Date: 1979-12-04T23:00:00+00:00
Keywords: regény; krimi; magyar nyelvű
Description: Mi a teendő, ha valaki nem nagyon kedveli a vőlegényt, akit az anyja tukmált rá? Monika Beer szerint ilyenkor nyugodtan lehet mással is járni. És mi a teendő, ha valakinek a menyasszonya mással jár? Megveretni, megölni azt a másikat, de akár még a lányt is? Mario Pirkheimerről feltételezhetünk ilyesmit. Hogy aztán ő volt-e a tettes, vagy a gazdag vadászbérlő, a török vendégmunkás vagy másvalaki, annak kiderítését már bízzuk Lehnert főfelügyelőre, akinek néhány mozzanat, például a helyszínen talált hosszú, szőke hajszál annyira szeget üt a fejébe, hogy főnöke kézenfekvő és kényelmes megoldását
Publisher: L:J:

GERHARD SCHERFLING – EGY SZŐKE HAJSZÁL

Mi a teendő, ha valaki nem nagyon kedveli a vőlegényt, akit az anyja tukmált rá? Monika Beer szerint ilyenkor nyugodtan lehet mással is járni. És mi a teendő, ha valakinek a menyasszonya mással jár? Megveretni, megölni azt a másikat, de akár még a lányt is? Mario Pirkheimerről feltételezhetünk ilyesmit. Hogy aztán ő volt-e a tettes, vagy a gazdag vadászbérlő, a török vendégmunkás vagy másvalaki, annak kiderítését már bízzuk Lehnert főfelügyelőre, akinek néhány mozzanat, például a helyszínen talált hosszú, szőke hajszál annyira szeget üt a fejébe, hogy főnöke kézenfekvő és kényelmes megoldását nem hajlandó elfogadni. Hiába veszik ki kezéből és zárják le az ügyet, most már munkatársai nélkül, önkéntes segítőire támaszkodva, nem nyugszik addig, ameddig le nem leplezi a gyilkost.

GERHARD SCHERFLING

EGY SZŐKE HAJSZÁL

Ein blondes Haar

Fordította Sárközy Elga

I

A lenyugvó nap sugaraiban felragyogtak a várostól nyugatra eső, lapos hegytetők. Az Alpok felől lesuhanó hűvös szél megenyhítette a rekkenő augusztusi hőséget.

A lejtős utcán felfelé kapaszkodó Opel-Rekord két rövidet dudált, és csörömpölve eltűnt a szomszéd ház sövénye mögött.

Monika Beer mosolyogva lépett el az ablaktól, egy másodpercig a szomszédos szobából áthallatszó lépéseket figyelte, és csúfondárosan elfintorította az arcát. Aztán dudorászva hátravetette hosszú, fekete haját, és szemügyre vette magát a tükörben. A hófehér nadrág ránc nélkül simult, a színes blúz mély kivágása pontosan annyit engedett látni hegyesen domboruló, kis melléből, amennyit kellett. A száját azonban újra kellett festenie, úgy vélte, a világos rúzs jobban illik sötét szeméhez, napbarnította bőréhez. Végül elégedetten belebújt magas sarkú cipőjébe, felkapta az öltözőasztalról keskeny bőrtáskáját, és az ajtó felé indult. A verandán elnémult az írógép, amely csak az imént-kezdett kattogni.

– Monika!

A lány megtorpant, de aztán dacosan hátraszegte a fejét, és kiment a verandára. Anyja a nyugágyon ült, feltámasztott lábbal, előtte a kisasztalon táskaírógép, egy pohár gyümölcslé meg a szétnyitott üzleti főkönyv, kötegnyi számlával.

– Hová készülsz?

– A klubba megyek, Marióval van randevúm.

– Nem azzal a… – Beerné megfelelő kifejezést keresett –… benzinkutas izompacsirtával?

– Nem! – vágta rá a lány, de igyekezett kerülni anyja tekintetét, s a nyitott ablakon kinézett a völgybe, ahol itt-ott már egy-egy magányos lámpa hunyorgott.

Beerné felegyenesedett a nyugágyon. Szikár, éles metszésű arcán, amelyről a gondos ápolás sem tudta már eltüntetni az öregedés szomorú jeleit, nyoma sem volt az évek során szinte ráfagyott üzleti mosolynak.

– A te érdekedben remélem, hogy nem hazudsz – mondta hűvösen. – Tudod jól, milyen féltékeny Mario. Ha rájön, hogy titokban mással kódorogsz, képes lesz felbontani az eljegyzéseteket… pedig épp elég nehéz volt rávenni.

Monika rosszkedvűen az ajkába harapott.

– Megvagyok én nélküle is! És nehogy azt hidd, hogy ő sokkal különb. Minden lánynak utánaveti magát, aki csak egy kicsit is csinos és fiatal.

– De feleségül venni téged akar… Az öreg Pirkheimer sem él örökké, előbb-utóbb Mario kezébe kerül a gyár. Hát nem érted, mit engednél ki a markodból?

– Mindig a régi nóta! Élvezni akarom az életemet.

– Azt is csak akkor teheted, ha megvannak hozzá az eszközeid – mérte végig gúnyosan a lányát Beerné. – Amikor én olyan idős voltam, mint most te, nem volt egy fillérem se. Elképzelni sem tudod, milyen mélyről verekedtük fel magunkat apáddal, mennyit gürcöltünk éjjel-nappal. Ma bezzeg egymilliónál is többet forgalmazok évente.

– De élni nem éltél – nézett Monika anyja dagadt, visszeres lábára. – Eszem ágában sincs, hogy negyvenöt éves koromra vénasszony legyek!

– Köszönöm a bókot, egyenesen megható az őszinteséged. – Haragos pillantást vetett a lány fel-hevült arcára. – Adj egy szál cigarettát, Monika, és nyisd ki a füled. Semmi kifogásom ellene, ha szórakozol. De nem tűröm, hogy holmi idétlen szerelmeskedés miatt tönkretedd az egész jövődet. Kivált egy ilyen csóró senkiházi kedvéért, mint az a Mersbach. Hidd el, az a csirkefogó csak a pénzedre feni a fogát.

Az öngyújtót tartó kéz kissé megremegett, de a lány nem válaszolt. Tudta, hogy minden ellenkezés csak végeláthatatlan vitát kavarna fel.

Beerné mélyet szippantott a cigarettából, és úgy tett, mintha semmit sem vett volna észre, látszólag egykedvűen nézett a gomolygó füst után.

– Ha pedig nem alkalmazkodsz a kívánságaimhoz, meg fogom találni az útját-módját, hogy észre térítselek. Remélem, elég érthetően fejeztem ki magam.

Monika türelmetlenül biccentett.

– Most már mehetek? – kérdezte.

– Persze… Jó szórakozást, üdvözlöm Mariót.

– Beerné idegesen nyúlt a számlák után.

Az Opel valaha fehér volt, de az évek során piszkosszürkére kopott, a rozoga karosszérián sok helyen a rozsdagátló festék jókora, barna foltjai éktelenkedtek. Az eldugott keresztutcában állt, egy krómtól csillogó-villogó Chevrolet meg egy elegáns olasz sportkocsi között.

– De soká várattál – mondta Uwe Mersbach, miközben kilökte a jobb oldali ajtót. – Már azt hittem, nem is jössz egyáltalán.

Monika Beer beszállt, és futó csókot nyomott a fiú arcára.

– Uff! – nyögött fel és megrázkódott. – Anyám megint lelkiprédikációt tartott.

A fiatalember beindította és sebességbe tette a motort.

– Egy szép napon sikeresen szétugraszt majd bennünket – mondta, miközben belenézett a visszapillantó tükörbe. – Soha nem engedi meg, hogy faképnél hagyd Pirkheimert.

Monika megsimogatta a fiú sötétszőke, hullámos haját.

– Most ne ezen törd a fejed – mondta. – Együtt vagyunk, és előttünk az egész éjszaka.

– És Mario?

Monika dévajul felnevetett.

– Jó helyen van! Stuttgartba ment, a délutáni teniszversenyre, csak holnap reggel jön vissza.

– Anyád tudja?

– Dehogyis… Azt hiszi, vele találkozom a klubban.

– Remélhetőleg nem értesül az igazságról. – Mersbach összeszorította a fogát, és gázt adott. – Féltékeny vagyok – vallotta be kelletlenül.

– Mariónak több oka lenne rá – bújt hozzá a lány. – Hajts a klubhoz. Fel kell hívnom anyámat, hogy megnyugtassam.

Az Opel felfelé zötyögött a hegyi úton. A motor keservesen, szabálytalanul zakatolt, a kipufogó néha egy-egy éktelen durranással verte fel az estéli csendet. Az út két oldalán sorakozó családi házak megritkultak, helyettük villák tünedeztek fel, nagy kertekben. A Fortuna-teniszklub a hegy tetején volt. Az úszómedence szélén emelkedő, fényűző klubépületet park vette körül. Mögötte terültek el a teniszpályák, amelyek csaknem a hegyet koszorúzó erdő széléig értek.

– Itt kiszállok. Te a malom előtt várj rám, a parkolóban. Nem maradok sokáig.

Monika kicsusszant a kocsiból, a magas fal mentén a kapuhoz futott, amelynek hatalmas, kovácsoltvas szárnyai tárva-nyitva álltak. A bejárat és a mögötte álló portásfülke éles fényben úszott. A kis épület ajtajában egyenruhafélét viselő, jól megtermett férfi bukkant fel hirtelen, kezét sapkájához emelte, Monika visszaintett neki. Amikor Mersbach elhajtott a kapu előtt, még látta, amint a lány karcsú alakja eltűnt a fák között. A háttérben megpillantotta a számtalan lámpával megvilágított klubépületet.

A malom valamicskével lejjebb feküdt az úton. Mersbach a parkolóba gurult a kocsival, és egy félreeső zugban megállt. Elengedte magát, hátradőlt, rágyújtott egy cigarettára. Kár, hogy Monika anyjával nem lehet szót érteni. Nem csoda, persze, hogy Pirkheimert részesíti előnyben, pedig hát neki magának is épp elég pénze van. Meg sem kottyanna neki, ha előlegezne kettőjüknek annyit, amennyiből megvehetnének egy benzinkutat. Mónikával már egykettőre zöldágra vergődne. Igaz, könnyen befolyásolható és néha kicsit csapodár is, most azonban őt, Uwét szereti…

Szapora léptek közeledtek. A kocsi ablakában Monika kipirult, ijedt arca bukkant fel. Haja kócosan lógott a szemébe.

– Mario a klubban van – zihálta. – Azt hiszem, meglátott… Csak rajta ne kapjon minket. – Kinyitotta az ajtót, és be akart szállni a kocsiba.

Ebben a pillanatban egy férfi bukkant fel mögötte, és durván visszarántotta. A férfi magas volt, sovány és fehér a dühtől.

– Most végre elkaptalak. Elég sokáig tartott.

– Nagy lendülettel arcul csapta a lányt, aki az ajtó keretének vágódott, és sírva fakadt.

Mersbach villámgyorsan kiugrott a kocsiból. Haragtól reszketve ragadta meg vetélytársa vállát, és maga felé penderítette.

– Egy nőt megütni! – ő is odacsapott, teljes erejéből.

A fiatal Pirkheimer feje hátranyaklott, hórihorgas teste megtántorodott. Mersbach dühöngve nyomult utána, és behúzott neki még egy szabályos jobbegyenest. Pirkheimer bugyborékoló hangot hallatott, és a földre zuhant.

– Tiszta munka – szólalt meg egy nyugodt, mély hang, és az Opel mögött a teniszklub jól megtermett portása tűnt fel. – De a fiatalúr jó barátom… Roppantul sajnálom. – Felemelte két hatalmas öklét, és gyakorlott bokszolóra valló, sajátosan könnyed mozdulattal előrelépett.

– Vigyázz, Uwe, veszedelmes ember! – Monika hangja megbicsaklott az izgalomtól. – Fuss el inkább!

Az óriás termetű portás a kocsihoz szorította Mersbachot, ügyesen cselezett, majd meglepetésszerűen előrelendítette jobb öklét.

Mersbachnak az utolsó pillanatban sikerült félreugrania, így csak a mellkasát súrolta az ütés. A következőt is ki tudta még védeni, de a csapások erejétől elakadt a lélegzete, és a jobb karja teljesen tehetetlenné vált.

