövet szemeteszsákokból kihullott kávézacc és krumplihéj bűzös patinája borította.

Anthony fintorgott. – Régen laknak itt?

– Ezer éve és egy napja, de hamarosan elköltözöm.

– És magamra hagysz azzal a nőstényördöggel. – mondta Brian. – A te fékező hatásod nélkül megöl, darabokra szaggat.

– Ez így helyénvaló. A legjobb házasságnak is ez a sorsa. Nem rózsaágy, hanem csatatér. Nézd meg Tolsztojt, nézd meg Lawrence-et.

Egészen a Tavirózsáig vitatták Tolsztojt és Lawrence-et. Anthony rendelte az első rundót – a legjobb taktika, ha valaki korán menekülni akar. Puhatolózó kérdését csak bevezetőnek szánta egy másikhoz, amit azonnal fel is tett az első rövid szünetben.

– Mit lehet itt csinálni?

– Inni – felelte Jonathan egyszerűen.

– Nem úgy értem, hogy itt bent. Hanem Kenbourne Vale-ben.

– Inni, vitatkozni, szeretkezni.

– Ott a Tadzs Mahal – mondta Brian. – Valamikor Odeonnak hívták, de most csak indiai filmeket játszik. Vagy ott a Radclyffe Park. A Radclyffe Csarnokban néha koncerteket tartanak.

– Istenem – legyintett Jonathan. – Jobb, ha hozzászoksz a gondolathoz, Tony, hogy itt csak inni lehet. Itt, a Dalmátban, a Kórházi Címerben, a Nagyhercegben. Mit akarsz még?

De mielőtt Anthony válaszolhatott volna, egy asszony perdült a kocsmába, és ujjai hegyét (körmét széles gyászkeret szegélyezte) az asztalra támasztva, feléjük hajolt.

– Mi a fenét csinálsz, hogy jut eszedbe, hogy nélkülem gyere ide? – támadt Brianre.

– Aludtál – védekezett Brian. – Meghaltál a világ számára.

– Ágyad buja verítékében fürödve – jegyezte meg Jonathan.

– Fogd be a szád, és ne legyél olyan visszataszító. – Lenéző pillantást lövellt felé, amilyet a nők rendszerint férjük azon barátai számára tartanak fent, akikben romboló erőt gyanítanak. Mert hogy Brian a nő férje, abban Anthony biztos volt már a suta bemutatkozás előtt is: – A feleségem, Vesta.

Az asszony leült. – A feleséged, Vesta inni akar. Gintonik, nagy adag. – Cigarettát vett elő, Dean is a magáéból, de nem nyújtotta az asszony felé az öngyújtóját, hanem rágyújtott és zsebre vágta a tűzszerszámot. Az asszony hátat fordított neki gyufát gyújtott, és hangosan beszívta a füstöt. Anthony érdeklődéssel szemlélte a nőt. Harmincas éveinek közepén járhatott, és mintha meg sem próbálta volna eltávolítani testéről a Jonathan Dean kissé talán túlzottan is láttató kifejezésében szereplő „buja verítéket”. Természettől fekete haját vörösre festette, s a medúzafürtök tömege – vad volt és gondozatlan, akár a férjéé, csak sokkal hosszabb – élénkvörösen, fémesen csillogott. Zsíros bőrű, törődött arc. Vékony ajak. Nagy, vörösesbarna, vad szem. Pacsuliszag. Hosszú, piszkos, sötét, indiai gyapjúruhájára gyöngyöket és láncokat aggatott, ezeket jórészt elfedte rojtos, vörös vállkendője. Amikor Brian odahozta a gint, két kezét a pohárra kulcsolta és olyan elszántan bámult az italba, mint jövendőmondó a kristálygömbbe.

Három újabb sör is érkezett. Jonathan, miután néhány még sértőbb, ám ezúttal hatástalan megjegyzést tett Vestára – olyan megjegyzéseket, melyek inkább elégtételül szolgáltak a férjének, semmint idegesítették – , Li-li Chanról kezdett beszélni. Micsoda falat. Mennyire megérti azokat a birodalomépítőket, akik elhagyták fakó, színtelen-szagtalan feleségüket a keleti oromlányokért. Olyanok, akár a kis virágok. Reméli, Anthony értékeli a szerencsét, hogy közös a fürdőszobája Li-livel. És így tovább. Anthony úgy döntött, hogy egyelőre ennyi elég is. A diákszállókon és albérletekben töltött esztendők megtanították, milyen ostobaság barátokat szerezni pusztán barátszerzés kedvéért. Az az egy vagy két ember, akit valóban barátodnak szeretnél tudni, előbb vagy utóbb úgyis előkerül, és akkor azután nem könnyű lerázni ezeket a hiánypótlókat.

Így hát amikor Brian terveket kovácsolt az estére: hatalmas kocsmázást javasolt, ő határozottan visszautasította. Meglepetésére Jonathan is visszautasította, valami titokzatos elfoglaltságra hivatkozva, és Vesta is, aki most hirtelen vesztett valamit élőhalott jellegéből, bejelentette, hogy elmegy. Jobb, ha Brian nem kérdezi, hogy miért, kivel, meg ilyesmiket. Ő szabad ember, nem? Nem azért ment férjhez, hogy állandóan a nyilvánosság előtt gyötörjék.

Anthony sajnálta kissé Briant, mert spánielképe könnyen eltorzult a kétségbeeséstől. – Majd egy más alkalommal – mondta, és így is gondolta.

A nap ragyogott, előtte volt még az egész délután. Radclyffe Park, gondolta, és felszállt az éppen arra kanyarodó K 12-es buszra. A hatalmas parknak csak egy töredékét gondozták. Egy platánlevelek árnyékával pettyezett zöld foltra telepedett, és újra elolvasta Helen levelét.

Drága Tony, tudtam, hogy hiányozni fogsz ,de nem tudtam, hogy ilyen rossz lesz. Kinek az ötlete volt ez? Persze… tudom, mindketten egyszerre jutottunk erre a gondolatra, és azt is tudom, hogy ez az egyetlen megoldás. Mindamellett egyikünk sem az a fajta ember, aki jól érezné magát a titkolózás, az intrikák közepette. Te értelmetlennek látod a diszkréció, igaz? Ami pedig engem illet, mindig gyűlöltem hazudni Rogernek. Amikor azt mondtad, – vagy én mondtam? – , hogy vagy minden, vagy semmi, neked, nekem, nekünk igazunk volt.

De nem hazudhatok valami jól, mert tudom, hogy Roger észrevette az eltávolodásomat. Mindig is ok nélkül féltékenykedett, de eddig soha nem tett semmit. Most napjában kétszer-háromszor telefonálgat a munkahelyemre, és a múlt héten felnyitotta két levelemet. Az egyiket anyám írta, a másik meghívó volt egy ruhabemutatóra, de nem tudtam egészen fölényes lenni, nem tudtam megsérteni a büszkeségét. Hogy is tehettem volna? Végül is szeretőm van, megcsaltam őt…

Egy közelben játszó gyerek alaposan belerúgott a labdájába, a labda Anthony lábánál kötött ki. Visszahajította. Különös, mindenki azt hiszi, hogy csak a nők akarnak házasodni, csak ők akarnak gyereket.

Emlékszem mindenre, amit tanítottál, nem felejtettem el a alapelveket ,amelyre az életet fel lehet építeni. Alkalmazott egzisztencializmus. Azt mondom magamnak, hogy egyetlen más felnőtt emberért sem vagyok felelős, és nem azért jöttem a világra, hogy megfeleljek Roger elvárásainak. De hozzámentem, Tony. Hozzámentem, s bizonyos értelemben boldogságot ígértem neki. S most felelősséget érzek a boldogtalanságáért, hisz többé-kevésbé én jogosítottam fel rá, hogy sokat várhat tőlem. És szegény Rogernek szinte semmije sincs. Én még csak nem is színleltem, hogy szeretem. Hat hónapja nem aludtam vele. Csak azért mentem hozzá, mert unszolt és unszolt, és egyszerűen nem volt hajlandó meghallani a nemet.

Amikor idáig ért, Anthony összeráncolta a homlokát. Gyűlölte a lány gyengeségét, határozatlanságát. Érzékeny egyénisége teljességéről még csak sejtelme sem volt. De itt jött a Bunyan-idézet, és sok mindent megmagyarázott.

Hát miért nem mondom meg neki egyszerűen, és miért nem sétálok ki innét? – Hagyd a létrát, ugorj, ha vakon is, az örökkévalóságba, jöjjön, aminek jönnie kell, jöjjön a menny, jöjjön a pokol… talán a félelem és a szánalom.

De az értelem uralma túl rövid életűnek bizonyult.

Talán ez az oka, hogy én itt vagyok, te pedig Londonban, egyedül… a szánalom pillanatnyilag erősebb a szenvedélynél.

Összehajtogatta a levelet, és visszatette a zsebébe. Lehangolt volt, kissé magányos, és határozottan unatkozott. A lány végül eljön majd hozzá, érzései túl erősek ahhoz, hogy tagadhatná őket. Távollétében emlékezni fog a közöttük történtekre, és az emlék s az újrakezdés vágya legyőzi majd a szánalmat. De addig? Ismét visszadobta a gyerek labdáját, oldalára hengeredett a száraz, meleg fűben, és elaludt.

A metró visszavitte Anthonyt Kenbourne Lane-hez. Az állomás bejáratánál tíz év körüli kisfiú lépett hozzá, és aprópénzt kért az októberi karnevál szalmabábujára.

– Szeptemberben? Nem lesz kicsit korai?

– Korán kell kezdeni, uram – mondta a kisfiú. – Vagy elhappolják előlünk.

Anthony felnevetett, és adott neki tíz pennyt.

– Sehol sem látok bábut.

– Arra gyűjtünk, én meg a barátom. Hogy legyen.

A parkbeli gyerekek, meg ez a kettő itt az állomáson, remek ötletet adtak neki. Munkát az estékre, és a hétvégi délutánokra, olyan munkát, amire kiválón és alaposan felkészült.

… Hat óra volt. Hazament, levelet írt, megcímzett egy borítékot, és bélyeget ragasztott rá. Az egész művelet nem tartott tovább tíz percnél, de mire befejezte, a szobában sötét lett, fel kellett gyújtania a medúzalámpát. Amikor kilépett, Arthur Johnsonba ütközött az előcsarnokban, ő is levelet tartott a kezében. Anthony egy mosollyal és egy „jó estét”-tel elhaladt volna mellette, de a „másik” Johnson – vagy ő maga lett volna az? – megfordult, kis híján elállta az útját, és szúrós, ideges, már-már éhes pillantást vetett rá.

– Szabad érdeklődnöm, Mr. Johnson, egész estére elmegy, vagy csak a postára tart?

– Csak a postára – felelte Anthony meglepetten.

A reményteli fény mintha kialudt volna a másik szemében. De miért törődne vele? Vagy talán éppen ezt a választ várta? Arthur Johnson ugyanis kinyújtotta a kezét, és erőltetett kedélyességgel, behízelgően mosolyogta:

– Akkor, mivel magam is oda tartok, engedje meg, hogy elvigyem a levelét.

– Köszönöm – mondta Anthony. – Nagyon kedves magától.

Arthur Johnson elvette a levelet, és szó nélkül kilépett a házból; halkan, pedánskodó udvariassággal csukta be maga mögött a kaput.

6.

A szemetes sztrájk véget ért, olvasta Arthur az újságban szeptember utolsó hétfőjén. Két nap múlva, október első szerdáján, fedelek csapódását, gépek csörömpölését hallotta, s a járókelők beszélgetéséből megtudta, hogy Trinity Roadot megtisztították végre a mocsoktól. Megtakaríthatta volna magának a fáradságot, hogy ír a helyi hatóságoknak. Mégis, az ilyen panaszokra, úgy látszik felkapták a fejüket; azonnal válaszoltak. A barna borítékon ez állt: London, Kenbourne Kerület. A. Johnson úrnak címezték, 2/142 Trinity Road, London, W 15 6 HD. Arthur zsebre vágta. A többi küldeményt, egy cipőprospektust Li-li Chan és egy lilásszürke, Bristolból érkezett borítékot Anthony Johnson számára az előcsarnok asztalának megfelelő pontjára helyezte.

Egyedül ő volt otthon. A kihallgatott telefonbeszélgetésből Arthur ugyan tudta, hogy Anthony Johnson ma az egyetemre vagy hová megy, de azért, amikor a bizonyosság kedvéért a nappali ablakából végignézte, ahogy a „másik” kilenc után öt perccel elindult a metróállomás felé, megkönnyebbült. Nem mintha ez gyakorlati haszonnal járt volna számára, hiszem tíz percen belül neki is indulnia kell, egyszerűen jólesett tudnia, hogy Anthony Johnson néha elmegy. Ez volt az első alkalom.

Újra fölment a lépcsőn, és Gracie néni egyik ezüst gyümölcsvágó késével felnyitotta a levelet. London, Kenbourne Kerület, Szociális Ügyek osztálya. Ő ugyan azt hitte, hogy a közegészségügyi felügyelő fog válaszolni, de manapság az ember soha nem tudhatja. „Tisztelt Uram! Hivatkozással folyó hó 28-i levelére, melyben az iránt érdeklődik, hogy a kerület területén kaphat-e munkát gyermek napközi otthonban, értesítjük, hogy az ilyen napközi otthonok a Londoni Oktatási Központ felügyelete alá tartoznak, és ezért nem a mi…”

Arthur most értette meg, mi történt, és meghűlt benne a vér. Hogy neki – kettőjük közül éppen neki – kellett tévedésből felbontania a másik levelét! Mit sem számított volna, ha bárki másé a levél, például azé a kis vihogó kínai tyúké, vagy a részeges Deané. Nyilvánvaló, hogy vissza kell juttatnia. Arthur roppantul megrendült attól, amit tett, s nem tudta rászánni magát, hogy azonnal megírja a szükséges bocsánatkérést. Azonkívül elkésne a munkából. Kis híján negyed tíz volt. A borítékot és a levelet üres aktatáskájába csúsztatta, és elindult.

Már munkához láttak a bontó munkások, és bárki bepillanthatott Gracie néni barna márványkandallós, rózsaszín linóleumos nappalijába. Az okkersárga tapéta halványabb négyszöge előtt állt a pohárszék, amelynek fiókjába az egeret zárta. Az első gyilkossága. Abban a szobában halt meg Gracie néni, ő pedig onnan indult ölni… Minek most erre gondolni? Émelygett. Kinyitotta a kaput, belépett a hivatalába, és azt kívánta, bárcsak elszigetelhetné valahogy a kalapácsütések és a leomló falak zajától. Mire háromnegyed tízkor Barry beőgyelgett, ő már az Anthony Johnsonnak küldendő levél első vázlatát körmölte.

Szerencsére, Graingeréknek aznap kevés leveleznivalójuk akadt, s a könyvek is tökéletesen rendben voltak.

Arthur igen munkaigényesnek találta az előtte álló feladatot, egyik piszkozat a másik után repült a papírkosárba. De egy órára készen állt a levél – kézzel írta, mivel a gépelt bocsánatkérés neveletlenség –, s nemének oly tökéletes példánya lett, amilyet csak Arthur tudott létrehozni.

Kedves Mr. Johnson, kérem, fogadja szívből jövő bocsánatkérésemet, amiért tévedésből felbontottam a levelét. Tekintve az ön magánügyeibe való beavatkozás mélységét, azt hiszem, helyénvaló, ha teljes magyarázatot adok. Én magam is levelet vártam a londoni Kenbourni Kerület tanácsától, válaszul egy kérelemre, melyet a rendszeres szemétbegyűjtés felfüggesztéséből adódó áldatlan helyzetre való tekintettel terjesztettem be. A kerület nevét olvasván a borítékon, minden különösebb fontolgatás nélkül felnyitottam azt, s csak ekkor vált nyilvánvalóvá, hogy a benne foglalt közlendőket Önnek szánták. Talán szükségtelen is mondanom, hogy mindössze annyit olvastam ki belőle, amennyi elengedhetetlenül szükséges volt annak a ténynek a megállapításához, hogy a címzett nem én vagyok. Abban a reményben, hogy lesz oly szíves és elnézi ezt a tévedést, maradok tisztelettel: Arthur Johnson.

Ki tudja, hogy Anthony Johnson mikor tér vissza? Arthur negyed kettőkor lépett be a száznegyvenkettőbe. A ház néma volt és üres, a lilásszürke boríték még mindig az előcsarnokban álló asztalon hevert. Arthur pontosan melléigazította a kenbourne-i tanács levelét és a sajátját, melyet gemkapoccsal tűzött a borítékhoz. Amikor éppen fél hat előtt hazatért, a levelek változatlanul érintetlenül hevertek az asztalon, s a ház még mindig üresen tátongott.

A lakásában Anthony Johnson reakcióját igyekezett kikövetkeztetni. Talán az egész incidensről kiderül, hogy voltaképpen áldás. Anthony Johnson elolvassa a levelet, megindítja Arthur komoly egyenessége, és azonnal feljön, és megmondja: tökéletesen érti, ne is gondoljon rá többet. Ez az ő lehetősége. Feltette a vízmelegítőt, a tálcára készítette a legszebb porcelánt, és résre nyitotta az ajtót, hogy Anthony Johnson tudja: várják, és örülnek neki. Mert bármilyen terhes is beszélgetni, és szórakoztatni valakit, ez most életbe vágóan fontos. És micsoda gyönyörűség volna, ha beszélgetés közben Anthony Johnson megemlítené, hogy szeretne neki való esti elfoglaltságot találni – mint ahogyan a levél szerint elképzelhető, hogy ez a szándéka. Az ablaknál ült, az utcát fürkészte. Elsőnek Li-li Chan érkezett. Újabb ismeretlen fiatalember hozta haza, zöld sportkocsin, és tíz perccel azután, hogy a házba léptek, Arthur hallotta, amint a lány telefonált.

– Nem, nem, mondom neked, nagyon sajnálom. – Li-li majdnem úgy ejtette a szót „natyon”. – Adjad színházjegyet más szép lánynak. Hajat mosom, itt maradok egész este. Ő, hát te olyan buta vagy. Nem szeretlek, mert hajat mosom? Mondom, szeretlen, én szeretek sok-sok embert, most viszlát!

Arthur a nyakát nyújtogatta, s látta, hogy a lány meg a gavallérja kocsiba vágják magukat, és elhajtanak a Kenbourne Lane felé. Várt. Vesta Kotowsky érkezett, mogorvának látszott. Eltölthetne végre egy estét otthon azzal, hogy megmossa azt a porba mártogatott, zsíros haját. Hat után öt perccel Anthony Johnson tűnt fel az Oriel Mews ívelt bejáratában. S ahogy Arthur a magas, arányos termetet a markáns vonású, jóképű arcot, a formás fejet keretező sörényt figyelte, furcsa érzés gyülemlett föl benne; irigység és harag vegyüléke. Azonban legkevésbé sem a „másik” Johnson vonzó külseje ébresztette fel benne ezt az érzést – hiszen nem rendelkezett-e ő maga is éppen elegendő hasonló tulajdonsággal? – , s még csak nem is a 2. szoba elfoglalása. Inkább az a tény, hogy a sors, titokzatos és becstelen cselszövései közepette is, kegyesebb volt ahhoz a másikhoz. Nem varrt a nyakába életét és szabadságát szüntelenül veszélyeztető hajlamot…

A kapu tompa puffanással csukódott, félúton az Arthur-féle kényeskedő kattanás és a Jonathan Deantől megszokott mennyezetrepesztő csattanás közt. Elmúlt tíz perc, azután negyed-, majd félóra. Arthur tűkön ült. Már-már túl késő volt a teához. Itt az idő, hozzáláthat a vacsorafőzéshez. A gondolat, hogy kopogtatnak ajtaján, arról nem is beszélve, hogy esetleg belép valaki elviselhetetlen súllyal nehezedett rá. Vagy ő menjen le inkább? Talán. Talán személyes megjelenésével és bocsánatkérésével kellene megerősítenie a levelét.

Kocsiajtó csapódott. Visszarohant az ablakhoz. Brian Kotowsky és Jonathan Dean szállt ki Kotowskyék kocsijából. Azután a kapu visszhangos csattanása. Hosszú csend, majd magányos léptek kopogtak felfelé a lépcsőn. Lehet, hogy végre… de nem. Csak Dean ajtaja csapódott be.

Arthur most már alig tudja türtőztetni magát, az ablakban toporgott. Ismét Brian Kotowsky tűnt fel. Arthur hirtelen visszafogta a lélegzetét, mert Anthony Johnson is előbukkant a házból. Vonakodónak, sőt ingerültnek tűnt.

– rendben van – hallotta Anthony Johnson szavait –, de csak gyorsan bedobunk egyet. Dolgom van.

Átvágtak az utcán, a Tavirózsa felé.

Arthur leóvakodott az első lépcsőfordulóig, Jonathan Dean szobájából halk mormogás szűrődött elő, majd lágy, torokhangú nevetés hallatszott. Továbbhaladt lefelé. A korlát fölött kikukucskálva látta, hogy az előcsarnokban üres az asztal, csak az elkerülhetetlen olcsó vásárlási bonok hevernek még rajta. Li-li Chan prospektusa és anthony Johnson levelei eltűntek. Arthur tanácstalanul ácsorgott az asztal mellett. Azután néhány papírgombóc vonta magára a tekintetét Stanley Caspian papírkosarában. Fölvette őket. Az egyik az annyi gonddal és figyelemmel fogalmazott, Anthony Johnsonnak szóló levél volt, a másik a boríték, amelyben a tanácsi értesítés érkezett.

A Belső Londoni Oktatási Központ közölte Anthonyval, hogy telefonon nemigen tudják megmondani, van-e a számára állás. Volna olyan kedves, és írna nekik? Irt, és a posta, jókora késéssel halogató, taktikázó választ kézbesített, a lényege az volt, hogy a legjobb, ha karácsonykor újra jelentkezik. A kenbourne-i tanács legalább azonnal válaszolt. Anthony szomorúan mosolygott arra az estére gondolva, amelyen megkapta a válaszukat. A harag estéje volt.

Először is olyan levelet kapott Helentől, amely leginkább egy Roger nyomorúságáról szóló esszére emlékeztette.

Itt ülök, szórakoztató irodalmat olvasok, és valahányszor felpillantok, látom, amint vádlón bámul rám, és minden ártatlan kis megjegyzésemre faggatódzással válaszol. (ezt hogy értetted? Mire célzol?) Lassanként úgy érzem magam, mint valami nyavalyás áruházi tolvaj, amikor a nagy detektív keresztkérdésekkel gyötri. A múlt éjjel sírni kezdtem – ó, szörnyű volt –, ő is sírni kezdett. A lábamnál térdelt, és könyörgött, hog szeressem…

Anthonyt úgy felbőszítették ezek a sorok, melyeket afölötti örömében, hogy levelet kapott, az előcsarnokban állva olvasott végig, hogy hamarjában észre sem vette a másik küldeményt. S amikor észrevette, felbontotta és elolvasta Arthur Johnson nevetséges üzenetét, türelmetlensége a tetőpontjára hágott, összegyűrte, és a papírkosárba hajította. Ekkor jelent meg Brian Kotowsky, s nem lévén kéznél a „létező legjobb haver”, erőszakoskodott, hogy tartson vele a Tavirózsába. Ott kénytelen volt végighallgatni egy disszertációt a házasság borzalmairól, a nemkívánatos szabadságról, amelyet a férfi feladata a feleségének nyújtani, s hogy ő Brian, őszintén szólva, nem tudja, mit fog tenni Jonathan elköltözése után. Kénytelen volt hallgatni, de fél óránál nem bírta tovább.

Anthony egyedül tért vissza a száznegyvenkettőbe, s már azon volt, hogy felmegy Arthur Johnsonhoz, és biztosítja: nem történt semmi. Ez a férfi nyilvánvalóan akut aggodalom neurózisban szenved. Egy kiegyensúlyozott ember egyszerűen ennyit ír: Elnézést, hogy felbontottam a levelét. A körülírások, a hosszú kifejezésekkel szánalmasan hatottak. Egy makulátlanul tiszta személyiség megóvásának görcsös igyekezetéről árulkodtak, bűzlöttek a paranoiától, a megtorlástól való félelemtől s a vágytól, hogy mindenki jó véleményt alkosson róla, még az idegenek is. De az ilyen embereket, gondolta Anthony, nem lehet megnyugtatni, bizonyosak önnön hitványságukban, s ez a hit túlságosan mélyen gyökerezik bennük, ötvenéves korukra túlságosan biztos és megalapozott ahhoz, hogy valaha is önbizalmat lehessen önteni beléjük. Mindamellett Arthur Johnson állig begombolkozik, és csak még jobban megzavarodna, ha beleavatkoznának a magánéletébe. Jobb, ha vár, amíg a véletlen össze nem hozza őket az előcsarnokban.

A következő héten nem találkozott Arthur Johnsonnal, de a gyerekek újra megszólították a Kenbourne Lane állomáson.

– Egy pennyt a bábura, uram!

– Hol csináljátok a tűzijátékot? – kérdezte Anthony. – A Radclyffe Parkban?

– Megkérdeztük. Nem engedi a parkőr, az a nyavalyás, vén kecske. Talán a hátsó udvarunkban lesz, ha a papám megengedi.

– A mikor a papád utoljára megengedte a tűzijátékot – vetette ellen a másik fiú – , Winter mama kihívta a zsarukat.

Anthony továbbment, végig a Magdalen Hillen. A gyerekek és a szüleik Magdalénának hívták, a Balliol Streetet pedig Báliol utcának. Milyen ostobák is ezek az álentellektüelek . Jonathan Dean közéjük tartozott – , akik elhúzzák a szájukat a rossz kiejtés hallatán. Ha az itt lakóknak nincs joguk úgy nevezni az utcáikat, ahogy akarják, akkor kinek van? Szeme megakadt a rozsdás teniszhálóval körülzárt, üres grundon. A hatóságoknak nincs ínyére, hogy hivatalos társadalmi munkát végezzen, de miért ne tehetné a saját szakállára? Valóban, miért ne szervezhetné meg a november ötödiki karnevált ezen a telken? Vonzó ötlet. A dróton keresztül bámulta a hepehupás, gizgazos ősvadont. Egyik oldalán a metró alagútja, a másikon barna téglahegyek, fahulladék és sárga vakolattörmelék – mindössze ennyi maradt a most lebontott házakból. A grund mögött a Brasenose Avenue sorházainak szürkésbarna tűzfalai magasodta, melyekről Piranesi-féle tűzlétrák lógtak alá. Ha itt máglyát rak, hamarosan magára vonja a szomszédságban lakó gyerekek figyelmét. És talán rávehetné a szülőket, különösen az anyákat, hogy főzzenek vacsorát. A nagy Kenborune Vale-i karneválbuli. Lehet, hogy példát teremt, és ezután majd minden évben megrendezik.

Péntek este volt, hat óra, október tizedike. Ha megcsinálja, akkor legjobb, ha már holnap hozzálát a szervezéshez. De ma este még dolgozik. Szobája asztala mellé telepedve, kitámasztotta az összecsukható lábat Arieti: Az intrapszichikus én című művével, majd összegyűjtötte és átolvasta a jegyzeteit.

Nem minősíthető szkizofrénnek, mániákus, depresszív vagy paranoid alkatnak. Állapota egyikkel sem rokonítható szorosan. A pszichopata jellegzetessége, hogy képtelen érzelmi kapcsolatokat teremteni. Ha ilyen mégis kialakul – felszínesen és szórványosan –, célja saját vágyának nyílt kielégítése. Bűntetlen és szerelem nélkül való. A pszichopata a frusztráció leküzdésének kevés szocializált módját ismeri. Amelyeket mégis ismer (pl. elmerül a „kemény” pornográfiában), legjobb esetben is csak groteszkek lehetnek. Cselekvései számára…

A villanykörte a medúzaernyő alatt hirtelen sercenéssel kialudt.

Anthony káromkodott. Néhány pillanatig sötétben ült, s azon tűnődött, hogy Jonathantől vagy Kotowskyéktől kérjen-e segítséget. De ennek csak újabb szeszparti volna a következménye. A kapu pár perccel korábbi, lágy csukódása jelezte, számára Li-li érkezését. Le kellene mennie egy villanykörtéért. Ha ugyan Winter nem zárja be nyolckor a boltját.

A kapu felé haladva, lépteket hallott a felső lépcsőforduló felől. Felpillantott és habozott – itt az alkalom az elkésett gesztusra –, de amint megpillantotta Arthur Johnson alakját, a névrokon azonnal visszavonult. Anthony vállat vont, és folytatta útját, hogy villanykörtét szerezzen.

7.

Arthur bizonyos volt benne, hogy halálosan megsértette Anthony Johnsont, és így reményei zátonyra futottak. Most már nem volt más hátra , mint várni, amíg történik valami. Előbb-utóbb a „másik” Johnsonnak el kell mennie otthonról este. Hogy szombaton és vasárnap napközben nem volt otthon, az rendben van, de mi ebből a haszon? Arthurnak sötét kellett, illúziót keltő sötét, hogy az átjárót, az udvart, a pincét olyan mellékutcának, sikátornak, félhomályos, elhagyatott zugnak képzelhesse, amilyenre csak vágyott. Sötét kellett, hogy kizárhassa a zajos embereket, a csapódó ajtókat, a beavatkozásnak még a lehetőségét is…

Egészen tisztán emlékezett rá, hogy mikor támadt benne ez a vágy a sötétség iránt. Tizenkét éves volt. Gracie nénihez két barátnője jött teára, a tűz körül azt a porcelán készletet használták, amit ő hiába készített elő Anthony Johnson számára. Róla beszélgettek. Most is, mint sok más alkalommal, szeretett volna eltűnni a hálószobájában. De soha nem engedték meg neki, csak amikor eljött a lefekvés ideje. Olyankor Gracie néni leoltotta a villanyt az ajtó mellett belül lévő kapcsolóval, és büntetés terhe mellett megtiltotta neki, hogy újra felgyújtsa. Az előszobai villany állandóan égett, így hát Arthur nem félt. Jobban szerette volna, pontosabban inkább sóvárogta, hogy elég fény legyen az olvasáshoz, de még inkább kívánta a tökéletes sötétséget.

Mrs. Goodwin és Mrs. Courthope; így hívták Gracie néni barátnőit. Jó kisfiúként kellett ülnie, hogy becsületére váljon Gracie néninek. Rengeteget beszéltek valami névtelen fiúról. Ez valószínűleg ő maga lesz –következtette ki a beszélgetés titokzatos, burkolt kifejezéseiből, meg a hölgyek egymással váltott, súlyos, jelentőségteljes pillantásaiból.

– Ez természetesen letörölhetetlen bélyeget süt egy gyerekre – mondta Mrs. Goodwin.

Válasz helyett Gracie néni így szült: – Menj a másik szobába. Arthur, és hozz egy másik teáskanalat a pohárszékből. Vigyázz, a legjobbak közül hozz, a monogramosakból.

Arthur ment. Nem csukta be maga mögött az ajtót, de a három hölgy valamelyike megtette helyette. Az előszobai villany égett, ezért nem gyújtotta fel a másik lámpát, s így véletlenül a rossz fiókot nyitotta ki. Ebben a pillanatban, minta villám, egy egér száguldott végig a pohárszék tetején, és a nyitott fiókba pottyant. Arthur belökte a fiókot. A másikból kiemelt egy monogramos kanalat, s azután szívdobogva állt, kezében a kanállal. Az egér fel-alá száguldott a fiókban, elkeseredett köröket írt le, feje és teste minduntalan fabörtönének falaiba ütközött. Cincogni kezdett. A nagyon halk hangocska olyan volt, mint egy madárfiókáé, de fájdalom és rettegés vegyült bele. Arthur bégtelen kielégülést érzett, már-már boldogságot.

Különös módon, a hölgyek szemmel láthatóan nem hiányolták, holott már legalább tíz perce távol volt. Amikor belépett, hirtelen abbahagyták a beszélgetést. Mrs. Goodwin és Mrs. Courthope távozása után Gracie néni elmosogatott. Arthur pedig eltörölgetett. A néni beküldte őt, ami nagyon is rendjén volt, mert ha maga megy, akkor meghallja az egeret. Az egér abbahagyta a cincogást, s most valami halk kaparászást hallatott, erőtlent és halványat. Arthur nem nyitotta ki a fiókot. Gyönyörrel hallgatózott. Másnap este, amikor végre kinyitotta a fiókot, az egér halott volt, és a fiók, melyben néhány szalvétagyűrűt és egy fölösleges ecetes-olajos készletet tartottak, telefröcskölődött a vérével. Arthurt nem érdekelte a tetem. Hagyta, hogy Gracie néni vagy egy héttel később, nagy si9koltozások és borzadások közepette megtalálja.

Sötétség. Azokban a napokban gyakran gondolt a remegő , sötét csapdájában vergődő egérre és önmagára, akinek hatalma van fölötte. Mennyire vágyott rá, hogy sötétedés után az utcára engedjék! De Gracie néni még munkába állása után is elvárta tőle, hogy egyenesen hazajöjjön. És örömöt kellett szereznie neki, méltónak kellett lennie hozzá. Dacolni vele – még elgondolni is túl nagy vállalkozás volt. Így hát csak akkor ment el esténként, ha a néni is vele tartott, és hetente egyszer este együtt mentek az Odeonba, ami most indiai mozi, és a neve Tadzs Mahal. Egészen addig, amíg az öreg Mr. Gainger este fél hatkor elkapta az udvaron, ahol söprögetett, és elküldte Kenbourne másik végébe, valami elektromos fúrógépért. Egy gondatlan munkás felejtette ott egy házban, ahol vezetéket szerelt. Megígérte Arthurnak, hogy hazafelé beugrik Johnson kisasszonyhoz, és megmondja neki, ő meg siessen, ahogy csak a lába bírja.

Arthur meglelte a fúrógépet. A sötét – már jól benne jártak a télben – képzeletét felülmúlóan gyönyörű volt. És milyen mélységes volt a sötét akkoriban, mennyivel feketébb, mint manapság! Az elsötétítés. A háborús idők feneketlen sötétsége… Emberekbe ütközött az éjszakában néhányan tompított fényű lámpákkal siettek. Egy kanyargós sikátorban – azóta lebontották és eltűntették, a helyére mamut lakótömb épült – egy siető lányba botlott. Miért érintette meg?! Ó, ha tudná, akkor rengeteg más kérdésre is felelhetne. De megérintette, s mivel már majdnem olyan magas volt, mint egy felnőtt, kinyújtott kezének egyik ujját végigfuttatta a lány meleg nyakán. A menekülő nő sikolya még az egér cincogásánál is nagyobb gyönyörűséggel töltötte el. Utána bámult a sötétben, s izzón, sűrűn, fojtogatóan fortyogott benne az indulat. Olvasta az újságokat, hallgatta a rádiót, és tudta, mi történik azokkal, akik olyan vágyak rabjai, mint ő. Nem kétséges, jobb, ha sötétedés után nem lép ki a házból. Gracie néninek igaza van. Mintha csak a néni tudná… bár ez lehetetlen, álmában sem juthatott eszébe… (Kielégületlensége következtében az utóbbi két hétben nyugtalan álmok gyötörték. Minden este tizenegykor, lefekvés előtt, kinézett a hálószoba ablakán, le az udvarra, mely szinte fürdött a 2. szobából sugárzó fényben. Arthur mindezt személyes sértésnek tekintette, és bizonyos értelemben a hely megszentségtelenítésének. Mi több, Anthony Johnson a közelébe se jött, került minden személyes találkozást.) Arthur csak létei zajából értesült arról, hogy a házban van, abból, hogy az újabb bristoli levél is eltűnt az előcsarnok asztaláról és természetesen a szüntelenül égő fényből.

Azután egy péntek este, éppen nyolc előtt, kialudt a fény. Arthur zseblámpával a kezében kilépett lakása ajtaján, és puhán leosont az első lépcsőfordulón, zajt hallott a kapu felől, de ez éppenséggel a távozó Li-li Chan is lehetett. A kínai lány és Anthony Johnson ugyanolyan mérsékelt óvatossággal csukták be a kaput maguk mögött. Mégiscsak a lány lehetett, mert míg Arthur a pihenőben tétovázott, Anthony Johnsont látta feltűnni az előcsarnokban . Arthur hátralépett, és a kapu nyomban becsukódott. Zöld és vörös üvegtáblái mögött Anthony Johnson távolodó körvonalai eltűntek a márványlépcsőn. Arthur úgy gondolta, hogy ebben az órában senki nem megy el otthonról, ha nem szándékozik jó ideig távol maradni. Leereszkedett a lépcsőn, várt néhány percet, időt adott a 2. szoba lakójának, hogy eltávolodjék, majd elhagyta a házat, átvágott a gyepen, és az átjáróba lépett.

Holdtalan éjszaka. Nem volt tökéletes a sötétség, halvány fényt szórtak az utcalámpák, a távoli, kivilágított ablakok s az ég egy keskeny, vörösesszürke szelete odafent. A mindenkori kültelkek sötétje. Arthur képzelete kiszínezte az udvarra vezető átjárót, s az most sikátorra emlékeztetett, amely talán a főútról vezet a kopott mellékutcák hálózatához. Ideszűrődött a forgalom tompított zúgása, s ez csak fokozta az illúzió hitelességét. Átvágott az aprócska udvaron, testének minden izma megfeszült és bizsergett. Kinyitotta a pinceajtót.

Három hete múlt, hogy utoljára itt járt, s a szokásosnál jóval erősebb érzéki gyönyörrel töltötte el, hogy annyi rettegés izgalom után, végre újra itt lehet, s a helyzet jobban hasonlított valóságos élményeire, Maureen Cowanra és Bridget O’Neillre. Lassan lépkedett az összegabalyodott fémhulladék és faforgács, az újságbálák között, zseblámpájának remegő fénye ott kígyózott előtte. És hátul, a harmadik helyiségben várta őt a nő.

A nőhöz való viszonya hangulatai és belső feszültsége szerint változott. Néha nem volt számára több, mint terápiájának gyors, megnyugvást hozó eszköze. De voltak olyan időszakok – mint most is – , amikor emlékei annyira nyomasztották, s vágya olyan sürgető volt, hogy hatalmas fantáziája tökéletesen megváltoztatta, kiszínezte az egész jelenetet, s benne a lányt. A színhely ilyenkor nem a Trinity Road-i pince volt, hanem kihalt, ember nem járta udvar, mondjuk, egy raktár és a tetőfal között, az életnagyságú baba valóságos asszonnyá változott, aki talán a szeretőjét várta. Ráhullt a lámpa fénye, megvilágította üres szemét, azután megtört a fény, s az árnyak játéka félelmet rajzolt az arcára. Arthur nem moccant, de esküdni mert volna, hogy a lány megmozdult. Nincsen számára irgalom, nincs menekvés, semmi sincs, csak a repedezett, pókhálós, ég felé meredő téglafal a háta mögött. A zseblámpából homályosan világító, sarki utcalámpa lett. Hirtelen ötlettel kioltotta. Tökéletes csönd, tökéletes sötét. A lány kereket akart oldani. Így kell lennie, mert a fal felé tapogatózva, nem találta sehol. Megérintette a nyirkos téglát, s egy csöppnyi víz pergett le az ujjai között. A fal mentén tapogatózott előre, a lány után, most már nyögött, hangosan, rekedten zihált. Végre megérintette a ruháját, és puhának érezte, mint Bridget O’Neillét. Honnan szakadt fel ez a fojtott, fuldokló kiáltás? A lány hangja volt vagy az övé? – ezúttal a nyakkendőjével fojtotta meg. Addig csavarta, amíg megfájdult a keze.