– Hívj segítséget, Monika – suttogta, majd vaktában a portás vigyorgó képe felé sújtott. Fejébe őrjítő fájdalom nyilallt, a nyelvén vér ízét érezte. Támolyogni kezdett, a záporozó szörnyű ökölcsapások ide-oda vetették. Karjával ösztönösen fedezni próbálta magát, de izmai már nem engedelmeskedtek akaratának. Mintegy fátyolon át látta maga előtt az egyenruha zubbonyának csillogó gombjait. Valahonnan a távolból furcsán ismerős hang szólongatta…

Az autópálya münchen-ramersdorfi felhajtójánál a büfé elárusítója olyan meredten bámult a Birkenheimer strassei buszmegálló felé, hogy elfelejtette elzárni a sörcsapot. A habzó, sárga lé kicsurrant a korsóból, és végigfolyt a pulton. A hűsítő italra várakozó, izzadt kereskedelmi utazó már éppen zsörtölődni akart, de mint akit megbabonáztak, ő is követte a csapos tekintetét.

A lány legfeljebb tizennyolc éves lehetett, nagyon magas volt és feltűnően szép. Tündöklő, aranyszőke haja hullámosan omlott a derekáig. Az utcai lámpák fényében mintha egy mesebeli királykisasszony lépkedett volna hosszú, karcsú lábán a benzinkúthoz vezető lépcsőkön lefelé. A testhez simuló nyári ruha kiemelte gyönyörű alakját. Öntudatosan és kissé gunyorosan pillantott a bámészkodó férfiak felé.

– Azt a ragyogóját! – rikkantott fel a csapos, és sürgősen elzárta a sörcsapot. A kereskedelmi utazó behúzta a hasát, és megigazgatta nyakkendőjét. A két tarka pulóveres, farmeres siheder, aki szintén a pultot támogatta, sokatmondóan bökte oldalba egymást.

A szőke szépség megállt a büfé előtt, és lecsúsztatta válláról a kék sporttáskát. A férfiak bámuló tekintetét mintha észre sem vette volna.

– Kérek egy limonádét meg egy virslit – mondta fesztelenül, tiszta irodalmi németséggel. – És egy képes levelezőlapot is szeretnék venni.

A pattanásos arcú, hosszú, vörhenyes barkót viselő fiatal eladó figyelmetlenül az utazó elé lökte a söröskorsót, és a lány felé tolta a képes levelezőlapokkal megrakott állványt.

– Parancsoljon választani, a virsli rögtön felkészül.

A közeli benzinkútnál nagy volt a forgalom. A kocsik sűrű egymásutánban sorjáztak a csapokhoz, és miután kiszolgálták őket, tovagördültek. Mint nyaralási szezon végén általában, most is nagy volt a dél felé, vagyis Ausztriába, illetve a Brenneren át Olaszországba irányuló forgalom. A kocsiáradatot neonlámpák, villogó fényreklámok világították meg.

A szőke szépség leült a büfé előtt álló négy asztal egyikéhez. Az eladó észrevette, hogy miközben megírja a képeslapot, oda-odapillant a benzinkútra. Végül a lány felállt, és elindult az autópálya felhajtója felé. A benzinkút melletti postaládánál megállt.

– Most bizony nem ártana egy meseautó meg némi aprópénz – sóhajtott fel az utazó.

Sötét színű Mercedes gördült el lassan a lány előtt. Néhány méterrel odébb felvillantak a piros féklámpák, és a kocsi megállt.

– No, megvolnánk! – egyenesedett fel az orvos. Ránézett Uwe Mersbach izmos felsőtestére, és folytatta: – Gratulálok a fizikumához. Néhány kisebb vérömlenyen és zúzódáson kívül kutya baja nincs. A monokli a szemén meg a dudor az állán csak apró szépséghiba, hamar eltűnik. Néhány napig, persze, lesznek még fájdalmai. – Az asztalon fekvő, hosszúkás fémdoboz felé nyúlt. – Adjak egy injekciót?

– Köszönöm, kibírom anélkül is.

A rendelőben megrekkent hőség után valósággal hűvös volt az utca. Monika eltolta a volántól Mersbachot.

– Hazaviszlek. Le kell feküdnöd.

– Hová gondolsz! – Mersbach elmosolyodott, kissé keservesen, és megtapogatta állát. – Ez a néhány karcolás nem ronthatja el az esténket.

Monika aggódva nézegette.

– Nem mehetnénk el inkább hozzád? Okosabb lenne, ha otthon maradnál.

– Elfelejtkezel a háziasszonyomról. – Mersbach átadta a lánynak az indítókulcsot. – Lassan vezess, kicsit bogaras a szekér.

– Hát jó – engedett kelletlenül Monika. – Hová menjünk?

– Ilyen romos ábrázattal nem mutatkozhatok sehol. Mi a véleményed a szokott helyünkről az erdőben?

Monika elindította a kocsit.

– Meggondolatlan vagy – jegyezte meg, és kihajtott az út közepére. – Féltelek.

Mersbach közelebb húzódott hozzá, és átkarolta a vállát. Monika érezte a fiú kezének melegét, és elnémult.

Az országúton gyorsított.

– Kíváncsi vagyok, mit fog szólni az anyám – tűnődött és felsóhajtott. – Őrületes balhé lesz.

– Remélem, nem dob ki.

– Még az is lehet. De valószínűleg jobban fél a pletykától.

– Szerintem megpróbálja eltussolni a dolgot, téged meg újra összeboronálni Marióval.

– Ez holtbiztos. De nem hiszem, hogy sok értelme volna.

Mersbach megsimogatta a lány kezét.

– Meglátod, anyád egy szép napon beletörődik majd a dologba. Utóvégre te vagy az egyetlen gyereke.

– Én jobban ismerem! Ha pénzről van szó, képes átgázolni hullákon! – rázta meg a fejét csüggedten Monika. – Ráadásul Mariótól is óvakodnod kell, bosszúvágyó és nem veszélytelen. Most is csak azért bírtál el vele, mert meglepted.

– No, próbáljon csak kikötni velem – mordult fel dühösen Mersbach.

Az erdő gyérülni kezdett. A tó partján sátrak bukkantak fel, köztük autók, lakókocsik. A nyüzsgő emberek fölött lámpákat himbált a szél, a táskarádiók tömegéből tánczene harsogott.

Az Opel elhagyta a kempinget, és egy több emeletes, frissen meszelt, zöld zsalugáteres épület mellett haladt el lassan. Az épület bejárata fölött terebélyes tábla hirdette: Tókilátó Szálloda és Étterem. A teraszon csaknem minden asztal foglalt volt, sokan táncoltak. A kerítés előtt rövid bőrnadrágot viselő, helybeli legények csoportja dulakodott négy fekete hajú, barna bőrű férfival. Hangosan, indulatosan vitatkoztak.

– Már megint a vendégmunkásokra szálltak rá – ráncolta össze a homlokát Monika. – Hogy sosem tudják békén hagyni őket!

– Alighanem nő van a dologban… Miért is nem mennek inkább Münchenbe. Ilyen kis porfészekben nem nagyon jutnak lehetőséghez…

– De munkához igen.

Mersbach bólintott.

– A barakkjaikban viszont nem szívesen laknék, annyi szent. – A szélvédőn át kinézett az útra. – A következő sarok után nyílik az erdei út. Válts vissza kettesbe, és hajts óvatosan, nagyon hepehupás a talaj. Már csak egy tengelytörés hiányzik nekünk.

Az Opel nagyokat zöttyent a széles, mély kátyúkban. Az erdőbe vezető, enyhén emelkedő út fölé faágak hajoltak.

Hamarosan egy fenyők közé ékelt tisztásra értek, Monika ügyesen átvezette az Opelt egy patak kiszáradt medrének leglaposabb részén, és egy keskeny bozótsáv mögött megállt.

– Ezzel a vén tragaccsal valóságos művészet elboldogulni. Adj egy cigit, Uwe.

Mersbach rágyújtott két Camelre, s az egyiket a lány szájába dugta.

– Örülök, hogy mégsem mentünk haza.

Monika lerúgta a cipőjét, és felkuporodott az ülésre. Elégedetten bújt oda a fiúhoz.

– Én is – hunyta be a szemét.

Dr. Gebauer, a tartományi törvényszék elnöke kidobta a félig szívott szivart a hatalmas Limuzin ablakán. Amint előrenézett a sofőr válla fölött, megkönnyebbülten látta, hogy a távolban feltűnnek a holzkircheni autós pihenő fényei.

– No, hála Istennek – sóhajtott fel. – Azt hiszem, a ma esti rákmajonéz megártott egy kicsit a gyomromnak. Feltétlen innom kell egy Underberget. – Kigombolta szmokingját, és szuszogva hátradőlt.

Adalbert Pirkheimer, aki hájasan, súlyosan terpeszkedett a szikár Gebauer mellett a hátsó ülésen, asztmatikusan felvihogott.

– A derék Preussker estélyei mindig nagyon megerőltetőek. Nekem sincs kifogásom valami kis üdítő ellen. – Lenyomta a beszélő gombját. – Karl, álljon meg Holzkirchenben. – Ismét Gebauerhoz fordult. – Az estélyen egyébként elbeszélgettem a vejével a sajtgyár kibővítésével kapcsolatos építkezésekről. Siettetni szeretné a tervezést, mert a jövő hónapban már hozzá akar látni az alapozáshoz.

– Azt hittem, Huber kizárólag állami megbízatásokkal foglalkozik – dünnyögte bosszúsan Gebauer. Nem túlságosan kedvelte egyetlen lányának férjét.

– Egy jó üzlet kedvéért még a föld alól is előteremti az anyagot meg az embereket. – Ismét felhangzott Pirkheimer jellegzetes vihogása. – Bár nekem volnának ilyen összeköttetéseim.

– Magának, kedves barátom, nincs szüksége ilyesmire.

Az autós pihenő hosszan elnyúló parkolója menetirányban a benzinkút után terült el, s csupán egy keskeny, bokrokkal beültetett gyepsáv választotta el az autópályától.

A Maserati megállt, Pirkheimer kihengeredett a kocsiból.

– Segítse ki a törvényszéki elnök urat – vetette oda a sofőrnek. Letörölgette homlokáról a verítéket, és elindult a járdán. Hirtelen megtorpant. Mögötte a sofőr önkéntelenül is elengedte a kikászálódó Gebauer karját.

Valahonnan a közelből fülsértő, szokatlan hang hallatszott, amely egyre erősödött, majd egy fojtott nyöszörgéssel félbeszakadt. Aztán ismét csend lett.

– Mi lehetett ez? – kérdezte nyugtalanul Pirkheimer. – Egyenesen hátborzongató volt.

– Sejtelmem sincs. – Noha Gebauer kissé nagyothallott, az ő idegei is felborzolódtak.

A három férfi viszolyogva nézett körül. Mindenütt nyugalom honolt, semmi sem moccant. Előttük néhány teherautó sötét árnya tornyosult, a benzinkútnál egy kocsi ajtaja csapódott be.

– Fura – jegyezte meg Pirkheimer. – Szinte az volt a benyomásom… – Fültépő csikorgás forrasztotta torkára a szót. Háromszólamú autókürt süvített fel figyelmeztetően, s rögtön utána csörömpölő, hatalmas csattanás következett. Fém reccsent fémen, és a pihenő egyik nagy ívlámpája hirtelen kialudt.

– Hát ez jókorát csattant – szólalt meg izgatottan a sofőr, és szaladni kezdett az út felé.

Gebauer a fejét csóválta.

– Megint egy őrült, akinek a sietség lett a veszte.

– Most aztán lesz ráérő ideje – dünnyögte közönyösen Pirkheimer. – Be kellene vezetni már a sebességkorlátozást.

– Nekem is ez a véleményem. – Gebauer a kedvenc témájához érkezett, amelyet autóbalesete óta nem ejtett el egykönnyen. Máris buzgón fejtegette, miközben Pirkheimer oldalán elindult az étterem felé.

Mersbach felkapta a fejét, és fülelni kezdett. Távolról halk zümmögés hallatszott, amely mindegyre közeledett. A bokrok mögött fénybe borult az erdei út. Fényszórók hasítottak villogó éket a sötétbe.

– Mi bajod? – nyújtózkodott álmosan Monika, és megpróbálta ismét magához húzni a fiút.

– Maradj csöndben, egy autó jön erre.

Monika felpattant.

– Mario minket keres – suttogta.

– Ismeri ezt a helyet?

– Jártunk itt egyszer a haverokkal.

A kocsi letért az útról, rákanyarodott a tisztásra. Körülbelül ötven méterre tőlük állt meg, a másik oldalon. A fényszórók kihunytak, a motor elnémult. Az Opel előtt sűrűsödő bokrok teljesen eltakarták a kocsit.