Hosszú időbe telt, amíg Arthur magához tért. Vagy tíz percbe is, s ez sokkal hosszabb volt az átlagosnál. De amit tett, jobban izgatta, és jobban kielégítette, mint általában, így hát nem lepődött meg. A lányt a helyére támasztotta, a falhoz, felvillantotta elemlámpáját, és a pinceajtóhoz ment. A 2. szoba ablaka még sötét. Remek. Nagyszerű.

Az udvarra lépett, megfordult, hogy becsukja az ajtót. Ekkor hirtelen fény árasztotta el az udvart. S ez a fény iszonytató volt, akár a rendőrlámpa fénykévéje a betörőnek. Hátra akart pördülni, de kényszerítette magát, hogy lassan forduljon, készen arra, hogy Anthony Johnson pillantásával találkozik.

Először a 2. szoba belsejét pillantotta meg, a halványzöld spriccelt falat, a könyvekkel föltámasztott és könyvekkel borított, összecsukható asztalt, a mályvaszínű mosdókagylót és a rózsaszín-zöld lámpaernyő alatt ragyogó villanykörtét, amely valamilyen oknál fogva lengett, akár az inga. Aztán Anthony Johnson tűnt tűnt fel a lengő lámpa alatt, átvágott a szobán, s most végre egyenesen a szemébe bámult. Arthur nem várt. Szapora léptekkel vágott át az udvaron, lehajtott feje és nyaka égővörösre gyúlt, végigsietett az átjárón, be a házba és sebesen fel a lépcsőn.

Fent a lakásában nehézkesen lehuppant. Távollétében Vesta Kotowsky járt nála, becsúsztatta a lakbért az ajtó alatt, de Arthur olyan izgatott volt, hogy a borítékot a földön hagyta. Remegett a keze. Anthony Johnson alig fél óra távollét után visszatért. Majdnem úgy nézett ki a dolog, mintha csak éppen arra tett volna kísérletet, hogy rajtacsípje Arthurt. De honnan tudhatná? Most már tudja, vagy legalábbis tud valamit. Talán a levél felnyitásáért akart megfizetni. Ennek viszont ellentmond, hogy a levél, szemben a bristoliakkal, nem volt magánjellegű. Persze, az ember soha nem tudhatja. Lehet, hogy az egyetemen van valami szabály, amely szerint a diákok nem vállalhatnak munkát – Arthurnak be kellett látnia, hogy nagyon keveset tud ezekről a dolgokról – , és kizárják vagy kicsapják, vagy minek nevezik az ilyesmit, ha megpróbál munkát szerezni. Végül is mi más magyarázhatja, hogy Anthony Johnson olyan dühödten hajította el az ő levelét, hogy szántszándékkal kerüli őt, hogy kilopakodik a házból, majd szándékosan kivilágítja az udvart, éppen amikor ő előbukkant a pincéből.

A gyilkosság utáni öröm elpárolgott. Arthurnak rossz éjszakája volt. Szakadt róla a veríték, úgy érezte, hogy rózsaszín ágyneműje büdös, és őrjöngő indulattal tépte le az ágyról. Li-li valamikor hajnaltájt dugta az ajtó alá a lakbérborítékot. Arthur fél tízkor összegyűjtötte a lakbéreket, Li-liért, Kotowskyék két borítékját – Vesta ragaszkodott hozzá, hogy a férjétől függetlenül fizesse be a maga félbérét –, meg a magáét és a lépcső aljába telepedett, Stanley Caspian érkezését várva. Jonathan Dean nem fizet többé, mert még ma elköltözik, hál istennek, és Anthony Johnsontól sem kell beszedni (ismét csak hál istennek), mert két hónapra előre fizetett.

Az előcsarnok hideg volt és nyirkos. Ködös reggel, a közelgő tél korai előfutára. Stanley tíz óra tíz perckor dübörgött be, kockás viharkabátban, melyet mintha csak útiplédekből róttak volna össze, kezében hatalmas, átlátszó celofántasakot lóbált, dugig tömve a tízóraira szánt sajtos kiflikkel. Arthur gyomra felkavarodott, mert a sajtos kifli aranybarna színe zsíros, ívelt formája valami túltáplált hernyóra emlékeztette.

Stanley, még mielőtt leült volna, feltépte a tasakot, és az asztalra csúsztatott néhány sajtos lárvát.

– Tedd föl a vízmelegítőt, Arthur, öregfiú. Kérsz egy kígyókiflit?

– Köszönöm, nem –hárította el Arthur halkan. A torkát köszörülte. – Éjjel lementem a pincébe. – S a tőle telhető legnagyobb könnyedséggel folytatta a gondosan megszerkesztett hazugságot. – Egy csavarhúzót kerestem, tudod, kijöttek a drótok az egyik konnektorból.

Stanley feddő pillantást vetett rá. – Mostanában állandóan nyavalyogsz, Arthur. Először a kuka, most meg a hálózat. Talán így akarod tudtomra adni, hogy cseréltessem ki a vezetékeket az egész házban?

– Szó sincs róla. Csak megmagyaráztam, hogyan kerültem a pincébe. Arra az esetre… arra az esetre, ha bárki azt gondolná, hogy loptam valamit.

Stanley összeszedegette a sajtos kifli morzsáit domború hasáról, melynek redőzetét mintha művészi gonddal egyenesen arra tervezték volna, hogy mindent felfogjon, amit csak tulajdonosa lehullajt.

– Ha van ami nem érdekel, hát az, hogy lemégy-e a pincébe vagy sem, öregfiú. Rendezz odalent bált. Hívj a környékről néhány nőcit. A te dolgod, ha az estéidet a pincében szereted tölteni. Nem?

Bár csak szellemeskedni akart, Stanley ugyancsak közel járt az igazsághoz. Arthur elvörösödött. Kis híján reszketett. Mindössze azt tehette, hogy uralkodik magán, míg Stanley kitölti a lakbérkönyvet. Úgy megnyomta a pontokat, hogy félő volt, mindjárt eltöri a ceruzáját. Arthur maga csúsztatta vissza könyvét a borítékba, és szokásos bocsánatkérését motyogva a zsúfolt szombati napról, nekivágott a lépcsőnek. Félúton járt, amikor meghallotta, hogy Anthony Johnson kijön a szobájából, és Stanleyhez fordul. Gúnyolódik? Talán hallgatózott az ajtó mögül? Hiszen az ő pár perccel ezelőtti szavait ismétli:

– Éjjel lent voltam a pincéjében.

8.

Mivel Winternél negyvenwattos körte volt raktáron, Anthony elsétált a Kenbourne Lane északi végén éjfélig nyitva tartó szupermarketig. Ez kizökkentette a munkájából, s amikor megpillantotta Arthur Johnsont a pinceajtó előtt, fantáziáját foglalkoztatni kezdte a pince. Csak az első helyiségben nézett körül, de ez is elég volt.

Stanley Caspian harsogó nevetésben tört ki.

– Gondolom, dugaszoló aljzatot keresett. Netán dugni akart?

Anthony vállat vont. Undorította az a szöveg egy Caspian korában levő és az ő potrohával rendelkező fickó szájából.

– Rengeteg fát, karton, meg effélét láttam odalent – mondta. – Ha nincs rá szüksége, megkaphatnám? A karneváli máglyához kellene.

– Vigye csak – legyintett Stanley Caspian. – Úgy látszik, hirtelen mindenkit nagyon érdekelni kezdett az a pince. De remélem, nem itt akar máglyát rakni?

Anthony azt felelte, köszöni de a hely nem is volna megfelelő. A válasz szemmel láthatóan nem okozott különösebb örömet Caspiannek. Anthony magára hagyta őt a bérkönyvekkel. Elsétált a metróállomáshoz, a gyerekeket ott találta a helyükön, ezúttal egy fekete fiú is volt közöttük. A fehér gyerekek már megismerték. Nem kértek pénzt, köszöntek.

– Mit szólnátok hozzá, hja máglyát raknánk az üres telken? – De már a mondat közepén észbe kapott. Nem egy cukrosbácsi behízelgő stílusában beszél? – Ha benne vagytok – tette hozzá gyorsan –, megyünk, és megbeszéljük a szüleitekkel.

Leroy, a színes kisfiú, egy fölszinti lakásban lakott az anyjával a Brasenose Avenue-n. Linthea Carville-ről kiderült, hogy félállásban gondozónő, s ez Anthonyt rögtön érdekelni kezdte, bár az asszony mindenképpen vonzotta volna. Nem állhatta meg, hogy alaposan meg ne bámulja Afrika isteneinek e sudár leányát. Sötét arca gyöngyfényben ragyogott, súlyos kontyba kötött, olajos, selymes, fekete haja koronaként ült a fején. De Anthonynak végre is eszébe jutott a terve, előadta, s tíz percen belül már a fehér szomszédok is csatlakoztak hozzájuk, köztük a brasenose-i lakóbizottság elnöke és Leroy magasabb barátjának, Steve-nek az anyja. Az elnöklelkesedett Anthony ötletéért. A brasenose-i lakóbizottság hónapok óta sürgette a tanácsot, hogy építsenek az üres telken játszóteret. Ez diadal lehetne a számára. November ötödikén nagy zsúrt tartanának, és talán meghívhatnának valakit a tanácstól. Linthea vállalta a hot dog sütését, és megígérte, hogy egy barátnője, a harmadik fiú, David anyja is segít majd. Amikor Anthony megemlítette a tűzifát, Steve jelentkezett, hogy a következő szombaton átjöhetne a száznegyvenkettőbe a bátyja targoncájával.

Végül a báburól beszéltek, és Steve anyja felajánlott egy használt férfiöltönyt. Linthea erős, finom kávét készített, s már délre járt, amikor Anthony visszatért a Trinity Roadra. Teljesen kiment a fejéből, hogy ezen a napon költözik el Jonathan Dean. A költözködés már a vége felé közeledett. Jonathan és Brian dobozokat cipeltek a lépcsőn, és Brian a célnak nem éppen megfelelő kocsijára gyömöszölték őket. Vesta nem volt a láthatáron.

– Segítek – ajánlkozott Anthoní, és ugyancsak elkomorodott, amikor Brian hátba veregette, és közölte, hogy most, midőn Jonathan elhagyja őt, tudja, hova forduljon haverért.

Jonathannak, akárcsak Anthonynak, nem voltak saját bútorai, viszont több száz lemezt és jó néhány könyvet gyűjtött össze az idők során. A legvaskosabb és nyilvánvalóan a legtöbbet forgatott könyve az „Oxfordi idézetgyűjtemény” volt. Mialatt dolgoztak, és zsírban sült halat eszegettek – Briant küldték el érte a boltba –, a lemezjátszóról Strauss Denevér-jének kacagó áriája bömbölt, oly hisztérikusan, hogy Anthony minden pillanatban számított Arthur Johnson megjelentésére és arra, hogy panaszt tesz. De még akkor sem bukkant elő, amikor Jonathan elejtett egy doboz élelmiszert, és a lépcsőről lépcsőre csöpögő tojássárgája, ételízesítő szósz és kondenzált tej látványától nevetőgörcsben tört ki.

Több fordulót tettek. Jonathan új otthona sokkal kisebb volt a száznegyvenkettőbelinél, South Kenbourne legrosszabb részének egy mocskos, lerobbant bérkaszárnyájában. Ez a választás legalább annyira meglepte Briant, mint Anthonyt. Mi ment Jonathan agyára? – kérdezgette. – Miért nem gondolja meg magát legalább az utolsó pillanatban? Ha megkérdi, Caspian biztos belemenne, hogy megtarthassa a régi szobáját.

– Nem, nem menne bele – mondta Jonathan. – Már kiadta valami heréltnek. – És Ciceróhoz hasonlóan, bár talán kevésbé találóan hozzátette: – O, tempora! O, mores!

Utolsónak a lemezjátszót vitték el. Valami dobozra volt szükségük, amibe elcsomagolhatják, így azután Briannel bementek Anthony szobájába, ahol Anthony – úgy emlékezett – látott valami kartondobozt a szekrényben. A könyvek nagy hatást tettek Brianre. Hamarosan mindent tudott Anthony diplomamunkájáról, és úgy viselkedett, mintha arról szerzett volna tudomást, hogy Anthony történetesen krimit ír.

– Itt egy neked való eset – jegyezte meg, ahogy elhajtottak a temető mellett. – Talán felhasználhatod. A múlt hónapban volt huszonöt éve, hogy a Kenbourne-i Gyilkos megfojtotta első áldozatát. Maureen Cowannek hívták.

– Micsoda, itt a temetőben?

– Nem. Mögötte, az ösvényen. Rengetegen járnak arra, mert a legrövidebb út a Hospital Arms és az Elm Green állomás között. Kurva volt, arrafelé portyázott. Akkor én még gyerek voltam, de elég jól emlékszem.

– Gyerek? – kérdezte Jonathan. – Ne gyerekeskedj. Tizenhárom éves voltál.

Brian megsértődött, nem válaszolt. –Soha nem kapták el a pasast. Öt év múlva újra lecsapott – tért át szinte öntudatlanul a zsurnaliszta nyelvezetre, mintha ez volna a természetes beszédstílusa. – Ezúttal Bridget Akárki ápolónőtanonc volt az áldozat. Ír lány. Őt a kórház és a vasúti híd közötti telken fojtotta meg. Lehet, hogy pszichopata volt, Tony?

– Valószínűleg. Mind a kétszer ugyanaz volt a tettes?

– A zsaruk szerint. De több gyilkosság nem történt – mármint megoldatlan esetek. Nos, Tony, szerinted miért nem?

– Elköltözött a kerületből – vont vállat Anthony. Untatta a dolog. – Vagy meghalt – tette hozzá. Ő maga még egyéves sem volt, amikor az első gyilkosságot elkövették.

– Lehet, hogy lecsukták valami másért – fűzte tovább Brian. – Elmegyógyintézetbe is zárhatták, sokszor eszembe jutott, hogy visszajön-e, és lecsap-e újra. – Jonathan új lakása előtt állt meg a kocsival. – Micsoda nyomor hely. Még mindig meggondolhatod magad, Jonathan, öregfiú. Költözz át hozzám, meg Vestához, egy időre. Elalhatsz a díványon.

– Jézusom – mondta Jonathan –, percenként születik egy ember. – Úgy adta elő ezt a lapos közhelyet, mintha idézet lenne, bár talán valóban az is volt.

Anthonyt meghívták, tartson velük a Nagyhercegbe egy kis esti ivászatra, de ő visszautasította. Majdnem öt óra volt. Hazament, és belekezdett J.G.Miller doktori disszertációjába. „A primer és a neurotikus pszichopátia elkülönítése külső jegyek alapján”. Tíz órakor visszaállította a vekkerét és a karóráját. Véget ért a brit nyári időszámítás.

Sasfészkéből, a nappali ablakából kitekintve, Arthur megfigyelhette a 3. szoba új lakójának érkezését. Először látogatónak vélte, Li-li vagy Anthony Johnson valamelyik rossz hírű barátjának, mert nem emlékezett egyetlen korábbi lakóra sem, aki ilyen stílusban érkezett volna. A férfi olyan fekete volt, mint a taxi, amelyből kilépett, és nemcsak a haja meg a bőre. Fekete bőrkabátot viselt, még ilyen távolságból is látszott, hogy drága holmi, és a kezében két hatalmas, fekete bőrtáskát lóbált. Valami haiti politikai gengszterbanda főnökének tűnt. A tv-ben látni ilyen alakokat, és Arthur egyáltalán nem lett volna meglepve, ha kiderül, hogy a bőrkabát alatt néhány revolver és tőr lapul.

Nyilvánvaló, hogy itt marad, de kinek a vendége? Arthur résre nyitotta az ajtót, és fülelt. A ház kapuja halkan csukódott, léptek az előcsarnokban, majd a lépcsőn. Kikukucskált. Éppen jókor, hogy egy vastag, arany pecsétgyűrűvel ékített, szépiaszínű kezet pillantson meg, amint kulcsot helyez a 3. szoba zárjába. Arthur megdühödött. Stanley Caspian ismét nem vette a fáradságot, hogy megmondja neki, kiad egy szobát. Ismét megalázták. Nem sok hiányzott, hogy leüljön, és kemény hangú levelet írjon Stanleynek az embertelen bánásmódról. De mi haszna lenne? Stanley azt felelné, hogy nem volt mikor elmondania és hiába is morog az új lakó színe miatt, mivel a háziurak jogait ezen a téren a Faji Kapcsolatok Törvénye szabályozza.

Kedden Arthur megtudta a lakó nevét. Behozta a leveleket, ezúttal egész halomnyit. Egy Li-linek Tajvanról, feladó Chan Ah Feng; kettő Anthony Johnsonnak, az egyiket Yorkból küldték, a másikat, a szürkéslila borítékban, Bristolból. A névrokon levelei – gondolta Arthur – mindig kedden vagy szerdán érkeznek, és a címzés még mindig A. Johnson úr 2/142 Trinity Road. A többi öt hivatalos kinézetű boríték Winston Mervyn úrnak érkezett, 3/142 Trinity Road. Winston! Hogy van képe valami nyugat-indiai rabszolgaivadéknak a század legnagyobb angoljáról elkeresztelni a fiát! Arthur fokozott pimaszságnak minősítette , hogy ez az önhitt fekete megérkezése után ilyen gyorsan levelet kap – az ő öt levele borítja be az asztalt. Micsoda fontoskodás!

De nem látta az új lakót, és egyetlen hangot sem hallott a szobája felől, pedig éjszakánként varázsdobok hangjaira várva fülelt.

Mint előre látható volt, Jonathan Dean elköltözése után Brian fokozta a nyomást. Anthonyt szemelte ki Jonathan utódjául. Estéről estére kopogás hallatszott a 2. szoba ajtaján, a kopogást siránkozó meghívás követte a Tavirózsába egy italra.

– Dolgom van – mondta Anthony a negyedik invitálás után. – Sajnálom, ez a helyzet.

Brian egy megvert kutya pillantását vetette rá. – Inkább az a helyzet, hogy nem szeretsz engem. Untatlak. Rajta csak, valld be. Unalmas vagyok. Tudnod kell, elégszer mondta Vesta.

– Ha már megkérdezted – mondta Anthony –, igenis utat a minden esti piálás a kocsmában. És nem is engedhetem meg magamnak. – Egy kicsit felengedett. – Ha akarod, ugorj be holnap este. Majd szerzek egy kis sört.

Brian felragyogott, közölte, hogy Anthony jó haver, és a megbeszélt péntek estén hét órakor beállított egy üveg vodkával és valami francia vermuttal, amitől Anthony hat doboz söre hirtelenjében szánalmassá vált. Panaszosan mesélt munkájáról – régiségeket árul egy boltban, melynek Vesta bátyja volt a tulajdonosa –, a bútorozott szobák szörnyűségeiről, Vesta bejelentéséről, hogy akkor sem szülne gyereket, ha saját házuk lenne, az asszony állandó esti távolléteiről – ezen a héten minden eddiginél tovább maradt ki –, italproblémáiról, és hogy tudta-e Anthony, hogy ő alkoholista?

Anthony hagyta, hadd beszéljen, időnként egy-egy szóval felelgetett. Helen utolsó levelére gondolt. A lány iránt érzett gyöngédség töltötte el a szívét; de azért abban is lehet valami, mint a közhelyekben általában, hogy „akit nem látunk, az nincs is”. Meglepte, hogy a levelek középpontjában Roger nyomorúsága áll. Röpke találkozásaik nyarán, a tiltott szerelem két hetében, amikor a titokzatos, távoli férj valahol üzleti úton járt, alig esett róla szó. Most pedig csak Roger, Roger, Roger. Azt kérdem magamtól, nem volna-e jobb mindkettőnknek, ha megpróbálnánk elfelejteni egymást. Meg tudnánk tenni, Tony. Még én is, akit pedig te hiperromantikusnak nevezel. Tudom, hogy az emberek nem szeretik egymást évekig reménytelenül. Troilus és Cressida története lehet gyönyörű, de Te meg én tudjuk, hogy nem igaz. Túl kell jutnunk rajta. Majd feleségül veszel egy szabad és gondtalan lányt, én pedig megnyugszom Rogerrel. Egyszerűen képtelen lennék szembenézni a nyomorúságával és haragjával, és nemcsak egy pillanatra, hanem hónapokra, évekre. Állandóan az járna a fejemben, hogy tönkretettem az életét.

Ostoba, gondolta Anthony. Logikátlan. Helen meg ő nem lennének reménytelenül szerelmesek egymásba évekig, de Roger az lenne. Ő, ez az esztelen ostobaság…

Körülbelül ötvenedszer mondta Briannek, hogy „Igen”, „Értem”, „Ez bizony rossz”, és azután, mivel nem tehetett érte többet, elküldte, hóna alatt a két, félig üres üveggel. Mivel ő maga csak egy pint sört ivott, dolgozni kezdett. Még hajnali kettőkor is írt. Stanley Caspian durva, tele szájjal harsogó hangja tíz órakor ébresztette fel. Megvárta, míg a hang gazdája és Arthur Johnson eltűnnek, s csak akkor ment a fürdőszobába. Szerencsére éppen az előcsarnokban járt, amikor Linthea Carville, a fia, meg Steve és David megérkeztek. Az érkezők ugyanis Arthur Johnson lakásába csöngettek be. Anthony megpillantotta a sziluettjüket a vörös és zöld üveg mögött, és megjegyezte magának, hogy fel kell írnia a nevét a csengő alá. Kiment,és a ház mögött a pincéhez vezette őket. Linthea elemlámpát és két gyertyát hozott magával, a fiúk a targoncát húzták. Nem a targoncát vitték le, hanem a fát hozták fel ölben.

Anthonyt meglepte Linthea ereje. Termete tökéletes volt, izmos, ugyanakkor karcsú és hajlékony. Farmernadrágja egyáltalán nem akadályozta kecses mozgását. Anthony rajtakapta magát, hogy enyhén bűnös örömmel figyeli.

– Több a fa, mint gondoltam – mondta sietve, amikor rájött hogy a nő észrevette a pillantását. – Még egy fordulót kell tennünk – és belökte az ajtót, mintha csak be akarná zárni.

– A fiam még lent van – mondta Linthea. – Mindhárman lent vannak. Ég náluk van a maga lámpája.

A képzés, amelyben mindketten részesültek, megóvta őket a felnőttek csapdájától, nem végeztek el minden munkát a gyerekek helyett, bár kétségkívül gyorsabbak és hatékonyabbak lettek volna náluk. A targonca megtelt, s ők hagyták, hogy a fiúk felfedezzék a pincét. Linthea lekiáltott: – Leroy, hol vagy? – fojtott, izgatott kiáltás érkezett vissza; némi bizonytalan kis gonoszkodás is belevegyült: – Mama!

David és Steve az első pincehelyiségben ültek, egy felfordított ládán, kettőjük közt a lámpa. Amikor megpillantották Lintheát, kuncogtak. Az asszony kezében a gyertyával, átment a második helyiségbe, meglehetősen kényeskedve lépkedett a szeméthalmok között. Anthony közvetlenül mögötte. Amikor az utolsó helyiség bejáratánál a gyertya aprócska fénycseppje a vaksötétbe hullott, az asszonyból rettegő sikoly tört fel. Anthony elkapta és megszorította a vállát.

A félelem csak pillanatnyi volt. A sikoly a nyugat-indiai jókedv zuhatagába fulladt, s az asszony, lerázva magáról Anthony kezét, előrerohant, hogy elkapja a sarokban rejtőző fiút. Anthony akkor, és csak akkor látta meg, amitől a nő megrémült. A gyertyafény táncolt, az asszony elkapta a nevető fiút, és a Steve háta mögül felvillanó elemlámpa sugaránál előtűnt a falnak támaszkodó, sápadt alak, karján fekete táska.

– Ismerlek, szívbajt akartál hozni szegény anyádra – mondta Linthea, mire a fiú: – Megijedtél, tényleg megijedtél?

– Mind benne voltak – jegyezte meg Anthony –, kíváncsi vagyok, hogy a csudába került ide ez az izé.

A kirakatbabához ment, kíváncsian bámult összenyomott arcába s a nyakán tátongó résre. Azután, félig öntudatlanul, megérintette hideg, sima vállát. Ujjhegyei nyomban Linghea gyönyörű, meleg bőrére emlékeztek, s ráébredt, mennyire kiéhezett a nők érintésére. Volt valami obszcén ebben a babában, a nőiesség élettelen majmolása, a fakó kemény páncél s a természetellenesen elvékonyodó végtagok – mintha egy csúszómászó héját vizsgálgatná. Le akarta ütni, és otthagyni a mocskos padlón, de erőt vett magán, és gyorsan elfordult. A többiek őt várták, a gyertyák és az elemlámpák összegyűltek a lépcső tetején.

9.

Anthony novemberig adott határidőt Helennek, hogy határozzon. A határidő lassan lejárt, itt volt az ideje, hogy október 30-án, szerdán felhívja Helent. Az előző keddi levél kevesebbet foglalkozott Roger sirámaival és többet kettőjük érzelmeivel. Anthony iránt érzett szerelméről írt s szeretkezéseikről; a levelet olvasva Anthony megállapíthatta annak a különös gyomortáji nyomásnak a jelentkezését, amely akkor támad, ha az ember emlékezette egy bizonyos rendkívüli szexuális aktust idéz fel. Ez járt a fejében, s érezte, hog a telefonbeszélgetésben erre majd utalnia kell, és egyetlen porcikája sem kívánta, hogy Kotowskyék, Li-li Chan vagy az új lakó, akit egyszer vagy kétszer látott egy pillanatra, fültanúi legyenek annak, amit mond.

Miért ne kérhetné meg Linthea Carville-t, hogy az ő lakásából telefonálhasson? Ennek kettős előnye volna. Először is tökéletes nyugalomban beszélhetne, azután meg egy ilyen kérés, beleértve azt is, hogy tisztázza a helyzetét Helennel, erősítené a közte és Linthea között kialakulóban levő barátságot.

De október 29-re, keddre, a helyzet újra megváltozott. Kihúzta a levelet, a Winston Mervyn számára érkezett posta halma alól, és feltépte a borítékot, de csak azért, hogy keserűen csalódjon.

Szerdán, amikor telefonálsz, tudom, hogy meg fogod kérdezni, határozta-e már. Még nem, Tony, nem tudtam. A hétvége szörnyű volt. Roger először arról kérdezett, hogy mit csináltam júniusban, azon a két héten, míg ő az Államokban volt. Korábban azt mondtam neki, hogy a nővéremmel töltöttem egy hétvéget, s most valószínűleg megtudta a sógoromtól, hogy sosem jártam ott. Fenyegetőzött, dühöngött és duzzogott, de estére teljesen ellágyult. Miután lefeküdtem, bejött a szobámba, és kezdte kiönteni a nyomorúságát: mennyire vágyott évekig rá, hogy feleségül vehessen, hét évet szolgált, mint Jákob (persze nem tette, nem vagyok elég öreg hozzá ) és most nem tudja elviselni, hogy kirekesztem az életemből. És ez így ment órákon át, Tony. Tudom, ez zsarolás, de a legtöbb ember belemegy a zsarolásba, igaz?

Most már örült, hogy nem szólt Lintheának. Biztonsági tartalék? Lehet. De a nyugat-indiai lány vonzóbbnak tűnt számára, mint valaha, amikor a fagyűjtés után vele és Leroyjal ebédelt, és szombat délután ismét találkoztak a lakóbizottságon. És ha – pillanatnyilag így áll a helyzet – elveszti Helent, ha kiadják az útját a fajankó mesterlövész miatt?…  Olyan hitvány dolog, hogy nem akarja kockáztatni az esélyeit Lintheánál – férjnek mindenesetre semmi nyoma –, és nem adja tudtára, hogy csak második lehetőségként, helyettesként jöhet szóba?

Keserűen állapította meg, hogy nem figyelt rá, kihallgatta-e valaki a telefonbeszélgetésit. Az bizonyos, hogy Vesta Kotowsky nem tartozik a hallgatózók közé. Az asszony földig érő, fekete kámzsás ruhában száguldott el mellette, amint Anthony fölfelé tartott a metróállomás lépcsőjén. Egy pavilonban egyfontos bankjeggyel gyufát vett, így biztosítva a tízpennys utánpótlását a telefonáláshoz. Szükség lesz rájuk; mindre.

Helen hangja idegesen vibrált, amikor felvette a kagylót, de az ő hangja volt. Már egy hónapja nem hallotta. Hatása ideiglenesen csillapította Anthony haragját. Lágy, édes, szelíd, és előkelő hang. Anthony a szavadat formáló szájra gondolt, a szív alakú alsó ajakra, és hagyta beszélni.

Azután eszébe ötlött, mennyire életbe vágó ez a beszélgetés, ésmit kell mondania. – Megkaptam a leveledet.

– Nagyon haragszol?

– Persze hogy haragszom, Helen. Torkig vagyok. Azt hiszem, azt is el tudtam volna viselni, ha a döntésed ellenem szól. Talán igaz, amit a másik leveledben írtál, hogy még idejében el tudnánk felejteni egymást. Azt nem tudom elviselni ha becsapnak… és… – félbehagyta. Kinyílt Kotowskyék ajtaja, Brian jött ki. Jeleket adott, nevetséges mozdulatokkal láthatatlan poharat emelt a szájához. – Nem lehet – vetette oda Anthony. – Majd máskor.

Helen suttogott. – Mit mondtál, Tony?

– Mással beszéltem. Ez a létező legnyilvánosabb telefon. Ő, a fene egye meg! – kiáltott fel, ahogy az időjelző hang megszólalt. Pénzt dobott be. – Helen, nem hívhatnál inkább te? Megadom neked a szá…

A lány hangjában félelem vegyült. – Ne, kérlek! Amikor megjön a számla, meg kell magyaráznom.

Anthony hallgatott. Aztán megkérdezte: – Szóval, ott leszel még, amikor a számla jön?

– Tony, nem tudom. Arra gondoltam, hogy ha karácsonykor idejönnél, és megszállnál egy hotelban, újra láthatnánk egymást, és tudnánk rendesen beszélni, és én megértethetném veled, hogy milyen nehéz…

– Nem! – tört ki Anthony. – Legyek ott egy hétig, lássalak naponta fél órát, és talán egy estére ha ki tudsz szabadulni a börtönből? Meg talán húsvétkor? Meg a nyáron? És amíg te habozol, addig én próbáljalak megérteni? Nem leszek semmiféle férjes asszony ölebe.

Megszólalt az időjelző. Bedobta a pénzt. – Ez az utolsó érmém.

– Szeretlek, ezt tudnod kell.

– Nem, nem tudom. És hagyd abba a sírást, kérlek, figyelj. A következő leveled nagyon fontos, talán a legfontosabb, amit valaha írtál. Ha eljössz, találunk helyet ahol élhetünk, én gondoskodni fogok rólad, és nem kell félned Rogertől, mert veled leszek. Roger el fog válni tőled, mert be kell látnia, hogy minden hiába, összeházasodunk. De a következőleveled az utolsó lehetőség. Torkig vagyok, hányingerem van attól, hogy játsszanak velem, és hamarosan túl késő lesz. – A düh meggondolatlanná tette, az időjelző újra fenyegetően megszólalt. – Ne feledd, hogy nem te vagy az egyetlen nő a világon. És amikor hallom hogy a férjed olyan fontos neked, hogy attól félsz, három hónap múlva meglát egy telefonszámlát, akárcsak valami nyavalyás francia vígjátékban, akkor azt gondolom, hogy nem túl késő-e máris?!

A felhangzó zokogást éles sípolás vágta félbe. Zajosan csapta le a kagylót. A falnak támaszkodott, s zihált a rászakadó csöndben, mint valami versenyfutó. Kezében tartotta az utolsó kétpennyst. Légzése lecsillapodott, és hirtelen támadt ötlettel Linthea számát tárcsázta.

Az asszony, amint meghallotta a hangját, meghívta kávézni. Anthony habozott, Helennel folytatott beszélgetése összekavarodott a fejében, nem emlékezet, hogy végül is megadta-e a számát, vagy sem. Ha megadta, és Helen visszahívja?… Nem, ő nem mehet Lintheához, nem jönne-e inkább Linthea hozzá? De igen, csak előbb megkéri a fenti lakót, hogy vigyázzon Leroyra.

Arthur mindent kihallgatott, azaz éppen annyit, amennyit egy kívülálló más telefonbeszélgetéséből megérthet. Mivel nem hallotta az asszony válaszait, nem tudta biztosan, hogy Anthony Johnson elmegy-e otthonról, vagy sem.

– Istenem, kérlek, engedd elmenni. – Észrevette, hogy imádkozik. Talán ahhoz az istenhez, akinek töviskoszorús arcképe a Szentlélek-templomban függött, ahová vasárnapi iskolába járt, bár sem ő, sem Gracie néni nem hittek benne igazán. Kérlek, hagyd, hogy elmenjen.

De a 2. szobából továbbra is fényár zúdult a zuzmó borította udvarra. Hallotta, ahogy kinyílik a kapu, s azután olyasmit látott, amit azelőtt soha, két fej árnyéka vetült a megvilágított kőre, az egyik Anthony Johnsoné volt, a másikat olajos fényű, tűkkel tűzdelt konty koronázta. Arthur elfordult, egész teste remegett. Hátradobta a rózsaszín virágos pehelypaplant, kezébe szorította a párnákat, egyiket a másik után, fojtogatta őket, ujjait lágy anyagukba vájta, ellökte, majd újra rájuk vetette magát, olyan vadul, hogy körmei felhasítottak egy varrást. Mindez nem hozott megkönnyebbülést, s a hiábavaló erőszakkitörés után az ágyra borult, arcát forró könnyek mosták.

Linthea hosszú, fekete gyapjúszoknyát viselt, hímzett narancsvirágokkal. Vállára sárga poncho borult, hajába arany tűket tűzött.

– Kiöltöztem – mosolygott –, mert maga más vendégeket is vár. Buli?

Anthony kis csalódást érzett, amiért az asszony nem az ő kedvéért csinosította ki magát. – Senkit sem várok. Miből gondolta?

Az asszony felvonta tökéletes vonalú szemöldökét: a fekete sarlók fehér holdak fölött íveltek.

– Maga nem akart hozzám eljönni. Ő, már értem. Annyira rabul ejtette ez a remekbe szabott szobácska, régiségeivel és óvilági pince jellegével, hogy egyszerűen nem viselné el, ha el kellene hagynia. Tudja, hogy ez a lámpaernyő éppen úgy fest, mint egy gyökérszájú medúza?

Anthony felnevetett. – Tudtam, hogy medúza, de hogy miféle? Az a helyzet, hogy esetleg felhívnak telefonon.

– Á.

– Egyáltalán nem „á”. – Anthony feltette a forralót, csészéket készített elő. – Egyszer majd elmondom. De most maga meséljen.

– Nincs sok mondanivalóm. Huszonkilenc éves vagyok. Kensingtonban születtem. A jamaicai Kensingtonban, nem az itteniben. Hozzámentem egy orvoshoz. – Lenézett az ölébe, felemelt egy kihullott aranytűt. – Három évvel ezelőtt meghalt rákban.

– Nagyon sajnálom.

– Igen – elvette a felé nyújtott kávéscsészét. – Most maga – mondta.

– Én? Én örök diák vagyok. – Ahogy kimondta, eszébe jutott, hogy Helen nevezte így, minden bizonnyal valami Csehov-darabból idézett. A diplomamunkájáról beszélt, de a jegyzeteit udvariasan kivette Linthea kezéből, amikor az asszony olvasgatni kezdte őket. Ilyesmi volt:…Cselekedeteiért, gyermekekkel és állatokkal szembeni kegyetlenkedéséért, sőt gyilkosságért sem érez különösebb bűntudatot, ha ugyan érez egyáltalán. Bűntudat valószínűleg inkább akkor gyötri, ha nem képes valamiféle rutin- vagy kényszercselekedetet felmutatni, olyat, ami a társadalmi hasznosság kontexusába ágyazva gyakorlatilag értelmetlen.

Nem, ma este nem erről akart beszélgetni. Sajnálta, hogy nincs a szobában dívány, csak a tűzhely előtt áll két gyapjúkárpitozású, egyenes hátú szék, meg valami puffszerű bútor. Arra ült, mert ezen tudott lopva és kétségkívül nagyon ügyetlenül egyre közelebb és közelebb csúszni az asszonyhoz. Már egészen közel volt, elég közel ahhoz, hogy túljusson a Helen ügyet követő kiábrándultságán, amikor éles kopogtatás hallatszott az ajtón.

Telefon. Eszébe juthatott volna, hogy idebent nem hallja majd a csörgést… Feltépte az ajtót. A küszöbön a harmadik szoba új lakója állt, egy magas, jóvágású, leginkább Muhammad Alira hasonlító férfi.

– Elnézést a zavarásért – mondta Winston Mervyn kifogástalan, akadémiai angolsággal, mely élesen elütött Linthea meleg, napsütéses nyugat-indiai akcentusától. Aprócska üveget tartott a kezében. – Volna olyan kedves, és kölcsönadna egy kevéske sót?

– Természetesen – bólintott Anthony –, jöjjön be. – Nem a telefon. Hát persze, nem adta meg a számot. Most már tisztán emlékezett.

Winston Mervyn belépett. Egyenesen Lintheához tartott, aki – ha ugyan szóba jöhet ilyesmi egy néger lány esetében – elsápadt. Arca szinte rózsaszínűvé vált. Kinyújtotta a kezét, és megszólalt.

– Hihetetlen. Véletlennek túl sok.

– Nem teljesen véletlen – mondta a látogató. – A só csak trükk volt. Láttam, amikor jöttél.

– Igen, de hogy itt laksz, és én éppen ebbe a házba… – Linthea félbehagyta a mondatot.

– Jamaicából ismerjük egymást, Anthony. Tizenkét éve nem találkoztunk.

10.

Az ajtó előtt a földön három Winston Mervynek címzett levél hevert, egy számla Brian Kotowskynak és a lilásszürke bristoli boríték Anthony Johnson számára. Arthur, míg a kezében tartotta, rövid ideig töprengett a tartalmán. Hogy határozott a nő? Elhagyja a férjét, vagy vele marad? De ez sem érdekelte különösebben, minden mást háttérbe szorított benne a vágy, hogy a pincét ismét teljes egészében a magánbirtokának tudhassa.

A november 5-ét megelőző éjszakán fagyott. Fehér zúzmara lepte be a falakat, korlátokat és lépcsőket, vastagon, akár a hó. Az ereszcsatornákat eltömő sárga leveleken csillámló szegély képződött. Kezét a Grainger-cég kapujának kilincsére helyezte. Az ajtó már nyitva volt, Barry most az egyszer előtte érkezett. Arthur egy farakás mögött pillantotta meg, épp egy petárdát próbált meggyújtani.

– Hagyja abba – szólt rá Arthur fagyosan és hangosan. – Fel akarja gyújtani a házat?

Belépett a hivatalba, Barry mogorván követte, megállt az ajtóban.

– Engem a maga korában szigorúan megbüntettek, ha csak hozzányúltam valami tűzszerszámhoz.

Barry narancssárga rágógumi-buborékot fújt.

– Hát maga meg citromba harapott, hogy ilyen savanyú?

– Hogy mer így beszélni? – mennydörgött Arthur. – Ki innen! Menjen, és csináljon egy csésze teát.

– Micsoda, fél tízkor?

– Csinálja, amit mondanak magának. Én a maga korában boldog voltam, ha reggel kaptam egy csésze teát.

Én a maga korában… Arthur kinézett az ablakon a kietlen vidékre, és messze tűnt gyerekkorára gondolt. Megbüntették volna, ha hozzányúl valami tűzszerszámhoz? Mire annyi idős lett, mint Barry most, talán már minden megvásárolható holmitól elrettentették. Igen, szigorúan nevelték, de nem volt ellene a szigorú gyereknevelésnek.

– Amíg fel nem nősz – mondogatta Gracie néni –, én vagyok az úr ebben a házban.

Gracie néni szerint a lazaság oda vezetett volna, hogy Arthur elhanyagoltan nevelkedik, s nem törődik a munkával, a pontossággal. Ártott volna neki a nagy szabadság. Tessék, mit kezdett a szabadsással, amikor végül megadatott neki? Olyasmit, ami ha ellenőrizetlen marad, végül is megfosztja a szabadságától. Mint az az incidens Mrs. Goodwin kisbabájával… De mielőtt elmerülhetett volna emlékeiben, Barry behozta a teáját.

– Látta azt a máglyát az üres telken?

– A teámat a csészéből szeretem inni, nem pedig a csészealjból – mondta Arthur. – Nem, hazudnék, ha azt mondanám, hogy láttam. Ki rakta?

– Felnőttek, gyerekek, nem tudom. Marha nagy halom fát szedtek össze. Biztos ez lesz a legszebb tűz egész Kenbourne-ben. Ki ne nézzen az ablakon, pont ott van szemben, a Brasenose kerítéseinél.

Arthur kortyintott a teájából. – Reméljük, nem lesz semmiféle katasztrófa. Gondolom, nehéz éjszakája lesz a tűzoltóságnak. Most, hogy befejezte az önkiszolgálást Mr. Grainger cukortartójából, remélem, leereszkedik a feladathoz, és kiüríti a papírkosaramat.

Jókora halom levél várta. Óvatosan nyitogatni kezdte a borítékokat. Egyszer siettében kettészakított egy nagy összegről szóló csekket. De ma reggel szinte lehetetlen volt annak rendje és módja szerint odafigyelnie. A lelki szemei előtt elvonuló képek sorából, a gyökerestől kiirtott múltjából felbukó emlékekből, a fejét belülről feszegető nyomásból tudta, hogy elérte tűrőképessége végső határait.

A képek között halott arcok sorjáztak; Gracie nénié, meg a két lányé. Látta a mereven, véresen elnyújtózó egeret. Látta a csecsemőt, és újra hallotta sikoltozását.

A babára, az anya kérésére, Gracie néni vigyázott. Arthur úgy emlékezett, hogy Mrs. Goodwinnek valami beteg rokonát kellett meglátogatnia.

– Ha leugrom a boltba – mondta Gracie néni –, Arthur itt lesz – és sokatmondó pillantással folytatta –, Arthurnak jót fog tenni, ha felelősséggel járó helyzetbe kerül.

Amint a néni kitette a lábát a házból, Arthur a csecsemőhöz lépett, megállt mellette és különös vágyaktól hajtva, kémlelni kezdte a csöppséget. Körülbelül hathónapos volt, kövér, és mélyen aludt. Arthur lehúzta róla a takarót, és levette a gyapjúkabátkáját. Még mindig nem ébredt föl. Egy fehér és fodros, biztosítótűvel összetűzött pelenka vált láthatóvá a lába fölött. „Biztosító”… furcsa elnevezés egy ilyen, nyilvánvalóan veszélyes fegyver számára. Arthur kiszabadította a tűt, és a hatalom örömével eltelve, tövig a csecsemő hasába döfte. A kisbaba velőtrázó sikollyal ébredt, s ahogy Arthur kihúzta a tűt, sötétvörös vérbuborék pukkant elő a szúrás helyéről. Egy ideig hallgatta sikoltozását, diadalmasan nézte, figyelte vonagló száját s a vörös arcot fürdető könnyeket. Gracie néni sokáig maradt a boltban. Szerencsére. El kellett rendeznie a dolgokat, hogy elkerülje haragját. Az is szerencse volt, hogy a tű, úgy látszik nem érintett létfontosságú szervet. Kicserélte és lemosta a vizelettől és vértől nedves pelenkát – hogy gratulált érte Gracie néni, mennyire megdicsérte! –, és mire a néni visszatért, a gyerek csak szánalomra méltóan pislogott, ahogyan a kisbabák minden különösebb ok nélkül is szoktak.

A csecsemőnek nem lett semmi baja. Most, gondolta Arthur, harmincas éveinek közepe felé járó férfi lehet. És soha senki nem hibáztatta a sebért sem őt, sem Gracie nénit, már ha a sebet valaki is felfedezte. Titokban boldog volt, hogy tudta: Gracie néni nem lesz sokáig távol, mert máskülönben… hány lágy részbe kellett volna még beledöfnie azt a tűt, ha a csecsemő órákon át az övé? Nem, a néni Arthur védőangyala és pártfogója volt, akit az a másik védőangyal segített át a túlvilágra, az ő türelmes, fehér hölgye; a néni ruhájában…

Délig egyetlen levélre sem válaszolt. Talán majd ebéd után. Felvette ezüstszürke kabátját, mely csupán egy árnyalattal volt világosabb acélszürke nyakkendőjénél – ezt szorosabbra kötötte, mielőtt elhagyta a hivatalt. Végül úgy állt ott, mint valami fémkariatida. Megállt egy pillanatra a Vale Kávéházba vezető úton, szemügyre vette a felhalmozott fát. A farakás majd öt méter magasba tornyosult, két oldalról egy-egy kecskelábú asztal támogatta. Arthur valami meghatározhatatlan eredetű rosszallással csóválta a fejét. Azután sietve indult a kávéház felé, remélve, hogy a ritmikusan belélegzett, fagyos levegő majd kitisztítja lüktető fejét.

Visszafelé düftinkabátos, fiatal nő szólította meg, adatokat gyűjtött valamilyen közvélemény-kutatáshoz. Arthur megadta a nevét és a címét, megmondta, hogy a Konzervatív Pártot támogatja, nőtlen ; nem árulta el a korát, de lediktálta, hol dolgozik mint építési ellenőr. A nő mindent feljegyzett, ő pedig egy kicsit jobban érezte magát.

Graingerék levelezése érintetlenül várta, és délelőtti lustaságának köszönhetően úgy tűnt, sokáig bent kell maradnia. Télen ötkor már sötétedett, s ő szeretett pontosan ebben az órában elindulni a hivatalból. Ilyenkor az utcák zsúfolva voltak, s ő biztonságban, szemek kereszttűzében érhetett haza, még a teljes sötétség beállta előtt. Azzal vigasztalta magát, hogy ma este az utcák egészen későig zsúfoltak lesznek. Máris látta az arany, vörös és fehér tűzvillanásokat a fakó, még napsütötte égen.

De perverz vágya – szerette volna, ha az esti ünnepségek kudarcba fulladnak – arra ösztönözte, hogy többször megnézze a hőmérőt. Esőt remélt. Ebédidőben néhány felhő tűnt fel az égen. Azóta a felhők eltűntek és eloszlottak, mintha csak a növekvő hideg tett volna pontot életük végére. A hőmérő higanyoszlopa hirtelen 3 fokról 2-re, majd 1-re esett vissza, és mostanáig, fél hatig, már -3-ra süllyedt.

Alig ment le a nap, máris feltűntek a csillagok; az ég tiszta volt és kemény, akár egy lazúrkőlap. A csillagok örök ragyogását felröppenő álmeteorok homályosították el, és nyomban tiszavirág-életű galaxisokká robbantak szét. Arthur lehúzta a redőnyt, ne is lássa őket, de hallotta a hangjukat, és hallotta azoknak a nevetését, akik a máglyához érkeztek a karneválra.

Hat után tíz perccel az utolsó levelet is befejezte, és legépelte a címet. A válaszokat „K12” feliratú tálcára helyezte Barry számára, aki reggel majd a postára viszi őket, felvette a kabátját, újrakötötte a nyakkendőjét, és elhagyta a hivatalt. Bezárta a kapukat. A karneválozók Arthur fülének elviselhetetlen, felháborító lármát csaptak. Befordult a Magdalen Hillre, és közeledett a drótkerítés felé.

Ott a munkából hazatérők kisebb csoportja torlódott össze. Arthur el akart sétálni mellettük, de az undorral vegyes kíváncsiság és valami katasztrófába vetett, megmagyarázhatatlan remény arra ösztönözte, hogy csatlakozzék hozzájuk.

A papírabroszokkal megterített asztalokon szendvics, zsömle és hot dog dombok tornyosultak, leveses tálak sorakoztak. Arthur becslése szerint vagy százan lehettek, többnyire gyerekek, de sok asszony és vagy fél tucat férfi is. Valamennyien viharkabátba, vastag felöltőbe burkolóztak, s nyakuk körül sál. A fű már megfagyott, s a csizmák nagy, zöld nyomokat hagytak a zúzmarában. A háttérben magasodó házak lámpái állandó narancsszín fénybe burkolták a nyüzsgő alakokat, az ezüstös tüzet, a hatalmas fahegyet, az egész Breughel-szerű jelenetet.

Egy asszony krumplival rakott targoncát tolt a máglyához, és kiborította. Majd megsüti9k a parázson, gondolta Arthur. És nagyon rossz íze lesz, tette hozzá magában , amint megpillantott egy embert – feketét, s az ő számára ezek mind egyformák voltak –, amint petróleumot locsol a fára, a kartonra, apapírra, és aztán megöntözi magát a bábut is. A bábu – be kellett vallania – mestermű volt, már ha az ember becsüli az ilyesmit: életnagyságú figura, férfiöltönyben, arcán, papírmasé maszk, a fején óriás szalmakalap. Érdeklődése kielégült, már éppen indulni készült, amikor megpillantott valakit – vagy valamit –, ami megdermesztette, és izgalomba hozta. Ott maradt. A tömegből ugyanis egy férfi lépett elő, kezében egy doboz gyufa, szőke hajának tincse megvillant bőrdzsekije gallérján. Anthony Johnson volt.

Arthurt nem érdekelte, mit csinál itt, vagy hogyan bonyolódott ebbe a gyerekes mulatságba. Csak annyit állapított meg, hogy egy ember nem lehet egyszerre két helyen. Ha Anthony Johnson itt van – a gyerekek éljenzéséből kiderült, hogy ceremóniamesterként –, nem lehet ugyanakkor a Trinity Road száznegyvenkettőben is. Úgy látszik, sokáig itt lesz, és addig szabad a pince, nem őrzi senki, sötét lesz, hideg és magányos, de nincs a világon megfelelőbb éjszaka a mainál, a messze hangzó kiáltások éjszakája, amely minden eddiginél közelebb viheti képzelgéseit a valósághoz.

Egyszerre harsány öröm töltötte el egész valóját. Eddig a pillanatig nem mérte fel teljes súlyával, mennyire sürgető számára a találkozás a pincében levő nővel. Sem álmai, sem balsikerei nem tették ezt oly nyilvánvalóvá, mint Anthony Johnson látványa, amint éppen meggyújtja az első gyufasálat, és a fához érinti. De ahogyan a várakozást ízlelgette, s érezte mint terebélyesedik, azt is tudta, hagynia kell, míg el nem éri a csúcsot. Rengeteg ideje volt. Minél tovább halogatja, annál viharosabb lesz a beteljesülés, és annál jólesőbb a azt követő elernyedés.

Újra reszketni kezdett, de most már az eksztázistól. Nem félt a sötéttől, a sötét kísértéseitől. Boldog volt és elégedett, figyelte Anthony Johnsont, amint gyufát gyufa után hajít a famáglyára, míg csak fel nem lobognak a lángok, s ropogva süvítenek át a fapiramison. Amikor a tűz végleg lángra kapott, s a lángnyelvek már a bábu lábát nyalogatták, fölrepült az első petárda, szikrazápor közepette rakéta emelkedett a magasba, és a kerítés mentén, a fekete férfi felügyelete alatt, egy gyerek meggyújtotta a számtalan tűzkerék közül az elsőt. Egyik a másik után kezdett pörögni, vörös és sárga lángokat okádva. A sápadtabb, erősebb lángok felkúsztak a bábu lábán, hosszú nyelvük átjárta a fekete öltönyt, fejének, arcának ugrottak, átdöfték szemgödrét, elkapták a szalmakalapot, és letépték koronáját.

A kalap leesett. Az öltöny elégett és lehullott. Volt valami groteszk szemérmetlenség abban, ahogyan a hosszú, sima és fényes combok izgatóan fehérlettek az izzó ruha alatt, míg csak a tűz nekik nem esett, és fel nem falta őket is. Arthur közelebb lépett a kerítéshez. Keze a rozsdás, hideg drótot markolta. Az álarc izzó tömege most hirtelen levált a bábu arcáról, és felemelkedett, akár egy petárda, mielőtt szikraözönben a földre hullana.

A lángok a meztelen arcot perzselték. Nem férfi arca volt, hanem nőé, sápadt, üres, és mégis gyönyörű a maga tökéletes, halotti-nyugodt kifejezéstelenségében. S mintha egyre közeledett volna, míg Arthur már semmit sem látott, sem az embereket, sem a színek zuhatagát, sem a füstöt, csak azt az ismerős és szeretett arcot. De a bábu nem volt már csendes és nyugodt. Hátrahajlott, mint a máglyán megégetett mártírok és boszorkányok paródiája. Álla alatt felnyílt, és szélesen tátongott a hosszú rés, akár a borotva vágta seb, a tűz elkapta, szisszenve szökkent a repedésbe, és sóvárogva pörkölte tovább az eltorzult arcot.

Az ő fehér hölgye, az ő Gracie nénije, őrangyala…

11.

A Trinity Road száznegyvenkettőből nem szivárgott ki fény, az utcára néző ablakok feketén bámultak a függönyök opálos felhőcskéi mögül.

A felső emelet függönyei fehéren remegtek, akár a hölgyek csipkés báli ruhái, mikor hiába várják, hogy táncba vigyék őket. A házban tökéletes, halotti csend honolt, Arthur az oszlopnak dőlt, forró homlokát a hűvös, sima fához szorította. Arra gondolt, hogy még soha nem volt itt ilyen csönd? Sehol sem hallatszott léptek koppanása, sem halk kuncogás, mormogás, nem szűrődött ki az ajtók mögül a vízmelegítők, sípolása, csapcsöpögés, forralók bugyborékolása, ajtócsapódás, az élet egyetlen szívdobbanása sem. Mintha mindez aludni tért volna, olyan lények álmával, melyek a legkisebb zajra vagy moccanásra is felriadnak. Azzal is felébreszthette volna a házat, ha felmegy a lépcsőn, és pusztán egy közönséges este tennivalóit végzi. Felgyújtja a villanyt, megtölti a vízmelegítőt, bekapcsolja a televíziót, megágyaz, becsukja a hálószoba ablakát – és lenéz az udvarra, amely végre sötét, de mindörökre megfosztatott vonzerejétől.

Düh fogta el. Felkapcsolta az előcsarnok lámpáit, és néhány lépést tett a 2. szoba felé. A tulajdon elpusztítása idegen volt tőle, egyedül a tulajdon tisztelete, de ha most bejuthatna abba a szobába, elpusztítaná Anthony Johnson könyveit. Egyik fiókot a másik után huzta ki Stanley Caspian íróasztalából. Tudta, hogy Stanley itt őrzi a kulcsok másolatait, de a fiókok most üresek voltak, csak papírgombócokat és madzagdarabokat talált bennük. Mégis bosszút kell állnia, mert nem kétséges, hogy Anthony Johnson állt bosszút rajta. Anthony Johnson hetekig rejtegette iránta érzett ellenszenvét – nem ezt bizonyítja-e a viselkedése? –, mert felbontotta a tanácstól érkezett levelét. Most ő következik, ő, aki mindent megtett a békülés érdekében. Most valami nagyszabású akciónak kell következnie. De mi legyen az?

Elfordult a pulttól, s a 2. szoba ajtajáról pillantása az előcsarnok asztalára esett. Mintha valami a mellkasát szorongatta, a bordáit ropogtatta volna. A levelek még háborítatlanul hevertek a helyükön: A számla, Brian Kotowskynak, Winston Mervyn hivtalos kinézetű levelei s a lilásszürke bristoli boríték Anthony Johnsonnak. Reggel óta senki nem tért haza, senki nem vette magához a postáját. Arthur a bristoli borítékra tenyerelt, letakarta. Könnyű, állandósuló remegés költözött a karjába, az a remegés, amely hatalmas, elsöprő erővel szállta meg a testét, amikor a tüzet és következményeit látta. A vér, mintha csak motor hajtaná, dübörgött a fejében.

A kihallgatott telefonbeszélgetésre gondolt: ”A következőleveled az utolsó lehetőségünk…”

– A következő levél. Ott feküdt remegő keze alatt. Arthur felemelte a szélénél fogva, mintha a közepe izzó vörös volna. Gracie néni szavai villantak emlékezetébe.

A mások levele szent, Arthur. Más ember levelét felbontani tolvajlás.

De a néni már eltávozott tőle, soha többé nem védi meg, nem figyeli, nem vigyáz rá… Olyan vadul tépte fel a borítékot, hogy kettészakadt. Kivette a levelet. Géppel írták, nem szürkéslila lapokra, hanem átlátszó másolópapírra. A gép Adler Standard volt, mint az övé Graingeréknél.

Drága Tony, azt hiszem, sokat változtam, amióta beszéltünk. Talán felnőttem. Amikor letetted a kagylót, hirtelen rájöttem, hogy igazad van. Nem ingadozhatom, nem játszhatom tovább ezt az eszeveszett kettős játékot. Tisztán láttam, hogy választanom kell Roger és közted. Azonnal visszahívtalak volna, de nem tudom a számodat – hát nem képtelenség? Csak annyit tudok, hogy a háziúrnak valami folyam – vagy tengerneve van.

Választottam Tony. Téged választottalak, véglegesen és visszavonhatatlanul. Hogy örökre-e? Remélem. De egyszer már ígértem Neked, hogy örökké, szóval, azóta óvatos vagyok ezzel az óriási, rettentő ígérettel. De ha még akarsz engem, elhagyom Rogert, és hozzád megyek feleségül.

Ne haragudj, még nem mondtam meg Rogernek. Félek, hát persze, hogy félek, de nemcsak erről van szó. Amíg nincs hova, és nincs kihez mennem, nem mondhatom meg neki, hogy elhagyom. Mindössze annyi a teendőd, hogy írsz nekem – a munkahelyemre, és megírod hol –, mikor találkozunk. Ha a levelem keddig odaér, akkor legkésőbb péntekig megkaphatom a Tiédet. Persze, leginkább arra vágyom, hogy megírd: nem undorodtál meg tőlem visszavonhatatlanul, és kellek még Neked. Azt teszem, amit mondasz. Rendelkezz velem.

Bocsáss meg, Tony. Kétszínű játékot folytattam, cigánykodtam. De soha többé. Szombatra újra együtt lehetünk. Mondd, hogy úgy lesz, és én jövök, még akkor is, ha hálóingben kell itt hagynom Rogert. Új Stuart Mária leszek, és követlek Téged a világ végéig, egy szál pendelyben is. Szeretlek H.

Arthur érezte a hatalmát. Ahogyan az ő sorsának, békéjének irányítása Anthony Johnson kezébe került, ő is a kezében tartja a másikat. Szemet szemért, fogat fogért. Anthony Johnson elvette tőle a fehér hölgyet, most ő veszi el Anthony Johnson asszonyát, kirabolja, mert tőle is elrabolták az utolsó lehetőségét.

Összegyűrte a levelet, a borítékot, és a zsebébe gyömöszölte. Végigsétált az előcsarnokon, a lépcső aljához ért. Milyen borzalmas, gyönyörűséges csend! Gyötrődve gondolt az őrizetlen, magányos pincére. Lehetséges, hogy még mindig talál valami enyhülést odalent, a képzeletét felajzó hangulatban? A képzelet talán még nyújthat neki valamit, látvánnyal töltve be a hiányt, hússal az üres levegőt. Eloltotta a villanyt, és kiment a házból az átjáróhoz. Nem volt nála elemlámpa, csak egy doboz gyufa a zsebében. Meggyújtott egy szálat, és áthaladt az első és a második helyiségen. Új gyufát gyújtott, fényében ruhák halmát látta a padlón, Gracie néni holmijait, a táskát, a cipót; szétszórta őket, hitvány limlom, mintha sosem öltöztettek volna egy szenvedélyt.

Egy látomás halála. A kép szertefoszlott, s ő ott állt, megkeseredett ember, egy mocskos pincében, egy halom régi ruha előtt. A gyufa a körmére égett, a láng a dobozba kapott, hirtelen, világos kis villanással fellobbant. Arthur ledobta és rálépett. Visszatartotta a zokogást, azután visszafelé dobogott, vaksötétben tapogatta az utat a lépcsőkhöz.

Az átjárón a ház elé sétált. Jobbra fordult, átvágott a füvön, lábát a legalsó lépcsőfokra helyezte. S mint előtte annyian, ő is biztonságban maradhatott volna, ha meg nem áll, ha vissza nem néz. De a sötétség szája megnyílt, és hívta őt. Az éjszaka állkapcsai, az utcák befogadták, s ő keringeni kezdett érrendszerükben, akár egy szemcsényi méreg.

Az asztalok kiürültek, a tűz kialudt, s a tűzijátékból csak a gyerekek számára veszélytelen csillagszórók maradtak. Ezek és a csillagok ragyogtak a fagyos, szeméttel teleszórt grund felett. Linthea a taligára halmozta az edényeket, s most, hogy a fia meg Steve vele voltak, intett a többieknek, és ragyogó mosolyát feléjük villantva, elköszönt tőlük.

Anthony és Winston Mervyn hozzáláttak, hogy szétszedjék az összecsukható asztalokat, melyeket vissza kellett vinniük a Szentlélek előcsarnokába. A tűz maradéka, a maroknyi porba fúló, halványuló ragyogás elég meleget adott, amíg dolgoztak. A szórakozott Winston olyan nyelven motyogott valamit, amit Anthony felismert ugyan, de a szavak érthetetlenek maradtak a számára.

– Mit mondtál?

Winston nevetett és lefordította: – Nézd a csillagokat, csillagom. Ha én volnék a menny, ezernyi szemmel nézhetnék le rád.

– Elképesztő fickó vagy. A végén még kiderül, hogy a görög nyelv professzoraként működsz.

– Gondoltam rá – bólintott Winston komolyan –, de a számok jobban fizetnek Arisztotelésznél. Könyvelő vagyok.

Anthony felvonta a szemöldökét, de nem mondta ki, mit gondolt: miért lakik egy könyvelő ilyen lyukban a Trinity Roadon?

– Könnyű lesz – mondta Winston –, te fogod a végét, én meg elöl megyek.

Végighurcolták az asztalokat a Magdalen Hillen, majd a Balliol Streeten. A Tavirózsa előtt sziporkázó tűzkerék forgott, zöldes villanásokkal árasztva el az Oriel Mews barlangszerű belsejét. Anthony Winston mögött baktatva rájött, hogy azt ugyan tudja, mit idézett Winston, de azt már nem, hogy miért éppen ezt az idézetet választotta. A Szentlélek gondnoka átvette tőlük az asztalokat, és Winston azt javasolta, ugorjanak be a Tavirózsába egy italra.

Anthony helyeselt, de azt mondta, előbb hazaszalad, mert fontos levelet vár.

A száznegyvenkettő fekete foltként komorlott az utcán, a kivilágított házak közt. Winston lépett be elsőnek. Felmarkolta a leveleit az asztalról. Anthonynak nem érkezett semmi. Helen levelei végül is nem mindig kedden éreztek. Majd holnap.

– Ez már jobb – dörmögte Winston. – Holnap elmegyek és megnézem. – Nyomtatott lapot csúsztatott Anthony kezébe. Egy ingatlanügynökség minősítését egy házról North Kenbourne legelegánsabb részén. Húszezer font.

– Maga vagy a titokzatosság – mondta Anthony.

– Ugyan. Színes vagyok, tehát úgy gondolod: műveletlen is, és mert itt lakom, azt hiszed, szegény.

Anthony éppen kinyitotta a száját, hogy tiltakozzék: ez se nem igaz, se nem tisztességes, de tudta, hogy Winston telibe talált, tehát azt mondta: – Azt hiszem, így igaz. Elnézést.

– Azért jöttem ide, mert a cégem Londonba költözött, és mostházat keresek, amit megvásárolhatnék.

– Nincs feleséged, igaz?

– Ó, nem, nincs feleségem – mondta Winston. – Menjünk, jó?

Kifelé menet összefutottak a hazatérő Brian Kotowskyval.

– Szomjasnak látszotok – heherészett Brian. – Én is az vagyok. Mit szólnátok, ha átmennénk az út túloldalára, és keresnénk valami oázist?

Lehetetlen volt megszabadulni tőle. Egész úton mellettük ügetett, és szánalomra méltóan fecsegett Jonathan Deanről, akit – mint mondta – azóta nem látott, hogy az új lakó beköltözött. Mert Jonathan és Vesta nem szeretik egymást. Brian esküdni mert volna, hogy Jonathan telefonál, de Vesta mindig elfogja a hívásokat, és kicsinyes rosszakaratból nem mondja meg neki.

Végigsétáltak a puskaportól bűzlő közön, és pontosan kilenc óra előtt benyitottak a Tavirózsába.

Arthur egyedül ült az asztalnál egy másik kocsmában. Kenbourne túlsó végén, a Nagyhercegben. Brandyt ivott. Egy kevéske brandyt, szódával hígítva. Amikor először indult erre az esti sétára, rettegett önmagától. De félelmét fokozatosan legyőzték az utcák, Arthur érdeklődése a változások iránt, a piszkos ragyogás, a magányos terecskék, amelyekhez oly egyértelműen mutatták az utat a sikátorok ívei, és a közök nyíló szája, mint suttogás a sötétben. Húsz év alatt sem felejtette el szülőhelye földrajzát. És mennyi bérkaszárnya, mennyi mellékutcák szövevényébe torkolló labirintus maradt épen az új, büszke homlokzatok mögött! A levegő füstös volt, a tűzijáték bűzétől csípős, de most, fél tízkor, már csak kevesen jártak az utcán. Arthurt izgalomba hozta, hogy hosszú sétája során gyakran maradt egyedül tágas és üres, homályos és fakón megvilágított helyeken, melyeket autóreflektorok pásztáztak végig, árnyékok terpeszkedtek rajtuk, boltívek, átjárók nyíltak a magas, sötét és fenyegető falakon.

A már kétszer is lezajlott eseménysor most, akaratán kívül újrakezdődött. A két előző alkalommal is céltalanul, vagy célját maga elől is rejtegetve bolyongott; mind a kétszer betért egy kocsmába, és akkor is brandyt rendelt, mert egyedül a brandyt ismerte a szeszes italok közül. Gracie néni mindig tartott egy keveset a házban, orvosi célokra. Most is brandyjét kortyolgatta, érezte testében a szesz szokatlan melegét, s a következő lépés ismétlődésére gondolt…

12.

Idegenek is voltak a Tavirózsában, sárga-zöld csíkos futballsálat viselő, északi tájszólással beszélő szurkolók. Kotowsky megismerkedett az egyikkel, egy kövér, húsos arcú, Potter nevű alakkal. Ez nagyon is megfelelt volna Anthonynak, mivel őgy hitte, így nyugodtan beszélgethet Winstonnal házakról és házvételről, de Brian állandóan szólongatta: – Tony öregfiú – és mindenképpen igyekezett bevonni a Potterrel folytatott beszélgetésbe. Helen leckéi nélkül Anthony nem vette volna észre, hogy Potter orrából és füléből zöldessárga szőrszálak hajtanak ki, sőt talán még Potter szagát sem lett volna képes meghatározni, a hagyma, veríték, whisky és mentol e sajátos keverékét. De arra mindenképpen rájött volna, hogy Potter nagyon részeg. Egyik karját Brian válla köré fonta, s miután végighallgatta Jonathan Dean árulásának eposzát és Vesta fortélyait, melyek révén Brian elvesztette valamennyi barátját, megszólalt: – Durva volt a barátodhoz? – Tiszta West Riding-i tájszólásban beszélt. – A barátod meg őhozzá? Mindig belekötött? Aj,mán látom.

– Neked is ilyenféle feleséged van?

– Nekem ugyan nem, pajtás. Sose tettem olyat, hogy hurokba dugjam a nyakam. De nyitva tartottam a szememet. Ha mán egy férfi durva egy nőhöz, az meg a férfihoz, az csak egyetlen dolgot jelenthet. Tetszenek egymásnak.

– Te viccelsz.

– Nem én, pajtás. Jegyezd meg a szavamat, azért nem találod meg sehol, mert ő meg a cicusod most kurválkodnak valahol. – És Potter nagy, részeg böffenést hallatott.

– Megyek – mondta Anthony –, torkig vagyok ezzel a helyzettel. – Felállt és Winstronra pillantott, aki visszahelyezte a borítékba a házminősítéseket.

Befordultak a közbe, de hamarosan észrevették, hogy Brian és Potter szorosan a nyomukban vannak. Valamivel tíz után lehetett.

– Hát ez nagyszerű lesz – mondta Winston a maga hűvös, precíz stílusában. – Inni fognak, és utána fél éjszaka ott ricsajoznak majd a szomszéd szobában.

De úgy esett, hogy Potter képtelen volt felmenni a lépcsőn. Leült a legalsó fokra, és valami trágár mezőgazdasági balladát énekelt arról, hogy a farmer lánya miként adott munkát a cséplőgépnek. Anthony észrevette, hogy Li-li nincs otthon, és hogy fent egyetlen lámpa sem ég. Ez azt jelenti, hogy Arthur Johnson minden valószínűség szerint már ágyban van. Remélte, mélyen alszik.

– Jobb, ha kiteszed a szűrét – mondta Briannak. – A te barátod…

– A barátom? Életemben nem láttam még, Tony, öregfiú. – Hozott magával fél üveg utcán vásárolt vodkát, ajkához emelte az üveget, és jót húzott belőle. – Hova tegyem? Az utcára? Leedsből jött.

– Akkor vissza is mehet. A következő vonattal a King’s Cross pályaudvarról.

Brian tehetetlenül nézett Potterre, aki most nyögött, és egy láthatatlan zenekart vezényelt.

– Nem akar visszamenni. A holnapi meccs miatt jött.

– Miféle istenverte meccs? – kérdezte Anthony, aki ritkán káromkodott. – Mi a fenéről beszélsz? – Fogalma sem volt a futballról, és még annál is kevesebbet törődött vedle.

– Leeds-Lenbourne Kingmakers – Brian Anthony felé lengette az üveget. – Akarsz egy kis orosz bundapálinkát? Jól van, legyél csak ilyen. Soha nem hozom ide, ha tudom, hogy így beszívott. Esetleg bevihetnénk a te…

– Nem – vágott közbe Anthony, de mielőtt még hozzátehetett volna valami durvaságot, Potter talpra szökkent, a karját lengette, és ide-oda forgatta fejét.

– WC-re akar menni – állapította meg Winston. Megfogta Potter karját, és a folyosó felé irányította. Anthony kinyitota a 2. szoba ajtaját. Brian anélkül, hogy kérték volna, követte őket, és az ágyra ült. Az arca kivörösödött, zaklatott volt.

– Nem tetszett, ahogy Vestát sértegette.

– Nem is ismerted – mondta Anthony –, mi haszna a viselkedésről szóló ostoba általánosságoknak? Soha nem igazak.

– Igazi haver vagy Tony, a legjobb haver a világon.

Hallatszott, hogy lehúzzák a wc-t, és Vinston betámogatta Pottert. Sápadtnak látszott, és még büdösebb volt, mint a kocsmában. Potter a kandalló előtti székbe telepedett, és nyitott szájjal hanyatt dőlt. Egy odakint felröppenő rakéta hangjára mindnyájan talpra ugrottak, Pottert kivéve, aki horkolni kezdett.

Adunk neki fél órát – mondta Winston –, azután beletöltünk némi feketekávét. Mentőautós koromban rengeteg ilyet láttam.

– Elég sok mindent zsúfoltál bele az életedbe – mondta Anthony. – Gorog, könyvelés, némi egészségügyi képzés. Legközelebb azt mondod majd, hogy ügyvéd vagy.

– Hát, hallgattam pééen jogot, de soha nem avattak fel – mondta Winston, és leemelve az éjjeliszekrényről Ruch „Pszichológia és élet” című művét, hamarosan elmerült benne.

– Nem tetszik nekem, amit a feleségemről mondott – motyogta Brian. A vodkásüveg félig üres volt. Potterre bámult, és az egyik válla hevesen megrázkódott. Potter felült, nyögött, és megint a wc felé támolygott. – Nem kellett volna ezt mondania Jonathanról. Jonathan a legjobb barátom, aki csak létezett.

Winston szigorú pillantást vetett rá a könyv mögül.

– Csináljon kávét – vetette oda. – Siessen. Magának legalább akkora szüksége van rá, mint neki.

Brian szűkölve engedelmeskedett, akár egy kutya. Feltette a forralót, Anthony pedig elővette a kávét és a cukrot. Hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát, leült a padlóra, mivel máshol nem volt hely, és lehunyta a szemét. Az utolsó emléke, mielőtt mély álomba zuhant volna, az volt, hogy Brian zokog, a könnyek végigcsurognak megereszkedett képén.

Arthur kiment a wc-re, apró darabokra szaggatta és lehúzta a bristoli levelet. Volt valami véglegesség ebben a cselekedetben, ez egyszerre megriasztotta és örömmel töltötte el. Nincs többé visszaút, nincs lehetőség rá, hogy valami magyarázkodó üzenet kíséretében visszajuttassa a levelet. A tett visszavonhatatlan, bosszúja bevégeztetett. Elegendő lesz ez ahhoz, hogy kitartson, míg haza nem ér? Hazaérhet-e biztonságban? Visszatért a koktélbárba, és újra rátört a félelem. Mindenesetre vett még egy kis adag brandyt. A lehető legtovább halogatta az indulást a Nagyhercegből, ameddig csak tudta. Húsz perc híján tizenegy óra volt. Távollétében elfoglalták a helyét, és kénytelen volt a sarokba állni, a bárt az asztaltól elválasztó üvegfalhoz. A pohár sima üvegére virágmintát véstek. Egy szirom alakú, tiszta folton átnézve , úgy négy-öt méternyire, ismerős profilt pillantott meg.

Szerenécsre, Jonathan Dean nem látta őt. Gyorsan eltávolodott, keresztülnyomakodott a tömegen. Deannek úgy járt a szája, mint a sebesen rángatott csengő nyelve, egy láthatatlan személlyel beszélgetett. Esetleg láthatatlan személyekkel. Brian Kotowskyval, sőt talán Anthony Johnsonnal, meg azzal a feketével. Madarat tolláról, embert barátjáról. Ki kell jutnia innen.

Csak amikor már az utcán volt, kezdet kételkedni. Ha egyenesen hazamegy, akkor mit számít, ki látja, vagy ki tanúsítja, hogy nem volt a Trinity Road száznegyvenkettőben? Vagy nem is akar egyenesen hazamenni, hanem inkább az utcákon bolyong, míg fejében egyre növekszik a nyomás, s végül a már kétszer is lejátszott forgatókönyv utolsó felvonása is bekövetkezik? Arthur reszketett. A Nagyhercegtől néhány méternyire a High Streeten volt egy buszmegálló, de nem akart olyan buszra szállni, ami csak a Tavirózsáig viszi, és nem egyenesen a Trinity Roadra. A taxi viszont egyenesen az ajtó előtt rakná le.

Tudta, hogy a taxik ezen az úton mennek vissza a West End felé, miután letették a fuvart North Kenbourne-ben . De a percek múltak, és egy sem jött. Tíz perc múlva tizenegy. A Nagyherceg hamarosan bezár, és a járdára okádja törzsvendégeit. Az utca túloldalán kezdődött a Radclyffe Park sűrű fasora. A főkapu zárva volt, de a parkot körülfutó ösvény bejáratánál nyíló kis vas csapóajtót nem lehetett lelakatolni. Női árnyákot pillantott meg, mielőtt, a sötét ösvényre lépve, átvágott volna a megvilágított járdán. Maureen Cowan, Bridget O’Neill…

Végre taxi közeledett. Arthur lázasan integetett, és a Trinity Roadra irányította a sofőrt.

– Hol az a Trinity Road?

Arthur megmondta.

– Sajnálom, pajtás. Most visszamegyek a városba, és ágyba bújok. Reggel kilenc óta ülök a volán mögött. Ami elég, az elég.

– Fel fogom jegyezni a számát – mondta Arthur metszőn. – Kötelessége elvinni engem. Jelentést fogok tenni az illetékes hatóságoknál.

– Csinálsz, amit akarsz az illetékes hatóságokkal – vont vállat a sofőr, és elhajtott.

Az utolsó K 12-es busz tizenegy előtt két perccel indult. Arthur tudta, hogy nincs más választása, felszállt, de a Tavirózsa megállónál elkerüli az Oriel Mewst, és a fényesen megvilágított Magdalen Hillen sétál haza. Mégis minden önuralmára szüksége volt, hogy a megállóban maradjon, és ne induljon gyalog a nő nyomába, vagy ne kövesse a Radclyffe Lane szerpentinjét, melynek egy szakasza több holdnyi, nyomornegyedektől megtisztított területen vezetett át, máshol zömök házsorok és homályos kis boltok között kígyózott, míg végül kiért a kórházhoz, a hídhoz és az Isambrad Kingdom Burnel vasút szürkés füvű töltéséhez. De mire a kísértés ellenállhatatlanná válhatott volna, a K 12 megjelent az emelkedő tetején, a Radclyffe Kollégium felől.

Arthur felszállt, és a busz nekilódult, de hirtelen megállt egy hosszú, fekete, csuklyás kabátban szaladó nő kedvéért, aki a Nagyhercegből rontott ki, hogy elérje. Odabent nem volt több hely, és a nő a busz felső fedélzetére ment.

Gyorsan haladtak, ebben az órában már alig van forgalom. Elrobogtak a temető mellett, ahol valamikor régen Maureen Cowan űzte mesterségét, és ahol Gracie néni feküdt a családi sírboltban, Arthur édesapja és édesanyja mellett. Egyirányú utcán hajtottak végig, majd hirtelen visszatértek a High Streetre, mielőtt a Kenbourne Lane-re fordultak volna. És még mindig, egész úton, vörös, zöld és ezüst villanások tarkították az ég hideg, sötét függönyét, pályájuk csúcsán hulló szikrazuhataggá omolva szét.