Mersbach előrehajolt, és keresgélni kezdett valamit a műszerfal alatt.

– Nemigen hinném, hogy Mario lenne – mormogta. – De mit lehessen tudni.

– Lehet, hogy megint magával hozta a teniszklub portását. A pasas valaha hivatásos ökölvívó volt.

– Na bumm! – Mersbach felemelte a kezét, és meglóbált egy kurtára vágott, gumival bevont kábeldarabot. – Ezúttal egyenlőek az esélyeink. – Elővigyázatosan kinyitotta az ajtót, és kiszállt. – Ne izgulj, óvatos leszek.

– Az Isten szerelmére, maradj itt! Könyörgök!

Mersbach megrázta a fejét, és eltűnt a bokrok közt. A száraz gallyak halkan megzörrentek. Monika a fiú után bámult, szíve a torkában dobogott.

Néhány remegő pillanat telt el, semmi zaj nem hallatszott, aztán Mersbach hangos kiáltása törte meg a csendet, valahogy hitetlenkedve, meglepetten csengett. Monika nem tudott tovább a helyén maradni, belebújt a cipőjébe, és kiugrott a kocsiból. Remegő térddel, de habozás nélkül elindult a bokrok közt a fiú után.

Tompa pukkanás hallatszott, mintha pezsgőspalackot bontott volna fel valaki. Monika kővé dermedt. A tisztás szélén hatalmas személyautó állt. Uwe a nyitott ajtónak dőlt, görnyedten, természetellenesen görcsös pózban. Monika látta, amint nagy erőlködéssel megpróbált kiegyenesedni, s aztán hirtelen a földre roskadt. Egy pillanatra megbénította a félelem, de aztán máris rohanni kezdett feléje.

A kocsi oltalmazó sötétjében ülő férfi, aki éppen ki akart szállni a kormány mögül, riadtan rezzent össze. Szeme riadtan fürkészte a tisztást. A lányon kívül azonban senkit nem látott, a hepehupás, füves térség üres volt. A férfi halkan felnyögött, és összeharapta a fogát. Felindult, vörös foltos arcán patakzott a veríték. Kétségbeesettségében szinte őrjöngve szállt ki a kocsiból. De a keze, amelyet megtámasztott a kocsitetőn, nem remegett.

A kemping lassan elcsendesült. Égett fa illata terjengett. A nyugágyon heverő fiatalasszony leeresztette a könyvet, és hallgatódzott. Idegesen beszólt a sátor belsejébe.

– Odaát az erdőben már megint lövöldöztek.

Férje álmosan fordult a másik oldalára.

– Ugyan már, képzelődsz – dörmögte bosszúsan. – Ettől az örökös krimiolvasástól már a bolhákat is köhögni hallod.

– Pedig jól hallottam, mondhatsz akármit.

– Hülyeség, biztosan valami kipufogó durrogott. – A férfi morogva a fülére húzta a takarót, és behunyta a szemét. – Most már szíveskedj végre lefeküdni, és hagyj aludni engem is.

A fiatalasszony néhány másodpercig hallgatódzott még, aztán sóhajtva eloltotta a propángázlámpát, és elnyújtózott a gumimatracon. Krimiken edzett fantáziája továbbra is hallani vélte a távoli dörrenéseket.

II

Lehnert főfelügyelő még egyszer átfutotta a kihallgatási jegyzőkönyvet, aztán aláírta, és betette az iratrendezőbe, az államügyészségnek küldendő akták közé. Ásítva nézte meg a karóráját. Háromnegyed öt múlt egy perccel, és a kalendárium szerint ezen a csütörtökön, augusztus 24-én, ebben az időpontban kellett volna felkelnie a napnak. Ami azt illeti, eddig nyoma sem látszott ilyesminek, a München III. körzeti Gyilkossági Csoport nyomorúságos irodáinak ablakai északra nyíltak, ráadásul a rendőrkapitányság szűk udvarára. A mesterséges világítást itt csak nyáron, fényes délben lehetett nélkülözni, rövid időre.

A főfelügyelő izmos, erős csontozatú férfi volt, magas termete ellenére is zömöknek hatott. Meglehetősen gyűrött, szürke sportöltönyt viselt, hozzá nem túl ügyesen megkötött nyakkendőt. Arca értelmes volt, de meglehetősen zárkózott, éles tekintetű, tágra nyílt, kék szeme feltűnő ellentétben állt csaknem fekete hajával, bozontos szemöldökével. Még legközelebbi munkatársai sem tudták, hogy harmincadik évét is alig töltötte be.

Íróasztalára könyökölve, mozdulatlanul figyelte, mint fakítja el lassan a hajnali szürkület az udvart bevilágító ívlámpa fényét. Bár az iroda egyetlen ablaka sarkig nyitva állt, és a mennyezeten hörögve forgott az aggkori végelgyengülésben szenvedő ventillátor, a kis helyiségben mégis fülledt, elhasznált, volt a levegő. A szomszéd szobából áthallatszott Dröge segédfelügyelő dallamos, halk hortyogása, amelyet Bringmann felügyelő meg Graf törzsőrmester suttogóra fogott hangja kísért, akik, szokásuk szerint, kihasználták a hajnali pangást, hogy sakkozzanak egy kicsit.

A rendőrkapitányság órája éppen elütötte az ötöt, amikor megcsörrent a telefon. Lehnert ingerült mordulással kapta fel a kagylót, az éjszakai ügyelet már csaknem véget ért, ritkán esett meg, hogy az ilyenkor befutó telefonhívás valami jót jelentett volna.

Az egyik erdész a körzetéhez tartozó tisztáson két hullát talált, két agyonlőtt embert. A berghauseni bűnügyi kirendeltség felügyelője már biztosította a tetthelyet, amely a kisváros szomszédságában van, nem messze az autópályától.

Lehnert megtudakolta a fontosabb részleteket, pontos helyszínleírást kért, majd intézkedett, hogy a München-Rosenheim-Salzburg-autópályán egy járőrkocsi várja és vezesse a helyszínig a gyilkossági csoportot. Az ajtóban megjelent Bringmann felügyelő meg Graf törzsőrmester, és megpróbálták Lehnert kurta válaszaiból kihámozni, merre lesz a csöppet sem áhított akció; egyszersmind iparkodtak minél jobban titkolni fanyalgásukat. Fejük fölött, a háttérben, felbukkant a langaléta Dröge segédfelügyelő álmos ábrázata is, amely azonban – az övékkel ellentétben – kíváncsiságot, érdeklődést árult el. A fiatalember még csak nemrég fejezte be a rendőrtiszti iskolát.

Lehnert letette a kagylót, és szolgálati kocsit rendelt. Azután Graf törzsőrmesterhez fordult, akinek apró, törékeny alakja, ráncos ábrázata kivénhedt zsokéra emlékeztetett.

– Az egész csoportra szükségem van. Öt perc múlva indulás.

– Hová megyünk, főnök? – érdeklődött a jóképű Bringmann felügyelő. Elegáns megjelenése nemigen állt összhangban a szerény rendőrtiszti fizetésével. Lehnert elutasítóan mérte végig.

– Rosenheim felé – morogta. – Egy erdész két agyonlőtt embert talált valami tisztáson… No, gyerünk!

Felállt, és kidübörgött az ajtón.

– Ma kivételesen nyájas az öreg – súgta oda Graf Bringmann felügyelőnek. – Még el sem kezdtük a munkát, és máris összefüggő mondatokban beszél.

Bringmann legyintett.

– Minden gyilkosságtól a hetedik mennyországban érzi magát. Ilyenkor bebizonyíthatja, milyen fenemód bölcs és agyafúrt.

– A magam részéről egy fikarcnyit sem bánkódnék, ha az az erdész két órával később találta volna meg a hullákat. Luise Aubingba akart kirándulni ma velem meg a gyerekekkel. – Graf felsóhajtott, és kalapja után nyúlt. – De most szedem a lábam, különben elkésik a laborkocsi. Dröge meg a főnök már elindultak.

Bringmann felügyelő megvárta, míg az ajtó becsukódott Graf mögött, aztán gyorsan felkapta a telefonkagylót.

Az URH-kocsi az autópálya gyepsávján állt, nem messze a weyarn-berghauseni kihajtótól. A gyilkossági csoport járműveinek közeledtére felvillantotta a reflektorokat, majd bekapcsolta a kék fényt, és fültépő szirénázással átvágott a jobb oldali pályatesten. Ebben a napszakban meglepően csekély volt a dél felé irányuló forgalom, főként kamionosok, teherautók haladtak a szélső sávon. A másik oldalon, München felé, már hosszú kígyókban torlódtak a kocsik. Amikor a berghauseni kihajtónál letértek az autópályáról, Lehnert, aki mindaddig magába merülten töprengett, a kilométerórára pillantott, és firkált valamit elnyűtt noteszébe. Azután érdeklődve kinézett az ablakon. Az út enyhén lejtett, a távolban, a roppant fenyvesek mélyzöldje fölött, az Alpok előhegyeinek ormai meredtek a felhőtlen ég felé.

Valamicskével egy kisközség első házai előtt az URH-kocsi lekanyarodott az aszfaltozott útról, innen már elég keservesen haladtak tovább egy gidres-gödrös, helyenként kövezetlen, hosszú szakaszon. Lehnert úgy érezte, hogy még a lelke is ki-rázódott, és őszintén örült, amikor a konvoj végre megállt. Megkönnyebbülten ugrott ki a kocsiból, és lopva kinyújtóztatta elgémberedett tagjait. Bringmann felügyelő mogorva képe csak javította a hangulatát.

Egy patak kiszáradt medrének szélén egyenruhás rendőr várt rájuk, aki a hatalmas fák közt elterülő tisztás felé mutatott, ahol már két férfi álldogált.

Lehnert intett munkatársainak, hogy várjanak még egy pillanatig, és egyedül lépett oda a két férfihoz.

Egyikük az erdészek zöld egyenruháját viselte, vállán háromcsövű fegyver lógott. A másik közepes termetű, kövér ember volt, apró, ravaszdi gombszeme csaknem eltűnt ábrázatának zsírpárnái közt.

– Schmidt felügyelő vagyok – szólalt meg, és a kezét nyújtotta. – Bemutatom Schwendtner urat, a körzeti erdészt, ő bukkant rá a holttestekre, alig két órával ezelőtt.

– Lehnert – mondta a főfelügyelő, és hogy elkerülje a kézfogást, előkotort a zsebéből egy gyűrött cigarettacsomagot. Minden figyelmét a tőle néhány lépésre heverő, mozdulatlan alak kötötte le. A háta mögött tovább cserregett a felügyelő vékony tenorja.

– A halott Uwe Mersbach, a berghauseni benzinkút bérlője. Huszonöt éves, nőtlen, vagyoni helyzete meglehetősen gyenge. A halált okozó lövés a mellén érte… Amott fekszik Monika Beer, húszéves, szintén berghauseni lakos. Menyasszony volt, mindazonáltal, úgy látszik, bizalmas kapcsolatban állt Mersbachhal. De, ellentétben vele, a lány igen jómódú családból származik. Az édesanyjának…

– Majd később, kolléga – szakította félbe Lehnert a szóáradatot. – Szíveskedjék, kérem, idevezetni az embereimet.

Schmidt felügyelő megütődve elnémult, és kelletlenül távozott. Az erdész feszélyezetten ráncigálta a puskaszíját, és a felügyelő után bámult.

Lehnert a fiatalember holttestéhez lépett. Mersbach félig oldalvást feküdt, véres kezét melléhez szorította, világos pulóverétől élesen elütött a golyó ütötte, kicsiny nyílás feketés szegélye. Sápadt, eltorzult arcát ütések nyoma éktelenítette el, vonásain hitetlenkedő csodálkozás tükröződött. Mellette, a beszáradt, rozsdaszínű vértócsában, amelyen csak úgy nyüzsögtek a zöldesen csillámló legyek, egy férficipő orrának plasztikus, erősen bemélyedő nyoma látszott. A holttest közelében egy autó keréknyomai vezettek el, bár a kőkemény talaj meg a buckás fűcsomók következtében eléggé kivehetetlenül. A keréknyomok és a halott között egy gumival bevont, erős kábelvég hevert, amilyet a taxisofőrök szoktak önvédelemből magukkal hordani.

Lehnert helyet adott a rendőrorvosnak, akinek gunyoros, szenvtelen modora, mint mindig, most is ingerelte.