A Balliol Streeten jobbra fordulta, és Arthur – aki ritkán utazott buszon, de ha mégis, akkor száz méterrel a megálló előtt már leszálláshoz készülődött – felemelkedett a helyéről. A fekete csuklyás alak már a peronon várakozott. Akár egy szerzetes vagy egy nagy madár – gondolta. A nő szállt le elsőnek, mintha csak idegesen aggódna, hogy időben hazaérjen.

A Tavirózsa már bezárt. A boltok is zárva voltak, s ahogy végigpillantott a Balliol Streeten, látta, amint a Kemal Kebab Házának ablakában is kialszanak a fények. De a lakásokban még mindig rengeteg lámpa égett, véletlenszerűen elszórt, sárga négyzetek a homlokzatokon, virágzó fákhoz hasonló utcai lámpák, magasba szökő, hunyorgó szemű világítótornyok. A járdán szerteszórva az ellőtt petárdák megfeketedett papírhüvelyei. Embert nem látott sehol. Egyedül voltak, ő, meg a kabátba burkolózó nő, aki lebernyege szárnyaival csapkodva sietett át a közön a Camera Street felé. Olykor egy-egy autó húzott el.

Arthur csendben állt. A Tavirózsa balkakát nézte, de szeme sarkából a nőt figyelte. Cirkáló kocsi állt meg a nő mellett, késleltetve útján. A vezető mondott valamit. Arthur úgy döntött, hogy tízig számol, ez alatt az idő alatt a nő vagy befordul a Camera Streetre, vagy elmegy a férfival, de számára elvész. Mindketten biztonságban lesznek, ő pedig megfordul, és a Magdalen Hillen megy tovább. De még ötig sem jutott, amikor a nő hirtelen visszaugrott a kocsitól, és futni kezdett, vissza az úton, amelyen jött. Arthur szíve a torkában dobogott, zakatolt. Három fehér oszlop állt a köz bejáratánál. Erről a végéről nem lehetett autóval behajtani. A sofőr mintha vállat vont volna, mielőtt legurult a hegyről, otthagyta a nőt, s könnyebb, készségesebb zsákmány után nézett.

Arthur is belépett az Oriel Mewsba, puhán járt, akár a macska. Odabent sötét volt, érzéki, gyönyörű sötét. A nő sietett – épp hogy látta groteszkül lebegő alakját, de ő gyorsabban ment, elhagyta, súrolta a köpenyét, hallotta a lélegzetvételét.

Azután a nő lemaradt. Tudta, hogy ez a következő lépés, a nő addig ácsorog majd, amíg csak látja őt a Trinity Road –i végződés világosabb háttere előtt, míg meg nem győződik róla, hogy eltűnt. Hagyta, hadd lássa. De ahelyett, hogy kilépett volna a fényre, a köz falához, a hideg téglákhoz préselte magát, és visszalopakodott egy-kétméternyit. Szimatolta a nőt. Nem látta.

A nyakkendője nagyon szorosra volt kötve, rángatnia kellett, hogy levehesse. Olyan erő költözött belé, hogy ha a nyakkendő valóban abból készül, amit utánzott, fémből, ő akkor is lerángatta volna. Fejében petárdák sziszegtek és hulltak alá. Az utolsó milliónyi csillagra esett szét. A csapdosó, csuklyás lény egyre közeledett hozzá, ő pedig a nőhöz.

Nem kiáltott. A torkából kiszökkenő hangot csak a férfi kifinomult hallása foghatta fel: a végső rettenet hörgését, és csak az ő orra érezhette a rettenet szagát is. Egész idő alatt nem érintette meg a nő kezét. A test úgy hullott a földre, mint valami nagy, haldokló madár. Arthur a belső vihartól remegve hagyta a súlyát a cipőjére nehezedni, míg végül precízen és finnyásan elhúzta a lábát.

13.

Negyed tizenkettő múlt öt perccel, amikor Anthony felnyitotta a szemét. Winston még mindig a Pszichológia és élet -et olvasta, Potter még mindig aludt. A hősugárzó rúdjai izzottak, a szobában nagyon meleg volt.

– Hol van Brian?

Winston becsukta a könyvet. – Fél órával ezelőtt ment el. Azt mondta, megkeresi ezt a Dean nevű pofát, és elmennek valahová.

– Uram Isten – nyögött Anthony. – Szabaduljunk már meg Pottertől.

– Amikor csak akarod – felelte Winston kiegyensúlyozottan. – Amíg aludtál, átnéztem a zsebeit. Rengeteg pénze van, és a Fleur Hotelben lakik a Judd Streeten.

– Szép munka volt, őrmester. Még sokra viszi – egy gondolat villant át Anthonyn –, mondd csak, nem dolgoztál te a rendőrségen?

Winston vigyorgott. – Nem, soha. Szerezzünk taxit.

Anthony bólintott, és valahogy életet vertek Potterbe. De, mint ébredéskor mindig, Pottert hívta a természet, vagy újra hányni akart. Kiment a wc-re, Anthony és Winston csendben várták. Sokáig kellett várniuk, teljes tíz percbe telt, míg zöld arccal, tántorogva és nyáladzva újra megjelent.

Arthur fél tizenegy után öt perccel lépte át a Trinity Road száznegyvenkettő küszöbét. Kabátgallérját magasra hajtotta, a torkára, hogy a nyakkendő hiánya ne tűnjék fel senkinek. A fagy teljesen természetessé teszi az ilyesmit egy náthára hajlamos ember esetében.

De nem volt, aki láthatta volna, és ő nem félt. Első pillantásra a ház ugyanolyan sötétnek tűnt, mint órákkal korábban, amikor elhagyta. Nem látszott fény Li-li Chan ablakában, sem Winston Mervynében. De a sötét és néma előcsarnokban, a lépcső tövében állva, fénycsíkot pillantott meg a 2. szoba ajtaja alatt és fényperemet a rosszul illeszkedő wc ajtó körül; Anthony Johnson. Csak ő lehet. Arthur hangtalanul osont fölfelé a lépcsőn, hat fokkal az első pihenő előtt járt, amikor kicsapódott a wc ajtaja, és fényözön világította meg az előcsarnokot odalent. Úgy tűnt, hogy Anthony Johnson várakozik, talán fölfelé kémlel – máskülönben mit keresne a lépcsőházban? Nem nézett le, és mire a pihenőhöz ért, hallotta, hogy a 2. szoba ajtaja becsukódik.

Hálószobájának ablaka alatt fény árasztotta el az udvart. De ez nem érdekelte. Pillanatnyilag az egyetlen veszélyt az jelentette, hogy kapcsolatba hozzák a gyilkossággal. A nő, akit megfojtott, idegen volt, akárcsak Maureen Cowan vagy Bridget O’Neill. Ki törődne azzal, hogy Arthur Johnson mikor jött haza az éjjel, kinek jutna eszébe, hogy kihallgassa?

Nincs miért aggódnia. Életében talán először nem volt miért aggódnia. Gondolattalanul Ízlelgette a másodperceket, a tökéletes nyugalmat, az állati jó érzést. Kibújt a ruhájától, a halom tetejére dobta kinyúlt, összecsavarodott, ezüstszürke nyakkendőjét, és a kék virágos paplan alá zuhant. Pillanatokon belül mélyen aludt.

Mint Winston jelezte, a Trinity Roadon kis híján lehetetlen taxit szerezni, mert nem átjáró utca, és lakói általában nem engedhetik meg maguknak a taxi luxusát.

– Elvihetnénk a metró melletti taxiállomásra.

– Nem – rázta meg a fejét Anthony. Elég volt kivonszolni a félálomban tántorgó, büdös Pottert az utcára. Legalább száz kilót nyomott. Most ott ült, ahová tették, a füves sávon, az utcát elválasztó, alacsony falnál, feje egy platánfa törzséhez hanyatlott. A kemény hideg – mindketten reszkettek – semmilyen hatással nem volt rá, ismét horkolni kezdett. – Elmegyek a taxiállomásra – mondta Winston –, maradj itt, és figyeld, nem dől-e a fűre. – Amint befejezte a mondatot, taxi kanyarodott be a Magdalen Hillről, és megállt a száznegyvenkettő előtt. Li-li Chen zöld szatén estélyi ruhában és rózsaszín tollboában szökkent ki belőle, és egyfontos bankjegyet hajított a sofőrnek.

– Kilencvennyolc, hölgyem – mondta a sofőr, visszaadva két pennyt.

– Tartsa meg az aprót – intett Li-li. A sofőr komor hitetlenkedéssel bámult utána, ő pedig odavetett egy „Hello, nagyon fagyik” -ot Anthonynak és Winstonnak, azután feltáncolt a lépcsőn.

– El sem hinné az ember, ha nem látná a saját szemével – mondta a sofőr. Úgy bámulta a pénzt, mintha attól félne, hogy adományozója után gurul.

Winston és Anthony kétfelől megragadták Pottert és a taxi hátsó ülésére gyömöszölték.

– Beraktuk és nincs olyan állapotban, hogy vitatkozhatna a borravalóról. Fleur Hotel, Judd Street. Rendben?

– Amíg hányni nem kezd – biccentett a sofőr.

Az éjszaka lassanként elcsendesedett, már fél órája nem hallatszott a petárdák pukkanása. Majd egy óráig kellett szellőztetni a szobát. Anthonynak volt módja rá, hogy kialudja magát, tehát el is aludt. Fél kilenckor ébredt, és nem volt ideje sem borotválkozni, sem hosszasan mosakodni, mivel úgy döntött, hogy fél tízkor elkezdi a munkát a kollégiumkönyvtárában. Az előcsarnokban egy leírhatatlan külsejű idegenbe ütközött, aki bólintott, és valami mesterkélt, kiszámított módon jó reggelt kívánt. Még meg sem látta a ház előtt álló rendőrautót, de máris kitalálta, hogy alighanem civilruhás rendőr az illető. Kíváncsi lett, hogy vajon e látogatásnak van-e valami köze Brian Kotowskyhoz. Brian azzal a céllal indult eléjszaka, hogy veszekedjen, sőt talán össze is verekedjen Deannel.

De a kocsi utasainak egyike sem akart beszélni vele, így hát átvágott az utcán az Oriel Mews irányába. Itt eltorlaszolták az útját: a köz bejáratát vagy két méter magas, keretre feszített ponyva takarta, nem engedve belátást a köz belsejébe.

Arthur kopogtatásra ébredt, még mielőtt a vekker megszólalt volna. Valaki egy ajtón dörömbölt az első emeleten, Kotowskyén vagy Mervynén. Azután hangokat hallott, Mervynét és egy idegenét, de hozzászokott már mindenféle fölösleges, felelőtlen zajongáshoz a legalkalmatlanabb időpontokban, így hát nem nagyon figyelt. Tíz perccel később, amikor minden elcsöndesedett, felkelt és megfürdött. Gondosan kimosta a kádat és a mosdót, feltörölte a padlót, felverte a kék párnákat, felrázta a paplant, tiszta inget és alsóneműt vett elő a szekrényből.

A lépcsőn dübörgés, fel és alá. Talán valaki költözködik. Jellemző Stanley Caspianre: megint nem mondta meg. Kiment a konyhába, bekapcsolta a vízmelegítőt, és szenvtelenül arra gondolt, hogy vajon megtalálták-e már a holttestet. Meggondolatlanság volt ilyen közel elkövetnie, de hát semmilyen meggondolás nem játszott szerepet. Az esti újság majd feltárja előtte is, mint bármely idegen előtt, a már ismert tényeket. És ezúttal nem fog összeomolni, nem betegszik meg a tetőző megrázkódtatás következtében, hanem élvezettel figyeli majd a rendőrség erőfeszítéseit.

Egy jó erős kanna tea, két tojás, két szelet szalonna, két vékony, tűzforró pirítós. Ha megtalálták a testet, valamilyen módon elkerítik a közt. A bejárata éppen látható a nappali ablakából. Nem tudott ellenállni kíváncsiságának, kikukucskált az összehúzott, fodros csipkefüggöny mögül. Igen, az Oriel Mewst lezárták, a bejáratot nagy, átlátszatlan lepedőszerűséggel takarták el. Valószínűleg behajtott egy furgon, hogy be- vagy kirakodjon, és a sofőr találta meg. Átfürkészte a terepet, rendőrautó után kutatott, de semmit nem talált, míg csak, közelebbre irányítva a pillantását, észrevett egyet, ott, ahol a legkevésbé számított rá, a járdaszélnél, éppen az ablaka alatt.

Arthur szíve nagyot dobbant, s a melle mintha hirtelen megtelt volna fortyogó folyadékkal. Nem tudhatják, nem jöhettek érte… Senki nem látta, hogy bement a közbe, és nincs, ami összekapcsolhatná a halott nővel. Szedd össze magad, súgta magának, Gracie néni ilyen pillanatokra tartogatott, feddő hangján. Nem mintha korábban előfordult volna ilyen pillanat.

Egy székbe dobta magát, és most, hogy lenézett a kezére, látta, úgy tartja a törlőruhát, mint előző este az ezüstszürke nyakkendőt, kifeszítve, ujjait begörbítve. Ellazította őket. Lehet, hogy a rendőrautó azért áll éppen itt, mert nem volt másutt parkolóhely? Ismét kinézett az ablakon. Anthony Johnson vágott át az úton, a lezárt köz felé tartott. Az ajtócsengő hosszú sikolya úgy metszette át Arthur agyát, akár a kés. Ingadozott. Azután az ajtóhoz lépett.

– Mr. Johnson?

Arthur bólintott, arca elsápadt, összezsugorodott.

– Szeretnék pár szót váltani magával. Beenged?

A férfi nem várt engedélyre. Belépett a lakásba, és felmutatta az igazolványát. Glass detektívfelügyelő. Magas, hajlott hátú ember volt, orra széles és lapos, ha vékony ajkai elváltak egymástól, nagy sárga fogazat bukkant elő.

– Gyilkosság történt, Mr. Johnson. Erre való tekintettel örvendenék, ha elmondaná nekem, merre járt tegnap este.

– Merre jártam? – Arthur nem próbált. Tökéletesen készületlen volt. – Hogy érti?

– Egészen egyszerű. Csak azt szeretném tudni, mivel töltötte a tegnap estét.

– Itthon voltam a lakásomon. Itthon voltam, attól kezdve, hogy hazaértem a munkából, fél héttől. Nem mentem el sehová.

– Egyedül volt?

– Arthur bólintott. Gyengének érezte magát, émelygett. A férfi nem hitt neki. Tiszta, majdhogynem undorodó hitetlenség jelent meg a képén, ajka szörnyű fogai fölé húzódott.

– Értesüléseim szerint maga az estét Mr. Winston Mervynnel, Mr. Brian Kotowskyvalés egy Potter nevű emberrel töltötte.

Arthur semmit sem értett. A Nagyherceg és Dean profiljának tűnő képei futottak át rajta de az biztos, hogy… Azután világosság gyúlt a fejében.

– Azt hiszem, összetéveszt Mr. Anthony Johnsonnal, aki a fölszinten lakik, a 2. szoba. – Most, hogy megértette, igaza van, Glass téved, határozottan hozzátette: – Én egyedül voltam itthon, egész este.

– Elnézést kérek, Mr. Johnson. Érthető kavarodás. Akkor nem tud segíteni nekünk Mr. Kotowsky hollétét illetően?

– Semmit nem tudok róla. Alig ismerem. Csak a magam dolgaival törődöm. – De Arthurnak meg kellett tudnia valahogy, mielőtt Glass elmegy, hogy miért ebbe a házba jött, miért éppen ide?

– Ez a gyilkosság… van valami köze Mr. Kotowskyhoz?

– Óhatatlanul, Mr. Johnson – bólintott Glass, kinyitva az ajtót. – Az áldozat Mrs. Vesta Kotowsky.

14.

Anthony az egyetemi könyvtárban töltötte a napot. Már majdnem öt óra volt, amikor útban hazafelé, a Kenbourne Lane metróállomásra ért. Ott ezt olvasta az újságtáblákon: „A kenbourne-i nő halála!” és: „Újra lecsap a Kenbourne-i Gyilkos?” Bár természetesen érdekelte, mi viszi rá az embert arra, hogy öljön, a gyilkosság maga egyáltalán nem izgatta, így hát nem vett újságot. Már várja Helen levele, s mióta kilépett a könyvtárból, csak az járt a fejében, hogy vajon mit ír?

Az előcsarnokbeli asztalon ott halmozódott a levelezés, valóságos kis hegy, de most először nem volt akkurátusan elrendezve. Anthony átnézte. Három, ingatlanügynököktől származó értesítés Winstonnak, Li-li levele Tajvanról, számla Briannek, számla Vestának s egy újabb számla, majd át kell iránytani Jonathan Deanhez. Semmi. Helen nem írt. Első alkalommal, mióta a Trinity Road 142-be költözött, elmúlt a kedd és a szerda, s ő nem kapott levelet. De még mielőtt töprengeni kezdett volna, vajon túlkíméletlen volt-e, esetleg Helen nem mert írni, kicsapódott a kapu, és Winston Mervyn és Jonathan Dean – tudomása szerint nem ismerték egymást, sohasem találkoztak –léptek be rajta.

Mikor engedtek el? – kérdezte Winston. – Valószínűleg elkerültük egymást.

– Elengedni? – kérdezte Anthony.

– Úgy értem, nem láttunk a rendőrségen.

Anthony arra gondolt, hogy soha nem látta még Jonathan Deant ilyen elcsigázottnak és elkeseredettnek, és ugyanakkor őszintének, minden pózolástól és szerepjátszástól mentesnek.

– Egy szót sem értek az egészből.

– Nem tudja – legyintett Jonathan. – Semmit sem tud. Vestát múlt éjszaka megölték, Tony. Megfojtották. És Brian eltűnt.

Winston szobájába mentek, ez tágasabb és levegősebb volt, mint Anthonyé. Jonathan fénytelen tekintettel pillantott végig régi birodalmán, és mivel nem talált egyetlen, a helyzethez illő, elcsépelt sort, versszakot vagy prózát sem, teljes hosszában végigvetette magát a vén, vörös díványon. Fagyos, az alkonyatban is fehérlő köd súlyosodott az ablakra. Winston behúzta a takarékosan rövidre vágott függönyt.

– Ma reggel fél nyolckor kiszállt a rendőrség – mondta. – Briantől nem kaphattak választ, így aztán hozzám jöttek. Azt akarták tudni, mikor és milyen állapotban láttam utoljára Briant. Elmondtam nekik, mi történt a múlt éjszaka. El kellett mondanom.

– Potter célozgatásait?

– Meg kellett tennem, Tony. Te mit csináltál volna? Talán azt mondtad volna, hogy Brian józan volt, nyugodt, és a lehető legkellemesebb hangulatban tért aludni? Előhalászták valahogy Pottert. Biztosan lekéste ameccset. És Potter, macskajaj ide vagy oda, emlékezhetett valamire, mert amikor engem bevittek, azt kérdezték, hogy volt-e Briannek féltékenységi rohama vagy sem. Kénytelen voltam azt felelni, hogy meg akarta keresni Vestát, meg őt. – Winston az ágyon heverő Dean felé intett.

– De hát ez baromság – horkant fel Anthony. – Az egész csak Potter részeg képzelődése. Mindnyájan tudjuk, hogy semmi alapja sem volt.

– De volt – mondta Jonathan Dean.

– Hogy te, meg Vesta…

– Te jó ég, hát persze. Ezért költöztem el. Itt nem folytathattuk, igaz? A szomszéd szobában ezzel a szerencsétlen, vén marhával. Jézusom, tegnap is vele voltam. Együtt töltöttük a délutánt és a fél éjszakát, lementünk a Nagyhercegbe egy italra. Tizenegy előtt váltunk el, hogy még elérje az utolsó buszt.

Anthony vállat vont. Fázott, tehetetlennek érezte magát. – Azt mondtad, Brian eltűnt?

Jonathan végigfuttatta ujjait rendetlen szöghaján. – Az utolsó héten nem laktam abban a rohadt, büdös lyukban. Bűzlik, és fel-alá rohangálnak benne az egerek. A nővérem szólt, hogy beköltözhetem a lakásába, amíg ő Németországban van. A hampsteadi lakásába. Múlt éjszaka odamentem a Hercegből. Éjfél körül érkeztem, és fél óra múlva megjelent Brian. Merevrészeg volt, összevissza fenyegetőzött és vádaskodott, míg csak ki nem feküdt, akkor ágyba dugtam.

– Honnan tudta, hogy ott leszel?

– Isten tudja. Már korábban odaköltöztem. Amikor a nővérem elment. – Jonathan megreszketett. – Talán Vesta mondta meg neki, mielőtt…

– Akkor hol van most?

– Jonathan a fejét rázta. – Otthagytam, és dolgozni mentem. A zsaruk déltájt vittek be, mindent elmondtam nekik, de mire a nővéremhez értek, Brian már eltűnt. Most keresik. Rosszul áll a dolog. Tony, öregfiú, valószínűleg ő csinálta. Egyébként miért tűnt volna el?

– Lehet, hogy kiment az utcára, vett egy esti újságot és pánikba esett. Nem hiszem, hogy képes lenne gyilkolni.

– Azt hiszed, én képesnek tartom rá? Azt hiszed, jól esik így gondolni az én régi haveromra? Olyanok voltunk…. Mint két egyazon tőről hajtó, vörös rózsa. – Talán az idézet durva stílustalansága, vagy pusztán az a tény, hogy Jonathan az adott körülmények között egyáltalán idézett valamit, zökkentette ki Winstont a béketűrésből. Nekitámadt. – Ha ó tette, az a te hibád. Nem kellett volna a felesége körül ólálkodnod.

– Rohadt, fekete fattyú! – Jonathan a dívány karfájának fordította arcát, a teste remegett.

– Istenem, de jót tenne most egy ital.

Winston, a sértő jelzőt észre sem véve, nyugodtan folytatta: – Kíváncsi vagyok, hány ezerszer hallották ezek a falak ezt az óhajt. – Erősen megrázta Jonathant. – Nem tudom, miért nem hagytalak ott a lépcsőn a szemetes embernek. Kelj fel, ha annyira menni akarsz. De be nem tesszük a lábunkat a Tavirózsába, amíg vége nincs a felhajtásnak.

– Azt mondják – szótagolta Barry –, hogy az a tyúk, akit kinyírtak, a maguk házában lakott. Igaz ez?

– Igen – felelte Arthur.

– Mert a számot nem adja meg az újság, csak annyit ír, hogy a Trinity Road. – Barry egy kanál cukrot vett ki a tartóból, a szájába öntötte és elropogtatta. – Itt – nyomta Arthur orra alá az Evening Standardet.

„ A kora reggeli órákban a Kenbourne Vale-i Oriel Mewson holtan találták Mrs. Vesta Kotowskí 36 éves Trinity Road-i (Kenbourne Vale, West London) lakost. A rendőrség gyilkosságként…

„holtan találták Bridget O’Neill 20 éves segédápolónőt.”

Idegenek, tökéletesen idegenek. Az arcukat sem látta, soha, egyetlen pillanatra sem. Nézett-e valaha is más nő arcába, mint Gracie néniébe és Berylébe?

Beryl Mrs. Courthope leánya volt. Amikor egy este hazatérvén, ott találta – éppen teázgattak Gracie nénivel a mostanáig őrzött és óvott porcelán csészékből – , zavarta a jelenléte.

Ki ő, hogy betörjön zárdai világukba? És újra meg újra feltűnt, olykor az anyjával, olykor egyedül. Arthur jobban szerette, ha az anyja is vele van, mert akkor Gracie néni a szobában maradt, és nem ment ki, hogy kettesben hagyja őket. Soha nem tudta, mit mondjon, amikor egyedül maradt Beryllel, s most már nem emlékezett: kiejtett-e akár csak egyetlen szót is? Arra sem emlékezett, hogy Beryl csinos volt-e vagy közönséges, beszédes vagy hallgatag, és abban is kételkedett, hogy annak idején tudta-e. Közömbös volt iránta.

De, mint Gracie nénitől értesült, Beryl kedvelte őt.

– Beryl nagyon kedvel téged, Arthur. Ez természetesen egyáltalán nem meglepő. Határozott egyéniség vagy, jó állásod van, és – bár ezt nem kellene mondanom neked – nagyon jóképű fiatalember vagy.

Beryl kezdett eljárogatni velük az Odeonba. Gracie néni mindig úgy rendezte, hogy Beryl kettőjük közé üljön. Arthur határozottan jobban érezte magát, mielőtt megismerték Berylt, és csak ketten voltak: ő meg a néni.

– Semmi ok nincs rá, Arthur, hogy később majd külön éljünk. Elég nagy ez a ház. Mindig is az volt a szándékom, hogy egy nap a tied legyen a felső emelet.

Arthur nem értette mit forgat a fejében a néni, azt sem, miért gyűjtögeti a ruhautalványokat, vagy miért vizsgálgatja olyan alaposan a hosszú ideje őrizgetett, jófajta szöveteket. És miért beszél a háború utáni idők bútorvásárlási nehézségeiről?

– Nem szeretett kettesben lenni Beryllel, és nem szerette, ha Gracie néni Beryl elválaszthatatlan társaként tüntette fel legjobb barátnői előtt.

Azon az estén a néninek annyira fájt a feje, hogy képtelen lett volna elviselni az Odeont és a Csendes-óceánon küzdő amerikai katonákról szóló filmet. Arthur kijelentette, hogy akkor ő sem megy.

– El kell menned, Arthur. Nem hagyhatod magára Berylt. Egész héten arra várt, hogy moziba mehessen veled. Nem is hiszed, mennyire kedvel téged. Tudom, hogy te is kedveled őt, csak félénk vagy. És boldog vagyok, mert azt is tudom: eddig egyetlen más lánnyal sem barátkoztál.

Barátkozás… Beryl megérkezett, némán elindultak. Amikor át kellett menniük az úton, a lány megfogta Arthur karját, és egész úton nem engedte el. A teste meleg volt és tapadós. Hirtelen beszélni kezdett. Ostobaságokat beszélt. Arthur azt hitte, elment az esze.

– Azelőtt soha nem volt fiúm. Amíg te meg nem jelentél, anya nem engedte, hogy fiúkkal járjak. Tudom, hogy nem vagyok csinos, nincs bennem semmi különös, de azért lehettek volna fiúim. Most már örülök, hogy vártam. Anyától tudom.

– Mit? – kérdezte Arthur rekedten.

– Hogy nagyon kedvelsz engem, csak félénk vagy, nem mered kimondani. Szeretem a félénk fiúkat. Hetek óta csak reménykedem és reménykedem, hogy egyszer majd arra kérsz, menjünk valahova kettesben, és most megtetted.

– A nagynéném beteg. Azért nem jött el, mert beteg.

– Ó, Arthur. Most már nem kell többé tettetned magad. Tudom, hogy hetek óta próbálod rávenni: legalább egyszer ne jöjjön velünk.

Bementek a moziba. Éppen akkor kezdtek újra édességet árulni a boltokban. Vásárolt neki egy csomag valamit, a zacskón ez állt Csipke Csók – s azt mormogta, hogy kimegy a w.c.-re. „Kikéredzkedem” – mondta ahogy az iskolában szokták. Az előcsarnok és a w.c. között volt a vészkijárat. Arthur egyenesen az utcára sétált. Ment, ment, míg csak vagy három kilométerre maga mögött nem tudta Berylt meg a mozit és azután, életében először, betért egy kocsmába. Brandyt kért, mert nem tudta, mi mást rendelhetne.

Nem sokkal tíz után hazaindult, egyedül sétált a temetőt szegélyező ösvényen. Egy lány állt az ösvény végén, és ahogy Arthur melléje ért, a lány ráköszönt. Csak később tudta meg, hogy prostituált volt, a kocsmák záróráját várta. Arthur akkoriban még alig tudott a prostituáltak létezéséről.

A lány feléje tartott. Arthur zsebre vágta a kezét, ahová a sálját gyűrte. A nő talán azt hitte, a pénztárcáját keresgéli, mert hozzálépett, és kezét a fiú karjára tette. Megfojtotta. A lány túlságosan meglepett volt, nem küzdött, nem kiabált. Amikor Arthur megértette, mit tett, tudta, hogy most majd elfogják, bíróság elé állítják, felakasztják… de semmi sem történt.

A rendőrség nem járt a Magdalen Hill-i házban, és ha kiszállnak sem jönnek rá semmire, mivel Beryl sem Arthur nagynénjének, sem saját édesanyjának nem monda meg, hogy faképnél hagyták az Odeonban. Azt hazudta, hogy ő dobta a fiút, aznap éjjel tizenegykor váltak el egymástól végleg, és soha többé nem akarja látni. Gracie néni dühödten a háládatlan és állhatatlan Beryl ellen fordult, és természetesen megértette, hogy Arthur, a szerelemben csalódva, hirtelen ágynak esett valami vírustól, amit a doktor nem ismert fel, és hat hétig nem ment munkába. Soha többé nem látta Berylt, később megtudta, hogy hozzáment egy zöldségeshez, és két gyereket szült neki.

– Biztosan az öreg pasija volt – találgatott Barry.

Arthur nem tudta összeszedni az ahhoz szükséges energiát, hogy leteremtse Barryt huligános, durva és helytelen szóhasználatáért. A szavak hátterét kutatta. Hogy Kotowsky a tettes? Glass nyilvánvalóan ugyanezt gyanította. De Arthur még mindig képtelen volt lerázni magáról a rettegést, mely fél kilenckor ragadta karmaiba. Lehetetlen kiheverni, és legalább olyan lehetetlen teljes jelentőségében felfogni, ami történt: olyan nőt ölt meg, akit nemcsak hogy ismert, de akivel egy házban lakott. Nem szabad elfeledkeznie a tényekről, sem más szempontból vizsgálni őket. Hazudott a farkasarcú Glass felügyelőnek, hazudott, a fenyegetőn föltornyosuló pánik hatására, kiment a fejéből, hogy milyen könnyen rajtakaphatják. Anthony Johnson bizonyíthatja, hogy hazudott. Anthony Johnson húsz perccel tizenkettő előtt látta őt, amint felfelé tartott a lépcsőn.

Persze, mondhatja, hogy csak a szemetet vitte le a kukába. Ő? Abban az időpontban? Kabátban? Nem, bármit mondhat, Anthony Johnson vallomása akkor is elegendő ahhoz, hogy felhívja rá a rendőrség figyelmét. És Anthony Johnson természetesen elmondja. Már tudják is, sőt talán várják a Trinity Road 142. előtt.

Arthur hazament, mert máshová nem mehetett. URH kocsi sehol, az előcsarnokban nem posztol rendőr. Megállt, hallgatózott, találgatta, nem odafönt várják-e, a legfelső lépcsőfordulóban. Egy ajtó vágódott be a feje fölött, mintha Jonathan Dean tért volna vissza. Valóban ez történt. Arthur elámult. Jonathan Dean jött le a lépcsőn, egy fekete férfi és Anthony Johnson társaságában.

Valahogy biccentett. Winston Mervyn visszaköszönt, de Jonathan Dean egy szót sem szólt. Talán részeg volt. Legalábbis annak látszott, Mervyn karjára dőlt, az arca szürke volt, puffadt. Kimentek az utcára. – Egy perc és jövök – szólt utánuk Anthony Johnson, és az előcsarnokban álló asztal felé kanyarodott, átrostálta a leveleket, amelyeket Arthur aznap reggel nem tudott szétválogatni. Arthur képtelen volt elszakadni tőle, és felmenni a lépcsőn. Majdnem félénken osont át az előcsarnokon, a szíve rettegést dobolt.

Anthony Johnson bosszúsnak látszott. Szórakozottan vetette oda Arthurnak: – Szörnyű ez a gyilkosság.

Arthur végre megszólalt, a rekedt, vékony hang valahonnan a nyaka hátsó részéből érkezett. – Kihallgatták… kihallgatták már a rendőrségen?

Anthony Johnson most felé fordult, kék szemének átható pillantása kis híján átdöfte Arthurt. – Nem, elég furcsa, de még nem. Meg is lepődtem, mert volna mit mondanom nekik.

– Értem. – Arthur idegen torokhangot hallott, a sajátját. – És… és önként is elmegy, hogy elmondja amit tud?

– Nem hinném. Ha szükségük van rám, megtalálnak. Nem érzem magam sem az igazság sújtó öklének, sem olyan eszköznek, melynek a segítségével életfogytiglanra lehet ítélni valakit. Kivéve talán különleges körülmények között. Úgy értem… például ha ellenem vagy az enyéim ellen követnek el valamit.

Arthur bólintott. A megkönnyebbüléstől kiverte a verejték, és hőhullám öntötte el. Anthony Johnson célzása félreérthetetlen volt, alig leplezett, és mintha csak meg akarná erősíteni, az éppen induló Arthur után szólt.

– Mr. Johnson?

– Igen?

– Meg akartam köszönni magának a múltkori üzenetét. Hetekkel ezelőtt történt, de azóta azt hiszem nem találkoztunk. Emlékszik? Amikor véletlenül kinyitotta a levelemet.

– Igen.

– Nagyon figyelmes gesztusnak találtam, hogy itt hagyta az üzenetet. – Anthony Johnson hangja most hangsúlyozottan udvarias és megfontolt volt. Csak képzelné a mögötte rejtőző, fenyegető árnyalatot? – Nem szeretném, ha haragtartónak hinne. Amúgy sem volt különösebben személyes jellegű levél.

– Ó, nem – hebegte Arthur –, valóban nem. Egy magánlevél… az durva beavatkozás lenne. – Megköszörülte a torkát. – Súlyos sértés.

15.

Brian Kotowsky a harmincas években Londonba emigrált lengyel zsidócsalád egyetlen fia volt. Szülei régen meghaltak. Stanley Caspian említette Arthurnak, hogy Brian csak Jonathan Deannel és Vesta bátyjával tartott szorosabb kapcsolatot. Éppen ezért alaposan ki is kérdezte őket a rendőrség mint olyanokat, akik esetleg rejtegethetik. A sógor úgy emlékezett, hallott valamit egy Brightonban élő nagynéniről, Brian anyjának a testvéréről, de amikor a rendőrség felkereste a brightoni házat, kiderült, hogy a távoli rokon éppen Vesta halálának napja óta valami kisebb műtét miatt kórházban fekszik.

– Nem tudom – ezzel Arthur azt akarta mondani, nem tudja, honnan veszi mindezt Stanley. Talán valami fű alatti besúgótól, az ilyesmi a múltban is gyakran hasznosnak bizonyult.

– Még a végén elhajózik dél-Amerikába – motyogta Stanley, telepötyögtetve pontjaival Li-li Chan lakbérkönyvét. – Valószínűleg ott rejtették el a vagyonukat, ami, figyelembe véve, hogy mindketten dolgoztak, és csak nyavalyás heti tizennégy fontot fizettek a lakásért, nem is olyan elképzelhetetlen.

– Két szobáért – mondta Arthur szórakozottan.

– Egy kétszobás lakásért, frizsiderrel és villanyfűtéssel. Bagóért adtam. Tedd föl a forralót, Arthur, öregfiú. Mrs.Caspian nővére anyósának van egy ismerőse, az ismer egy fickót, akinek papírboltja van fent West Hampsteadben a West End Lane-en, és ő mondta az ismerősnek, hogy segítette a rendőrséget a Kotowsky után folytatott nyomozásban, mert Kotowsky szerda reggel betért hozzá néhány szál cigarettáért, meg újságért. A papírboltos felismerte a fickót a fotókról. Ő az utolsó élő ember, aki látta. Kérsz egy falás pástétomot?

– Nem, köszönöm – mondta Arthur.

– Isten tudja, mit művelt Hampsteadtben.

Hogy egy pasas megöli a saját feleségét… hát azok után, hogy Mrs. Caspian meg én úgy éltünk egész házasságunk alatt, minta galambok, ezt fel nem foghatom. Gyilkos szenvedélynek hívják az ilyet. Hála istennek, nem az én házamban történt. Semmi sem hozhat rosszabb hírbe egy helyet. Főleg az aggaszt, hogy mikor adhatom ki újra a lakást. Azt elárulhatom, hogy ilyen körülmények között nem engedhetek meg magamnak egy penny jövedelemveszteséget sem.

– Nem csodálkoznék – rosszmájúskodott Arthur – , ha a hatóságok hónapokra lepecsételnék a lakást. Most pedig ideadnád a borítékomat?

A zsebében egy másik, lilásszürke bristoli bélyegzős boríték lapult, tíz perccel ezelőtt kapta fel az ajtó előterében. Ki gondolta volna, hogy újra ír, miután kikosarazták, vagy látszólag kikosarazták, és újabb levelet küld, ami szombatra meg is érkezik. Mindenesetre, mivel Stanley Caspian autója már a járdaszélen parkolt, felkapta. És most maga is elcsodálkozott: vajon miért, hiszen nem szándékozott továbbfolytatni Anthony Johnson ellen a bosszúhadjáratot. Távol álljon tőle. Ahogyan Anthony Johnson megbocsátott neki a tanácsi levél felbontásáért, úgy ő is megbocsáthat. Meg kell bocsátania, mivel Anthony Johnson kezében van.

A levelet a konyhaasztalra hajította, és igyekezett tisztán gondolkodni. Anthony Johnson világosan értésére adta, hogy egy magánlevél eltulajdonítását soha nem bocsátaná meg. Nincs magánjellegűbb levél a múlt keddinél. Éppen ezért Anthony Johnson soha nem tudhatja meg, hogy ő eltüntette. Ha megtudja, akkor bizonyára elmegy a rendőrségre, és elmondja, amit látott. Így hát Anthony Johnsonnak meg kell kapnia ezt a levelet. De mi történik, ha H. megemlíti benne az előzőt? Arthur bekapcsolta az elektromos forralót. A boríték hajtókája engedelmeskedett a gőzsugárnak, könnyedén felpödörődött. Arthur óvatosan kiemelte a levélpapírt.

Drága Tony, miért nem kapok hírt Felőled? Nem akartam elhinni, hogy a posta semmit sem hozott. A levelek nem tévednek el, igaz? De fennáll a lehetőség, hogy nem akarsz írni, hogy haragszol rám, és most ugyanúgy váratsz engem, ahogyan azelőtt én várattalak. Vagy időre van szükséged, végig kell fontolnod a dolgot, a terveinket, jövendő lakásunkat és a többi? Tudom, idő kell, hogy elrendezhesd az új életünket, és felszámold azt, amit már kialakítottál. Ha hetekre van szükséged, ha várni akarsz a félév végéig, értsd meg, én azt is elfogadom. Most olyan tökéletesen a Tied vagyok, Tony… mindent megteszek, amit kérsz. Csak ne hagyj kétségek között, csak ne hagyj félni.

De a rémületre nincs semmi okom, ugye? Tudom, írni fogsz. Lehetséges lenne, hogy valaki a házatokban tévedésből elveszi a leveleidet? Az biztos, hogy ilyen levelet, mint az enyém, ilyen igazi szerelmes levelet senki nem tartana meg. És mégis, remélem, és újra csak remélem: Ez történt. Vagy talán az utcátokbeli gyilkosság miatt – az újságban olvastam róla – a rendőrség visszatartja a postát?

Mivel azt kell hinnem, hogy nem kaptad meg a levelemet, megismétlem amit akkor írtam: elhagyom Rogert, és indulok Hozzád, amikor csak akarod.