– Először a férfit… Én közben szemügyre veszem a nőt. – Megfordult, de hirtelen hátrahőkölt: néhány lépésre tőle, az erdő szélén, a lehullott tűlevelek között aranyossárgán csillogott valami. – Nocsak, mit találtunk? – Lehajolt, és zsebkendőjével óvatosan kikapirgált az avarból három töltényhüvelyt. – Kilenc milliméteres kaliber – mormolta. – A gyilkosunk nem túlzottan elővigyázatos. – A hüvelyeket becsúsztatta egy műanyag tasakba, és pontosan rögzítette a lelet helyét.

– Kezdhetjük, főnök? – érdeklődött a buzgalomtól lángoló Dröge. Lehnert biccentett.

– Bringmann és Graf a rendőrökkel együtt kutassák át a terepet, biztosítsák a nyomokat. Míg a doktor végez a holttestekkel, a fotós készítsen néhány színes sztereoképet ezekről a keréknyomokról meg a lábnyomról – gipszlenyomatot is kérek, mint rendesen. Ezenkívül szükségem van helyszínvázlatra is. – Átadta a műanyag tasakot Drögének. – Ez mehet a fegyverszakértőkhöz.

– Értettem.

– Amott, a bokrok mögött áll az áldozatok kocsija, főfelügyelő úr – nyomakodott közelebb Schmidt felügyelő. – Pontosabban, Mersbaché, elég vén tragacs. Beer kisasszony kocsija…

– Jól van már, jól van! Később majd beszélgetünk. – Lehnert faképnél hagyta a felügyelőt, és a fiatal lány holttestéhez lépett. A lányt láthatólag futás közben érte a golyó. Jobb cipője egy gödörben hevert kecses, meztelen lábfeje mellett, karcsú háta közepén a két jelentéktelen sebből jóformán alig csordult ki néhány vércsepp, a felcsúszott blúz és a nadrág korca között egy sávon kivillant napbarnította bőre.

Lehnert hosszan fürkészte a lány arcát. A nagy, sötét szempár a semmibe meredt, az eltorzult vonásokon rémület ült, a kifestett száj sarkából keskeny vércsík húzódott az állig.

Az orvos megköszörülte a torkát. Kissé bicegett, s ezt a könnyű testi hibát tudatosan arrogáns magatartással igyekezett túljátszani.

– Szívlövés, a golyó felülről lefelé irányulva, ferdén hatolt át a testen – közölte. – Az áldozat feltehetőleg előrehajolt a lövés pillanatában. A golyó közvetlen közelről érte. A halál azonnal beállt.

– Milyen közelről?

– A bemeneti nyílás körül látható lőporszemcse-beékelődés sűrűsége alapján úgy vélem, huszonöt, legfeljebb ötven centiméterről. Ez egyébként a holttest jobb kezén található beékelődésekkel is összevág. – Megsimogatta keskeny, gyanúsan sötét bajuszkáját. – De erről kérdezze inkább a fegyverszakértőit.

– És az arcán látható sérülések?

– Semmi közük a gyilkossághoz, azokat már orvos is kezelte. Feltehetőleg verekedés.

– Tud valamit mondani a bűntett elkövetésének időpontjáról?

– Óvatos becslés szerint a halál körülbelül hét-kilenc órával ezelőtt állt be. – Az orvos a karórájára pillantott. – A magam részéről azt mondanám: huszonkét óra harminc és nulla óra között, de a boncolás után talán már többet is tudunk.

– Köszönöm, doktor, itt a következő feladat.

Lehnert egy kis ideig ácsorgott még az orvos mellett, figyelte, mit csinál. Aztán kutató szemmel körülnézett a tisztáson, amelyet Bringmann felügyelő vezetésével egy csapat egyenruhás rendőr fésült át. Az apró Graf törzsőrmester, egy másik csoport élén, az erdőszéli bokrok közt kurkászott. A fotós Mersbach holttestét fényképezte minden elképzelhető szögből, az ujjlenyomat-szakértők az Opel belsejében biztosították a fellelhető nyomokat. A tisztás bejáratánál a laborkocsi vesztegelt, mellette két bűnügyi technikus egy tárgyat vizsgálgatott, amelyet Lehnert ilyen messziről nem ismert fel.

Az orvos sprayt meg törülközőt vett ki táskájából, gondosan tisztogatni kezdte a kezét, s közben a lányra pillantott.

– Két hátlövéssel ölték meg, mindkettő egyenként is halálos volt, noha jóval messzebbről adták le. Az egyik golyó a gerincoszlopot találta el, a másik a lány szívén hatolt át. A halál beálltának időpontja ugyanaz.

– Jól van, doktor… A boncoláshoz megpróbálok kihívatni egy bírót, vagy valakit az állam-ügyészségtől.

– Főfelügyelő úr! Találtam valamit! – A fotós hevesen integetett gépével. – Nézzen csak ide!

Lehnert odament mellé, és lehajolt. Ebből a szögből világosan látszott, hogy Mersbach kissé behajlított combja alatt piroslik valami. Lehnert odanyúlt, és leheletvékony, sötétpiros női zsebkendő került a kezébe, valamivel világosabb, hímzett szegéllyel, az egyik sarkában G. W. monogrammal.

– Nocsak – dörmögte meglepetten Lehnert, és szemügyre vette a finom kis holmit: szinte még vadonatúj volt. Hogyan került ide, ki hagyhatta el? A meggyilkolt lány bizonyosan nem, hiszen a monogramja nem egyezik a zsebkendőbe hímzett betűkkel. Lehnert magához szólította az egyik technikust, és átadta neki a kendőt. – Mindent tudni akarok erről a zsebkendőről. Szövéstechnika, gyártási időpontja, esetleg rácsöppentett illatszerek s a többi. Később majd meg kell próbálnunk kideríteni a tulajdonos vércsoportját is. – Aztán odafordult Schmidt felügyelőhöz, aki kíváncsian lézengett a közelében. – Van itt Berghausenben jó nyomozókutyájuk?

A dagadt buzgón bólogatott.

– Igenis, parancsára, van egy egészen kitűnő állatunk. Hívassam a vezetőjét?

– Szóljon be rádión, hogy küldjenek érte kocsit. Nagyon siessenek. Utána szeretnék beszélgetni egy kicsit önnel meg az erdésszel.

Schmidt felügyelő a nyakába kapta kurta, vaskos lábát. Lehnert elbandukolt Mersbach Opel-Rekordja mellett a tisztás legtávolabbi csücskébe. Kigombolta zakóját, kezét nadrágzsebébe dugta, és összehunyorított szemmel méregette a napfényben fürdő tisztást. Megpróbálta elképzelni, milyen lehetett a múlt éjjel.

– Ön tehát azt hiszi, hogy a Mersbach holtteste mellett elhaladó keréknyomok a vadászterület bérlőjének kocsijától származnak?

– Igen, főfelügyelő úr, sőt biztosra veszem.

– Az erdész egy nyiladékra mutatott a fák között. – Az az út vezet a vadászlakhoz, ahová csak gyalog lehet felmenni. Huber úr mindig itt állítja le a kocsiját.

– Mit tud az illető úrról?

– Huber úr abszolút makulátlan személyiség – avatkozott közbe Schmidt felügyelő. – A környék legnagyobb építési vállalatának tulajdonosa, a bajor tartományi képviselőház tagja. Rengeteget tett Berghausenért, a templomunk karzatát ékesítő hatalmas üvegablak is az ő adománya.

– Értem. – Lehnert néhány rövid jegyzetet készített. – Van valami kapcsolat Huber és a meggyilkolt személyek között?

– Alig hinném, hogy akár csak ismerné is Mersbachot – vélekedett Schmidt. – Huber úr kocsiját sofőr vezeti… Beer kisasszonyt illetően más a helyzet… – folytatta megváltozott hangnemben. – A hölgy a társasághoz tartozik, és mint már meséltem, Huber úr üzletfelének és barátjának, Pirkheimer úrnak a fiával járt jegyben. De képtelenség feltételezni, hogy futó ismeretségen kívül egyéb is lett volna közöttük.

– Úgy, úgy… – dünnyögte Lehnert. A közeledő Bringmannhoz fordult. – Van valami?

– Ott szemközt újabb keréknyomot találtunk, főnök. Valamicskével kivehetőbben látszik, és nem azonos sem az Opel-Rekord keréknyomával, sem ezekkel itt. Készíttettem róla gipszlenyomatot meg néhány fotót.

– Helyes. – Lehnert zsebre vágta a noteszét. – Hogy állunk?

– Készen vagyunk. – Bringmann felügyelő a tarkójára lökte a kalapját, és letörölgette homlokáról a verítéket. – A fegyvernek, persze, se híre, se hamva. Pénz nem volt sem a lánynál, sem Mersbachnál. A lány ujjain látható nyomok arra utalnak, hogy a gyűrűket erőszakkal húzták le róluk.

– Vagyis rablógyilkosság sem elképzelhetetlen.

– Úgy látszik. – Bringmann vállat vont. – De itt van még valami – folytatta beszámolóját, miközben kihúzott a zsebéből egy átlátszó, műanyag tasakot. – A tisztás bejáratánál húzódó patakmederben ezt az ezüstszürke zománcszilánkot találtuk. A technikusok véleménye szerint valami felpattanó kő repeszthette le egy kocsiról. De a kémiai és fizikai analízist csak a laboratóriumban tudják elvégezni.

Schmidt felügyelő felkapta a fejét, mintha mondani akart volna valamit, de lenyelte a szót.

Lehnert fürkésző pillantást vetett rá.

– Bökje csak ki, Schmidt kolléga, mi nyomja a szívét?

A hájas rendőrtisztviselő szemlátomást nem érezte magát jól a bőrében.

– Nem mernék megesküdni rá – kezdte habozva –, de úgy rémlik, mintha a Pirkheimer fiúnak egy ideje ezüstszürke sportkocsija lenne.

Lehnert látszólag egy csöppet sem lepődött meg, és mintha nem is foglalkoztatná tovább a felügyelő felvilágosítása, magához intette Grafot meg Drogét.

– Mindkét holttestet el lehet szállítani. A jelentésekre legkésőbb délután szükségem lesz. Dröge, maga menjen Berghaüsenba, derítse ki, melyik orvos kezelte Mersbach sérüléseit. Graf, kísérje el Drogét, és keresse fel Monika Beer anyját. Tudni szeretném, hány órakor távozott hazulról a lány, mennyi pénz és milyen ékszer volt nála. Érdekelne továbbá, mi a véleménye Beernének a lánya és Mersbach viszonyáról. De óvatosan járjon el, Graf, ne úgy, mint az elefánt a porcelánboltban!

Dröge bólintott, az aprócska Graf sértődötten fintorította el az arcát.

– Schmidt kolléga, van itt a közelben falu, esetleg magányos tanyák?

– Csak egy kemping, meg a Tókilátó vendéglő, körülbelül két kilométerre innen, Berghausen felé.

Lehnert magasra emelte benedvesített ujját.

– Ha a szélirány nem változott tegnap óta, könnyen lehet, hogy valaki hallotta ott a lövéseket. Bringmann, üljön be a kocsimba, szaglásszon körül egy kicsit. Én itt megvárom. Ne felejtse el, hogy a zománcszilánkot analizáltatni kell. Dél körül mindnyájan találkozunk Berghausenban, Schmidt felügyelő irodájában.

Az erdei út felől motorzaj hallatszott, két ellentétes irányból két kocsi érkezett, csaknem pontosan egyszerre. Mindkettő a laborkocsi közelében állt meg. A hatalmas, sötét Limuzin jobbról jött, a világos, hetyke sportkocsi szemből.

– Ajaj, már épp csak ez a nő hiányzott – nyögött fel Lehnert, amikor meglátta a sportkocsiból kilibbenő, tündöklő vörös sörényű, fiatal nőt. – Csak arra vagyok kíváncsi, honnan szerzi ez folyton az értesüléseit. – Gyanakvó tekintettel mustrálgatta három munkatársát.

– A Bayernkurier szerkesztőségében állandóan figyelik a rendőrségi adót – jegyezte meg szárazon Graf. – Ráadásul ennek a Bourdonnet lánynak épp elég a dohánya, hogy megkenhesse a megfelelő helyeket.

– Maga aztán ismeri a dörgést, Graf! – vetette oda gunyorosan Lehnert. – Mindenesetre próbálja meg egy időre leszedni a nyakamról ezt az újságírónőt. De jegyezze meg, hogy a hölgy csakis tőlem kaphat tájékoztatást!