A Te leghűbb és szerelmes H.-d.

Arthur elolvasta néhányszor. Meglepődött a heves érzelmeken. Különös, hogy valaki ilyen túlzásokat, ilyen drámát képes papírra vetni. De helyesen találgatott. Előző levelét valóban el emelte valaki a házból és éppen ezért Anthony Johnson ugyanúgy nem kaphatja meg ezt sem, mint az előzőt. Soha többé nem kaphat egyetlen lilásszürke borítékot sem Bristolból…

Amikor a hét végén sem jött hír Helentől, Anthony a sértett düh és egy józan, prózai gondolat között ingadozott: talán valahol a postán elveszett a levél. A jövő héten mindesetre újra ír neki. A lehetőség, hogy Helen esetleg az ő javára döntött, némi keserű örömmel töltötte el. Micsoda irónia, ha épp ez a levél kallódott el, s Helen most azt hiszi, hogy visszakapja a kölcsönt. De valójában nem hitt a kedvező döntésben. Legvalószínűbbnek azt tartotta, hogy a lány, szokásos habozásával, megírta a levelét, odaadta valamelyik kollégájának, barátjának, az elfelejtette föladni, s a boríték még most is a barát zsebében vagy táskájában hever.

Szombat este felhívta Lintheát, de nem volt otthon, a Leroyra vigyázó nő vette fel a kagylót. Vasárnap este azonban szabad volt az asszony, és meghívta Anthonyt a Brasenose Avenue-i lakásába. A vasárnapi újságok mind lehozták Brian Kotowsky arcképét, a kutyaképű Brianét, borzas hajával és boldogtalan pillantásával. A Rendőrség mindenre kiterjedő nyomozást folytat Vesta férje után. Most már mindenkinek csak Vesta volt; idegenek ajkáról otthonosan elhangzó keresztneve elegendő volt, hogy az emberben máris az erőszak, rettegés, szenvedély és halál képzetét ébressze. De fenntartva a szabad választási lehetőségeket, a kevésbé előkelő vasárnapi újságok is egész oldalakat szenteltek a kérdésnek: „Vesta a Kenbourne-i Gyilkos áldozata?” Míg egy másik lap szegény Brian szavait visszhangozta? „Újra lesújtott a Kenbourne-i Gyilkos?”

Linthea csirkét sütött a konyhában marylandi módra, s közben praktikus, logikus gondolatokat közölt a gyilkosságról, mintha csak egy detektívregényből lépett volna ki. – Ha Brian Kotowsky ölte meg, akkor nem indulhatott rögtön ehhez a Deanhez, mert háromnegyed tizenegykor hagyta el a házatokat, Vesta pedig csak tíz perccel később indult el a Nagyhercegből. Így hát – azt mondják – tíz percig kószált az utcán, a jéghideg éjszakában, és várta, hogy a felesége éppen akkor és éppen arrafelé jöjjön haza. Amikor végül arra jött, nem mentek haza, az utcán veszekedtek egy vaksötét sikátorban, ahol aztán meg is fojtotta. Ez nevetséges.

– Nem tudjuk, mit mondanak.

– A rendőrség mindig úgy véli, hogy a meggyilkolt feleségeket a férjük gyilkolta meg. Figyelembe véve mindazt, amivel a munkám során találkozom, meg is értem őket.

Anthony arra gondolt, hogyan beszélt volna az esetről Helen. Ösztönös megérzéssel, korlátlanul használva gazdag képzelőerejét, fantáziájába burkolva a gyilkosság éjszakáját és a dráma szereplőit. De Linthea ugyanolyan hűvösen és prózaian nézte az eseményeket, mint ő maga. Lintheában több közös vonásra akadt, mint Helenben. Furcsa, hogy a különös érzékenységgel, szenvedélyes képzelőerővel megáldott lány milyen hűvösnek és tisztának tűnik, a nyugodt és praktikus szentéletű asszony pedig milyen egzotikus. Ma este Linthea hosszú, fekete haja lazán borult a hátára. Nyakában nehéz aranylánc függött, sárgás csillogással vonva be nyakát és állát. Anthony az asszony halott férjére gondolt, és találgatta: vajon most férfi nélkül él-e?

Később, étkezés után, amikor Linthea kimerítette a Kotowsky témát, befejezte az idő, a körülmények és a valószínűség elemzését, Anthony sürgető szükségét érezte, hogy beavassa a Helen-ügybe. De ez a gondolat visszasodorta oda, ahol egyszer már megtorpant. Ha az ember szeretkezni akar egy asszonnyal, bevallhatja-e neki erős és dühödt szerelmét egy másik nő iránt? Természetesen nem, különösen ha az asszony fia a szobában van, és éppen egy kis közös firkálgatásra, négykézláb mászkálásra akarja rávenni.

– sokáig marad fenn – mondta végül Anthony.

– Iskolai szünet van. Holnap nem megy iskolába, én meg nem megyek munkába. – Boldogan felnevetett, szinte ok nélkül, ahogyan nyugat-indiaiak szokták. – A firkálás jót tesz majd neki, elég nehezen megy az olvasás. Hogy akarsz nagy, felnőtt, fontos doktor lenni, mint Anthony – kérdezte, átölelve a fiát –, ha nem tudsz olvasni?

Így aztán éjfélig firkálgattak, akkor Leroy aludni ment. Linthea pedig rögtön és egyenesen azt mondta: – Most hazaküldöm magát, Anthony. Reggel frissnek kell lennie a pszichopatáihoz.

Kedd reggel Anthony nem érezte magát különösebben frissnek, mert hajnali négykor felébredt, és nem tudott újra elaludni. Egész nap azt találgatta: vajon várja-e levél odahaza, de azért ellenállt a kísértésnek, amely arra ösztökélte, hogy induljon el korábban, és tudja meg. Ötkor ért haza, de levél nem volt sehol. Aznap egyáltalán nem jött levél a Trinity Road száznegyvenkettő lakóinak, az asztal üres maradt. Így hát másnap reggel komolyan idegeskedni kezdett, otthon várta meg a postást, és maga vette át a küldeményeket. Két levél jött, egy Li-linek, egy Winstonnak. Most már teljes két hete nem hallott Helenről.

Két levél nem tévedhet el. Már azon volt, hogy megszegi a maga állította szabályokat, és a munkahelyén hívja föl. Helen egy tengerészeti múzeumban dolgozott. De miért kapja meg, amit akar, miért teljesüljön szívbéli kívánsága, miért játssza ő a szerelmes udvaroncot, míg cserébe semmit sem kap? Nem, nem hívja föl. És lehet, hogy a hónap utolsó szerdáján sem telefonál. És akárhogyan is, addigra talán megvigasztalja magát valahogy. Linthea, gondolta, Linthea, akinek nincsenek kötöttségei, aki olyan közösségben él, olyan közösségben dolgozik, amelyben ő is otthonos, nem bizonytalanította el a költészet, az álmok és a metaforák, s ha úgy adódott, egy kemény érintés nem tette olvadékonyan, kocsonyásan érzékennyé. Végül is ez nem befolyásolhatja a diplomamunkáját. Mohón írni kezdett, és a munka jól haladt. Most, hogy behatóan foglalkozott különböző pszichometrikus tesztek eredményeivel, a következőket írta:

Az adatfelvételek azt bizonyítják, hogy a pszichopaták többsége retteg önnön agressziójától, és cselekedeteit ugyanúgy bűntudat és szorongás vezérli, mint a normális alanyét. Ami a nőkhöz és a hivatalos személyekhez való viszonyt illeti, a pszichopatáknál súlyos zavarokat találunk. Minthogy súlyos bűntudatban szenvednek, a további elemzés kimutatja, hogy a pszichopaták bűntudata inkább bonyolult és szorult helyzetükből táplálkozik, semmint valódi lelkiismeret-furdalásból. A pszichopata, ha választása nyílik az önző magaviseleti formák és azok között, melyek önmegtartóztatónak tűnnek, és ezért társadalmilag elfogadhatók, elég jó szimatú ahhoz, hogy az utóbbit válassza. Amikor tisztán a maga döntéseire kell hagyatkoznia, választásait elsődlegesen saját személyes szükségletei határozzák meg…

Diszkrét, és valahogy mégis sértő kopogtatás szakította félbe Anthonyt. Arthur Johnson állt odakint, szokás szerint egyik ezüst árnyalatú ingében, s ez az ing oly szemkápráztatóan tiszta volt, mint valami mosóporügynöké. Rosszalló köhintést hallatott.

– Őszinte elnézését kérem a behatolásért, de a lakbér körüli apró probléma miatt kell zavarnom. A maga… ööö… első heti fizetése holnap lesz időszerű.

– Ó, igen – mondta Anthony –, csekk megfelel?

– Kiváló, kiváló.

Míg Anthony előhalászta a csekk-könyvét, amely Szokolov A kondicionált reflex és Stein A gyönyör szerepe a viselkedésben című műve közé szorult, mint sajtszelet a szendvicsben, Arthur Johnson finomkodó modorban lóbálta az apró, vörös könyvet, s egy barna borítékot, melyre megható figyelmességgel ezt nyomtatták: Mr. Anthony Johnson, 2 szoba, Trinity Road, 142., London, W 15 6 HD.

– Ha volna olyan kedves minden pénteken a csekkjét a bérkönyvbe helyezni, a könyvet pedig ebbe a kis borítékba. És akkor én vagy eljövök érte, vagy pedig ott hagyja az előcsarnokban az asztalon.

Anthony bólintott, és kitöltötte a csekket.

– Hál’ Istennek, a rendőrség abbahagyta a nyaggatásunkat.

– Engem még egyáltalán nem nyaggattak. – mondta Anthony.

– Természetesen senki nem kételkedhet abban, hogy Mr. Kotowsky a tettes. Úgy hírlik, Dél-Amerikában van, de kiadják.

– Ó, marhaság – mondta Anthony, valamivel durvábban, mint szándékozta. – És, véleményem szerint, rengeteg kétely lehetséges. Egy pillanatig sem hiszem, hogy ő tette.

Arthurt meglehetősen zavarta, hogy a múlt héten kétszer is más vette át a postát. De szombat óta nem történt ilyesmi, hála a nappali ablakának – onnan figyelte a postást, amint bekanyarodott a Camera Streetről, és ügyelt, hogy jókor érjen az előcsarnokba. Több lilásszürke boríték azonban nem érkezett. A nő nem ír többet. Kétszer visszautasították, és nem kockáztat még egy balsikert. Elmúlt november 19-e, kedd, és azután november 20-a, szerda is. Ezek voltak a legvalószínűbb napok, de Anthony Johnsonnak csak Yorkból érkezett egy levele az édesanyjától. Arthur pihentebbnek és nyugodtabbnak érezte magát, mint november 5-e estéje óta bármikor, s bár bizonyos keserűséggel vette észre, hogy most, amikor már késő és lényegtelen, egy héten belül kétszer is előfordult, hogy a 2. szoba ablakából nem esett fény az udvarra. Anthony Johnson távollétének oka mégis örömmel töltötte el. Kevés esemény kerülte el Arthur figyelmét. Látta, amikor az a fekete nő – a fekete gyerekével – meglátogatta a házat. Látta azt is, amikor egyedül érkezett. Néha látta arcuk árnyát az udvar zöldes kövezetén. És amikor észrevette, hogy Anthony Johnson a hóna alatt egy üveg borral indult el otthonról, tudta, hová megy. Bármennyire is rosszallta Arthur, hogy egy tiszta, világos hajú angol egy fekete asszonynak udvarol, ez mindenesetre elvonja a figyelmét Bristolról.

November 22-én, pénteken, hideg és nyirkos volt a hajnal. Arthur ellenőrizte, amint Anthony Johnson fél kilenckor elhagyja a házat, Winston Mervyn pedig öt perccel később követi. Aztán li-li Chan tűnt fel. A kapu előtt állt vörös, pagoda alakú esernyője alatt, a Magdalen Hillről a Trinity Roadra forduló kocsikat leste. Kis idő múltán az ajtó Dean-féle csattanással bevágódott, Arthur hallotta a lány telitalpú szandáljának klaffogását a lépcsőn. Résre nyitotta az ajtót.

Li-li Chan a telefonnál állt.

– Azt mondod, fél kilenckor jössz. Elalszol? Miért nem veszel vekkert? Elkések munkából. Nem aludnál el, ha veled aludnék? – Ennek hallatára Arthur csettintett a nyelvével. – Talán fogok, talán nem. Persze, hogy szeretlek. Gyere gyorsan, mert kirúgnak a munkámból.

Az autó, ezúttal egy rozoga, kék furgon, kilenc előtt öt perccel érkezett. Arthur lement a postáért. Az ajtó előtt nem talált semmit, feltételezhetően még nem jött meg a postás. De ahogy visszafordult az előcsarnokba, észrevette, hogy az asztalon, melyen előző este még csak prospektusok sem voltak, most egy rakás levél hever. A posta valószínűleg korábban jött, míg ő Li-li telefonbeszélgetésére figyelt. A lány hozta be.

Az új bankhitelkártyája, két körlevél Winston Mervyn számára és – hihetetlen, ám mégis való – egy lilásszürke boríték Bristolból. H. újra írt. Hát soha nem hagyja abba? Arthur ujjai begyén egyensúlyozta a borítékot, s karját messzire nyújtotta, mintha csak attól tartana, hogy robban. Nos, úgy döntött, hogy Anthony Johnson soha többé nem kaphat levelet Bristolból, és ehhez kell tartania magát. Jobb, ha azonnal elégeti, az előzőt is elégette. És mégis… Leheletnyi reszketés futott át rajta. Li-li hozta be a leveleket – lehet, hogy észrevette, lehet, hogy nem. De honnan tudhatná biztosan, hogy nem? Ha Anthony elkocsdálkozik, hogy miért nem kapott levelet már három hete, és körbekérdezősködik – H. sejtését követve, bár azt sem kapta meg –, akkor Li-li emlékezni fog. Ismét felgőzölte a levelet.

Drága Tony! Mit tettem? Miért utasítasz vissza egyetlen szó nélkül? Könyörögtél, hogy határozzak, és tudassam Veled, amilyen hamar csak tudom. Kedden tudattam Veled. Azt írtam, hajlandó vagyok elhagyni Rogert, és indulok Hozzád, amint hallok Rólad. Ez november 5-én volt, és ma 21-e van. Kérlek, mondd meg mit és hol rontottam el. Mert azt mondtam, nem ígérhetek örökké tartó szerelmet? Isten a megmondhatója, ezerszer is megbántam, hogy leírtam azokat a szavakat. Vagy mert azt írtam, hogy még nem szóltam Rogernek? Hinned kell nekem, szólok, amint hírt kapok Felőled.

Azt hiszem, elvesztettelek. Ha logikusan gondolkodom, azt kell hinnem, soha többé nem látlak. Tony, ha tudnád, micsoda sötét kétségbeesésbe zuhantam, szánnál. Talán sosem lábalok ki belőle. Elmennék Hozzád, de rettegek a haragodtól. Azt mondtad, más nő is van a világon. Félek, mire megérkezem, más lánnyal talállak. Belehalnék. Azt mondtad; én vagyok az egyetlen nő, aki iránt igazi szenvedélyt éreztél, a többiek vagy a barátaid voltak, vagy le akartál feküdni velük. Azt mondtad, a „szerelmesnek lenni” kifejezés elavult, értelmetlen, de végül megértetted, mert szerelmes lettél belém. Ezeket az érzéseket csak nem rombolhatják le az első levelemben írt, tapintatlan butaságok? Vagy soha nem is voltak őszinték?

Roger üzleti ügyben Skóciába utazott. Legalább két hétig marad, azt akarta, hogy elkísérjem, de nem kapok szabadságot a következő szerdáig. Tony, kérlek, telefonálj nekem ide, haza, amíg egyedül vagyok. A hét végén bármikor vagy a jövő héten. Nem mozdulok otthonról. Könyörgök. Ha bármit jelentettem Számodra valaha, ha csak egy keveset is éreztünk egymás iránt, könyörgök, telefonálj. Ha csak annyit akarsz mondani, hogy nem kellek már, meggondoltad magad – azt is Tőled akarom hallani. Ne légy kegyetlen, ne hagyj hiába ülni a telefon mellett egész hét végén. El tudom viselni – azt hiszem –, ha azt mondod, hogy megváltoztál. De nem tudom elviselni ezt a rettenetes csöndet.

Tony, ha nem telefonálsz – és szembe kell néznem ezzel a lehetőséggel-, én nem írok többé. Nem tudom, mit teszek majd, de az a kis büszkeség, ami még megmaradt bennem, vissza fog tartani, nem vetem magam utánad. Szóval, bármi is történjék, ez az utolsó levelem. H.

Ezért, gondolta Arthur, újraolvasva a levelet, mindenesetre köszönet jár. De ha Anthony Johnson meglátja ezt a levelet, nyomban telefonál, még ma este. És a beszélgetés során minden kiderül, a korábbi üzenetek időpontja és tartalma. És mégis, Anthony Johnsonnak látnia kell ezt a levelet, mert Li-li Chan már látta. Tíz perc múlva fél tíz. Arthur fontolgatta, hogy bemenjen-e dolgozni, telefonálhatna Mr. Graingernek, hogy kiújultak a gyomorpanaszai.

Mintha Gracie néni ködlött volna fel előtte egy pillanatra, amint fejét csóválja – ez csalás és gyávaság. Azonkívül holnap vagy azután amúgy is be kell mennie. Reszketve, mintha csak valóságban beteg volna, felrángatta az esőkabátját, és leakasztotta esernyőjét az előszobafogasról. Mit tegyen H. levelével? Magával viszi, és megpróbál kigondolni valamit. Ebédidőben még hazajöhet, éppen jókor ahhoz, hogy az asztalra tegye, s ezzel – ha nem talál más megoldást – Anthony Johnson kezébe adja a levelet és vele együtt saját magát.

Természetesen elkésett, évek óta első alkalommal. Eső szemerkélt az iroda ablakára, csíkokban csorgott alá az üvegen. Arthur nyomorúságosan, egyszerre idegesen és egykedvűen látott neki Grainger postájának, bár úgy érezte, soha többé nem akar borítékot látni. Táncolt a szeme előtt a lehetséges vásárlók kézírása, akik mind újra akarták cserepeztetni a tetőt, vagy be akarták vezetni a központi fűtést. Legépelt két, hibáktól hemzsegő választ, de végül is nem volt más hátra, mint újra elővenni, és alaposan megvizsgálni H. levelét.

Bízzon abban, hogy Li-li nem vette észre? Ez annyi más tényezőtől is függött.

Úgy látszik, nincs más megoldás, kockázatot kell vállalnia. Eltünteti a levelet, és reméli, hogy Anthony Johnson nem kérdezi meg Li-lit, vagy ha igen, akkor a lány nem emlékszik. Már markába gyűrte a levél két ívét, amikor új gyötrelem tört rá. Ráébredt, hogy ha Anthony Johnson nem is kapja meg H. utolsó levelét, mindenképpen felderíti, mit követtek el ellene, hiszen november 27-én, a következő szerdán, a hónap utolsó szerfáján fel fogja hívni H-t, ahogy mindig is tette, és akkor minden kiderül.

Arthur két ív papírt helyezett az írógépbe. Egy bizonyos Mr. P. Colemannek küldendő válasszal küszködött, aki abban kérte Mr. Grainger tanácsát, hogy miképpen alakíthatná át tizenkilencedik századi kocsiszínjét anyósa lakosztályává. H. levelének egy órára vissza kell kerülni a Trinity Road 142-be. Most tizenegy van. Szemérmetlenül tagadna, az biztos. A leghatározottabban tagadná, hogy valaha is hozzányúlt Anthony Johnson levelezéséhez. Ha egyszer nincs megoldás, fölösleges ennyit foglalkoznia a dologgal. A gépbe fűzött papírra pillantott, és észrevette, hogy P. helyett H-t ütött Coleman neve elé, és „rögtönöz” helyett azt írta: „börtönöz”. Eltépte a papírt, újat fűzött a gépbe. Anthony Johnson azonnal a rendőrségre sietne. A rendőrség abbahagyná Brian Kotowsky üldözését, és komolyan eltöprengene Arthur Johnson viselkedésén, aki esténként soha nem járt el otthonról, de aznap este mégsem volt otthon; és aki Kenbourne Vale-i lakos volt már Maureen Cowan és Bridget O’Neill meggyilkolása idején is. Nyilvánvalóan hazudott nekik… Igyekezett behajlítani a karját, hogy megfékezze remegését.

Titáni erőfeszítéssel és koncentrációval, végül összehozott egy úgy-ahogy elküldhető levelet. Azt tanácsolta Mr. Colemannak, hogy forduljon egy bizonyos Kenbourne Vale-i építészekből álló céghez. De amint befejezte és elolvasta, rádöbbent, hogy ha ez a válasz Mr. Grainger elé kerül, nagyon elégedetlen lesz. Mr. Grainger azt várja tőle, hogy lehetőleg megemlítse ugyan az építészeket, mégis azt sugallja, hogy a Grainger-cég maga is boldogan elvégzi a munkát. Arthur előtt felrémlett, hogy az egész világ és a valamelyest is figyelembe veendő emberek mind elégedetlenek vele.

Iszonyodó sóhaj szakadt föl melléből. Másik, az előzőtől ugyancsak különböző levelet kell fogalmaznia.

A gépbe tiszta papír került, mielőtt még Arthur ráébredt volna azoknak a szavaknak a jelentőségére, melyeket a sóhajjal együtt mormolt: Másik, ugyancsak különböző levelet kell fogalmaznia…

16.

H. mindig ugyanolyan másolópapírra írta a leveleit, mint amilyet a Grainger-cég használt az indigók alá. És olyan írógépet használt, mint Arthur. Elképzelhető lenne, hogy ő maga írjon Anthony Johnsonnak, és a lilásszürke borítékba behelyezze? A boríték az eredeti, a bélyegző és a dátum stimmel, és még időben az előcsarnok asztalára kerülhetne, csak a tartalom különbözne.

Arthurt, aki fél napot töltött azzal, hogy félelme súlya alatt rogyadozva, óvatos gonddal fogalmazza meg bocsánatkérő üzenetét, visszarettentette a feladat nagysága és veszélyessége. De nincs szükség hosszú levélre. Félig-meddig már nyilvánvaló célja amúgy is lerövidít. Képes utánozni H. hisztérikus stílusát – eleget látott belőle –, ejthet ugyanolyan hibákat is, mint ő; nem nyomja le eléggé a billentyűt, s így a vessző helyett nyolcast üt le, máskor meg túlságosan is lenyomja, így nemcsak a kezdő, hanem a következő betű is nagybetű. És a H-t maga is odafirkanthatja a golyóstollával.

Két ív másolópapírt helyezett az írógépbe. Először a dátumot: november 21. A November O-ja is legyen nagybetű. Drága Tony, nem, ilyen levélben nem szólíthatja „drágának”. Arthur egész életgében csak egyetlen embernek küldött magánlevelet, Gracie néni egy bizonyos kuzinjának, aki ötschillinges postautalványokkal örvendeztette meg. Kedves Alfréd bácsi! Nagyon szépen köszönöm a postautalványokat, a pénzt a perselyembe fogom tenni. Szép születésnapom volt. Gracie néni iskolaköpenyt vett nekem. Szerettel: Arthur. Kedves Tony? Végül is mivel a leghalványabb fogalma sem volt az efféle szokásokról, Arthur legépelte: Tony. Csak Tony.

Hogyan kezdje? A nő mindig bocsánatot kér. Bocsáss meg. Ez jó, meggyőző. Sajnálom – folytatta, ügyelve, hogy a vessző helyére nyolcas kerüljön –, hogy nem írtam korábban, pedig megígértem. De miért nem írt? Tudtam, haragudnál, ha azt írnám, hogy nem tudok dönteni. Remek, jól van. És most a lényegre. De már döntöttem. Mégpedig úgy, hogy Rogerrel maradok. A felesége vagyok, kötelességem vele maradni. Nem tetszett, ez nem H. stílusa, de most lehetetlen kijavítani, és mégis azt közli, amit közölni akart. A szerelmet is bele kell illeszteni. Valami fordulatért kutatott az agyában, amit a televízióban, esetleg régi filmekben hallhatott. Soha nem szerettelek igazán. Az egész csak egy fellobbanás volt. Most az ok a legfontosabb, amiért ezt a levelet írja. Elsődleges cél az, hogy megszakítson minden további érintkezést H. és Anthony Johnson között.

Barry éppen egy óra előtt ténfergett be a hivatalba azzal, hogy már megebédelt, és vigyáz a telefonra, amíg Arthur távol lesz. Még mindig ömlött az eső. Arthur esernyővel a kezében indult a Trinity Roadra. A közön át. Elhagyta a helyet, ahol megfojtotta Vesta Kotowskyt, egy cseppnyi nosztalgiát érzett és sértett indulatot a társadalom ellen, amely e tettek iránti vágyát beléoltotta, s e vágyaknak gyűlölködve bár, de engednie kell.

Üres volt a ház, s érintetlen az asztal. Arthur ellenőrizte, hogy jól leragasztotta-e a lilásszürke borítékot, aztán a tükörfényes mahagóni asztal kellős közepére helyezte.

A ház félig-meddig külön állt. A hatvanas évek épületeinek töretlen vonalait világosvörös téglák rajzolták ki, a nagy ablakok elegendő fényt engedtek a lakásba. A ház felépülése óta itt élő család minden januárban elültette a karácsonyfát; tíz norvég lucfenyő sorakozott az előkertben, mindegyik egy-egy arasznyival alacsonyabb az előzőnél. Anthony Winstonnal lépett ki a házból, és Helenre gondolt: mennyire örülne a kis karácsonyfák elrendezésének, a majdnem rituális sorrendnek, mely az otthon harmóniáját hirdeti, nyugalmat és jövőbe vetett hitet sugároz.

A csöndes utca zsákutca volt. Itt biztonságosabban játszhatnak a gyerekek. De most egyet sem látott; sötét volt, vaksötét, este hatkor.

– Mi a véleményed? – kérdezte Winston.

– Ha van húszezer fontod – gyönyörű. Meg kell házasodnod. Ez nem agglegénynek való hely. Nősülj meg, legyenek gyerekeid, és azután kis szerencsével még vagy negyven fenyőfát ültethetsz.

– Mintha gúnyolódnál…

– Elnézést – mondta Anthony. A ház szemrevételezése közben keserű érzések törtek rá. Nem éppen az ő ízlése szerint való volt, túlságosan polgári és unalmas, túlzottan védett – és mégis… létezhet-e jobb hely nősülésre, családalapításra? Ismeretségeket szerezni nehéz, és az asszony nagyon fontolgatóvá, válogatóssá teheti a férfit. Látta, amint a Helen utáni ácsingózásra vesztegeti a fiatalságát, és álomgyerekeik köddé válnak álom-anyjuk habozása miatt.

– Azt hiszem, megveszem – döntött Winston. – Idejövök, és itt fogok lakni az előkelőek között. – Szélesebb utcára fordultak. – Caspian ott lakik az egyik minilakásban. A mindenét! A mi kiuzsorázásunkból szerezte.

A K 12-es megállója felé bandukoltak. Ritkás, hideg eső permetezett, leheletfinom ragyogást terítve a járdára, és az úttest sötétebb burkolata csillogva verte vissza a sárga és vörös lámpák fényét. A környék hirtelen megváltozott, ahogy már a londoni környék szokta. Ismét bérkaszárnyák, lélektelen, kert és kerítés nélküli, teraszos sorházak, saroküzletek és új lakótelepek között jártak.

– A kis ablakokról mindig fel lehet ismerni a tanácsi lakásokat – mondta Anthony. – Észrevetted már?

– Meg a szörnyű tervezésükről. Mert másodrangú építészeknek megadják a lehetőséget, hogy embereken kísérletezzenek, a lakók pedig nem engedhetik meg maguknak, hogy visszautasítsák.

– Kivéve az olyan szerencséseket, mint te.

– Elég nyavalyás hangulatban vagy ma este, nem? Elnézést, bemegyek ide újságért.

Anthony az ajtónál várakozott. Mi történt vele, hogy ilyen közönséges, sértő hangot használ új barátjával szemben, akit pedig igazán szeret? Álldogált a most már zuhogó esőben, és érezte, ahogy elhatalmasodik rajta a depresszió. Péntek este, november 22-e, péntek. Még öt ilyen napot kell elviselnie, öt napot a hónap utolsó szerdájáig. De akkor felhívja Helent, bizonyosan felhívja. Két hónapja nem látott arcára gondolt. Úgy bukkant elé, mint szellemarc a ködben, finom volt, érzéki, bűnbánó és vágyakozó. Amikor utoljára szeretkezett vele – emlékezett –, nyitott szeme az ő szemébe mélyedt, mosolygott, de e mosolynak nem volt köze a gyönyörhöz. Nem éri-e meg, hogy föláldozza a büszkeségét, az önmagáról alkotott képet, amely szerint erős és határozott, hogy mindezt újraélhesse, még ha csak ideiglenesen és későn is? Igen, szerdán bocsánatot kér, a lelkére beszél, és újrakezd mindent…

Winston újsággal a kezében jött ki a boltból, a címoldalt böngészte. Anthonyhoz lépet, és elétolta a lapot:

– Nézd.

Anthony először Brian fényképét pillantotta meg, a megalkuvást nem ismerő útlevélfényképet; már sokszor megjelent, nap nap után, több újságban is. A hajpamacs, a ráncos, és mégis petyhüdt arc, az állandóan könyörgő és ostoba tekintetével idegesítő szempár. Először a kép, azután a főcím: Vesta férje vízbe fúlt. A hatalmas, fekete betűk alatt rövid beszámoló:

Egy férfi holttestében, melyet a sussexi Hastings mellett vetett partra a víz, ma felismerték a 38 éves Brian Kotowskyt, a nyugat-londoni Kenbourne Vale-ben a Karnevál napján megfojtott Vesta Kotowsky férjét. A felesége halálát követő napon eltűnt Mr. Kotowsky régiségkereskedő volt a Kenbourne Vale-i Trinity Roadon. Hírek szerint rokonai éltek Brightonban.

Nagynénje, Mrs. Janina Shaw, ma azt állította, hogy kilenc éve nem látta az unokaöccsét. – Valamikor nagyon közel álltunk egymáshoz – nyilatkozta –, de amikor Brian megnősült, elvesztettük a kapcsolatot. Nem tudom megmondani, járt-e a házamban a halála előtt, mivel kórházban feküdtem.

Kihallgatásra később kerül sor.

Anthony Winstonra pillantott. Winston vállat vont, arca zárkózott volt, kifejezéstelen. Az eső az újságra hullott, a nagy, nehéz csöppek lassan elsötétítették a papírt. Anélkül, hogy akár egy szót is ejtettek volna róla, elkerülték a közt, vargabetűvel tértek vissza a Trinity Roadra. Végül Winston megszólalt:

– Nem kellett volna elengednem. Ha lebeszélem, és ágyba dugom, akkor mindez nem történik meg.

– Senki sem felelős egy másik felnőtt személyért.

– Meg tudnád határozni, ki a felnőtt személy? – kérdezte Winston. – Nem az évek számán múlik.

Anthony nem szól többet. Az előcsarnokba nyitva eszébe jutott, hogy itt találkozott először Briannel. Brian a cipőfűzőjét kötözgetve ült a lépcsőn, aztán hozzálépett, és azt mondta:

– Nemde, Mr. Johnson? – Most már halott, addig gázolt a téli tengerbe, míg bele nem fulladt. Hallotta, amint Winston mintha nagyon messziről szólna, közli, hogy sietnie kell, fél nyolckor találkája van.

– És más dolgom is van. Érezd jól magad.

– Megpróbálom. Bárcsak ne került volna újság a kezembe holnap reggelig.

Winston a lépcsőre tette a lábát, aztán a korlát fölött átpillantva megfordult, az asztalhoz sétált. Három borítékot emelt fel. – Most, hogy döntöttem a ház felől, szólnom kell az ügynököknek, ne küldjenek több ajánlatot. – Egy negyedik borítékot Anthony felé nyújtott. Lilásszürke volt, bristoli bélyegzővel. – Tessék, itt van egy neked is –mondta.

Végre, ennyi idő után! Vajon továbbra is csak a türelmét kéri? Vagy beteg volt? Vagy, csodák csodája, hozzájön? Kinyitotta az ajtót, lábával felpöccintette az elektromos fűtés kapcsolóját. Hüvelykujja egyetlen mozdulatával feltépte a borítékot. Kihúzta a vékony lapot. Egyetlen lap? Ezek szerint alig van mondanivalója, az ő javára döntött. Élete boldog beteljesülése előtt ezt olvasta:

Tony! Bocsáss meg. Sajnálom, hogy nem írtam korábban, pedig megígértem. Tudtam, haragudnál, ha azt írnám, hogy nem tudok dönteni. De már döntöttem. Mégpedig úgy, hogy Rogerrel maradok. A felesége vagyok, kötelességem vele maradni.

Soha nem szerettelek igazán. Csak egy fellobbanás volt. El kell felejtened, és hamarosan úgy érzed majd, mintha soha nem ismertél volna.

Ne telefonálj. Egyáltalán, ne keress többé kapcsolatot velem. Roger dühös lesz, ha mégis megpróbálod. Ne feledd: vége. Nem látlak többé soha, és Te sem kereshetsz. H.

Anthony újra elolvasta. Először egyszerűen nem hitte el. Mintha idegen, valaki más által, valaki más számára írott levél keveredett volna abba a borítékba, melynek színe, anyaga és formája mindig mágikus erővel hatott rá. Ez… ez az aljasság… ezt nem írhatták neki, lehetetlen, nem ő írta. És mégis. Az ő gépe. Az ő hibái. Harmadszor is elolvasta, s a hitetlenséget most düh váltotta fel. Hogy mer ilyen ocsmány közhelyekkel tömött szemetet írni? Hogy meri három hétig várakoztatni, és végül ezt küldeni? A levél stílusa majdnem annyira elborzasztotta, mint a benne foglalt érzelmek. „kötelessége”, hogy Rogerrel maradjon! Aztán az a törtszív-románcokból származó kifejezés: „fellobbanás”! „Kapcsolatba lépni” ez is… micsoda zsurnalizmus ahelyett, hogy keresni, vagy találkozni. Forgatta a levelet, elemezte, mintha csak az alapos nyelvtani vizsgálat megóvhatná a fájdalomtól.

Felvillant előtte az igazság. Hát persze. Ő kezdte, de a folytatást Roger diktálta. De a felfedezés nem nyugtatta meg, csak még jobban feldühítette. Helen mindent bevallott Rogernek, az pedig kényszerítette. Így kellett írnia. De micsoda nő az, aki hagyja, hogy ennyire uralkodjon rajta egy férfi? És mit gondol, ő, az önálló, erős és egészséges, választójoggal rendelkező nő, hol él? A középkorban? Úgy érezte, mélyen megalázták, lelki szemeivel látta, amint azok ketten közösen fogalmazzák a levelet, a nő szánalomra méltóan hálás a megbocsátásért, a férfi pedig diadalmasan valami dzsigoló szerepet utal ki az ő számára:

– Útilaput kötsz annak a szemtelen fickónak a talpára. Írd meg neki, hogy ki az urad, és mi a kötelességed. És írd meg: ne lépjen többé kapcsolatba veled, ha kedves az élete. Az isten szerelmére, Helen, értesd meg vele, hogy egyszer és mindenkorra vége…

Vége.

Anthony összetekerte a levelet, aztán széttekerte, és apró cafatokra tépkedte, nehogy kísértésbe essen és még egyszer elolvassa.

17.

Brian Kotowsky haláláról Arthur aznap este kilenckor szerzett tudomást, a televízióból. A bemondó keveset beszélt róla, mindössze annyit mondott, hogy azonosították a vízbe fúlt férfi tetemét; a nyomozás folyamatban van. De Arthur elégedett volt. Soha egy pillanatra sem jutott eszébe, hogy lelkiismeret-furdalás esetleg rossz közérzetet okozhat neki, ha Briant elítélik Vesta meggyilkolásáért.

Brian Kotowsky semmit sem jelentett a számára, a halottal szembeni közönyét csak a részegesek és hangoskodók iránti természetes ellenszenve színezte valamelyest. De Briant talán még tisztázhatták volna. Most már nem mentheti fel semmi. Önkéntes halála oly nyilvánvalóan bizonyította bűnösségét, mint bármilyen vallomás vagy tárgyalás. A rendőrség lezárt ügyként fogja kezelni az esetet.

Kicsit megbánta a reggeli hamisítást. Élete jó részét tönkretette a rettegés, ideje nagy részét arra pazarolta, hogy kiheverje az idegeskedést. Mindhiába. Azzal vigasztalta magát, hogy reggel még nem volt más választása. Kotowsky halálhíre nem jelent meg az esti lapok első kiadásában, így hát, még ha meg is vette volna, az sem jelentett volna segítséget. De most, ha Anthony Johnson rajtakapná is: semmit sem tehet. A rendőrség elfogta a tettest: holtan és némán.

Így hát éldegélhet tovább. Arthur este tizenegyig egy nagyon régi filmet nézett a Szuezi csatorna építéséről, a főszerepben Loretta Young mint Eugenie hercegnő és Tyrone Power mint de Lesseps. Nagyon élvezte, egyszer már látta, Gracie nénivel, tizenhárom éves korában. Azok voltak ám a szép idők. Holnap szombat! Az új mosodai segéd Mr. Grainger unokaöccsének a felesége volt – némi zsebpénzt akart keresni –, és Arthur úgy gondolta, nyugodtan otthagyhatja a szennyest, amíg bevásárol. Lehet, hogy befizeti magát egy kacsára, hogy megünnepelje a vasárnapot.

Egy szerelmi viszony befejezésének rengeteg útja-módja van. Anthony sorra vette a különböző módozatokat, ahogyan otthagyta a lányokat s ahogy azok otthagyták őt. Hűvös megbeszélés, hangos jelenet, álnemes lemondás, vidám legyünk-ezentúl-barátok típusú búcsú. De ilyen, mint most Helennel, még sohasem történt. Senki nem szabadult meg tőle rövid üzenettel. Pedig az előző lányoknak hamarabb lehetett volna joguk rá, hiszen egyiküknek sem ígért szerelmet, állandóságot. Egy utolsó találkozást azért megérdemelt volna, egy végső magyarázatot, esetleg egy levelet, hogy utoljára még hívja fel. De amit kapott, azt nem tudta elviselni, azt visszautasította. Maradt a hónap utolsó szerdája. Megkéri Lintheát, és tőle telefonál. Nem szerette a kapkodást az aprópénz körül. És Helen megtanulja, hogy őt nem lehet csak úgy elhajítani, mint valami utcán felszedett pasast, akivel ágyba bújt néhány éjszakára.

Leroy még iskolában volt, amikor, az egyetemről jövet, hazafelé bekopogtatott Lintheához . – Hát persze – mondta az asszony – , de nyolc körül el kell mennem, szóval, a telefonálás után vigyázna egy kicsit Leroyra?