Graf szótlanul megfordult, és elindult a fiatal nő felé, akinek hibátlan termetén a rézvörös hajjal finoman összehangolt, türkizkék kosztüm feszült. Amikor megpillantotta a hordágyon a két holttestet, megtorpant, majd gyorsan kivett táskájából egy kis fényképezőgépet.

Az újságírónő nem éppen kívánatos betoppanása elterelte a figyelmet a sötét Limuzin utasáról, aki közben felmutatta igazolványát a tisztás bejáratánál posztoló rendőrnek, és egyenletes léptekkel, kissé előregörnyedő vállal elindult a kis csoport felé. Világosbarna, kétsoros öltönyét mintha ráöntötték volna, hófehér, finom puplininge makulátlanul tiszta volt, kezében bőrből készült, elegáns aktatáskát tartott.

– Ki ez? – kérdezte Lehnert Schmidt felügyelőtől. – Nemigen látszik újságírónak.

A felügyelő idegesen vihorászott.

– Ganzinger államügyész úr, Berghausenból – suttogta.

– És mit keres itt?

– A bűntett színhelye az ő hatáskörébe esik. Én bátorkodtam értesíteni telefonon.

Lehnert nem túlzottan nyájas szemeket vetett a felügyelőre.

A jóvágású, harminc-egynéhány éves dr. Robert Ganzinger államügyész megállt Bringmann felügyelő előtt, akit szemlátomást a nyomozócsoport vezetőjének vélt.

Magabiztos és arrogáns, olyasfajta férfi, aki a nőknek általában tetszik, de mint feljebbvaló, ugyancsak kellemetlen lehet, állapította meg gondolatban Lehnert. Nehezen sikerült elfojtania mosolyát, amikor észrevette Bringmann zavart képét.

Schmidt felügyelő gyorsan magára vállalta a bemutatás feladatát, hogy helyreüsse az államügyész tévedését. Dr. Ganzinger meglepetten fordult Lehnert felé, és felvont szemöldökkel mérte végig.

– Schmidt felügyelő úr tájékoztatott a bűntényről – kezdte hangsúlyozott udvariassággal. – Ha jól értesültem, két berghauseni fiatalt lőttek itt agyon, Monika Beer kisasszonyt és Uwe Mersbachot, a benzinkút bérlőjét. Mivel éppen Münchenbe igyekszem értekezletre, nem sajnáltam egy kis kerülőt, hogy felvilágosítást nyerhessek további részletekről. Tudják már, ki követte el a bűncselekményt, és milyen indítékok alapján?

Micsoda orcátlan fráter, mérgelődött magában Lehnert.

– Nem vagyunk látnokok, államügyész úr, még alig kezdtük el a nyomozást. Egyelőre korai lenne feltevéseket gyártani.

Dr. Ganzinger úgy tett, mintha észre sem venné a főfelügyelő gunyorosságát, szenvtelenül bólintott.

– Természetesen… De a bűnesetek többségénél rendszerint rögtön felmerül néhány specifikus körülmény, amelyből, tágabb értelemben, levonhatók bizonyos következtetések.

– Pillanatnyilag több változat is elképzelhető – felelte vonakodva Lehnert. Utált megtárgyalni olyasvalamit, amiről még magának sem volt kialakult véleménye.

– Pedig ez úgyszólván szabály… Engem például az a tény ejt gondolkodóba, hogy Mersbachot rendkívül közelről érte a golyó. Nem tartja lehetségesnek, hogy Mersbach, miután Beer kisasszonyt féltékenységből vagy egyéb okokból agyonlőtte, öngyilkosságot követett el? Ez meglehetősen logikus és elfogadható magyarázatnak tűnik.

– Fegyvernek nyomát sem találtuk, azonkívül a fiatal párt ki is rabolták.

Ganzinger fölényesen mosolygott.

– Ezen a gyönyörű tájon is akadnak gyanús elemek – jelentette ki. – A magam részéről nemigen hiszem, hogy Mersbach éjnek idején, ráadásul az erdőben, bárkit is közel engedett magához. Sokkal meggyőzőbb számomra az a feltevés, hogy az ékszereket, a pénzt és persze a gyilkos fegyvert is csak a tragédia bekövetkezése után rabolták el a halottaktól.

Lehnert csak nehezen tudta elfojtani bosszúságát, Ganzinger mérhetetlenül felidegesítette a maga teóriáival.

– Ez csak az egyik lehetőség a sok közül – mondta türelmetlenül. – De több körülmény is ellene szól, sőt akad néhány olyan is, amelyet egyelőre még sehová sem tudunk beilleszteni. Például a nyilvánvalóan gumibotot helyettesítő kábelvég, továbbá a sötétpiros női zsebkendő meg a kilőtt töltényhüvelyek elhelyezkedése.

Ganzinger láthatólag meglepődött.

– Minderről nem volt tudomásom.

– Ezenkívül nagy jelentőséget tulajdonítok a két halott arckifejezésének is. Csaknem bizonyosra vehető, hogy először Mersbachot lőtték agyon, és a lány tanúja volt a gyilkosságnak. – Lehnert egy másodpercig tűnődött, majd folytatta: – Mindazok alapján, amit Schmidt felügyelő mesélt Beer kisasszony személyes viszonyairól, a féltékenységet sem zárhatjuk ki a bűncselekmény lehetséges indítékai közül. Mindazonáltal nincs magyarázat még arra, hogy a fiatalok mért szálltak ki a kocsiból, mért hatoltak át a bokrok között.

– A helyzet mégiscsak sokkal bonyolultabb, semmint gondoltam volna – ismerte el töprengve az államügyész. – De az is lehet, hogy tévedünk, és csak közönséges rablógyilkosság történt. Beer kisasszony ékszerei tekintélyes értéket képviseltek, nem beszélve arról, hogy általában jelentős mennyiségű készpénzt is tartott magánál.

– Ön jól ismerte Beer kisasszonyt?

– Hogy jól, az talán túlzás. – Dr. Ganzinger gunyoros pillantást vetett Lehnert gyűrött sportöltönyére meg a félrecsúszott, zöld nyakkendőre. – Vezetőségi tag vagyok a teniszklubban, ahová Beer kisasszony is járt, mint a berghauseni társaság java része.

– Az ifjabb Pirkheimer is?

– Természetesen.

– Kitűnő… – Lehnert elővette a noteszét, s miközben lapozgatta, lopva az államügyész rezzenetlen arcát figyelte. – És itt volna még a vadász-terület bérlője, a neve… Egy pillanat…

– Joseph Huber.

– Igen. Az erdész vallomása szerint a Mersbach holtteste mellett talált keréknyomok valószínűleg az ő kocsijától származnak. Államügyész úr mit tud mondani az illetőről?

Ganzinger ezúttal szemmel láthatólag meghökkent, de habozás nélkül válaszolt.

– Huber úr hosszú évek óta a bajor tartományi képviselőház tagja és városunk egyik legtekintélyesebb, legnépszerűbb polgára. Magam is sűrűn megfordulok otthonában, és roppant nagyra becsülöm. Tegnap este együtt voltam vele egy születésnapi estélyen. Preussker kormányfőtanácsos úr hívta meg barátait a Pávába. Huber úr, tudomásom szerint, csak ma reggel szándékozott visszatérni Berghausenba.

– Köszönöm, államügyész úr – csapta be a noteszt Lehnert. – Természetesen minden nyomot gondosan végigjárunk. – A tisztás széle felé nézett. – De, azt hiszem, amott szükség van rám.

– Főfelügyelő úr, pár perc múlva itt lesz a kutya – jelentette az egyik technikus, és meglobogtatott egy műanyag tasakot. – A zsebkendőt már eltettem.

Dr. Ganzingernek hirtelen sürgős mehetnékje támadt.

– Sajnos, most mennem kell – biccentett oda Lehnertnek. – De az üggyel személyesen fogok foglalkozni.

Lehnert egy kissé elhűlten nézett utána.

III

Valahol egy ablak vagy erkélyajtó csikorgott, és a katonazene hirtelen elviselhetetlenül közelről harsogott, a recsegő trombitaszó szinte teljesen betöltötte az elsötétített szoba minden zugát. A férfi, aki félig felöltözve hevert az ágyon, felnyögött, és fejét mélyen a párnák közé fúrta. Halántékán kínzó fájdalom dörömbölt, amely kisugárzott a tarkójáig, duzzadt nyelve hozzátapadt szájpadlásához, s mindezt még tetézte az az undorító érzés, hogy az ágy himbálódzva kering vele.

Hunyorogva kinyitotta szemét, és nagy keservesen feltápászkodott. A gyomrát görcsbe szorító émelygéshez perzselő szomjúság járult. Kilendítette lábát az ágyból, és némi kotorászás után belebújt a papucsába.

A függönyök résein néhány napsugár vetődött be otthonos, kényelmesen berendezett szobájába.

A férfi a bárszekrényhez imbolygott, a hűtőrekeszből kivett egy kis üveg ásványvizet, és egy hajtásra kiitta. A keze remegett, s amikor felemelte a fejét, a bárszekrény tükrében megpillantotta fakó arcát: álla borostás volt, szeme fehérje kivörösödött, szmokingnadrágja csupa gyűrődés, ingéről hiányzott két gomb.

– A fene egye meg – krákogta rekedten. – Mi történt velem tegnap?

Kivett még egy üveget, kinyitotta, odament az íróasztalhoz. Valahol kell még lennie néhány fájdalomcsillapítónak.

Az induló elhallgatott, a bemondó a legújabb híreket közölte. A férfi lenyelt egy tablettát, megrázkódott, aztán kinyitotta az erkélyajtót, és félrehúzta a függönyöket. Lenézett az utcára – a Mercedes ott állt a szokott helyén.

A férfi fejcsóválva fordult vissza. Bárhogy törte a fejét, nem tudta felidézni, mint került haza az este. Arra még emlékezett, amint ott állt a Páva bárjában, és az öreg Pirkheimerrel meg azzal a félbemaradt playboyjal, Ganzingerrel whiskyt ivott. Közben Pirkheimer építkezési terveiről beszélgettek, aki bővíteni akarja a gyárát. De ezzel vége is volt, a továbbiakról csak elmosódott, kusza, zavaros képei maradtak.

A bejárati ajtóban kulcs csörrent meg. A férfi felfigyelt, az órára nézett. Alighanem a takarítónő érkezett meg. Idegesen simította hátra izzadtságtól csapzott haját, tekintete a házikabátot kereste.

– Jesszusom, Huber úr, mi történt önnel? – A kövérkés asszony megrökönyödve meredt a tönkregyűrődött estélyi öltözékre.

– Törődjön, kérem, a maga dolgával! – förmedt rá mogorván Huber. – És főzzön sürgősen egy erős kávét.

– Igenis… azonnal… – dadogta az asszony. – Rögtön megcsinálom.

Sietve felkapta a szőnyeg közepéről Huber poros cipőit, és eltűnt a konyhában.

Fél órával később, amikor Joseph Huber átöltözve, frissen borotválva kilépett a fürdőszobából, az asztalon már ott várta a reggeli. Erőszakkal legyűrt egy szendvicset, megivott néhány csésze kávét. Émelygése kissé enyhült, de a fejfájás változatlanul kínozta, és bár görcsösen iparkodott felidézni az esti eseményeket, emlékezete cserbenhagyta; a Páva-beli estély folytatása teljes homályba veszett.

Végül elszánta magát, hogy kimegy Berghausenba, ahol már várták az irodában. A Mercedes nyitva volt, az indítókulcs a gyújtáskapcsolóban fityegett. Huber nehézkesen beült a volán mögé. Még soha életében nem hagyta ott így a kocsiját. Kinyitotta a kesztyűtartót, a kocsiiratok, szerencsére, a helyükön voltak, de amikor a szarvasbőrt meg a portörlőt félretolta, meghűlt benne a vér. Az évek óta ott tartott pisztolya eltűnt.

Miután tüzetesen átkutatta a kesztyűtartót, hátradőlt, és minden erejét megfeszítve gondolkodott. Hol lehet a fegyver, talán ő maga vette ki a helyéről? Kínzóan rossz érzés fogta el. Hosszú ideig mozdulatlanul ült, és elgyötörten bámult maga elé.

A pompás német juhászkutya megállt, és a farkát csóválta, borostyánszínű szeme gazdájára tapadt.

– Majdnem bizonyosra vettem, hogy hasztalan az egész – mondta Lehnert a kutyavezetőnek.

– Az a nő, akié a sötétpiros zsebkendő volt, alighanem egy autóban ült – vélte a rendőr. – Akkor pedig természetes, hogy Rex nem talál semmit.