Anthony nem egészen így tervezte. Szüksége lesz egy kis kényeztetésre, miután beszélt Helennel. Másrészt azonban, így nem kell közölni Lintheával, hogy kinek és miért telefonál. És ezen, a következő s az azután következő héten rengeteg ideje lesz még panaszkodni. Végtelenül sok ideje…

Amikor Anthony megérkezett, Linthea már indulásra készen állt, Leroy pedig Gazdálkodj okosan-t játszott a szobájában, Steve-vel és Daviddel. Még tíz perc volt nyolc óráig, Anthony, hogy eltöltse valamivel az időt, elolvasta az esti újság összefoglalóját a Brian Kotowsky ügyében folytatott nyomozásról. Brian feleségét nyilvánvalóan megölték, és Brian eltűnt, de szó sem esett arról, hogy Briannek köze volna a gyilkossághoz. A test két hétig ázott a tengerben, nehéz volt azonosítani. Alkoholt ugyan nem találtak, de az erek és a máj állapota heveny alkoholfogyasztásra enged következtetni. Hátrahagyott búcsúlevél, vagy más, a halál előtti csapásra utaló jel híján a hivatalos vélemény: baleset történt. A következő bekezdésben Howard Fortune főfelügyelőt, a Kenbourne Vale-i Bűnügyi osztály vezetőjét idézték. Mindössze ennyit nyilatkozott:

– A nyomozás jelenlegi szakaszában nincs mit mondanom.

Nyolc óra. Vár még tíz percet. Steve és David hazamentek, Anthony Leroyjal beszélgetett. Egy gyermekotthonról mesélt neki, valaha ott dolgozott. Éjszakánként a fiúk kimásztak az ablakon, és kocsit loptak. Negyed kilenckor bekapcsolta a televíziót, tejet és kekszet adott Leroynak, azután bezárkózott Linthea hálószobájába, addig ért el a telefon zsinórja.

A bristoli számot tárcsázta. Kicsengett. A tizenkettedik csöngetés után tudta: nem fogják felvenni. Lehetséges, hogy ott ül mellette, és nem veszi fel a telefont? Tudnia kell, ki az. Újra tárcsázott, de a kagylót most sem vették fel. Egy idő után visszament Leroyhoz, megpróbált odafigyelni valami tv-vetélkedőre. Kilenc óra volt, tökéletesen elfeledkezett arról, hogy ígéretének megfelelően lefektesse Leroyt. Újra tárcsázta Helen számát. Elment otthonról – gondolta. Pedig tudta, hogy hívni fogja. Tehát így viselkedne, ha netán mégis „kapcsolatba akarna lépni” vele. És ha a férje otthon van, akkor majd úgy intézik, hogy Roger vegye föl a telefont…

Visszatette a kagylót, azután elüldögélt az elégedett kisfiúval. Végül is öt perccel azelőtt fektette le, hogy az anyja Winston Mervyn oldalán hazaérkezett.

– Nem tartozom a hívásért – mondta Anthony. – Nem sikerült beszélnem.

Rövidesen hazament, az ágyára vetette magát, és azon töprengett, hogyan érhetné el Helent. Természetesen elmehet a lakására. Esetleg szombaton, Bristol csak két óra vonattal. Roger ugyan ott lenne, de nem fél Rogertől, sem a puskájától, sem a haragjától. De Roger ott lesz, valószínűleg ő nyit majd ajtót. És mit mondhat a dühödt és harcias Roger és a riadt, engedelmes Helen előtt állva – megkérdezze talán, hogyan értelmezi a „kötelességét”? Egyetlen szót sem szólhatna, Roger be sem engedné a házba.

Felhívhatná Helen anyját, de nem tudja sem a nevét, sem a címét. A nővére és a sógora? A múltban elég megbízhatatlannak bizonyultak. Végül nyugtalan álomba zuhant. Csak amikor felébredt, ötlött eszébe, h ogy a múzeumban is felhívhatja. Eddig meg sem próbálta, Helen rémlátásai miatt: Roger szeme mindent lát, Roger füle mindent hall. De most megteszi, és a pokolba Rogerrel.

Úgy tervezte, hogy a British Múzeum könyvtárában tölti a napot, végül is nem számít, mikor ér oda. Kilenc órakor vásárolt néhány leveskonzervet Winternél, hogy némi aprót szerezzen. Visszafelé elhaladt Arthur Johnson mellett, a férfi ezüstszürke télikabátjában és aktatáskájával a kezében maga volt a megtestesült tisztesség. Arthur Johnson jó reggelt kívánt, és megjegyezte, hogy az időjárás az éghajlatnak megfelelő. Anthony szórakozottan helyeselt. A száznegyvenkettő tökéletesen üres és néma volt. Hogy az időjárás az éghajlatnak megfelelő, az éles szél is bizonyította, meg a kapu borvörös és haragoszöld üvegén áthulló, apró fényfoltok tánca a padlón.

Felment a lépcsőn, a telefonhoz lépett, és tárcsázott. Rrrrrrr- rrrrr- rrrrr- az első pénzdarab eltűnt. Lányhang, de nem az övé.

– Forbisher Múzeum. Tessék parancsolni.

Helen Gravisttel szeretnék beszélni.

– Ki kéri?

– Magánügyben keresem – mondta Anthony.

– Attól tartok, akkor is meg kell mondani a nevét.

– Anthony Johnson.

A lány kérte, hogy tartsa a vonalat. Körülbelül egy perc múlva újra a kagylónál volt. – Mrs. Gravist, sajnos nincs itt.

Anthony habozott, azután azt mondta: – Ott kell lennie.

– Sajnos, nincs.

Anthony mindent értett. Ha nem mondja meg a nevét, ha ragaszkodik az ismeretlenséghez, akkor odajön a telefonhoz. De nem akar beszélni vele, eldöntötte, hogy mindenáron ehhez tartja magát, s ezért rávette a lányt, hogy hazudjon.

Akkor kérem a múzeumigazgatót.

– Mindjárt megnézem, hogy elérhető-e.

A szaggatott jelzés, Anthony újabb pénzdarabot dobott a készülékbe.

– Itt Norman Le Queuex – jelentkezett egy vékony, tudálékos hang.

– Mrs. Helen Gravist barátja vagyok, Londonból telefonálok, fülkéből. Szeretnék beszélni Mrs. Gravisttel. Nagyon sürgős.

– Mrs. Gravist kivett két hetet az évi rendes szabadságából, Mr. Johnson.

Milyen könnyen jött a szájára a neve… Őt is előre figyelmeztették. – Novemberben? Az lehetetlen.

– Tessék?

– Elnézést, de nem hiszek Önnek. Ő kérte, hogy ezt mondja nekem, ugye?

Meglepett csend. Azután az igazgató megszólalt: – Azt hiszem, jobb, ha minél hamarabb abbahagyjuk ezt a beszélgetést – és letette a kagylót.

Anthony a lépcsőre ült. Bizonyos helyzetekben, ha az ember azt hiszi, hogy összeesküdött ellene az egész világ, nagyon könnyű paranoiássá válni. De mi történik, ha valóban az ember ellen fordul az egész világ, illetve a számára legfontosabbak? Miért ment el Helen az év végén, ilyen hidegben? Ha el akart utazni, említenie kellett volna az utolsó levelében. Nem, ez nem paranoia, nagyon is könnyű elképzelni, hogy miután nem akar tőle többé semmit, megkérte Le4 Queuex-t és a múzeum személyzetét, ha egy Anthony Johnson nevű személy keresi, tagadják le. Természetesen segítenek neki, csak azt kell mondania, hogy ez az ember molesztálja őt…

– Ma hamvasztják Kotowskyt – mondta Stanley Caspian.

Arthur elé tette a lakbérborítékokat. – Itt? – kérdezte.

– Fent, a temetőben. Gondolom, nem lesz nagy fölhajtás. Mrs. Caspian azt mondja, hogy meg kell jelennem, de hát mindennek van határa. Hová tettem a rósejbnis zacskómat, Arthur?

– Ide – mondta Arthur, és fintorogva előkaparta a zacskót onnan, ahová pottyant, a szemétkosárból.

– Rohadt egy nap, nem éppen temetésre való. Azt mondják, fél tizenkettőkor lesz. Aggódnom kéne. De nekem inkább nevethetnékem van, olyan jól állnak a dolgok. Két jó hírem is van. Az egyik, hogy a zsaruk azt mondták, kiadhatom a szobát, amikor csak akarom. A jövő héten meg is teszem.

– Egy kis festés, és kész. Egy kis kikenceficézés, ahogy te mondanád.

– Te is, én is így mondanánk, de nem mondjuk. Semmi akadálya, hogy az új lakó szorgoskodjon egy kicsit a pemzlivel.

– Megtudhatom a másik jó híredet is?

– Meg kell tudnod, de arról fogalmam sincs, mi lesz a véleményed. Emelkedik a béred, Arthur. Tökéletesen legális és tanácsilag engedélyezett mértékben, szóval ne nézz így rám. Évi négyszázötvenre emelhetem, ami hetenként plusz két font a borítékocskában, ha nem haragszol.

Arthur már régen félt ettől. Ki tudta fizetni. Tudta, hogy a bértörvény éppen ekkora emelésre biztosított lehetőséget ezekben a nehéz időkben. De nem akarta, hogy Stanley sértetlenül vihesse el a bőrét. – Nem kétséges, igazad van – mondta elgondolkodva. – De én, természetesen, a saját érdekeim szempontjából nézem a dolgot. Nem árthat, ha az ügyvédeim is belenéznek az új szerződésbe, majd amikor ideadod. – Távoztában, hogy még egyet döfjön Stanleyn, hozzátette: – Attól tartok, nem lesz könnyű kiadni Kotowskyék szobáit. Két erőszakos halál, tudod… Az emberek nem kedvelik az ilyesmit. Zavarja őket.

Fogta a borítékját, és felment a lépcsőn. Lelki egyensúlya, mely az utolsó héten bár ingadozott, de kitartott, most felbomlott. Remélte, hogy a Kotowsky-lakás majdani lakója akkor tűnik fel, amikor ő is otthon van, s ebben az esetben ügyelni fog, hogy mindent megtudjon. Homályos nap volt, gyérköd fedte az utcát, sűrű eső szitált, de ahhoz mégsem elég, hogy Arthur esernyővel járjon. Egyik kezében a narancssárga, műanyag szennyes-zacskóval, másikban a bevásárlókosárral a mosoda felé indult.

Mr. Grainger unokaöccsének a felesége megígérte, rajta tartja a szemét a mosnivalón, és igencsak megörvendeztette Arthurt: kedvezően nyilatkozott az ágyneműje minőségéről. Ebédre doveri nyelvhalat vásárolt, egy font kelbimbót és egy szelet felsált vasárnapra. A Tavirózsa előtt eldübörgött a K 12-es busz. Arthur hirtelen ötlettel felugrott rá. A busz a temetőkapuban tette le.

A temetőnek ez a vége régi, apró építményekből álló nekropolisz volt, egymás mellett sorakoztak a halottak szürke, mohos kriptái. Néhány évvel ezelőtt halott lányt találtak e sírok egyikén, egy családi kripta mellett. Arthur megállt a vasajtó előtt, amely ezt az üreget fedte. Volt már itt azelőtt is, mivel a lányt megfojtották, és Arthur kíváncsi volt, hogy a rendőrség az ő harmadik áldozatának fogja-e tekinteni, bár akkoriban biztonságban érezte magát fehér hölgye mellett. A lány gyilkosát elfogták. Elsétált a szárnyas győzelem hatalmas szobra alatt, el a kocsmának nevet adó nagyherceg sírja mellett. A krematórium felé tartott. A kápolna ajtaja csukva volt. Arthur félénken kinyitotta.

Odabent mintha társalgás folyt volna; hogyan is nevezhetnénk másképp, amikor egy ember egy másikhoz beszél? A pap beszélt, s a hallgatóság és a gyülekezet egyetlen tagja Jonathan Dean volt. Brian Kotowsky egyetlen barátja, aki meggyászolta őt. Megszólalt a zene – inkább zenebona, mintha csak egy szupermarketben játszott szalag hirtelen vallásos fordulatot vett volna. A bíbor szövettel fedett koporsó megmozdult, a nyersszín bársonyfüggönyök némán összezárultak, Brian Kotowsky, akárcsak Arthur fehér hölgye, a lángok közé hullt.

Arthur kiosont. Nem akarta, hogy észrevegyék. A kapuhoz is másik ösvényen sétált vissza. Az utat benőtte a tüskebokor, a borostyán, meg a hosszú levelű gizgaz, amit a fagy még nem pusztított el. Vízcseppek gyöngyöztek a köveken, remegtek a leveleken és gallyakon. A vö9rös gránitlap előtt találta magát. Ezt vésték rá: Arthur Leopold Johnson, 1855-1921, szeretett felesége, Maria Lilian Johnson 1857-1918, és lányuk, Gracie Maria Johnson 1888-1955. Áldottak a holtak, kik az Úrral halnak. Itt nincs az ő számára hely, és nincs az anyjának sem, pedig talán már ő is halott. Lehet, hogy ezért nem jött el Gracie néni temetésére.

Arthur a legjobb sötét öltönyében, új fekete nyakkendőjében ült a Magdalen Hill-i ház nappalijában, és újságot olvasott. A lap tele volt zsurnaliszta elmélkedésekkel a Kenbourne-i gyilkosról és legújabb áldozatáról. Elolvasta, míg a gyászolókra várt; Alfred bácsira, aki a születésnapi postai utalványokat küldte, a Winter fivérekre és Beryl anyjára, Mrs. Goodwinre a szomszédból. Ő hozta a hírt, hogy Gracie néni meghalt.

Hideg márciusi hétfő volt. A hálószoba jéghideg, de azokban az időkben az ő környezetében senki sem gondolt arra, hogy egy hálószobát fűteni is lehet. Gracie néni fél nyolckor ébresztette, s ő soha nem kérdezte, miért kell már fél nyolckor felkelnie, holott fél tízre megy munkába, és a szomszédban dolgozik. A néni hagyott neki a hideg fürdőszobában egy kancső forró vizet a borotválkozáshoz és tiszta fehérneműt, mert hétfő volt.

– Ha rendesen tisztálkodsz, Arthur, csak hetente egyszer kell fehérneműt mosnod.

De naponta friss, fehér ing kell, mert az ing van legfelül, és látszik. Lent a konyhában be volt gyújtva a tűzhely, az asztal pedig egy személyre terítve. Amióta férfivá érett, Gracie néni elhagyta az Arthur körüli gyerekes dolgokat. Megreggelizett, mielőtt a fiú lejött volna. Most Arthur volt a ház ura. A reggeli mindig ugyanaz: egy tál zabpehely, egy tojás és két vékony szelet sonka. Aznap reggel a néni olyan volt, mint mindig: ősz haja szoros kis tekercsekben – még nem fésülte ki, sötét blúz, lila pulóver, fekete-lila keresztcsíkos pongyola a papucsa kemény, sima és merev, az ember akár bakancsnak is gondolhatta volna.

– Úgy látszik, esni fog. – Amint Arthur befejezte a reggelit, a néni elvette előle a tányért, és elmosogatta. Mosogatás közben az ablaknál állt, az eget tanulmányozta a Merton Street háztetői fölött. – Legjobb, ha elviszed az esernyődet.

Valamikor Arthur tiltakozott: nem kell esernyő ahhoz, hogy húszméternyit sétáljon a permetező esőben, sem kalap, hogy tíz percig kibírja a fagyos levegőn, sem pedig sál a ritkásan hulló hóban. De most már jobban tudta: ha egy szót sem szól, elkerülheti a tehetetlen haragot és szégyent ébresztő szavakat: – És ha megbetegszel, mint a múltkor is, akkor aztán elvárod, hogy halálra dolgozzam magam, amíg ápollak.

Így hát csöndben maradt, meg sem próbált vitatkozni arról, hogy még egy órát tölthetne az ágyban, nem akar a tűzhellyel szemben, a hokedlin ülve, újságot olvasni. A néni tett-vett a ház körül, és időnként így szólt hozzá: – Arthur, tíz perc múlva kilenc… – Arthur, kilenc óra… – Amikor elment, – tíz percet engedélyezett magának a szomszéd házig tartó sétára –, a néni a kapuig kísérte, és csókra nyújtotta az arcát. Tűnődő pillanataiban mindig kapcsolatuk boldogságának a jelét látta e csókokban és vadállati dühöt érzett Beryl anyja ellen egy elejtett megjegyzéséért.

– Gracie, úgy nyújtod az arcodat ennek a fiúnak, mintha egy nyakadon nőtt kelést mutatnál az orvosnak.

Aznap reggel a szokásos módon csókolta meg. Sokszor kívánta, bárcsak gyöngédebb lett volna, vagy a néni zömök vállára fonta volna karját. De az efféle gondolatok merő fantáziálásnak bizonyultak, filmhősökkel való azonosulásnak – fogalma sem volt róla, hogyan kell csókolni vagy ölelni. Ezen a ponton megszakította a képsort: az elképzelhetetlen közelség az ölelkezés rettentő képzetével folytatódott, mint az egyetlen lehetséges következménnyel.

Tizenegy órakor, miközben a cég számláit írta a műhelyek szomszédságában lévő szobában – akkoriban még sehol sem volt az apró cédrus- és üvegkalicka –, Mr. Grainger lépett be Mrs. Goodwinnal. Most is látta őket, Mr. Grainger a torkát köszörülte, Mrs. Goodwin arcát könnyek mosták. És a szavak: – Itt hagyott bennünket… a szíve… a szemem láttára esett össze… elment, Arthur. Nem tehettünk semmit.

Valaki bejött a lakásba, és kiterítette. Arthur még egy napig nem engedte, hogy a temetkezési vállalkozó elvigye a holttestet. Tudta, mi illik. A halált követő napon virrasztani kell. Virrasztott. Elgondolta, mi mindent tett érte a néni, s mi minden volt a számára – anya, apa, feleség, tanácsadó, házvezetőnő, egyetlen barát. A markáns arc hűvösen, viaszosan nyugodott a tiszta fehér párnán. Arthur sóvárgott utána, visszakívánta őt… miért is? Hogy jobb lehessen hozzá, mint amilyen azelőtt volt? Hogy örömet szerezzen neki, mint ahogyan azelőtt sohasem tette? Hogy magyarázkodjon, vagy magyarázatot kérjen? Nem, tulajdonképpen egyikért sem. Félt hozzáérni, félt még attól is, hogy hideg ujja hegyét a néni még hidegebb arcához érintse. Koponyájában erős, sürgető zsongást érzett.

Majd kilenc éve nem ment el otthonról este egyedül. De most fél tízkor elindult, magára hagyta Gracie nénit. Egy sikátoron átsiklott a Merton Streetre, aztán ment, ment jó messzire, egy kocsmáig, ahol senki sem ismerte – a Kórházi Címerig. Megivott két brandyt. Gizgazzal benőtt bombatölcsér választotta el egymástól a kórházat, a rakpartot és a vasúti síneket, melyeken gyaloghíd ívelt át. Arthurnak nem kellett átvágnia a síneken. Hazavivő útja a High Street felé vezetett, bérkaszárnyák és különálló családi házak sora előtt. De ő a bombatölcsérhez ment, és a törmelékhalmok közt ődöngött, míg csak fel nem tűnt a hídon a lány siető alakja.

Bridget O’Neill húszéves segédápolónő-tanuló. Még egy ujjal sem ért hozzá, de a lány felsikoltott, amint megpillantotta. Senki nem járt ezen az üres, puszta vidéken, aki meghallhatta volna. A mellettük eldübörgő vonat kétszer egymás után felpöffenő bőgést hallatott. A lány futott előle, megbotlott egy téglában, és elesett. Arthur megfojtotta a földön, puszta kézzel, aztán ott hagyta, és a sötét utcákon visszatért a Magdalen Hillre. Hamarosan elaludt, nyugtalan, de majdnem olyan mély álomba zuhant, mint amilyen Gracie nénit kötözte az ágyhoz.

Soha nem ápolta a néni sírját. Vastag fű nőtt a kőlap két oldalán, és a vezetéknevét benőtték a borostyánindák. Arthurt körülvette a halál; penészes, dohszagú halál, nem az a meleg, amire vágyott. Tudta, újra feltámadt benne a vágy, és megrémült: kimerült a sürgetéstől, amelynek csak maga a halál vethet véget. Visszatért a buszhoz, a mosodába, az örökös takarításhoz.

Kutyaharapást szőrivel. Anthony tudta, bármi történjék is Linthea és közötte, a legjobb esetben is csak kikapcsolódás a számára. De mi rossz van a kikapcsolódásban? Helen iránti szerelme mély volt, értékes és különleges. Ostobaság volna azt hinni, hogy azonnal helyettesíthető. De a szerelem fogalma tág, számtalan érzelem belefér, s majdnem mind megteszi, ha a cél: elvonni a figyelmet a valódiról, az egyetlenről, a tökéletesről, a szerelemről.

Így hát a Brasenose Avenue felé indult, ha nem is vidám, gazdag kérőként de legalább céltudatosan. Mióta él, kevesen utasították vissza. Keserű gondolatai merész fordulatot vettek. Hihető-e, hogy egy nála idősebb, magányos özvegy kikosarazza? Becsöngetett; Linthea nyitott ajtót, szó nélkül behúzta a lakásba, és karját a nyaka köré fonta. Anthony végül is örült, hogy nem úgy viszonozta a gesztusát, ahogyan szerette volna. Talán az első pillanatban megérezte, hogy Linthea boldog, s ezt a boldogságot meg kell osztania – egy harmadikkal.

A nappaliban Winston ült. Pezsgőztek. Anthony a szekrény tetejére csúsztatta a magával hozott spanyol bort: észre ne vegye senki.

– Te vagy az első gratuláló – üdvözölte Winston – , persze, csak ha Leroyt nem számítjuk.

– Összeházasodtok – csúszott ki Anthony száján. Inkább megállapítás volt, nem kérdés.

– Jövő szombaton – bólintott Linthea. Újra átkarolta. – Gyere el!

– Persze, hogy eljön – bólintott Winston. – Már korábban szólnunk kellett volna, a múlt héten határoztuk el, de előbb meg akartunk bizonyosodni róla, hogy Leroyjal rendben van-e a dolog.

– És rendben?

Winston nevetett. – Rendben, de amikor Linthea közölte vele, hogy hozzám jön, Leroy azt mondta, inkább te kellenél neki.

Ezen Anthony is nevetett, ivott egy korty pezsgőt, és végighallgatta Winston romantikus, de nem szentimentális elbeszélését arról, hogyan szerette mindig is Lintheát, hogyan vesztette el, amikor a lány férjhez ment, és üldözte reménykedve a fél világon át. Helen egyszer valami idézetet citált arról, hogy mily keserű a kívülálló szemével látni a mások boldogságát. Most úgy érezte, a lány idézetei, és ez az egész mindig is untatta kissé, éppen úgy hatott rá, mint a Jonathan Dean-féle idézgetések.

Hazament és leült dolgozni.

Bár a pszichopata szenvedhet sürgető kényszertől vagy rögeszmés neurózistól, állapota az agykérgi tevékenység lefokozottságával s egyben az izgalom állandó igényével van összefüggésben. Szembe kell néznie a rutin irányította mindennapok agresszív elemeivel és azzal, hogy izgató stimulusok hiányában képtelen elviselni a rutint…

Abbahagyta, képtelen volt koncentrálni.

Olyat kell tennie, amit azelőtt soha – levelet írt Helennek.

18.

Nem a lakására küldi, az lenne a lehető legrosszabb megoldás. Talán a múzeumba? Bár Helennek nincs titkára, de emlékezett, egyszer azt mondta, hogy egy lány felbontja a neki és Le Queuex-nek érkező postát. Az anyja megfelelne, de nem tudja a címét. Igyekezett felidézni különböző barátai nevét; Helen beszélt róluk, amikor még együtt jártak. Csak akad valaki, akire rábízhat egy levelet azzal, hogy egyedül Helen bonthatja föl!

Átolvasta a régi leveleket, nevek vagy más nyomok után kutatott. Fájdalmas feladat volt. Drága Tony, tudtam, hogy hiányozni fogsz, de nem tudtam, hogy ilyen rossz lesz. Ebben esett só a divatbemutatóra szóló meghívásról . Bárcsak tudná a ruhaüzlet nevét. És a volt osztálytársak, egyetemi évfolyamtársai? Csak a keresztnevekre emlékezett: Wendy, Margaret, Hilary. Talán az egyetemre írjon? Az ottani hatóságok egyenesen a lakására küldenék a levelet. Mindenki ezt tenné, hacsak fel nem ad egy másik levelet is, amelyben egyenesen arra kéri a címzettet, hogy ne tegye. De vállalja-e? Talán igen, különösen, mivel a Helennek szánt levél nem alázatos könyörgés lesz.

Megírta. Nem könnyedén, nem akárhogyan. Sorra körmölte a piszkozatokat, s közben az járt a fejében, hogy talán neki magának is ugyanolyan ingatag a lelkiállapota, mint a betegeké, akiket tanulmányoz. Elégedetlen volt a végeredménnyel, de már nem tudott rajta változtatni.

Drága Helen, szeretlek. Azt hiszem, már első találkozásunkkor beléd szerettem, és bár sokért nem adnám, ha kiirthatnám magamból ezt az érzést, és szabad lehetnék – nem tehetem. Te voltál minden reményem, Te adtál célt az életemnek. Rólam ennyi elég is. Nem megyek bele semmiféle érzelgős önsajnálatba.

Ez a levél Rólad szól. Elhitetted velem, hogy szeretsz, azt mondtad, soha senkit nem szerettél úgy, ahogyan engem, hogy Roger nem számít, csak sajnálod. Sokszor szeretkeztünk, gyönyörű, feledhetetlen együttlétek voltak, és Te nem tartozol azokhoz a nőkhöz – ezt bizton állíthatom –, akik pusztán szórakozásból a kikapcsolódás kedvéért fekszenek egy férfi ágyába. Kis híján azt ígérted, hogy eljössz, és ezután velem élsz. Nem, többről volt szó. Határozott ígéretet tettél, és csak azért napoltuk el a megvalósítást, mert időre volt szükséged.

És mégis elkergettél, olyan hűvös határozottsággal, hogy még most is alig tudom elhinni. A lélegzetem is elakad, ha eszembe jut az utolsó leveled. Nem akarok szemrehányást tenni az okozott fájdalomért, csak megkérdezem, mit gondolsz, mi lesz most Veled? Megkérdezted-e az utóbbi hetekben akárcsak egyszer is önmagadtól, hogy mit tartasz arról a nőről, aki kettős életet él: egyaránt hazudik a férjének és a szeretőjének? Mi történik vele, ha megöregszik, és még a szót is elfelejti: igazság. Nem érdemes gyáva, hazug, önbecsülését vesztett emberként élni, különösen, ha az illető olyan törékeny, mint – isten látja – Te vagy.

Gondolkodj ezen. Ne törődj velem, ha nem akarsz, de gondolj a rombolásra, amit a félelem, a ködös határozatlanság s az efféle zűrzavar a lélekben művel, bármi rejlik is a csinos külső mögött.

Ha akarod, találkozom Veled. De ennél többet most nem ígérhetek. Azt hiszem, szándékosan tönkretenném magam, ha valaha is újra kapcsolatba kerülnék egy olyan emberrel, mint Te. A .

De kinek küldhetné el? Ki legyen a közvetítő? Winstonnal beszéltek a karácsonyról, ez juttatta eszébe az egyetlen lehetséges megoldást, Helen mesélt gloucesteri barátairól, akiknél anyjával, és házasságuk óta Rogerrel is, a karácsonyt töltik. Nem tudja a címüket, és a nevüket is elfelejtette, bár Helen említette. Annyira mégis emlékezett, hogy a lány azt mondta, ugyanaz, mint a pap szó latinul…

– Linthea meg én – nevetett Winston – még nászúton leszünk. Jamaicában gyönyörű a karácsony, csak Leroy miatt fáj egy kicsit a fejem. Talán magunkkal kéne vinnünk. De mézesheteinkre? Lehet, hogy kissé túl konvencionális vagyok, lehet, hogy…

– Hogy van latinul az, hogy pap – vágott közbe Anthony. Winston szeme elkerekedett.

– Elnézést, ha untatlak.

– Dehogy untatsz, remélem, káprázatos mézesheteitek lesznek. Bár én lennék ilyen szerencsés. Ha akarod, vidd magaddal az egész Merton Street-i általános iskolát, csak mondd meg, hogy van latinul az, hogy pap.

– Pontifex, pontificis, hímnem.

Amint meghallotta, tudta: telitalálat. Pontifex. Bemegy a High Street-i központi könyvtárba, ott megvan az ország valamennyi telefonkönyve. – Köszönöm – mondta.

– Nagyon szívesen – bólintott Winston. – Olyan vagyok, mint valami szótár. Mr. Lidell vagy Mr. Scott.

Három Pontifex (vagy pontificis, ahogy Winston kiegészítené) lakott Gloucester városában. De az igazi nyilvánvalóan a Dittisham Road 26-ban lakó A.W. Pontifex. Mrs. Margaret Pontifex és Sir F. Pontifex valószínűtlen jelöltek. Anthony megcímezte a borítékot: Mrs. Pontiex, Dittisham Road 26, Glouchester, a hajtókán pedig: Feladó: A. Johnson, 2/142 Trinity Road, London, W. 15.6.H.d: Belehelyezte a Helennek szánt kisebb, sima borítékot. Hátravolt még a „fedőlevél”.

Anthony tudta, nem kérhet egy ismeretlen nőt arra, hogy zárt borítékot adjon át egy másik nőnek, de a férje háta mögött. Ez persze szükségtelen is. Helen és Roger, mondjuk, karácsony este érkeznek Pontiexékhez. Mrs. Pontifex vagy négyszemközt adja át a levelet – talán Mrs. Pontifex hálószobájában, nyomban érkezés után, vagy pedig – és ez a valószínűbb – a nyilvánosság előtt, az ünneplő rokonok szeme láttára. Ilyen módon, még ha Roger követeli is a levelet, Helen olvassa először.

Kedves Mrs. Pontifex! Tudom, hogy Mrs. Gravist Önökkel tölti a karácsonyt, így kérem, legyen olyan kedves, adja át neki a mellékelt levelet. Elvesztettem a hölgy jelenlegi címét, ezért zavarom Önt. Tisztelettel Anthony Johnson.

Hát legalábbis különös. Elvesztette a ritka Gravist névvel rendelkező hölgy címét holott nyilvánvalóan jól ismeri őt, de birtokában van a legalább olyan ritka Pontifex nevű személy címe, akit viszont soha nem látott. Ahogy az egyik név megtalálható a telefonkönyvben, úgy a másik is. Bélyeget nyalt a borítékra. Mindent megtett, hogy sikerüljön. Megéri? Csökkenti-e bármilyen lehetséges eredmény a most ráhullott depressziót? A levelet mindesetre csak pár nappal karácsony előtt kell feladnia. Egy halom könyv, papír és jegyzet tetejére helyezte, és eltöprengett, hogy végül is elküldi-e egyáltalán.

Amikor Arthur „az ügyvédeim”-ről beszélt, egy Kenbourne Lane-i cégre gondolt, mellyel húsz évvel ezelőtt volt dolga utoljára, Gracie néni végrendelete ügyében. Azóta nem lépett kapcsolatba velük, nem járt náluk, de most elment, és tizenöt fontot fizetett azért az információért, hogy ha a tapétától eltekintve nincs javítanivaló a lakásban, akkor semmi joga ágálni Stanley Caspian ellen a béremelés ügyében. Ámbár – ahogyan kissé felnagyítva bebeszélte magának – a ház többi része összeomlóban van. A 2. szoba állapota tűrhető. Kis híján azt kívánta, bárcsak befolyna a tetőn a víz. Arthur kicsinyes bosszút állt. Az előcsarnokban ácsorgó fiatal párnak még Stanley Caspian szombati megérkezése előtt elmondta az 1. lakás és bizonyos gyilkosságok között fennálló kapcsolatot, és megsúgta, hogy a bér éppen ezért minden további nélkül lenyomható nyolc fontra. A fiatal pár vitatkozott Stanleyvel, végül nem vették ki Kotowskyék lakását.

A rendőrség továbbra sem jelentkezett. Mindenki biztosra vette, hogy Brian Kotowsky ölte meg a feleségét. De Arthur még emlékezett John Reginald Halliday Chrisie esetére. Chrisie többek között megölt egy asszonyt, s a gyilkosságért az asszony férjét akasztották föl. Végül kiderült, hogy ki volt az igazi tettes. Arthur nem szüntette meg a posta ellenőrzését, és nem felejtette el résre nyitni az ajtót, ha bárki is telefonált. November 27. szerda kellemetlen este volt, de elmúlt, és Anthony Johnson nem telefonált. Több mint két hete nem jött leél Bristolból. Biztos, hogy nem is jön több? Arthur észrevette, hogy a szokatlan időpontban közlekedő Anthony Johnson kissé levert, mintha elpárolgott volna valami abból az ifjonti ragyogásból és életkedvből, melyet még első találkozásukkor észrevett rajta. Mindnyájunknak fel kell nőnünk egyszer, gondolta Arthur, szembe kell néznünk az élet realitásával és komolyságával. Egyszer az ablaka alatt elhaladva Anthony Johnson felemelte a kezét, és intett neki. Nem volt különösebben lelkesült integetés, ha az lett volna, Arthur kétségkívül gyanakvással fogadja. Anthony Johnson tehát nem táplál ellenséges érzéseket vele szemben.

December 7-én szombaton reggel kemény hangú levelet írt az ügyvédjének; kifogásolta a negatív tanács magas árát. Mindig pontosan fizette a számláit, valami meghatározhatatlan félelmet érzett talán ha egy-két napnál tovább adósa valakinek, lesújt rá a sors keze. Kilenc órakor látta, amint a postás átvág az utcán. Lement a levelekért. Semmi, csak egy jövedelembevallási űrlap Stanley Caspiannek, ennek a papírnak jog szerint semmi keresnivalója nem volt a Trinity Roadon.

Li-li Chan és Winston Mervyn bérborítékja az asztalon hevert, Anthony Johnsoné azonban hiányzott. Arthur óvatosan hallgatózott a 2. szoba ajtaja előtt. Csend, aztán teáscsésze csöndült a csészealjon. Arthur puhán kopogtatott az ajtón és bocsánatkérő köhögést hallatott.

– igen?

– Mr. Johnson vagyok, Mr. Johnson. – Érezte, hogy nevetséges, de nem talált más módot a bejelentkezésre.

– Egy perc.

Pár pillanat telt el, s az ajtó kitárult, mögötte Anthony Johnson, nyilvánvalóan kapkodva magára húzott farmerban és trikóban. A szoba jéghideg volt, a hősugárzót épp csak hogy bekapcsolhatták. Az ágy állapotából és az éjjeliszekrényen álló félig üres teáscsészéből kiviláglott, hogy Anthony Johnson ágyban hevert, és látogatója minden rosszallása ellenére, vissza is vonult oda. Felajánlott Arthurnak egy csésze teát, melyet az nem fogadott el. Anthony állig felöltözve visszamászott az ágyba.

– Remélem, megbocsátja a behatolást, csak a bér körül adódott némi probléma.

– Fölöslegesen fárasztotta magát. Kitehettem volna, még mielőtt Caspian megjön. – Anthony kiitta a teát. – Az asztalon van – mondta könnyedén –, a többi holmi között.

„A többi holmi” a könyvek nyomasztó tömegét jelentette (káoszt, mint Arthur megjegyezte magában), egyesek csukva, mások nyitva és lefelé fordítva hevertek, szerte az asztalon elszórt cédulák, szamárfüles jegyzetfüzetek és egy félkész kézirat.

– Ha megengedi… – mondta Arthur, és finnyásan turkált a papírok között, mintha csak egy halom undorító szemét volna. A bérborítékot az Emberi viselkedés és társadalmi folyamatok című vaskos kötet alatt találta.

– A lakbérkönyv és a csekk benne van.

Arthur egy szót sem szólt. A bérboríték alatt felbélyegzett és megcímzett levél hevert, de ilyen távolságból szemüveg nélkül képtelen volt elolvasni a címzést. Azonnal eszébe ötlött, hogy talán H-nak szól, Bristolba. Gondolkodott, és azonnal cselekedett is.

– A postára kell mennem. Elvigyem a maga levelét is?

Anthony Johnson habozása félreérthetetlen volt. Emlékezett volna a másik alkalomra, amikor Arthur feladta a levelét, és most összefüggésbe hozta a balszerencsés következményekkel? Vagy talán sejtette, hogy meghamisítják a levelezését? Anthony Johnson hátradobta az ágytakarót, felkelt, és az asztalhoz lépett. Felemelte a borítékot, és némán, mélyen elgondolkodva nézte. Arthur megfontolt, türelmes mosolyt erőltetett az arcára, de belül reszketett. H-nak kell szólnia. Egyébként miért lóbálná így, minden bizonnyal azon töprengve, hogy vajon kockáztat-e éles összeütközést az asszony férjével, ha feladja?

Végül Anthony Johnson felnézett. Furcsán, gyors mozdulattal adta át a levelet Arthurnak, mintha csak mihamarabb meg akarna szabadulni tőle, mert egyébként egyáltalán nem fog.

– Oké – mondta –, köszönöm.

Amikor az előcsarnokban ismét magára maradt, öt centiméternyire emelte a szeme elé a borítékot. Azután feltette a szemüvegét, hogy tökéletes bizonyságot szerezzen. De jól látta. A levelet Mrs. Pontifexnek címezték Gloucesterbe. Még mindig a megkönnyebbülés hirtelen rátörő hullámát élvezte, amikor a karamellát szopogató Stanley Caspian bedübörgött. Arthur kérés nélkül feltette a vízmelegítőt, és átnyújtotta Stanleynek a béreket. Stanley először Winston Mervyn borítékját nyitotta fel.

– Vakuljak meg, ha Mervyn nem költözik el! Itt írja, ebben a rohadt üzenetben. Január elején.

– Kémeim jelentették, hogy nősül.

Stanley valami rosszmájúságot mormogott, s oly keményen nyomta meg a tollát Arthur bérkönyvén, hogy kilyukasztott egy oldalt. – A végén még kiürül az egész első emelet. Kíváncsi vagyok, mi a fene jön még.

– Úgy mondják, a patkányok elhagyják a süllyedő hajót.

– De te nem, igaz? Na nem. Aki bútorozatlan szobát bérel, nem megy, csak ha lábbal előre viszik. Te itt fogsz meghalni, Arthur, öregfiú.

– Valószínű – mondta Arthur. – És most, ha megkaphatnám a borítékocskámat.

Magához vette, és elindult a mosnivalóval. Kemal Kebab Háza előtt megállt, és mindkét levelet bedobta a postaládába.

19.

A következő héten Arthurt nyomasztóan fenyegette a Trinity Road 142. üressége. Li-Li soha nem töltött otthon túl sok időt, de most Tajvanra repül karácsonyozni, Winston Mervyn pedig minden estéjét máshol töltötte. És hamarosan ő is elmegy. Akkor pedig, hacsak a londoni lakáshiány nem elég ahhoz, hogy leküzdje az emberek félbabonás húzódozását a 142-től, ő és Anthony Johnson maradnak az egyedüli lakók. Azelőtt élvezte volna a helyzetet. Régebben örült azoknak a pillanatoknak, amikor reggelenként az utolsó munkába induló is becsapta maga mögött a kaput, és ő egyedül maradt. Arról álmodott, hogy egyedül él fent a magasban, a néma űr csúcsain, míg az asszony odalent, a mélység lakója, az ő érintését és személyeit szomjazza.