– Hiszen még arról sincs sejtelmünk, összefügg-e egyáltalán a zsebkendő a kettős gyilkossággal – dörmögte elégedetlenül Lehnert.

– Megkérdezem Huber urat, mikor volt utoljára társaság a vadászházban – ajánlkozott Schmidt, aki alaposan megizzadt, mert a szél elállt, és a nap kegyetlenül tűzött. – Monika Beer menekülésének útvonalát mindenesetre sikerült megállapítanunk.

– Azt már előbb is rögzítettük – legyintett Lehnert, elvette a piros zsebkendőt a kutyavezetőtől, és odaadta Schmidtnek. – A laborkocsi már várja, a lehető leggyorsabban szükségem van a vércsoport meghatározására. Most pedig szeretnék egy pillantást vetni arra a vadászházra.

– Egy másodperc! – iramodott el Schmidt.

– Szabad itt maradnom még egy kicsit? – kérdezte a kék szemű, fiatal rendőr, s miközben kurtábbra fogta a kutya pórázát, könyörgő tekintetet vetett a főfelügyelőre.

Lehnert elvigyorodott.

– Felőlem… Nem árt egy kis változatosság a munkában, mi?

A fák közt kanyargó erdei úton porfelleg szállt fel. A főfelügyelő szolgálati kocsija halk zümmögéssel kanyarodott a tisztásra, és Lehnert észrevette, hogy a kiugró Bringmann felügyelő rövid, szinte cinkos pillantást vált az újságírónővel. Bourdonnet kisasszony ugyanis még a kocsija mellett várakozott.

– Szerencsénk van, főnök! – jelentette Bringmann. – A kempingben találtam egy asszonyt, aki azt állítja, hogy tegnap éjjel huszonhárom óra harminckor négy lövést hallott erről a környékről.

– Négyet?

– Igen, ehhez határozottan ragaszkodik. Ráadásul kijelentette, hogy az első lövés tompábban hangzott, mint a többi három, amely valamicskével később gyors egymásutánban követte.

– Az időpont voltaképpen egyezhet – bólintott Lehnert, s közben mereven nézte a fákat, amelyek szemközt szegélyezték a tisztást. – De hogyan hallhatott négy lövést?

– Talán téved.

– Lehetséges. De mivel magyarázható a lövések hangerejének különbözősége? Az ember szinte azt hinné…

Lehnert elnémult, és az ajkába harapott. A kutyás rendőr ábrázatára kiült az értetlenség. A laborkocsi elpöfögött az erdei úton.

– Van még valami, Bringmann?

– Igen, egy apróság, talán jelentéktelen.

– Mégpedig?

– Körülbelül egy órával a lövések után az asszony meg a férje arra ébredtek, hogy valaki belebotlott a sátruk kötelébe. Felkeltek, és egy láthatóan részeg, fekete hajú férfit pillantottak meg, aki rémülten iszkolt el, amikor észrevette őket. A futó találkozás és a rossz megvilágítás ellenére is úgy vélik, hogy valami külföldi lehetett.

– Milyen irányba futott az illető?

– Berghausen felé. Ha tekintetbe vesszük a sátor elhelyezkedését, könnyen elképzelhető, hogy az az ember innen jött.

– Huber úr építési vállalata körülbelül kétszáz török vendégmunkást foglalkoztat – fontoskodott Schmidt felügyelő, aki ismét csatlakozott hozzájuk. – A gyár mellett épített barakkokban laknak, és tömérdek kellemetlenségünk volt már velük.

Te trotli, hogy az ördögbe ne lett volna ezek között a fafejű bajorok között, gondolta Lehnert, aki Wesztfáliából származott. Hangosan azonban így szólt:

– Érdekes… Nos, majd szemügyre vesszük őket… Bringmann, tíz perc múlva az újságíró hölgy rendelkezésére állok. Schmidt kolléga, merre vezet az út Huber vadászházához?

Miközben a felügyelő az utat magyarázta, Lehnert Bringmannt figyelte, aki üdvözölte a vörös hajú Adrienne Bourdonne-t, és buzgón beszélni kezdett hozzá.

A letiport gallyakkal, aljnövényzettel borított ösvény hegynek fel kanyargott, s az összeboruló faágak olyan sűrűn boltozták, hogy az egyre kövesebb talajt szinte nem is érte a napfény. A levegőben a korhadás dohos szaga terjengett. Egy hatalmas sziklatömb mögött, amely látszólag elzárta az utat, hirtelen kivilágosodott.

Lehnert megállt. Néhány méterrel lejjebb keskeny fahíd ívelt át egy sebes sodrású folyócska fölött. A szemközti lejtőn terebélyes, piros palatetős, fehér ház állt, zárt zsalugáterekkel. A bejárat előtt, ahová néhány lépcső vezetett fel, világos téglával kövezett terasz nyúlt el hosszan. A háztól le a folyópartig gondozott, színes sziklakert húzódott, közepe táján simára egyengetett gyepfelülettel.

– Itt aztán el lehet éldegélni! – dünnyögte Lehnert.

– Huber úr vadászmulatságai és estélyei roppant közkedveltségnek örvendenek – jegyezte meg érezhető irigységgel Schmidt felügyelő.

– De nem az olyan jövedelműeknek, mint mi… – Lehnert hangja ironikusan csengett. – Avagy ön már vendégeskedett itt?

Schmidt dühösen sandított fel a magas termetű főfelügyelőre, de a választ lenyelte.

– Rex, maradj veszteg! – csattant a fiatal rendőr hangja, aki megelőzte őket, és most a hídtól néhány lépésre, a sziklás parton állva igyekezett visszafogni a vadul morgó kutyát. – Viselkedj tisztességesen!

– Mi baja az állatnak? – kérdezte csodálkozva Lehnert, mert észrevette, hogy a kutya izgatottan szimatolja a köveket.

– Fogalmam sincs – mentegetődzött a rendőr, és még szorosabbra vonta a pórázt. – Talán vadnyomot szimatol. Errefelé állítólag akad még néhány vadmacska.

A kutya türelmetlenül tiltakozott a tüskés nyakörv szorítása ellen, végül ugatni kezdett. Mély torokhangjából düh áradt. Lehnert lement a partra, s miközben a hatalmas sziklaszirtek közt zúgó, élénkzöld, tajtékos vizet nézegette, megkérdezte a fiatal rendőrt:

– El lehet téríteni egy jól idomított kutyát a felvett nyomtól?

– Az öröklött ösztönök roppant erősek – felelte a kutyavezető. – Néha még a legkitűnőbb nevelést is elsöprik.

Lehnert szórakozottan bólintott, és még egyszer körülnézett.

– Hát jó, mehetünk – dörmögte. – Annyi mindenesetre bizonyos, hogy a lövések feltétlenül idehallatszottak a tisztásról.

A farkaskutya erősen berzenkedett, amikor elcibálták, és csak akkor csillapodott le, amikor a csoport ismét az erdőbe ért. Lehnert szótlanul ballagott az élen, gondolatai furcsán összekuszálódtak, s közben növekvő, megmagyarázhatatlan nyugtalanságot érzett. Háta mögött a fiatal rendőr a legkülönbözőbb kérdésekkel nyaggatta Schmidt felügyelőt.

Adrienne Bourdonnet nő létére meglehetősen magas és széles vállú volt. Könnyedén, kecsesen mozgott, a türkizkék kosztümben előnyösen érvényesült remek alakja, keskeny arcáról energia sugárzott, pompás, vörös sörénye úgy tündökölt a napon, mint a szépen megmunkált vörösréz.

Lehnert csak néhány hónapja ismerte, s mindössze annyit tudott róla, hogy régi hugenotta családból származik, s egy dúsgazdag müncheni üzletember lánya. Apja akarata ellenére lett a Bayernkurier bűnügyi riportere, megszállottja volt hivatásának, és mérhetetlen becsvágyában be akarta bizonyítani, hogy apja támogatása és pénze nélkül is érvényesülni fog a sajtónál. Ez, persze, eleve téveszme volt, hiszen pusztán a neve is kitárt előtte minden ajtót.

Lehnert üdvözlése elég barátságtalanra sikeredett. Feltételezte ugyanis, hogy az újságírónőnek beépített emberei vannak a rendőrkapitányságon, mert mással aligha magyarázható, hogy mindig azonnal ott terem minden bűntény színhelyén. Adrienne Bourdonnet fesztelenül rámosolygott, és kezet nyújtott neki, kézfogása határozott, erőteljes volt. Bringmann, aki jól ismerte főnökét, félrehúzódott.

– Azonnal befejezem, már csak a felügyelővel kell megbeszélnem valamit – mondta Lehnert a fiatal újságírónőnek, majd magához intette Bringmannt, és a szolgálati kocsihoz vezette. – Még egyszer vissza kell mennie a kempinghez – adta ki halkan az utasítást. – A lövést észlelő házaspár egy részeg külföldit is emlegetett. Elképzelhető, hogy abban a vendéglőben szívta le magát, amelyről Schmidt felügyelő beszélt… Azt hiszem, Tókilátó a neve. Kérdezze ki a tulajdonost meg a pincéreket. Ahogy megbeszéltük, Berghausenban találkozunk.

Bringmann bólintott, és beszállt a kocsiba.

– Feltehetőleg tájékoztatták már többé-kevésbé – kezdte meg a csevegést Lehnert, amikor ismét az újságírónő mellett állt. – Nem szeretném ismétlésekkel untatni.

– Szó sincs róla! – villant meg gúnyosan Adrienne Bourdennet zöld szeme. – Az emberei olyan zárkózottak, mint az osztrigák. Magára vár a felelősségteljes feladat.

– Egyelőre nem sok eredményre jutottunk – dörmögte mogorván Lehnert. Nem szerette az efféle gúnyolódást. Ráadásul, bármennyire dühítette is, kénytelen volt megállapítani, hogy a fiatal nő nem maradt rá hatástalan. – Vajmi keveset tudok mondani, amit nyilvánosságra hozhat. De ha holnap délután bejön az irodámba, talán már módom lesz bővebben tájékoztatni.

– Ott leszek.

A müncheni Wittelsbacher Hof-szálloda előtt minden parkolóhely foglalt volt, Ganzinger államügyész lassan továbbhajtott, és a következő keresztutcában végre talált szabad helyet. A járdákon tolongtak a gyalogosok, a kocsiáradat egy másodpercre sem gyérült. A Maximiliansplatzon elromlott a közlekedési lámpa, és néhány rendőr kétségbeesetten próbálta megakadályozni, hogy a forgalom káoszba fulladjon. A sípok szinte hisztérikusan vijjogtak, az aszfalt csendesen olvadozott a hőségben, leheletnyi szellő sem adott enyhülést.

Ganzinger kiszállt, és az órájára nézett: épp az utolsó pillanatban futott be, Christine nyilván türelmetlenül várja már. Megigazgatta nyakkendőjét, zsebre vágta a napszemüveget. Egy rövid sortnadrágot, feszes pólóinget viselő fiatal lány kacér pillantást vetett rá, Ganzinger elégedetten visszakacsintott, és bement a hotelba. A forgóajtó mögött álló aranypaszományos portás alázatos hajlongására ügyet sem vetett.

Az étteremben kellemes hűvösség fogadta, a légkondicionáló zümmögése összemosódott a vendégek hangjának halk mormolásával. Christine Huber egy kis sarokasztalnál ült, és idegesen játszott a napszemüvegével. Széles karimájú, fehér kalapot viselt, rafináltan egyszerű szabású, kék paszpólos, fehér ruhájáról csak szakértő szem vette észre, hogy egy divatos párizsi szalon méregdrága modellje. Ganzinger sugárzó mosolyt terített ábrázatára, és elindult feléje. Az utóbbi időben mind nehezebben sikerült megjátszania a tökéletes szeretőt.

– Hello, Robby, mért késtél ennyit? – Christine mély hangja szemrehányóan csengett. Nagyúri hölgyként nyújtotta kezét, melyet Ganzinger csókkal illetett.

– Bocsáss meg, drágám, feltartóztattak menet közben. A hivatali körzetemben erőszakos bűncselekmény történt.

– És te képes voltál emiatt megváratni? – duzzogott az asszony.

– Ne haragudj, nem tehettem mást – mentegetődzött Ganzinger, és leült. Kerülte az asszony szemét, viszolygott ettől a gyermeteg bájolgástól. – Sikerült elérned valamit apádnál?

Christine Huber abbahagyta a negédeskedést, finoman kikészített arca elkomolyodott.

– Papa megígérte, hogy eljár az érdekedben – számolt be tárgyilagosan. – A telefonod után azonnal felhívtam az irodáját. A titkárnője azt mondta, hogy helyes az értesülésed, Lindhammer főállamügyész csakugyan kórházba került, az ügyeit a kollégái veszik majd át.

– És? – noszogatta az asszonyt Ganzinger.

– Megérdeklődtem, hánykor megy be papa ma Münchenbe. – Christine Huber előrehajolt, és megsimogatta Ganzinger kezét. – Olyan kár, hogy nem jöttél fel az éjjel, Robby. Nyugodtan együtt lehettünk volna. A férjem haza sem jött, a városi lakásban aludt.

– Nagyon jól tudom, hogy a mélyen tisztelt Huber képviselő úr, a milliomos építési vállalkozó az estély végén már alig állt a lábán – gúnyolódott Ganzinger, érezhető keserűséggel a hangjában. – Preusskert meg az öreg Pirkheimert láthatólag elég kínosan is érintette a dolog. Még apád is alig tudta leplezni a dühét.

– És mért nem használtad fel az alkalmat?

– Mert defektet kapott a kocsim, alighanem a gyújtással történt valami baj. Kénytelen voltam valami szerelőműhelyt keresni, ahol éjszaka is dolgoznak, s aztán meg épp hogy csak elcsíptem az utolsó vonatot Berghausenba. Akkor pedig már túlságosan késő volt, nem akartalak felzavarni. Szép asszonynak nyugodt álomra van szüksége.

– Csacsi – mosolyodott el jólesően Christine, amitől még élesebben rajzolódtak ki a ráncok a szája körül. – Hiszen vártalak.

– Legközelebb kétszeresen pótoljuk a mulasztottakat… De mesélj tovább! Hogyan sikerült meggyőznöd apádat? Eddig úgy vettem észre, hogy nem rokonszenvezik különösebben velem.

– Azt hiszem, Joseph bizalmatlankodása hangolta ellened. Ma reggel felhívtam, és megkértem, vigyen magával Münchenbe, vásárolni szeretnék ezt-azt. Menet közben aztán rád tereltem a szót, persze, nagyon óvatosan. Eleinte sehogyan sem akarta venni a lapot, de végül sikerült meggyőznöm. Azt hiszem, csakis azért egyezett bele, mert az új állásodban sok időt kell majd Münchenben töltened. – Nyugtalanul pillantott Ganzingerre. – Lehet, hogy tényleg kevesebbet fogsz törődni velem?

– De édesem, hiszen tudod…

– Bocsánat, nagyságos asszony… – A pincér olyan nesztelenül közeledett, hogy egészen váratlanul bukkant fel az asztal mellett. – Gebauer törvényszéki elnök úr kéri a telefonhoz.

Christine felállt, felkapta retiküljét, és halkan, hogy a pincér ne hallja, odaszólt Ganzingernek:

– Eszerint papa eljött már az ülésről. Remélhetőleg sikerült eredményt elérnie.

Ganzinger szeme nyugtalanul követte az asszonyt, míg el nem tűnt az oszlopok között. Miközben várakozott, furcsa, bizsergő feszültség fogta el. Christine pár perc múlva visszajött, és már messziről igent intett.

– Papa nagyszerű ember! – jelentette ki büszkén. – Azonnali hatállyal átveszed a vád képviseletét a Bender fivérek perében az első számú müncheni büntetőtanács előtt.

Ganzinger látszólag nyugodtan vonta magához az asszony kezét.

– Köszönöm, drágám! – csókolta meg a csuklóját. A hangja rekedt volt.

IV

– A fiatal főnök épp most jött meg – közölte a gyár kapujában az ősz hajú, zömök portás, s miután egy pillantást vetett Lehnert igazolványára, hirtelen támadt érdeklődéssel kapta fel a fejét. – Az irodája a szárnyépületben van, az első emeleten.

A főfelügyelő visszament a szolgálati kocsihoz. Hátában érezte a portás tekintetét.

– Várjon meg a parkolóban – szólt a sofőrnek. – Schmidt kolléga, legokosabb volna, ha maga is itt maradna. Először egyedül szeretnék körülnézni.

A felügyelő mérgesen kecmergett vissza a kocsiba. A portás eltűnt a sorompó mellől, de Lehnert meglátta a házikó ablakán át – éppen telefonált.

A gyár hosszan elnyúló épületekkel szegélyezett, tágas udvarán nagy volt a sürgés-forgás, a rakodórámpák előtt nehéz teherautók, hatalmas, hófehér hűtőkocsik sorakoztak, oldalukon nagybetűs felirattal: „A. PIRKHEIMER TEJTERMÉKEK.” Valahol egy centrifuga zúgott, a macskaköveken motoros targoncák futkároztak szakadatlan. Az udvar közepén fehér overallos fiatalember évődött egy karcsú, fiatal nővel, aki nevetgélve hárította el a legyeskedést. Az egész udvart betöltő, sajátos, savanykásan édes szagot szemlátomást nem is érezték.

Lehnert megkönnyebbülten állt meg a gyártól valamicskével távolabb eső, gondosan nyírt pázsit közepén emelkedő, modern épület előtt. Néhány mély lélegzetet vett, és körülnézett. Szélről egy fedett toldaléképítményt pillantott meg, amelyből egy gépkocsi krómozott hűtője kandikált ki. Lehnert még egyszer körülnézett, majd lassú léptekkel elindult a ház mentén vezető, kavicsos úton. Az első emeleten az egyik ablak mögött meglibbent a függöny.

A garázsban négy autó állt: egy Limuzin, két középszerű személykocsi meg egy ezüstszürke, kétüléses sportkocsi.

– Aha – dünnyögte Lehnert, és belépett az alacsony, fullasztóan meleg helyiségbe. Miközben a luxusautót vizsgálgatta, fölötte halkan pattogtak a hőségtől a tetődeszkák, körülötte benzin, kátrány és festék szaga terjengett.

A sportkocsi bal első sárhányóján, közvetlenül a krómléc alatt megsérült a zománcozás: körülbelül másfél centiméter hosszú, ék alakú darabka pattant le belőle. Helyén a fémlemez fehéren csillogott, rozsdásodásnak nyoma sem látszott. Lehnert előkotorta bicskáját, lehajolt, és a pengével óvatosan le-kapirgált némi zománcot egy nem túlságosan szembetűnő helyről, s a szilánkot becsúsztatta egy borítékba.

– Hát maga mit keres itt? – csattant fel mögötte egy izgatott, éles női hang.

Lehnert zsebre vágta a bicskát, szép nyugodtan összehajtogatta a borítékot, csak ezután egyenesedett fel, és fordult meg. Világos köpenyes, fiatal, szőke nő állt előtte, aki bizalmatlanul és kissé bizonytalanul nézett szembe vele. Elég kistermetű volt, de a megfelelő helyeken kellemetesen domború. A főfelügyelő nem sietett a válasszal.

– Javíthatatlan kocsibolond vagyok – mondta végül. – Ez a Mercedes valóságos álom.

– Ez nem Mercedes, hanem Jaguar – vágta rá indulatosan a fiatal nő. – Ennyit azért igazán tudhatna… De még nem felelt a kérdésemre. Mit keres itt?

Lehnert ártatlan mosollyal csúsztatta a zsebébe az összehajtogatott borítékot, és kivett egy zsebkendőt.

– Nagy a hőség – mondta bocsánatkérően, és letörölgette homlokáról a verítéket. – Igazság szerint Mario Pirkheimer urat keresem.

– Itt ugyan nem találja meg!

– Annyi szent. – Lehnert bólogatott, és kilépett az alacsony tető alól. – Lám, a bolondériám megint lépre csalt… De ön bizonyára nem az én kedvemért fáradt ide, és ha elárulná, hol találhatom meg Pirkheimer urat, nem is tartom fel tovább.

A kis szöszke egy pillanatig tétovázott, és idegesen birizgálta az övcsatját.

– Csak a kocsimból akartam kivenni valamit – szólalt meg végül sietősen. – Aztán velem jöhet, én vagyok az ifjabb Pirkheimer úr titkárnője.

– Hátat fordított Lehnertnek, és a Limuzin mellett álló Volkswagen kesztyűtartójában kezdett kotorászni.

Ezt a lányt is megnézném egyszer az írógép mellett, ilyen körmökkel, gondolta Lehnert, és derűsen szemlélte gömbölyű fenekét.

– Micsoda szerencsém van! – jegyezte meg hangosan. – Egyébként Lehnert bűnügyi főfelügyelő vagyok, Münchenből.

A lány meglepetése körülbelül olyan őszinte volt, mint Lehnert autórajongása.

– Münchenből? – vonta fel a szemöldökét. – Elképzelni sem tudom, mi dolga lehetne Pirkheimer úrnak a müncheni bűnügyi rendőrséggel.

Lehnert egyáltalán nem volt bizonyos abban, hogy csakugyan nem tudja elképzelni.

– Én majd elárulom neki, kisasszony… Hogy is hívják?

– Rita Brunner vagyok.

– Nos, Brunner kisasszony, Pirkheimer úr az irodájában van?

– Megkérdezhetem, van-e ideje az ön számára – vetette oda a lány, és hátraszegett fejjel, peckesen elindult Lehnert előtt. Az épületben kellemesen hűvös volt a kinti hőséggel szemben. A felvonó halkan felzümmögött az első emeletre, ahol a folyosót mindenütt vastag, puha szőnyegek borították. Brunner kisasszony modern bútorokkal berendezett irodába vezette be Lehnertet. A mini íróasztal legnagyobb részét a két színes telefonkészülék és a diktafon foglalta el.

– Várjon meg itt, kérem.

Kopogás nélkül eltűnt a párnázott, kétszárnyú ajtó mögött. Elég sokáig tartott, míg visszajött. Lehnert azzal verte el az időt, hogy megszámolta az udvaron áthaladó teherautókat – kilencig jutott. A tej-vaj-sajtüzlet szemlátomást virult.

– Pirkheimer úr kéreti.

A hatalmas diplomata-íróasztal mögött trónoló férfi jóformán a fejét is alig emelte fel. Simára nyalt, fekete haja volt, galambszürke, könnyű, nyári öltönyt viselt, s egy hatalmas napszemüveg csaknem a fél arcát eltakarta.

– Mit óhajt? – kérdezte látszólag közönyösen, félbe sem szakítva tevékenységét. Vastag aláírókönyv hevert előtte, egyik lapot a másik után írta alá.

Lehnert odanyújtotta igazolványát, és bemutatkozott. A sötét üveg mögött hasztalanul kutatta a szempárt.

– Rossz hírt hoztam önnek, Pirkheimer úr – kezdte köntörfalazás nélkül. – Menyasszonyát, Monika Beer kisasszonyt, ma reggel holtan találták egy eldugott erdei tisztáson. A kisasszony bűntény áldozata lett.

Ha Lehnert heves reakcióra számított, tévedett.

– Monika Beer kisasszony tegnap óta nem a menyasszonyom. Visszaélt a bizalmammal – jelentette ki színtelen hangon Mario Pirkheimer. Az íróasztalra könyökölt, és töltőtollának végével megkocogtatta szabálytalan, apró fogait. – Hogyan történt?

Minthogy Lehnertet még hellyel sem kínálták, felszólítás nélkül letelepedett. Érezte, hogy a fiatalember természetellenes nyugalma feszült éberséget takar.

– Beer kisasszonyt és kísérőjét, bizonyos Uwe Mersbachot, agyonlőtték – tudatta tárgyilagosan. – A bűntény közelebbi körülményei egyelőre tisztázatlanok. – Fellapozta noteszét. – Ön az imént azt mondta, hogy tegnap felbontotta eljegyzését Monika Beer kisasszonnyal. Mikor beszélt vele?

Mario Pirkheimer megtapogatta az állát.

– Este kilenc óra körül – mondta habozva. – Lehet, hogy negyedórával korábban. Nem tudom pontosan.

– És hol?

– Az úton, a teniszklub előtt.

– Találkájuk volt?

– Nem. – A fiatalember összeszorította keskeny ajkát. – Véletlenül akadtunk össze. Eredetileg Stuttgartban akartam tölteni az éjszakát, Mónikát pedig csak ma szándékoztam felhívni az irodámból.

– Hogyan reagált Beer kisasszony az ön kijelentésére?

– Faképnél hagyott és elfutott.

– Minden válasz nélkül?

– Igen.

Lehnert tűnődve méregette Pirkheimer sovány arcát, nem igazodott el rajta.