De most zavarta a némaság, az üresség. Hetente háromszor sötét maradt a 2. szoba, ablakából nem hullott fény az udvar kövezetére, s a lenti fekete kút, melyet függönyt félrehúzva mindannyiszor megpillantott, kiélhetetlen vágyakat gerjesztett benne. Még rágondolni is borzasztó volt, de az elnyomott gondolat kivirágzott álmaiban, mint valami titokzatos, a sötétben meztelen, csírákat eresztő gumó. Ifjúkora óta nem álmodott arról, amit már háromszor is elkövetett. De most ez kínozta álmaiban, és egy reggel az ágyból félig kifordulva ébredt, kezei görcsbe rándulva markolászták az éjjeliszekrény lábát, melyet öntudatlanul húzott magához.

Nem jött a postás. Az itt töltött évek alatt egyetlen ilyen, egy szál levél nélküli hetet sem élt meg. Mintha csak sztrájkolt volna a posta. Persze, érthető. Winston Mervyn az ingatlanügynökök ajánlatain kívül ritkán kapott lelet. Li-li apja nem ír, hiszen a jövő héten találkozik a lányával. Anthony Johnsonnak alig jött valami a lilásszürke bristoli borítékokon kívül. És Arthurnak mégis úgy tűnt, hogy az életerő kivonult a házból, és ott hagyta neki, egyfajta mauzóleumként.

Azonban december 14-én szombaton reggel, görcsös vonaglásra, haláltusára emlékeztető eseménysor zajlott le. Telefoncsengetésre ébredt. Kilenc óra előtt háromszor is keresték Winston Mervynt. Később hallotta, amint Winston Mervyn fel-alá rohangál a lépcsőn, Anthony Johnson Mervyn szobájában van, Johnson és Mervyn beszélnek, nevetgélnek. Lement, hátha véletlenül érkezett valami posta. Nem érkezett. Az 1. szoba ajtaja tárva-nyitva, zene lebegett a porszívó zúgása fölött. Li-li szokatlan időpontban és egészen váratlanul úgy döntött, hogy nagytakarítást rendez. Stanley Caspian pedig, aki rendszerint ügyelt vagyoni állagára, csak növelte a zajt; olyan erővel vágta be a kaput, hogy a vakolatdarabok korpaként hullottak autóskabátjára.

Stanley sokáig feltartotta; az adókról, a kormánynak a becsületes háziurak iránti kegyetlenségéről és a leendő lakók finnyásságáról nyögdécselt. Arthur elkésett bevásárló körútjáról. A mosodában már minden gép foglalt volt. Szennyesét Mr. Grainger unokaöccsének a feleségre bízta, aki hűvösen viselkedett, és külön húsz pennyt kért szolgálatai ellenében.

– Hát ilyet még nem hallottam – háborodott fel Arthur.

– Hagyja itt, vagy vigye le. Engem ugyanúgy érint az infláció mint másokat.

Arthur még többet is mondott volna, de félt, hogy visszajut Mr. Graingerhez, így hát megelégedett egy szigorú „pontban kettőkor visszajövök” -kel.

– Négy óra jobb lenne – így az asszony. – Ebben a csúcsforgalomban. – Nem bókolt Arthurnak, nem említette az ágyneműje minőségét.

Az ég júniusi színekben tündökölt, de az idő párátlan volt, és tisztább, mint júniusban, a napsütést megdermesztette a metsző szél. Arthur dühösen rákiáltott a szobrokon mászkáló gyerekekre. Meg sem hallotta a figyelmeztetést, egyetlen szót kiabáltak vissza, mely bármilyen ismerős volt is West Kenbourne minden lakója számára, Arthur arcába mégis vért kergetett.

A 142. kapuja előtt taxi állt. A házhoz közeledve, látta, amint Winston Mervyn és Anthony Johnson beszállnak. Arthur arra gondolt, milyen esetlen lenne, és milyen zavarban volna, ha neki kellene azt mondania egy taxisofőrnek, amit most Merwyn mondott:

– A Kenbourne-i Anyakönyvi Hivatalba, kérem.

Hangosan, határozottan mondta, mintha csak büszke volna magára, a világra pedig széles mosolyt sugárzott. Arthur legszívesebben szó nélkül elment volna mellette, azután pedig fel a képcsőn, de jobban ismerte, semhogy mellőzni merte volna társadalmi kötelezettségeit, különösen, mivel Stanley Caspiantől értesült, hogy ez a nyilvánvalóan gazdag, fekete fickó házat vásárolt North Kenbourne-ben.

– Engedje meg, Mr. Mervyn, hogy a legjobbakat kívánjam jövendő boldogságához – mondta.

– Köszönöm.

– Igazán szép, esküvőhöz méltó napunk van – mondta Arthur –, bár a levegő kissé fagyos. Belépett az ajtón, és ellépkedett a távozóban levő Li-li mellett, aki éppen most fejezte be vagy hagyta félbe a takarításra tett ritka kísérletét. Újra egyedül volt. Ebédet főzött, felsöpörte a lakást, és megnézte a tévében Michael Regravt a Rabul ejtett szív-ben. Csak sötétedéskor, amikor a szemközti magas-házakban kigyúltak a fények, jutott eszébe, hogy még el kell mennie a kimosott ruháért.

Winston az esküvői lakomára termet foglalt a Nagyhercegben, és fél kettőkor a menyasszony, a vőlegény, Leroy, Anthony Winston bátyja és sógornője, valamint Linthea nővére és sógora ebédhez ültek. Linghea egy szál rózsát nyújtott át Anthonynak a menyasszonyi csokorból.

– Ez azt jelenti, hogy legközelebb te házasodsz.

Anthony fájdalmas szorítást érzett a szíve körül. De azért rámosolygott az almazöld selyemruhás, gyönyörű lányra és azt mondta: – Ez csak menyasszonyokra érvényes.

– A legjobb férfiakra is. Régi nyugat-indiai szokás.

Tagadó kiáltások és kibuggyanó kacagás üdvözölték ezt a kijelentést. Anthony beszédet mondott, nagyon sutának érezte, bár a többiek tapssal fogadták.

Alig tudta elviselni Winston és Linthea látványát, egymással váltott pillantásaik és titokzatos, szemérmes mosolyuk a már élvezett és a még remélt boldogságról árulkodott.

Négy órakor mindnyájan a Brasenose Avenue-re mentek, hogy összeszedjék Linthea poggyászát, azután pedig a Trinity Roadra, Winston holmijáért. Winston a lépcsőfordulóból felhívta a repülőteret, jegyet foglalt a jamaicai járatra. Közölték vele, hogy háromórás késés várható. Ekkorra Leroyt már elvitte a nagynénje, nála lakik majd, míg az anyja távol lesz. Lintheának nem volt kedve visszamenni az üres lakásba. Éppen arról vitatkoztak, hogyan üssék agyon a hátralévő időt, amikor a kapu nagy lendülettel kivágódott, és egy hang süvöltött fel a lépcsőn:

– Fehér bárány, fehér kos, ez a lagzi huzamos, hej!

Jonathan Dean.

– Gondoltam, elkaplak benneteket, haverok, mielőtt elröpültök. Nagy fordulatszámot kívánok nektek, és a többi. – Nem viszi túlzásba a gyászt a barátjáért – gondolta Anthony. Pirospozsgásabb volt, jobban nézett ki, mint valaha. A lépcsőn, félúton találkozott a lefelé induló csoporttal. – Ha jól hallottam, valaki azt kérdezte, hogyan üssétek agyon az időt? Mit szólnátok egy gyors vagy több lassú menethez a Tavirózsában?

– Csak öt után adnak szeszes italt – mondta Winston.

Jonathan igazat adott neki, de a Tavirózsa csak Tíz percre van, és egyébként is nem veszik olyan komolyan az efféle korlátozásokat. Li-li lépett ki az 1. szobából. Jonathan Dean kéjes pillantást vetett rá, és egy meglehetősen otromba tréfa kíséretében meghívta a lányt is. A bemondás vidám kacajt váltott ki Winston sógornőjéből. Így aztán anélkül, hogy akár a vőlegény, akár a menyasszony különösebben lelékesedett volna, az egész társaság, most már hét főre gyarapodva, a Tavirózsa felé vette útját.

A Magdalen Hill és a Balliol Street sarkára érve, valami közös, kimondhatatlan egyezség alapján, elkerülték az Oriel Mewst. Anthony ismerős, hajlott hátú alakot pillantott meg a túloldalon, amint ezüstszürke nagykabátban, kezében narancssárga műanyag szennyeszsákkal arra vár, hogy váltsanak a lámpák. A férfi arca vöröses volt és rosszkedvű, amilyennek megismerte. Egész megjelenéséből ingerültség sugárzott, mintha elvárná a közlekedési lámpáktól, hogy állandóan zöldet mutassanak, és a járművek áradatát személyes sértésnek tekintené. A londoni munkások hippiruhás csavargók fekete bevándorlók tömegében ruhája s az alakját beburkoló légkör elkülönítette és magányba zárta. Az idő és a változások érintetlenül hagyták. Maga volt a megtestesült, szomorú és keserű anakronizmus.

Anthony megérintette Winston könyökét. – Ne hívjuk meg az öreg Johnsont egy üveg italra? Rajtad áll, ez a Te napod, de egy kicsit túl hideg van ahhoz, hogy…

Mielőtt befejezhette volna, Winston már kiáltott is az úttesten éppen átkelő Arthur Johnson felé: – Jó, hogy észrevetted – mondta Anthonynak. – Ma reggel egészen rokonszenves volt a jókívánságaival, és mivel mindenki itt van a házból, ez a legkevesebb, amit tehetünk. Mr. Johnson! – kiáltotta. – Szakítana néhány percet, hogy velünk ünnepeljen a Tavirózsában?

Anthony nem lepődött meg, mikor látta, hogy Arthur Johnsont elképeszti, majdhogynem megbénítja az ajánlat. Először piros foltok gyúltak az arcán, aztán a szabadkozások áradata következett. – Valószínűleg nem tudnék… nagyon szívesen, de sajnos lehetetlen… még sok dolgom van… rám ne számítson Mr. Mervyn.

Elég határozottnak tűnt. De Anthony – és természetesen Arthur Johnson sem számolt a nyugat-indiai vendégszeretettel és a kedves nyugat-indiai erőszakoskodással. A vitában Arthur Johnson valószínűleg győzött volna, de nem nyílt lehetősége az érvelésre, mert a helyzet irányítását Winston bátyja, egy túláradóan kedélyes fickó vette át, és Anthony, akiben Arthur Johnson azelőtt csak ingerültséget és szánakozást keltett, most sem haragot, sem sajnálatot nem érzett iránta. Visszafojtotta a hangos nevetést, amikor látta, hogyan tuszkolja be Perry Mervyn és Jonathan Dean ezt a kényeskedő és különcködő embert a Tavirózsa bárjába. Arthur Johnson riadtnak és rémültnek látszott. Még mindig a műanyag táskát markolászta, és olyan volt, mint valami regénybeli úri betörő, akit civil ruhás rendőrök tartóztattak le, s táskájában természetesen a rablott zsákmány lapult. Li-li pedig, minden tiltakozása ellenére, kivette a kezéből a táskát, és apad alá dugta, amelyre közrefogott áldozatukkal Jonathan Deannel letelepedtek.

Ez erőszak, valóságos emberrablás – gondolta Arthur. Túlságosan megsértődött ahhoz, hogy megszólaljon. Még soha nem járt a Tavirózsában, amelyet ifjúkorában Gracie néni úgy emlegetett, mint valami bűnbarlangot. Zavarodottan, félénken, magába omolva ült a székén, mereven és némán, míg Jonathan Dean a feje fölött dobált Li-li felé, aki viszonzásként kuncogott. A szemben ülő testes és nagyon fekete asszony csak fokozta rossz közérzetét azzal, hogy gyors egymásutánban feltett kérdésekkel ostromolta. Miből él? Házasember? Mióta lakik a Trinity Roadon? A negyedik kérdéstől – nem gondolja-e hogy a menyasszony tökéletes szépség? – Anthony Johnson mentette meg. Megkérdezte, mit inna. Arthur óhatatlanul a kis adag brandyt választotta.

– A claret a fiúk itala, az oportói a férfiaké, de aki hős akar lenni, brandyt iszik. – Az idézetet Dean harsány nevetése követte, majd a közlés: a mondás dr. Johnsontól származik.

Arthur nem értette az aranymondást, de úgy érezte, neki szánták, meg talán Anthony Johnsonnak. Azon töprengett, vajon mikor szabadulhat meg tőlük. Megérkezett a brandy és vele együtt különféle, kevésbé erős italok a többieknek, s erről Arthurnak eszébe jutott, hogy talán túl drága italt választott, sőt esetleg valami súlyosabb társadalmi vétséget is elkövetett. Az asztal körül két teljesen különböző témáról társalogtak. Az egyik beszélgetés Li-li, Dean és Mervyn sógornője, a másik az ifjú pár és Mervyn bátyja közt folyt. Arthur ráébredt a maga és a „másik” Johnson teljes elszigeteltségére. Mindketten tökéletesen kívül rekedtek. Anthony Johnson meglehetősen lehangoltnak látszott – talán túl sokat ivott az ebéd óta tartó tivornyázás közben – gondolta Arthur, és különböző nyitó mondatokat próbálgatott a kettőjük közötti beszélgetéshez.

Ők voltak a társaságban az egyedüli angolok – ez a visszataszító Dean nem számít, és egyébként is épp olyan, mint egy ír –, kettőjük dolga, hogy bizonyos egységfrontot alkossanak. Kinyitotta a száját, hogy a televízió által éjszakára jósolt kemény fagyról beszéljen, amikor Dean valamiféle menyegzői tósztra emelve poharát, megszólalt.

Néhány pillanatig némán hallgatták, bár Winston Mervyn nyugtalannak látszott. Nem tetszik neki, hogy megelőzték – gondolta Arthur. Dean kétségkívül felvágott a műveltségével; olyan gondolatok áradatát zúdította a társaságra, melyeket lehetetlen volt az adott pillanatban megemészteni, ehhez előbb le kellett volna írni őket. E gondolatok házasságról és szerelemről szóltak, s mikor Dean, Mervyn tömzsi sógornőjére pillantva, kijelentette, hogy a férfi a házasságban hanyaggá és önzővé válik, erkölcsi énje pedig elhájasodik. Arthur felkuncogott. Ugyanakkor észrevette, hogy az asztal alatt, a bokái között egy nehéz cipős láb egy másik, kényes cipellőkbe bújtatott lábat keresgél. Hátrahúzta a térdét.

A házasság – szónokolta Dean – voltaképpen az őrangyal háziasítása. Ha egyszer az ember megházasodott, semmi sem marad számára, még az öngyilkosság sem, mindössze annyi, hogy jó legyen.

Csak Li-li nevetett. Mervyn rokonai értetlenül pislogtak. Winston Mervyn hirtelen fölállt, és a bárhoz sietett. Anthony Hohnson pedig olyan dühvel, ami megriasztotta Arthurt, mivel egyáltalán nem értette, így szólt:

– Az isten szerelmére, fogja már be a száját. Soha nem gondolkodik, mielőtt beszél?

Dean elkomorult. Elvörösödött. Úgy hajolt át Arthur feje fölött, mintha ott sem lenne, és sörszagú leheletével Li-li arcába suttogta: – Tetszem neked, igaz, drágám? Te nem vagy ilyen rohadtul nagyképű.

Li-li vihogott. Valami esetlen mesterkedés zajlott Arthur körül, végül felfedezte, hogy a lány és Dean csókolóznak a háta mögött.

– Talán – mondta Dean – nem bánná, ha helyet cserélnénk.

Hogy ez miért okozott akkora derültséget – általános nevetést a suta csönd után –, azt képtelen volt megérteni, de úgy gondolta, itt az alkalom, hogy távozzék. El is ment volna, ha Mervyn nem éppen ebben a pillanatban tér vissza egy újabb táléca itallal, köztük még egy kis adag brandyvel. Arthur a szélre húzódott, otthagyta Li-lit és Deant egymásra borulva.

A brandy bizonyos értelemben ártott, mert szükségszerűen emlékeket és asszociációkat ébresztett benne. De egyáltalán nem tudta volna nélküle elviselni a társaságot, látni sem bírta volna a jókedvüket, és nem állhatta volna az érthetetlen, ellenséges feszültséget. Most, hogy az utolsó párolgó, tüzes cseppet is felhajtotta, talpra ugrott, és meglehetősen élesen kijelentette: mennie kell. Nem élhet vissza tovább a vendégszeretetükkel, mennie kell.

– Ne hajtogassa annyit, hogy indulnia kell, induljon rögtön – mondta Dean.

Az ilyen durvaság, még ha könyvből származott is, elviselhetetlen volt. Arthur mereven meghajolt Mervyn és az újdonsült Mrs. Mervyn felé, tartózkodó fejbiccentéssel viszonozta a búcsúszavakat, és elmenekült.

Féktelen boldogság fogta el, hogy kijutott a szabadba. Azon a sikátoron érkezett haza, melynek fekete torka egyszer már halálosan magába nyelt egy nagy, fekete madárként verdeső asszonyt. Az egér, a csecsemő, Maurren Cowan, Bridget O’Neill, Vesta Kotowsky… de nem. Most hazamegy, és nem találkozik senkivel.

Az üres ház ormán letelepedett, és John Vaynt nézte, amint ismét az Egyesült Államok egy lovassági ezredesének szerepében tündökölt. Elnyújtózott a hűvös tiszta, kényelmes, barna szatén vánkoson. A film fél kilenckor fejeződött be. Elég késő, hogy vasalni kezdjen, de jobb későn, mint vasárnap. Húsz éve minden szombaton vasalt.

A konyhába lépett, elő kellett készítenie a vasalódeszkát és a gyűrött fehérneműt. De a narancssárga műanyag táskát hiába kereste. Nem volt sehol. A Tavirózsában felejtette.

20.

Elsőnek Jonathan Dean hagyta ott a társaságot. Anthony észrevette, hogy az utolsó félórában Jonathan szorgalmasan bogozgatta az asztal alatt a saját és Li-li lábait. Azt hitte, tovább maradnak, mint a többiek, és számukra úgy végződik az este, hogy Li-li Vesta utódjává válik. De a dolgok másképp alakultak. Li-li eltűnt a női w. c.-hez vezető folyosón. Ott volt a telefon is. Amikor a lány visszatért, bejelentette, hogy hamarosan indulnia kell, mert fél nyolckor találkája van. Junia Mervyn – ez az asszony láthatóan mindennek örült, ami kellemetlenséget okoz a férfiaknak – vidáman nevetett.

– És én? – kérdezte Jonathan durván.

Li-li vihogott. – Jönni akarsz te is? Várj kicsikét, felhívom megint a barátomat.

– Nagyon jól tudod, hogy nem így értem.

– Istenkém, nem tudom, a férfiak hogy értik. Nem is próbálok tudni. Szeretem mindet kicsikét. Akarsz felkerülni listámra? Akkor, amikor majd visszajövök Tajvanról, te leszel a hármas, négyes. Jó? – Li-li és Junia egymást átölelve nevettek. Jonathan felállt, és anélkül, hogy hátrapillantott vagy akár csak egyetlen szót is szólt volna vendéglátóihoz, kitrappolt a kocsmából. A férfiak súlyos, eetlen némaságba burkolóztak. Anthony hirtelen, de bizonytalanul azonosította a rátörő érzést – rosszkedve talán nem más, mint a mélységes nőgyűlölet hulláma.

– Ami a kellemetlenkedés nagydíját illeti női kategóriában, hát én magának adnám.

Li-li elbiggyesztette az ajkát. Tágra nyílt szemmel a férfi felé oldalazott, talán hogy kipróbálja rajta fortélyait. Anthony később eltöprengett: megütötte, vagy legalábbis meglökte volna-e, ha Winston félbe nem szakítja a jelenetet, bejelentve, hogy ideje elindulni a reptérre.

Elélépett, és békítően megszólalt: – Tarts velünk Anthony, a bátyám majd visszahoz.

Anthony szívesen beleegyezett. Halkan bocsánatot kért Lintheától. Az asszony arcon csókolta.

– Tényleg olyan szörnyen bántak veled a nők?

– Csak egy. Nem számít. Kérlek, Linthea, felejtsd el.

– Ne törjem rajta a szép kis buksimat, mi?

Anthony elmosolyodott. Feltornyozott hajfonatú istennőre emlékeztető fejének ez a megjelölése oly képtelen volt, hogy Anthony már éppen sűrű bocsánatkérések között helyesbíteni akart, amikor Winston bátyja megszólalt:

– A barátjuk itt hagyta a bevásárlószatyrát.

– Nem barátunk – mondta Li-li –, és ez nem bevásárlás, ez mosás.

Kihúzta a pad alól, megmutatta a legfelső ruhadarabot, és vihogott az alsónadrágon. – Maga – nézett parancsolóan Anthonyra – vigye nekik oda.

– És ha maga vinné? Én most a reptérre megyek.

– Én vigyek ronda öregember mosását, amikor randevúm van?

– Még van ideje hazavinni – mondta Winston. – Csak negyed nyolc. – Most is, mint mindig úrrá lett a helyzeten, rákulcsolta a lány apró, fehér kezét a narancssárga műanyag szatyor fülére, és udvariasan, de határozottan visszaültette a padra. Újabb pohár martini termett a lány előtt, ez lecsendesítette, s ahogy ott ült, nagyon aprónak és fiatalnak látszott. – Jó kislány – mondta Winston.

Az éjszaka kegyetlenül hideg volt, tisztasága élesen metszett ékkövekké változtatta a lámpák fényét. Linthea Winstonba karolt, és reszketni kezdett, mintha csak most, útban hazafelé engedhetné meg magának első ízben, hogy megérezze az angol tél hidegét. Átvágtak az utcán, és Anthony ismerős, piros sportkocsit látott a Tavirózsa elé siklani.

A táska tartalma Arthur becslése szerint vagy ötven fontot ért. Valamennyi hétköznapi inge, fehérnemű, ágynemű… Elképzelhetetlen, hogy ott hagyja abban a gyanús kocsmában, amelyik szombat este isten tudja miféle csőcselékkel telik meg. De ebben az órában kimenni a sötétbe?

Elképzelhető, de csak elképzelhető, hogy valamelyikük visszahozza a táskát. Kiment a lépcsőfordulóig, előszobájából halvány fénysugár vetült a lépcső tetejére. Odalent vaksötét. Az ajtó előtere és a lépcső teteje üres. Villanyt gyújtott, lefelé indult. Először Li-li, azután a 2. szoba ajtaján kopogtatott. De tudta, hiába. Az ajtó körüli fénycsíkok mindig jelzik, ha a lakó otthon van.

Bár meg merne feledkezni róla, bár ott merné hagyni a Tavirózsában a másnap reggeli nyitásig. De nem, nem kockáztathatja ilyen értékek elvesztését. És csak egy ugrás az egész, öt perc séta. Újra felment a télikabátjáért. Lesütött szemmel sietett végig a Camera Streeten. De a Balliol Street zsúfolt volt, nehéz, barna kabátot viselő testek, az arcok fakó vagy khakiszínt öltöttek a lámpák színölő nátriumfényében. A Kemal Kebab Háza előtt álló sportkocsi is sárgásbarnára fakult, de Arthur azonosította: Li-li valamelyik udvarlójáé. Csak a közlekedési lámpák fénye volt elég erős, hogy birokra kelhessen a sárga özönnel. Zöldjük és vörösük bántotta a szemét, hunyorognia kellett.

Egyedül nyitott be a Tavirózsába, s ez felidézte a három korábbi alkalmat, amikor magányosan lépett be egy-egy kocsma ajtaján. Elűzte az emlékeket, és eszébe jutott, milyen közel jár a Trinity Roadhoz. A kocsmában most tömeg szorongott, Arthurnak sorba kellett állnia. Kis adag brandyt kért, bár esze ágában sem volt inni. De szüksége volt a brandy nyújtotta melegre és kényelemre, hogy legyőzze zavarát, míg a tulajdonos a csapostól, a csapos pedig a pincértől vidám ordítozással az iránt érdeklődött, hogy nem látta-e valaki a Mr. Johnson holmiját tartalmazó táskát.

– Az esküvői társasággal volt?

Arthur bólintott.

– Narancssárga táska? Az a kínai lány vitte el. Láttam, amikor kiment vele az ajtóba.

Arthur megkönnyebbülten sóhajtott. Li-li Kemalnál volt, a szennyes pedig kétségkívül éppen abban az autóban, amely mellett elhaladt. Majdhogynem futott kifelé a Tavirózsából. Átvágott a köz bejáratán. Rengeteg autó sorakozott az utca szélén, a karosszériák színe a szépia árnyalatára korlátozódott. De a sportkocsi nem volt közöttük. Li-li elment a lovagjával.

Arthur remegve állt az étterem előtt, egy ajtónyitás nyomán forró, főszeres illat csapta meg az orrát; hányingert okozott – újra érezte a brandy csípős melegét. Fogódzót keresett

S egyik karjával a postaláda domború, deres tetejére támaszkodott. Mindössze a mosott ruhát akarja visszaszerezni – erősítette magában –, hogy biztonságba helyezze azok elől, akik oktalan rosszindulatból megfosztották tőle, és nem szolgáltatják vissza.

Hová tűnnek az emberek, amikor esténként elmennek hazulról? Kocsmákba, éttermekbe, mozikba járnak. Li-li ma már volt kocsmában és étteremben. Arthur töprengett, s a fejében dörömbölni kezdett valami. Átvágott az utcán a Magdalen Hill és a Tadzs Mahal irányába. Már az egész sarkot körbedeszkázták, az üres grundot és a lebontott épületek helyét is, ahol valamikor Gracie néni háza állt. Vénséges vén ajtókkal kerítették körbe, ezeket a munkások kifejezetten erre a célra mentették meg a bontásból. Arthur ellépkedett mellettük, s a sárga ragyogáson át látta, hogy valamennyit halvány színűre mázolták: halványzöld, rózsaszín, vajszín. Így egymáshoz szögezve, mintha csak élete nagy korszakai mögött zárultak volna be. Elhaladt Graingerék háza és a metróállomás mellett. Az utca alatt robogó szerelvény remegése végigzsibongott egész testén.

A Tadzs Mahalban játszott film nem indiai volt, de valahonnan a Távol Keletről érkezett. Erről a mozi előtti plakát tudósította; mandulaszemű arcokat, felékszerezett, pagodaturbános fejeket pingáltak rá. Ez csak megerősítette sejtését: Li-li idejött. De a Kenbourne Lane-en nem volt parkolóhely, a járdák mellett párhuzamos, sárga vonalak futottak. És ha bent van? Képtelenség megtalálni vagy kihozni. Még mindig a lépcső tövében állt, habozott, majdhogynem sóvárogva bámult az előcsarnok felé; semmit sem változott, mégis riasztóan más volt. Százszor és százszor lépett át ezeken a lengőajtókon Gracie néni oldalán, de több mint húsz éve nem volt moziban, eltekintve a saját televíziójától.

Nem megy be. A mozi mögött hatalmas autóparkoló volt. Odamegy, és megkeresi a vörös sportkocsit. Nem valószínű, hogy bezárták, a fiatalok mind gondtalanok és közönyösek a tulajdon iránt. A mozi és a különböző üzletek szegélyezte mellékutcán tartott lefelé. A Tadzs Mahal magas, vajszínű sáncai mögül utolérte a kiszűrődő keleti zene. Az épület hatalmas, fakó tömbje beárnyékolta a megvilágítatlan autóparkolót. Peremén sárga és ezüstfehér lámpák sora világított félkörben. Sem a gondnokfülkében a bejáratnál, sem másutt nem látott embert. Arthur átlépett akard formájú sorompón, amely felemelkedik, ha szabaddá kell tennie az utat egy jármű előtt.

A kocsik hosszú, szabályos sorokban álltak. Lába alatt nem érzett sem aszfaltot, sem betont, csak tapadós sarat: most kezdett keményre fagyni. Hangtalanul lépkedett. Lassan haladt, kocsit kocsi után kutatva át a pillantásával, olykor megállt, és elnézte a tompán csillogó autótetőket; a holdsütötte északi tengerparton összeverődött, szendergő tengeri szörnyekre emlékeztették. De a holdfény hamisnak bizonyult, a mályvaszínű eget csak az utcai lámpák festették.

A nagy, szabálytalan négyszög legdélibb pontjára érve, a brandy ködén lassanként átszivárgott a tudat, hogy amit tesz, abszurdum. Nem találja meg a sportkocsit, ám ha mégis, hozzá sem mer majd érni. Semmi bizonyíték, hogy Li-li valaha is járt erre, és most éppen a Tadzs Mahalban ül. Nem is azért van itt, a rejtelmes félhomályban… Az vonzotta ide, ami mindig is húzta a sötét és a magány felé…

De itt nem voltak nők. Nem látott egyetlen, szabadságát veszélyeztető, számára mindig veszedelmes teremtményt sem. És csak akkor láthat, ha a keskeny hátsó kapun, amelyen az autók nem férnek át, elhagyja az autóparkolót, s kijut a Brasenose Avenue-hoz vezető átjáróra. Fájdalmasan vágyakozott a sikátor felé, de hátat fordított neki, és kényszerítette a lábát, hogy a kocsisorok között visszavigye a portásfülkéhez. Egy szélesebb behajtósávhoz érve, észrevette: nincs egyedül. Egy autó, amolyan bádogozott, magasított karosszériájú kis Citroen fúrta be orrát a parkolóba, hely után kutatott. Arthur kiegyenesedett és rendbe hozta magát, hogy a feddhetetlenség és illendőség hangulatát árassza maga körül. Még ennél is fontosabb volt, hogy egyre erősödő megengedhetetlen vágyat érzett, hogy a figyelő szemek törvényes autótulajdonosnak lássák, akinek ittléte indokolt. A Citroen eltűnt két nagyobb autó között a sötét üregben. Arthur vagy tízméternyire járt tőle. Látta, amint a vezető kiszáll. Nő volt.

A fiatal, magas, karcsú lány farmert viselt és prémszegélyes, afgán kabátot, a hímzések megcsillantak a távoli lámpák fakó fényében. Haja arany glória, vállára hulló, fémes szálak sűrű szövedéke. A kocsi ajtaja kinyílt, a lány visszahajolt a belsejébe, hogy megigazítson a kormányrúdon valami riasztóberendezést. A magas sarkú csizma bőre összeráncolódott a bokáján. Arthur torka összeszorult, érezte a brandy keserű ízét.

Puha léptekkel mögé került, vagy egyméternyire megközelítette. A lány kiegyenesedett, becsukta a kocsi ajtaját. De az nem kattant. Szélesre tárta és bevágta a kocsiajtót. A zaj robbanásként hatott Arthur fülébe, felemelte karját, hátulról átfogta a nőt, és ujjaival a nyakát kereste.

A föld megremegett, ahogy a meglepően erős és izmos nyakat szorongatta, felragyogott a hatalmas, mályvaszínű ég, szúrta a szemét. A lány ellenállt, erős volt, erősebb, mint ő… félig hátrafordult, és könyökével keményen hátradöfött a férfi gyomorszájába. Arthur megtántorodott a hirtelen fájdalomtól, lazította a szorítását. Ököl vágott az arcába, kemény csont recsegtette a fogait. Meglepett hörgéssel hanyatlott a szomszéd autó motorházára, lecsúszott a csillogó karosszérián. Pillantása a lány eltorzult, vad arcára esett, és felkiáltott, mert egy fiatal férfi horgas orrú arcát látta, felső ajka fölött borosta, homlokát durva haj keretezte. Az ököl újra lecsapott, ezúttal a szemére. Arthur lecsúszott a fagyott sárra, és ott maradt, a másik kocsi olajos, fekete alváza alatt fekve. Nem mozdult, bár eszméletén volt. Egy kéz megfordította, egy hegyes orrú csizma a bordái közé rúgott. Meg sem nyikkant, lehunyt szemmel feküdt. A férfi zihálva állt fölötte, az elégedettség, a győzelem szörcsögő hangjai buktak föl a torkán. Azután döngő, távolodó lépteket hallott, a portásfülke és a sorompó felé tartottak. Szörnyű, halotti csönd következett.

Arthur a két kocsi oldalába kapaszkodva feltápászkodott. Arca nedves volt a felső ajkából patakzó vértől, a feje zúgott, de úgy, ahogyan a vágytól még soha. Erőlködve húzta össze a szemét, látta a fénylő, alvó autókat, a csillogó, fagyott földet. Nem jön a portás, senki sem jön. A kocsik között kúszott előre, itt egy visszapillantó tükörbe, ott egy kilincsbe kapaszkodott, végül a félelem arra késztette, hogy felegyenesedjék. Tántorgott. Az akadálytalanul száguldó, jeges levegő mintha csak újabb ütést mért volna rá. Érezte a fogai közt csorgó vér sós ízét.

A fülke még mindig üres volt, a mozi és az üzletek köztimellékutca kihalt. Arcára borította a mindig magánál hordott, fehér zsebkendőt, és sétára kényszerítette magát, lassú léptekre, holott rohanni, sikoltozni szeretett volna. Kenbourne Lane. Nem gyülekezett a tömeg, nem verődtek össze az arra járók, hogy megbámulják az aranyló hajú, rohanó fiút. És senki rá sem nézett Arthurra. A hideg szél, a bebugyolált arcok évszaka volt ez. Elhagyta az állomást, s a Grainger-cég kapujához ért. Hál’ istennek, nem lakatolták be, csak kulcsra zárták. A zsebkendőt az arca elé tartva, kinyitotta akaput, ő, a lelkiismeretes hivatalnok, aki szombat este is ott körmöl fűtetlen irodájában. A kapu bezárult mögötte, nehézkesen nekidőlt.

El kell érnie az irodáját. Ott egy darabig biztonságban lesz. Az apró üveg- és cédrusfa házikó sziget és oázis volt a nagy, üres udvaron. Kúszott, mert lába, amely megbízhatóan teljesítette a kötelességét, amikor a legnagyobb szüksége volt rá, most rogyadozott, felmondta a szolgálatot. Felnyúlt a deres, csúszós földről, és kinyitotta az ajtót.

Odabent hideg volt, hidegebb, mint a szabadban. Az Adler Standard az asztalon állt, védőborítójába burkolva. A papírkosár üres, a helyiségben enyhe rágógumi illat terjengett. Arthur a padlóra rogyott, teste rázkódott a ziháló zokogástól. Először a zsebkendőjével, azután a sáljával elállította a vérzést, másképp a szőnyegre csöpöghetett volna. Amikor a zsebkendő használhatatlanná vált, megfeketedett a vértől, meghallotta a szirénák sikoltozását. Először halványan, messziről érkeztek hozzá a hangok, azután, ahogy a rendőrautók elhúztak a Magdalen Hill fényei mellett, fülhasogató vijjogással.

21.

West Kenbourne-t megszállta a rendőrség. Anthonynak, amint Perry Mervyn autójában visszatért a repülőtérről, úgy tűnt, hogy a Balliol Streeten minden második járókelő rendőr. Csak a High Streettől a Kenbourne Lane-ig öt rendőrautót számolt.

– Talán bankrablás – mondta Junia.

Fél tizenkettő volt, de még mindig égtek a lámpák a Dalmatban és a Tavirózsában, az ajtók tárva-nyitva. Rendőrök állták el a kijáratokat, kikérdezték a távozó vendégeket. Az üres telket lezáró, rögtönzött kerítés mögött rendőrök elemlámpáinak hosszú fénypászmái szabdalták a levegőt.

– Bank lehetett – mondta Perry. Ő meg a felesége tökéletes egyetértésben és mindig józanul ítélték meg a dolgokat. Ezzel a bankrablás viszonylagos ártalmatlanságára célzott. Erkölcsileg alig hibáztatható, nem sért senkit, és így tovább. Anthony, bár hálás volt nekik a szállításért, nem sajnálta, hogy megérkeztek a Trinity Road 142. elé.

Megköszönte a fuvart, és kölcsönösen ígéreteket váltottak, hogy nem szakítják meg a kapcsolatot. Anthony tudta, ők is érzik, soha többé nem találkoznak. Integetett a távolodó kocsi után. A házaspár úgy döntött, hogy körbekocsikáznak, hátha megtudják, mi történt.

A Trinity Roadon semmi sem változott. A száznegyvenkettőben teljes sötétség uralkodott. Anthony lassan a szobájához sétált. A rendőrségi hajsza nem érdekelte, még csak kíváncsiságot sem ébresztett benne. Semmi ki nem zökkenthette a mindent beborító szürke világvége hangulatból, amelyben hitetlenség, düh és fájdalom keveredett. Az esküvő Winston és Linthea boldogsága csak olaj volt a tűzre: újabb színekkel gazdagította nyomorúsága palettáját. A reptéri váróteremben, ahol kávét kortyolva üldögéltek, a fájdalom új, bénító árnyalatokkal bővült. A forgalmas hely, a nyüzsgő emberáradat tele volt Helenekkel, Helen változataival. Minden háttal álló vagy siető szőkés nő Helenné változhat, ha felé fordul hirtelen. Egy lány bizonyos távolságból éppen úgy járt, mint ő, egy másik, aki élénk beszélgetésbe merült egy férfival – a férfi lehetett volna Roger is, ki tudja? – , Helen gesztusaival magyarázott, és nevetése lágyan, tisztán ért a fülébe, akárcsak Helené. Egyszer már biztos volt benne. Talpra ugrott, mereven bámult, visszatartotta a lélegzetét. A többiek valószínűleg képzelődő bolondnak tartották.

Kulcsát az ajtó zárjába helyezte. De még mielőtt benyithatott volna, kinyílt a kapu, és Li-li lépett az előcsarnokba, kezében Arthur Johnson szatyrával.

– Egész éjjel hurcolta? – kérdezte Anthony rosszallóan.

– Még nincs egész éjjel. Csak tizenkettő. – Felé intett a táskával. – Most már viszi neki maga. Nagyon boldog lesz, hogy van biztonságban.

– Amennyire ismerem, azt hiszem, majd megőrül, úgy aggódik érte. Maga is felviheti hozzá.

De amikor Li-li egy szökkenéssel vihogva eltűnt az első lépcsőfordulóban, Anthony gondolt egyet – jobb, ha vele tart. A második fordulónál érte utol.

– Alszik már. Mindig korán fekszik le. Tegye le az ajtaja elé.

– Oké – Li-li ledobta a táskát a pihenőben. – Csúnya, csúnya dolog öreg lenni, és éjfélkor lefeküdni. – Édes, provokatív mosolyt küldött Anthony felé. – Szereti a kínai teát?

– Köszönöm, nem. Én is lefekszem éjfélkor. – A szobájához sétált, és magára zárta az ajtót. Sokáig hánykolódott álmatlanul, mert Li-li, a másnapi utazásra készülődve, hangos csomagolással állt bosszút, csapkodta a szekrényajtót, és alighanem cipőket hajigált a falhoz egészen három óráig.

Fél órával azután, hogy elrejtőzött a hivatalban, Arthur hallotta, amint a rendőrség kinyitja a Grainger-cég kapuját. Látta elemlámpáik sugarát, végigtapogatták az udvart. Körbejárták az irodát is, de az ajtón nem látszott erőszak nyoma, az ablakok épek voltak, így azután eltávoztak. Hallotta a kapu csapódását.

Ajka már nem vérzett. Később, amikor biztonságban felállhatott a padlóról, zsebkendőjét egy ív másolópapírba burkolta, és kabátzsebébe gyűrte. Nagyon kevés fény szűrődött az irodába, csupán a Magdalen Hill lámpáinak távoli ragyogása. Nem merte bekapcsolni sem a villanyt, sem az elektromos fűtést, bár szörnyen hideg volt. A sálja tapadós, ragacsos lett a vértől, de nem volt túlságosan mocskos, felvehette. Most az a legfontosabb, hogy ne hagyjon maga után egyetlen csepp vért, egyetlen ujjlenyomatot sem. A sárga homály elegendő volt. Megállapította, hogy minden rendben van. Addig nyalogatta az ujjait, amíg nem érezte többé a sós ízt. Azután a padlóra feküdt, álomtalanul múltak a lassú órák. Baloldalt fájtak a bordái, de a rúgás valószínűleg nem törte el egyiket sem. Odakint most átfésülik az egész környéket. De ha nem találják, majd odébb állnak. Talán el sem jönnek a Trinity Roadra.

Hát már sohasem lesz reggel? A fényben ugyan minden járókelő láthatja sérült arcát – bárcsak megtudhatná, komolyak-e a sebek! –, de egy magányos sétáló a sötétben ilyenkor még jobban magára vonná a figyelmet. Amikor az utcai fények sárgáját megemésztette a hajnal tejes-szürkéje, feltápászkodott, és kinézett az ablakon a kihalt udvarra. A teste merev volt, minden tagja fájt, éles, vándorló fájdalom szaggatta a bal oldalát.

Órája eltörött a zuhanás közben, s a mutatók tíz perc híján fél tizet mutattak. Azóta elmúlt biztosan tizenegy óra is. A szemüvege érintetlen maradt a tokjában. Feltette, bár az olvasószemüveg a fókuszán túl összemossa a világot, mégis talán segít eltakarni a szemét. Ami az ajkát i9lleti, megnyalta a sál egyik csücskét, és vakon dözsölgette a repedést, sziszegett; a durva rostok szurkálták a seb peremét. A reggel hideg v olt. Most látta, hogy jégdara permetez , apró jégszemcsék hullnak, és földet érve, azonnal elolvadnak. Egy ilyen napon, gondolta, a bebugyolált arcú ember teljesen természetes látvány.

Kissé reszketett, de amennyire tudott, úrrá lett a remegésén, majd kilépett az irodából, s bezárta maga mögött az ajtót. Nem hagyott nyomot maga után. A kapu felé közeledve, a szemerkélő jégdara viharrá erősödött. Hő, az idei első hó örvénylett körötte, pihéi az ajkát szurkálták. Felhúzta a sálat, hogy eltakarja az ajkát, azután lehajtott fejjel, mintha csak fejest ugrani készülne, nekivágott a Magdalen Hillnek.

Senkit sem látott, csak egy vasárnapi újságot áruló kisfiút. Tegnap túl későn találkozott a lánynak nézett fiúvak a parkolóban ahhoz, hogy benne lehessen a mai lapban, és ez a vastag kabátba bugyolált kisfiú rá sem pillant. A Balliol Streeten vizsláját sétáltató férfi sem nézett rá, s a takarítónő sem, aki éppen belépett a Tavirózsába. Ő is sálat viselt, beburkolta arca alsó felét. Arthur akkor lépett a közbe, amikor a Szentlélek órája nyolcat ütött.

Valaki ott hagyott a közben egy tegnap esti újságot a szemétláda tetején. Felemelte, és a hóna alá csapta, hogy aki látja, azt hihesse: csak leugrott a reggeli lapért. De nem látta senki, Li-li függönye le volt eresztve. Felosont a lépcsőn, végig az alvó házon. A legfelső fordulóban, az ajtajának támasztva, ott állt a narancssárga táska. Li-li valamikor lehozhatta. Vajon bekopogott-e? És ha kopogott, vajon azt hitte-e, hogy alszik? Vagy ő csak lent hagyta a lépcső aljában, és Anthony Johnson, rajta kívül a ház egyetlen lakója hozta fel? Nem lehet tudni. Ha Anthony Johnson már ébren van, akkor az ablakából fény hull az udvarra. Az ő szobája télen reggel kilencig sötét. De a zöld kőre nem hullott csíkos fény. Az udvaron hó örvénylett, a pinceajtóra hullott, és apró patakok formájában futott alá.

Arthur szétvagdalta a zsebkendőjét, a darabokat lehúzta a w. c.-n. Kimosta a sálat, és a bélést kifordítva, kimosta a kabát zsebét is. Azután, és csak azután mert a tükörbe pillantani. A szemgödre olyan volt, mint a nyers hús, sötétvörös, fényes, szemhéja majdnem csukva volt. A szája felrepedt, vágás metszette be az alsó ajka közepét, egészen megváltozott. Ez nem az ő arca, és ez a dagadt, hagyma forma száj sem az övé. Beheged? Nem olyan súlyos, hogy össze kellene varrni. Óvatosan megmosta meleg vízzel és fertőtlenítette. Nem lehet bevarrni. Minden londoni kórház baleseti osztályát figyelmeztették, hogy jelentse a szájsérüléssel érkező férfiakat.

Nem szabad mutatkoznia. Bármi áron, de itthon kell maradnia, és rejtőznie kell, amíg az ajka és a szeme meg nem gyógyul. Órák óta nem evett, nem ivott és nem aludt, de tudta, képtelen volna elaludni, s egy falat kenyér nem sok, annyi sem menne le a torkán. Ivott egy kis vizet, a hideg égette a torkát. Az ablak előtt kuporgott, elborították a függöny hálóköntösre emlékeztető rojtjai. Ha a rendőrség házról házra végigkutatja a környéket, elveszett. Az elhaladókat figyelte, várta, hogy felbukkanjon a farkasarcú Glass felügyelő. Reggeli misére kongatott a templom harangja, néhány idősebb asszony, hóna alatt zsoltároskönyvvel a Szentlélek felé tartott. Délben kinyitotta a tévét és a hírek utáni utolsó kommentár közölte vele – mintha csak a hatóságok jobban tudnák –, hogy mit tett és hol állt.

„Az elmúlt éjjel Nyugat-Londonban, a Kenbourne Lane-i metróállomás melletti autóparkolóban megtámadtak egy férfit…” – és a képernyőn megjelent a Tadzs Mahal sáncaival körülvett parkoló. Arthur reszketett, a keze ökölbe szorult. Félig-meddig arra várt, hogy megpillantsa egy kocsisor mögül felbukkanó önmagát, amint a kamerák lencsevégre kapják, mint valami becserkészett vadat. „A támadás körülményeiből a rendőrség arra következtet, hogy a támadó nőnek nézte kiszemelt áldozatát. Most vizsgálják a kérdést, hogy a támadó azonos lehet-e azzal a személlyel, akit negyed századdal ezelőtt a Kenbourne-i Gyilkos néven emlegettek. A környéken végzett alapos kutatás mindeddig eredménytelennek bizonyult…”

Arthur kikapcsolta a készüléket. Ismét a fürdőszobába ment, és a tükörbe nézett, egyenesen a Kenbourne-i Gyilkos arcába. Azelőtt, ha tetteire gondolt, meg sem fordult a fejében, hogy ez a név és szerepkör hozzá tartozik. De a tévé ezt mondta, tehát így van. Megjelölték az arcát, hogy ő is, a világ is tudjon róla.

Amikor megpillantotta a tükörképét, elsírta magát, azután visszament az ablakhoz, a függöny mögé. Bár egy korai Ginger Rogers – Fred Astair – film volt műsoron, nem kapcsolta be a tévét, csak ötkor, amikor ismét híreket mondtak.

Rendőrségi mozaikkép jelent meg a képernyőn; gonosz, idősebb ember, kemény, éles vonalú, hideg arc. Nyúlszája volt és fél szeme. Lehetséges, hogy őt, a csinos, jóvágású férfit ilyennek látta a Citroen gazdája. Amikor a fiú megjelent a képernyőn , Arthur elgyengült, szédülni kezdett. Mintha egyenesen az ő szemébe bámulna. A fiú az egyik kezét megtévesztő hajához emelte, s kicsit büszkén mosolygott.

– Szóval, szerintem a pasas azt hitte, hogy lány vagyok, mert hosszú a hajam és elég karcsú vagyok.

A riporter, minden szavát megnyomva, rábeszélő hangsúllyal kérdezte: – Képes volna felismerni, Mr. Harrison?

– Az biztos. Mindenesetre egy kicsit megkalapáltam a fejét. Mindenki felismeri, nemcsak én.

És most maga Glass felügyelő következett. Arthur reszketett, ahogy a valamikor oly barátságos szerkezet, életének második számú gyönyörűsége sorban felvonultatta előtte halálos ellenségeit.

Az ajkak felhúzódtak, feltűntek a hatalmas fogak. – Biztosra vehetik, hogy a rendőrség nem nyugszik, amíg el nem kapja és ártalmatlanná nem teszi a fickót. Csak idő kérdése. De szeretném közölni a nyilvánossággal, hogy ez az ember nagyon veszélyes, és ha valakinek akár a legcsekélyebb gyanúja is támad a kilétérre vonatkozóan, még ha csak olyasféle is, amit megérzésnek nevezhetnénk, azonnal hívja a következő telefonszámot.

A szám fehér betűkkel lobogott a fekete háttér előtt. Glass felügyelő emberevő hangja kemény volt és kegyetlen. – A nap vagy az éjszaka bármely órájában ön is felhívhatja ezt a számot. És ha habozik, jusson eszébe, hogy legközelebb ön, a felesége, az anyja vagy a lánya következhet.

Arthurt egy taxi motorjának dorombolása hívta vissza az ablakhoz. Li-li lépett ki a házból, két bőröndöt cipelt. Elmegy még valaki, aki leleplezheti – és nem habozna. Újra hó hullt a komor, hideg sötétben. Arthur a taxiba szálló lányt figyelte.

Egyedül maradt a házban Anthony Johnsonnal.

22.

Már majdnem délre járt, amikor Anthony Johnson felkelt. A szobája jeges volt, és Anthony kényszerűségből tejport használt a teájához, mert a tej elfogyott. A kinti kövezet nedvesen csillogott, bár nem esett, s az ég háromszöge sárgás-szürkén nézett le az udvarra úgy, ahogy a hófelhők néznek a földre.

Sötét volt, egész nap lámpafénynél dolgozott. A diplomamunkájához készített cédulákat lapozgatta, azon töprengett, hogy használhatók-e, de bármennyire összpontosított is (ő legalábbis azt hitte), gondolatai minduntalan Helenre tévedtek. Azon kapta magát, hogy elmúlt beszélgetéseken rágódik, s most egyszerre kétszínűséget gyanít olyan kifejezésekben, melyeket annak idején oly gyönyörűnek, őszintének hitt. Ez a rögeszme minden mást háttérbe szorított. Ült, tompán bámulta az áttetsző, rózsaszín és zöld árnyakat, melyek lassú, lágy ritmusban inogtak a repedt ablakkereten át beáramló huzatban. A látvány szinte hipnotizálta, és teljes egykedvűségbe taszította. Valamivel öt óra után, amikor hallotta, hogy Li-li elment, felvette a kabátját, és a Winter-féle boltba indult.

A segítőkész csapos a Tavirózsából a boltban álldogált, és a múlt éjszakai rendőrségi felhajtásról beszélgetett Winterrel. Anthony tökéletesen elfeledkezett róla. Csak most, a kiszolgálásra várva tudott meg valamit a történtekről.

– Tizenkilenc éves tacskó. Diák a Radclyffe College-ban. Én csak azt mondom, ha a fiúk úgy járnak, mint a lányok, akkor maguk hívják ki sorost. Nem mintha ez nem tett volna ki magáért. Jó alaposan beverte a pofáját. Látta a híradót?

A csapos bólintott. – Furcsa, de a múlt héten én is kaptam egy monoklit. Judoedzésen. Hát most nem túl kellemes így mutatkozni az utcán.

– De a szája az nem repedt be, igaz? Mintha csak regényben olvasná az ember, a környéken mindenki azt fogja hinni, hogy maga a Kenbourne-i Gyilkos szolgálja fel nekik a piát. – Winter nevetett. Anthonyhoz fordult. – Mit parancsol?

– Egy fél liter tejet.

– Homogénezett, jerseyi vagy ezüstkupakos? Anthony az ezüstkupakost választotta. Becsukta maga mögött az ajtót, még elkapott valami megjegyzést a hajáról, meg holmi portyázó fojtogatókról, akik nem tudják megkülönböztetni a fiúkat a lányoktól, de ki hibáztathatja őket? Elballagott a Tavirózsa kivilágított ablakai mellett – esténként csak a részegek és az ismeretségre vágyók mennek kocsmába egyedül. A hü megült a Oriel Mews macskakövei közötti apró vájatokban, fény és meleg híján mi is olvaszthatta volna el? Halkan szitált a Trinity Road fölött, s a függönynél is vékonyabb, leheletfinom hálót vont Arthur Johnson ablaka elé; mögötte Anthony homályos, leselkedő alakot vélt látni.

Távollétében ismét kihűlt a szoba. Bedugta az elektromos fűtést, ivott egy kevés tejet az üvegből. Olyan hideg volt, hogy a fogai összekoccantak. A tűz mellékuporodott, és Helen tiszta, édes képére emlékezett, olyannak látta, mint nyáron, amikor végigrohant a Temple Meads-i peronon, hogy elérje őt, amint éppen leszáll a yorki vonatról. Lehunyta a szemét, és érezte a lány kezét a vállán, ajkán a szétnyílt ajkak forró leheletét. És fizikai fájdalom hasított belé, nyilallás a bal oldalán, mintha a szívébe döftek volna.

Arcra borulva hevert az ágyon, gyűlölte magát gyengeségéért, azon járt az esze, hogyan vészeli majd át a következő időt, a hosszú, hideg telet ebben a magányban, ahol Arthur Johnson az egyetlen társaság.

Odafent a lépcsőfordulóban megszólalt a telefon.

Arthur hallotta, de nem vette fel. Elment mindenki, akit hívhattak volna. A fürdőszobába csoszogott, újra az arcát nézte. Még elgondolni is lehetetlen, hogy holnap munkába megy. Kinézett az ablakon, le az udvarra. Anthony Johnson szobájában égett a villany, és Arthur csodálkozott, hogy miért nem veszi fel a kagylót:

A frizsiderben bőven volt ennivaló, többek között a vasárnapi bélszín. Rá sem tudott nézni, és most sem tudna megbirkózni vele. Lenyelt valahogy egy darabka vajas kenyeret. Azután újra az arcát szemlélte, ismét a fürdőszobatükörben. Éppen azon töprengett, hogy vajon egy darab jégtől lelohadna-e a daganat – már ha bárki is elhiszi, hogy borotválkozás közben vágta meg magát (és feltételezhetően a szemét is a borotvával ütötte meg) –, amikor újra megszólalt a telefon. Kinyitotta az ajtót, kibújt a sötét lépcsőházba. Homályosan érezte, hogy bárki telefonál, jobb ha ő maga veszi fel a kagylót.

Stanley Caspian hangját hallotta: – Te vagy az, Arthur? Éppen ideje. Öt perccel ezelőtt is hívtalak.

Alulról, a lépcsőházból hirtelen fény árasztotta el. Megfordult, és bal kezével eltakarva a száját, rekedtes hangon mondta: – Minden rendben, Mr. Caspian keres engem.

Anthony Johnson csak annyit dörmögött: – Oké. – Visszament a szogájába, Arthur a telefonra görnyedt.

– Figyelj, Arthur, van itt egy pasas, holnap délután ötkor körül akar nézni az 1. szobában. Beengednéd?

– Beteg vagyok – felelte Arthur, a pániktól émelyegve. – Kaptam valami… valami vírusfertőzést. Nem megyek dolgozni, és nem engedhetek be senkit. Ágyban töltöm a napot.

– Az istenért, csak fel tudsz kelni abból a nyavalyás ágyból amíg kinyitod a kaput?

– Nem, nem tudok – felelte Arthur fagyosan. – Beteg vagyok. Most is ágyban lenne a helyem.

– Aranyos. Mindazok után, amit érted tettem, ez egy kicsit vastag, Arthur. Majd korábbi időpontban egyezem meg a pasassal, és kinyitom magam.

– Sajnálom, rosszul vagyok. Megyek és visszafekszem.

Stanley nem felelt, lecsapta a kagylót. Arthur feltámolygott a lakásához. Az ajtó majdnem bezáródott. Egy aprócska huzat, egy pici lökés, és ő ki van zárva. Ő, aki soha nem mulasztotta el az ilyesfajta óvatosságot, elfelejtette beakasztani a kallantyút. Reszketett a gondolattól, hogy mi történhetett volna. Ismét a fürdőszobába ment, még egyszer szemügyre vette az ajkát és a szemét. Arcán könnyek csorogtak, csípték a felhorzsolt bőrt.

Amikor a telefon másodszor csöngött, Anthony felkelt, hogy felvegye a kagylót. De reményeit, minden logikának ellentmondó reményeit szertefoszlatta Arthur Johnson hangja: Mr. Caspian keres engem.

A hang furcsán rekedtes volt, ezért Anthony, aki máskülönben csalódottságában egyszerűen visszahúzódott volna a szobájába, a lépcsőfordulóban álló alakra pillantott. Arthur Johnson bal kezével eltakarta a száját, és gyorsan elfordult, a telefonra görnyedt, de nem volt elég ügyes. Anthony észrevette: az egyik szeme bedagadt, és félig csukva van. A telefonbeszélgetés még folyt egy ideig, Arthur Johnson tiltakozott, azt mondta, beteg; de nem arcsérülésre hivatkozott, hanem valamilyen vírusfertőzésre. Anthony becsukta az ajtót. Az ágyra ült. Egy órával ezelőtt még mindent megadott volna valami olyan eseményért, ami elsöprő erővel tör a gondolatai közé, és kiűzi onnan Helent. De ez? Akarja-e és meg tud-e birkózni vele?

Képsor. Egy nyilvánvalóan ideges, paranoid, elfojtott személyiség szavai: – Maga a másik Johnson. Én már húsz éve itt lakom. – A kirakatbaba a pincében, nyakán a rés. A bábu elég a tűzben, és éppen aznap éjjel, november 5-e éjszakáján… Anthony kinézett az ablakon, azután fel a másik ablakra, két emelettel feljebb. Nem látott fényt, bár ez volt Arthur Johnson hálószobája. Azt mondta, beteg, ágyban a helye. Talán ott is van, sötétben. Anthony kiment az utcára és felnézett. Odafent égett a lámpa, a narancsszín fény arannyá változtatta a függöny muszlinját, a megrebbenő anyag mögött vibrált a fény.

Anthony gyorsan visszalépett az ajtó mögé, azután fel a két lépcsőfordulón. Nem gondolkozott ürügyön, hogy bekopogtasson Arthur Johnson ajtaján. Az ürügyet amúgy is aljas, becstelen fogásnak tartotta. Azonkívül, ha egyetlen pillantást vethet rá, nem lesz szüksége ürügyre. De nem érkezett válasz a kopogtatásra sem először, sem másodszor, és ez legalább olyan sokatmondó volt, mintha az ajtórésben felbukkan az összevert arc. Ha újra kopog, ha követelőzik, az kegyetlenség, akkor az áldozat fellázad. A néma csöndben Anthony megérezte az ajtó mögött lapuló, lélegzet-visszafojtott rémületet.

Most már tudta. Felnevetett volna, ha az ügy nevetnivaló. Milyen ironikus! Ő, aki diplomamunkáját a pszichopátiáról írja, és mindent tud a pszichopatákról, három hónapig egy fedél alatt él egy pszichopatával, és nem veszi észre! Így hát el kell mennie a rendőrségre. Biztos a dolgában? Igen, teljesen biztos. Helen egyszer azt mondta: ezen a kijelentésen mindig azt értjük: nem vagyunk teljesen meggyőződve a dologról, nem vagyunk teljesen bizonyosak. Reszketett az áporodott levegőjű. És mégis huzatos szobában. Lapozgatni kezdte a könyveit, hátha ráakad Arthur Johnsonra, vagy valami az övéhez hasonlítható esetre. De csak azt találta, amit amúgy is jól tudott, hogy bár alig ismerjük a pszichopátia okait, a gyógyítás módjait még annál is kevésbé. A bűnöző elmebeteg sorsa: életfogytiglani börtön. Életfogytiglani, tehetetlenül végigszenvedett magány… De reggel elmegy a rendőrségre…

Végül levetkőzött, és lefeküdt aludni. Az ég füstös vörös háromszögét fekete hópelyhek pettyezték. Nem tudott aludni, azon töprengett, hogy vajon annak az embernek a lépcső tetején, hat méterre a feje fölött, az ágyban , jön-e álom a szemére, míg saját félelmeinek súlya nyomasztja?

Reggel fél kilenckor Arthur felhívta Mr. Graingert a lakásán. Nem tud bemenni, legalább három napig otthon marad. A telefonnál állva hallotta, amint Anthony Johnson a fürdőszobába megy, de nem jön el a lépcső aljáig. Vajon miért kopogott az ajtaján az éjszaka? Hogy kölcsönkérjen valamit, esetleg aprót a telefonhoz? Bordái még fájtak, még frissen élt benne a rettegés az elviselt ütésektől. De az lehetetlen, hogy beengedje Anthony Johnsont. Meglátná az arcát. Órákon át kuporgott az ablakpárkányra görbedve, időnként elhagyta őrhelyét, megnézte a sebeit, hallgatózott az ajtónál, ellenőrizte, hogy telefonál-e, leste, hogy elmegy-e Anthony a rendőrségre. Éjféltájt, amikor még mindig nem történt semmi és az udvar sötétbe borult, lefeküdt, és álmatlanul hánykolódott.

Egy kiváló vendégkriminológus négy előadásból álló sorozatának utolsó előadása éppen aznap reggel hangzott el az egyetemen. Anthony valamennyit végighallgatta. Kissé csalódott volt, magasabb színvonalat remélt, és most szórakozottan jegyzetelt. Fáradt volt és aggódó.

Még mindig habozott, hogy elmenjen-e a rendőrségre, bár megjegyezte magának, hol a legközelebbi rendőrőrs. A K 12-es busz az egyetemre menet elhaladt magas portálja, kék lámpája előtt. Egy órakor a menzára ment, még mindig habozott, viszolygott a gondolattól, hogy feladjon valakit, aki nem ártott neki. Ritkán beszélt a diákokkal. Mind fiatalabbak nála, gyerekeknek tekintette őket. De most egy lány – az előadáson is mellette ült – odahozta a tálcáját az asztalához és egy hosszú hajú fiúra mutatott, akit a helyiség távoli végében mohó hallgatóság holdudvara nyüzsgött körül.

– Az ott Philip Harrison.

– Philip Harrison?

– Akit szombaton megtámadtak az autóparkolóban.

Anthony nem nézett rá. A fiú hallgatott, a fiatal lányokat bámulta, egyikük nyomasztóan hasonlított Helenre. Ha az a lány járt volna az autóparkolóban, most nem állna itt, nem hallgatná a beszámolót ártatlan élvezettel. Halott lenne. Csak elmegy a rendőrségre, és elmondja, amit tud, bármilyen kevéske is, mégis biztos nyom. Tompán eltolta a tányérját. Semmit sem evett. Fáradtság bénította meg a tagjait, és semmit nem kívánt annyira, mint hogy lefekhessen aludni. Eszébe jutott, hogy egyszer, a nyáron, ő és Helen egymás karjában hevertek egy mezőn a West Countryban, aludtak egy órát, – a lány haja beborította az arcát, és érett fű meg vadpetrezselyem illatát érezte. Azóta talán egyszer sem aludt olyan édesen, mint akkor egy órán át. Felvette a kabátját, végigsétált a hosszú aulán, s azután a lengőajtón keresztül kilépett a hóesésbe.

A rendőrőrs tízpercnyi séta. Az egyetem üres, letarolt kertjéből a nyírt gyep kivételével mintha minden növényzetet kiborotvált volna a hideg, és kisöpörte, akárcsak a szemetet, az embereket is. Senki nem járt a kertben rajta és egy lányon kívül, aki a távolban épp a főkapun lépett be. Egymás felé lépkedtek a hosszú kavicssétányon.

Anthony elkezdte összeterelni a gondolatait, hogy összefüggő bejelentést tehessen a rendőrségen: mi az, amit tud, és mi az, amit sejt Arthur Johnsonról. De figyelmét elvonta a közeledő lány. Már igazán hozzá kellett volna szoknia a megtévesztő játékokhoz, amelyeket szeme és gondolatai űztek vele. Ezúttal nem fojtotta vissza a lélegzetét csak azért, mert egy furcsa lány közeledik felé Helen járásával és fejtartásával, és most, hogy közelebb ért, az is kiderült, hogy a haja hullámos szőke, mint Helené. Tovább baktatott, szemét a kavicsokra szögezte, nem óhajtott a lánnyal foglalkozni, aki már csak húsz-harminc méterre járhatott tőle.

Nem is ő, hanem a lány állt meg. Megállt, és egyenesen rá bámult. Anthony nehezen nyelt, a szíve dörömbölni kezdett. Mereven bámulták egymást a hideg, levegőn át. Azután látta, hogy a lány kitárja a karját, és a nevét kiáltozva felé rohan. – Tony, Tony! – és ő is kitárt karral rohant felé.

A szája hideg volt a fiú száján, de a teste melegen lüktetett. A karjában tartotta, és tudta, hetek óta nem érzett ilyen meleget. Csodálatos volt érezni a testét, de nem mert az arcába pillantani.

– Helen – kérdezte –, tényleg te vagy az?

23.

A college Green egyik padján ültek, észre sem vették a hideget. Anthony a kezébe fogta a lány arcát. Félresimított egy homlokába hulló hajfürtöt, újra tanulta Helen látását, tapintását. – Nem hiszem – mondta. – Még nem tudom elhinni.

– Tudom. Így érzem én is.

– Nem fogsz elmenni? Úgy értem, nem mondod egy perc múlva, hogy indul a vonatod, vagy valami effélét?

– Nincs hová mennem. Felégettem a hidakat. Tony, együnk. Éhes vagyok, éhen halok Tudod, hogy mindig enni akarok, amikor boldog vagyok.

A Nagyherceg tömve volt. Beültek egy szerény, tiszta, majdnem teljesen üres kávéházba. – Nem tudom, hogy szembe üljek-e vagy melléd. Így láthatlak, úgy érinthetlek.

– Nézz rám – mondta a lány. – Nézni akarlak.

Leült, és le nem vette a szemét Anthonyról. Átnyúlt az asztalon, megfogta a kezét. Kezük a terítőn nyugodott, a lányé a fiúén.

– Tony, most már minden rendben van, most már mindig minden rendben lesz, de miért nem válaszoltál a leveleimre?

– Mert azt írtad, hogy ne válaszoljak. Azt írtad, hogy soha ne jelentkezzem.

– Kivéve az utolsó hármat. Könyörögtem, hogy írj a múzeumba. Nem kaptad meg őket?

Anthony a fejét rázta. Október vége óta csak egy levelet kaptam. Abban azt írtad, hogy soha többé nem akarsz látni.

Hátradőlt, azután előrehajolt, és összekulcsolta a kezét. – Én soha nem írtam ilyet!

– De valaki mégis… Roger?

– Nem tudom. Nem… persze lehet, de… azt írtam, hogy otthagyom, és indulok hozzád. De hogy jöhettem volna, ha egyszer nem válaszoltál? Majd megőrültem, olyan nyomorultul éreztem magam. Roger Skóciába ment, én pedig minden áldott este otthon vártam a telefonod.

– Telefonáltam – mondta Anthony. – November utolsó szerdáján.

– Addigra már átköltöztem anyámékhoz. Kivettem kétheti szabadságot, és elmentem anyámhoz, mert nem bírtam tovább elviselni az egyedüllétet, és Rogerrel Skóciában még rosszabb lett volna. Azt hittem, soha többé nem látlak.

Éppen úgy, ahogy ő is azt hitte, soha többé nem látja Helent. De most nem volt kedve megoldani a rejtélyt, amely amúgy is jelentéktelenné halványult az együttlét örömében.

– És most miért vagy itt? – kérdezte.

– De hát tudod – lepődött meg a lány. – Mert írtál.

– Az az ostoba levél?

– Az volt? Én nem annak láttam. Csak azt tudom, hogy az első sorban azt írtad, szeretsz, és… és rohantam hozzád.

Áthajolt az asztalon, megcsókolta Anthonyt. A pincérnő halkan köhintett, és ahogy elváltak, közéjük helyezte a tányérokat.

– Ma reggel dolgozni mentem, ez volt a szabadság utáni első napom. Amint beértem, megszólalt a telefon. Roger hívott: levelet kaptam, a te neved és címed áll a borítékon, és ő… ő felbontotta.

– Az én nevem és címem? De én… – és elmagyarázta, hogyan küldte a levelét dupla borítékban Mrs. Pontifex címére.

– Ó, már értem. Most karácsonykor nem is akartunk elmenni hozzájuk. Valószínűleg átmásolta a nevedet és a címedet a neki szóló levélről a másik borítékra, és feladta. Nem tudom. Mondom, nem láttam. Előbb mentem el, mint ahogy a posta megérkezett. Roger… rémítően dühöngött. Hallottam már őrjöngeni néhányszor, láttam, amikor azzal fenyegetőzött, hogy megöl engem is, önmagát is, de ilyennek még soha. Felolvasta az első sort, aztán, mintha csak köpne, azt mondta: – a szeretődtől jött. – Aztán így folytatta: – Helen, most lemégy a lépcsőn, és megvársz az épület előtt. Ha nem vagy ott, felmegyek érted, de jobb, ha nem várod meg, hacsak nem akarsz nyilvános jelenetet. Nem riadok vissza attól, hogy mindenkinek kikiabáljam a múzeumban, mi vagy.

Azt mondta, autóval jön, öt percen belül ott lesz. Tudtam, hogy öt percbe sem telik, és rettegtem, nem tudtam, m it fog művelni. Felkaptam a kabátomat meg a táskámat, és kirohantam, le a lépcsőn. Emlékszem, hátrakiabáltam, hogy rossz híreket kaptam, mennem kell.

Amikor az utcára értem, féltem megállni akár csak egy másodpercre is. Átvágtam az úttesten berohantam egy mellékutcába, aztán taxiba vágtam magam, és ki a pályaudvarra. Tudtam, hogy Londonba kell jönnöm, hozzád. Szeretsz engem, azt írtad, szeretsz, így hát végül is minden rendben van.

Nem bajlódtam jegyvásárlással, hallottam a bemondót: a második vágányról kilenc ötvenegykor vonat indul Londonba, a vonat megáll Bathban, Swindonban és Readingben. Kilenc ötven volt, és én felugrottam a vonatra. Amikor a kalauz jött, öt penny híján az utolsó vasam is ráment a jegyre. Nem volt nálam sem csekk-könyv, sem hitelkártya, semmi. Egy garasom sincs, Tony, annyi az enyém, amit rajtam látsz.

Paddingtonba érve, találtam egy Kenbourne Vale Garage-be induló buszt, de csak Kensal Rise-ig volt pénzem. A többit végiggyalogoltam.

– Gyalogoltál? Kensal Rise-től idáig?

A lány csak mosolygott Anthony döbbenetén. – A hidegben, a hóban, egy garas nélkül. Már csak egy csecsemő hiányzott a karomba. Mentem egy újságoshoz, és kinéztem a térképen a legrövidebb utat. A Trinity Roadra akartam menni, de gondoltam, benézek, hátha itt vagy. Szóval, így jöttem, és most itt vagyok. – A szeme ragyogott, pupillája tükrében Anthony megpillantotta önmagát. – Örülsz? – kérdezte a lány.

– Már félholt voltam a kínlódástól, meg a magánytól, és akkor te azt kérdezed, hogy örülök-e.

– Bárcsak végigolvashattam volna a leveledet – mondta a lány. – Gondolom, most már soha nem fogom, pedig olyan soká vártam rá. Emlékszel, mit írtál?

– Nem – hazudta. – Nem, de őrültség volt. Az első sor az egyetlen szép mondat.

Helen felsóhajtott, de a boldogság sóhajával.

– Tony, most mi lesz velünk? Hová megyünk?

– Kit érdekel? Valahová, akárhová. Ki fogjuk bírni. Most pedig irány a Trinity Road.

Ahogy kimondta az utca nevét, eszébe jutott minden. Már majdnem három óra, éppen eleget késlekedett. Átkarolta Helen vállát, talpra segítette. – Gyere, szerelmem, menjünk a Trinity Roadra, de előtt egy kis kerülőt kell tennünk.

Arthur egész nap a függöny mögött ült. Virrasztását körülbelül félóránként félbeszakította, kiment a fürdőszobába, és megvizsgálta az arcát a tükörben. Most, három órakor, meglátta Stanley Caspian autóját. Behajtott az utcába, és megállt a páratlan oldalon. Valaki jön, hogy megnézze az 1-es lakást, és egy percen belül ez az ember Stanleyvel bejöhet a házba. Arthur az autót figyelte, de csak Stanleyt látta, a vezetőülésen ült, hatalmas teste és a bikinis baba eltakarták a kilátást. Talán magával hozta a kliensét, vagy pedig egyszerűen itt vár, amíg az új lakó a megbeszélés szerint megérkezik? Arthur visszament a fürdőszobába. A téli fények máris, nagyon korán, halványulni kezdtek. Ha Stanley mégis feljön, ha meg kell mutatnia az arcát, talán észrevétlenül maradnak a szörnyű jelek…

Kijött a fürdőszobából, a csengő megszólalt. A hang végigremegett a testén. Arthur megrettent. Mereven állt az előszobában. Nyilvánvaló, mi történt. Stanley otthon felejtette a kulcsot. Menjen haza, és hozza el. A csengő újra állhatatosan felberregett, és Arthur szinte látta Stanley kövér ujját, amint keményen, türelmetlenül nyomja a gombot. Kényszerítette magát, hogy visszatérjen a nappaliba, és kinézzen az ablakon. Stanley kocsija üres volt. Minden valószínűség szerint ő az. Rendőrautó sehol. Stanley járgányán, néhány furgonon és egy konténerautón kívül egyetlen kocsi sem volt a környéken. Egy újabb hosszú csengetés visszalökte az előszobába. Tennie kell valamit, mert ha nem, az még rosszabb. De rólaq úgy tudják, hogy beteg, tehát úgy kell megjelennie, mint aki az ágyból mászott elő. Gyorsan, reszketve bújt ki a zakójából, és a hálószobaajtón levő fogasról leakasztotta a hálóruháját. Zsebkendőt borított az arcára, azután kilépett a lakásból, és lement a lépcsőn. A vörös és zöld üvegtáblák mögött súlyos testű, zömök ember körvonalait látta. Ez Stanley. Arthur az ajtó mögé állt, és kinyitotta. A férfi bemasírozott. Előbb jobbra pillantott, azután balra, ahol Arthur állt. Két kézzel megragadta az ajtó szélét, és olyan dühödten csapta be, ahogy Jonathan Dean tette annak idején.

Fiatalos volt, fekete hajú és valami, még Arthur félelménél is nagyobb érzelem szorításában vergődött. Arthur nem tudta, mi ez az érzelem, de azt biztosra vette, hogy a rendőrök nem így néznek ki, nem remegnek tágra nyílt szemmel és vadul, mint ez itt. A homályos előcsarnokot csak a ködös, vörös-zöld fénytöredékek világították meg, így hát Arthur elvette a zsebkendőt az arca elől, és hátralépett.

– A maga neve Johnson?

– Igen – mondta Rthur.

– A. Johnson?

Arthur bólintott, és nem értette, hogy a férfi miért bámul rá hitetlenkedve. – Úristen, egy vénember! Hihetetlen! – De mégis elhitte, és amikor durván ráförmedt: – Hol van? – már Arthur is mindent értett, és mindent eltűrt.

Valamikor ezt a jelenetet fenyegetőnek és iszonyúnak érezte volna. Most csak megkönnyebbült. – Maga a másik Johnsont keresi – mondta Arthur hidegen és mereven. – Üljön le, és várja meg, ha akarja. Semmi közöm hozzá.

– A másik Johnsont? Ne adja itt nekem a…

– Pillantása végigsiklott Arthur hálóruháján, keze ökölbe szorult, és újra azt kérdezte: – Hol van?

Arthur hátat fordított, és elindult fölfelé a lépcsőn. Vissza kell jutnia a lakásba, bezárkózik, és imádkozik, hogy Stanley hamarosan kirakja innen ezt a betolakodót, mielőtt a ricsajra kijön a rendőrség. Most egyszerre megrémült, és felrohant a második lépcsőfordulóig, hogy belökje az előszobaajtót. Az iszonyat kiáltása szakadt föl belőle. Nincs kulcsa, nem akasztotta be a kallantyút, az ajtó bezárult mögötte.

Reszketve állt, hátát az ajtónak vetette, kezével az arca körül kapkodott, hogy elrejtse a sebeket. Miféle esélyei lehetnek idekint? Jön Stanley az új lakóval, és kitör a háború Anthony Johnson és H. férje között! A férfi felért a lépcsőn és szembeállt vele. Arthur egy fegyver csövébe nézett, pisztoly, vagy revolver, nem tudta. A televízió nem tanította meg.

– Nyissa ki azt az ajtót.

– Nem tudom. Nincs kulcsom. Bent hagytam a kulcsot.

– A feleségem odabent van. Nyissa ki azt az ajtót, vagy szétlövöm a zárat. Harminc másodpercet adok, hogy kinyissa.

Ha az előszobaajtó tönkremegy, és ide-oda himbálózik a sarokvason, az még rosszabb, mintha előtte is zárva marad. Amikor megpillantotta a fegyvert, Arthur oldalt lépett. Most először a kulcslyukat övező fémlap sima karikájára pillantott, majd növekvő rémülettel a kulcslyuknak szegezett, sima fémhengerre. Egy nő, egy áldozat sikoltása tört föl belőle.

– Nem tudom! Mondom, hogy nem tudom! Menjen el, takarodjon innen. Hagyjon engem békén! – És felemelt karral az ajtó elé vetette magát. Valami hatalmas ütést mért a hátára lent, baloldalt. A fájdalom elviselhetetlen volt. Azt hitte, a szíve, azt hitte, szívroham, mert a fájdalmat csak hosszú, hosszú idő múltán követte a lövés robbanása, saját sikolya és egy másik, döbbent és iszonyodó kiáltás. Arthur hanyatt esett, bordáihoz kapott, a fájdalom vörös patakban bugyborékolt föl a száján.

Teste súlyosan gurult lefelé a lépcsőn, a vércsík hosszú, vörös sálként húzódott mögötte. A lendület Brian Kotowskyék ajtaja elé taszította, s a tenyerére ömlő vérben ott érezte szíve utolsó dobbantását.

Vége

Tartalom

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- 19.

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.