– Még egy kérdésem volna. Ön e miatt a Mersbach miatt szakított Beer kisasszonnyal?

– Igen. Monika titokban találkozgatott vele.

– Tegnap is?

– Feltételezem. Amikor ugyanis a klubház előtt kiszálltam a kocsimból, az az érzésem támadt, Monika nem akarja, hogy meglássam.

– Eszerint nem is ment később utána?

A fiatalember a töltőtoll kupakját csavargatta, ujjai enyhén remegtek.

– Nem! – jelentette ki nyersen. – Elegem volt belőle!

– Hány órakor jött meg Stuttgartból?

– Nyolc körül. Otthon éppen csak átöltöztem, aztán rögtön bementem a klubba.

– Értem. – Lehnert hátradőlt, keresztbe vetette a lábát. – Ön tehát tegnap csak egyszer látta Beer kisasszonyt, körülbelül kilenc órakor, és úgy véli, hogy a kisasszony ezután Mersbachhal találkozott?

– Mondtam már.

– Jó… És a továbbiakban mit csinált?

– Azonnal hazamentem, és otthon ittam még valamit. Mint gondolhatja, meglehetősen feldúlt állapotban voltam.

– Elment otthonról még egyszer?

– Nem, már éjfél előtt lefeküdtem.

– Egyelőre ez volna minden, köszönöm szépen.

– Lehnert becsukta a noteszt, és felállt. – Vagy tud esetleg még valamilyen felvilágosítást adni, amely fontos lehetne a bűntény felderítése szempontjából?

– Én csak annyit tudok, hogy nekem semmi közöm hozzá.

Lehnert bólintott, és az ajtóhoz lépett, ahonnan még egyszer hátranézett.

– Voltaképpen mért visel itt benn a szobában napszemüveget?

Pirkheimer vállat vont.

– Az orvosom tanácsára – felelte egykedvűen. – Kötőhártya-gyulladásom van.

– Mindjárt gondoltam – mondta Lehnert, és becsukta az ajtót maga után.

Az URH-kocsi lassan átgördült a keskeny kőhídon, elhaladt egy Szűzanya-szobor mellett, amelynek talapzatát hervadt virágcsokrok borították, és bekanyarodott Berghausen főterére. Bringmann felügyelő, aki eddig szunyókált, hirtelen megelevenedett, s miután lopva a sofőrre sandított, fürkészve körülnézett. A kis tér csaknem üres volt, a városháza előtt az aszfaltozott sávon mindössze néhány kocsi állt, egy jól táplált házaspár a galambokat etette, amelyek mérsékelt érdeklődéssel válogattak a kenyérmorzsák között. A városháza földszintjét elfoglaló kávéház színes napellenzője alatt két ráérő pincér beszélgetett. A szemközti oldalon, a barokk templom portálja előtt, egy fiatal nő ácsorgott, és figyelmesen nézegette a gazdagon díszített homlokzatot. Rézfényű haja elővillant a vékony fejkendő alól. Bringmann elégedetten elmosolyodott.

– A főnök a városházán van, a kirendeltségünkön – mondta a sofőrnek. – Itt megvárhatja. Kettőre Münchenben kell lennie, de lehet, előzőleg még szüksége lesz magára.

A sofőr bólintott, és a kesztyűtartóból kivett egy termoszt meg néhány szendvicset.

– Rendben van. – Széthajtogatta a reggeli újságot, jóízűen falatozva olvasni kezdte a sportrovatot.

A templom előtt álldogáló fiatal nő észrevette az URH-kocsit, könnyed, szapora léptekkel átvágott a téren, és bement a kávéházba. Bringmann lassan, kissé elvörösödve követte.

A kávéházban Adrienne Bourdonnet volt az egyetlen vendég. A táncparkett mellett ült egy bokszban, s miután a pincér eltűnt a süteményes pult mögött, magához intette Bringmannt.

– Üljön le. Már csaknem feladtam a reményt.

– Sajnos, nem jöhettem előbb – mentegetődzött Bringmann, miközben leült az újságírónő mellé. – Az öreg kiszagolt valamit, olyan orra van, mint egy vizslának. Nem kockáztathatom meg, hogy együtt lásson magával.

– Ne izguljon, már egy negyedórája a dagadt felügyelő irodájában rostokol.

– Tudom… – Bringmann az odalépő pincérhez fordult. – Hozzon nekem is egy kávét meg egy fél konyakot.

– Nos, mi újság? – noszogatta halkan Adrienne Bourdonnet. – Tud már valamit mondani nekem?

– Azt hiszem, igen, de kérem, egyelőre még kezelje bizalmasan a dolgot. Elég egy elhamarkodott riport, és én már a pokol tornácán vagyok.

– Mért, eddig talán nem tartottam be mindig a megállapodásunkat? No, beszéljen már!

– Figyeljen ide – kezdte Bringmann fontoskodva. – Ahogy a főnökömet ismerem, a Pirkheimer fiút vette célba. Néhány apróság egyébként csakugyan arra vall, hogy az a közelmúltban megfordult a tett színhelyén, ráadásul eddig ő az egyetlen, akinek indítéka is van: a féltékenység.

– De maga kételkedik a bűnösségében?

– Igen, tudniillik egy másik, sokkal érdekesebb nyomra bukkantam. A főnök nem értékelte helyesen azt a csekélységet… – Bringmann elhallgatott, és kivette a pincér kezéből a tálcát. – Köszönöm, a többit majd elintézem magam. – Sebtében felhajtotta a konyakot. – Meséltem magának arról a lábnyomról, ugye, amelyet Mersbach holtteste mellett találtunk. Feltételezhető, hogy a gyilkostól származik. Nekem mindjárt első pillantásra szemet szúrt a cipő divatjamúlt alakja. Holtbiztos, hogy az öreg ezt nem vette észre, neki gőze sincs, mit hordanak manapság.

– Egyelőre nem értem, hová akar kilyukadni.

– Pedig pofon egyszerű: ha a cipőnyom nem Mario Pirkheimertől származik – és szerény véleményem szerint ő bizony soha fel nem venne ilyen topogót –, akkor a gyilkost valahol másutt kell keresni.

– De hol?

– Eszembe jutott annak az asszonynak a vallomása, aki a kempingben hallotta a lövéseket. Egy órával később a férje meg ő egy részeg férfit láttak, akit külföldinek véltek. Az erdőből jött ki, és amikor megpillantotta őket, rémülten elmenekült.

– De hát ez szédületes! És maga már azt is tudja, ki volt az illető, és milyen indítéka lehetett?

– Csak szép sorjában! – Bringmann önelégülten élvezte a szép, fiatal nő csodálatát. – Schmidt felügyelőtől értesültem, hogy a Huber-féle cég törököket foglalkoztat. Megérdeklődtem tehát a Tókilátó vendéglőben, hogy voltak-e ott tegnap este vendégmunkások.

– És?

– Körülbelül este tízig négy török üldögélt a vendéglő teraszán. Elég sokat ittak, és az egyikük feldühítette a berghauseni legényeket, mert egy hozzájuk tartozó lányt kért fel táncolni. Kis híján verekedésre került sor, de a vendéglős és egy véletlenül ott tartózkodó rendőr közbeléptek.

– Csakhogy az a házaspár egyetlen férfiról beszélt!

– Nyugalom, még nincs vége a történetnek. Mivel az a török, aki felkérte a lányt, csúnyán makrancoskodott, a rendőr a társaság nyomába szegődött. A törökök megálltak a kemping tájékán egy lámpa alatt, és a rendőr látta, hogy a három idősebb alaposan leteremti a kakaskodó fiatalt, aztán elválnak tőle. A faképnél hagyott török dühöngve utánuk ordibált valamit, meglóbált egy pálinkásfiaskót, és eltűnt az erdőben.

– Maga pedig feltételezi, hogy esetleg ő volt a gyilkos? – kérdezte némi kétellyel a hangjában az újságírónő.

– Maga szerint talán nem kézenfekvő ez a lehetőség? – mosolygott fölényesen Bringmann. – Gondolja csak meg, milyen helyzetben élnek nálunk a vendégmunkások: mindenütt lenézik őket, mindenütt bizalmatlanságot, elutasítást tapasztalnak.

– De emiatt nem szokás mindjárt gyilkosságot elkövetni.

– Persze hogy nem! Az a török azonban részeg volt, dühöngött, és úgy érezte, igazságtalanul bántak vele. Ebben a lelkiállapotban bárkivel megtörténhet, hogy erőszakosságra ragadtatja magát. Én a következőképpen képzelem el a dolgot: a török találkozott az erdőben Monika Beerrel és Mersbachhal, akik talán éppen csókolóztak, mire ő haragjában, gyűlöletében belekötött a szerelmespárba, Mersbach kiugrott a kocsiból, ijesztésül magával vitte a holtteste mellett talált kábelvéget, alkalmasint dulakodásra került sor, amelynek során a török pisztolyt rántott, és lelőtte Mersbachot. Monika Beer viszont szemtanúja volt a gyilkosságnak, őt is el kellett tehát tennie láb alól, ezért a menekülő lánynak két golyót eresztett a hátába. Az ékszereit csak később rabolta el, inkább a mi megtévesztésünkre, hogy ezzel is megnehezítse a bűntett felderítését.

– Így már elég hihetően hangzik – ismerte el Adrienne Bourdonnet.

A felügyelő az órájára nézett.

– Az ördög vigye el, de késő van – ijedt meg. – Az öreg már biztosan vár! – Az asztal fölött az újságírónőhöz hajolt. – Figyeljen ide jól, sürget az idő. Adnék egy feladatot magának…

Schmidt felügyelő szolid mahagónibútorokkal berendezett, virágokkal díszített, napsütötte irodája a városháza legfelső emeletén volt. Lehnert, akinek eszébe jutott a maga szűk, dohos kis müncheni szobája, alig tudta lenyelni a nyelvén lebegő bosszús megjegyzést. Kényelmes bőrfotelban ült, ahonnan a nyitott ablakon át kilátott a főtérre. A templom-torony körül fecskék cikáztak. A szomszéd szobából edénycsörömpölés hallatszott, és beáradt a frissen főzött kávé illata.

Graf törzsőrmester, akit egy másodpercig sem tévesztett meg Lehnert álmos arckifejezése, egy pillantást vetett a jegyzeteire.

– Ez minden – fejezte be jelentését. – Azt, hogy ki verte össze Mersbachot a malom előtti parkolóban, nem tudtam megállapítani. A ruhatárosnő, aki Monika Beer sikoltása után elsőnek érkezett a helyszínre, azt állítja ugyan, hogy két menekülő férfit látott, de a sötétben nem figyelhette meg őket annyira, hogy személyleírást tudjon adni róluk.

– Rendben van – morogta Lehnert, és végre elfordult az ablaktól. – Más egyéb? – nézte végig sorra három munkatársát.

– Beerné asszonyt délután hat órára hívtam be a müncheni rendőrkapitányságra, hogy azonosítsa a lánya holttestét – jelentette Dröge. – Mersbach háziasszonya is ott lesz. A szülei ugyanis Ingolstadt környékén laknak, egy kis faluban.

– Tájékoztatni kell az ottani kollégákat. Ezt maga intézhetné el, Bringmann!

A felügyelő megrezzent. A vége felé már nem figyelt oda, Adrienne Bourdonneten járt az esze. Lehnert úgy tett, mintha nem venné észre Bringmann szórakozottságát.

– Most bizony nem ártana egy csésze kávé – fordult Schmidthez, aki hájasan, komótosan terpeszkedett széles íróasztala mögött. A kövér felügyelő megnyomta a zümmögő gombját.

– Éjszaka is figyeltessem a fiatal Pirkheimert? – kérdezte. – Szerintem teljesen fölösleges őrt állítani a villa elé.

– Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem. Szeretnék elkerülni minden rizikót.

Schmidt korosodó titkárnője kávét és szendvicseket hozott mindnyájuknak. Ösztövér háta úgy meggörnyedt, mintha valami láthatatlan terhet cipelt volna.

Lehnert óvatosan kortyolgatta a forró kávét, és kivett egy sonkás vajas kenyeret. Noha nagyon fáradt volt, jól érezte magát, élvezte a feszültséget, az izgalmat, amely minden új ügynél felébredt benne. Pillanatnyilag teljesen egyszerűnek látszott a dolog, hiszen csaknem minden gyanús mozzanat egyértelműen Mario Pirkheimerre utalt. Pirkheimernek volt indítéka, és nyilvánvalóan nem mondott igazat. Mersbachot kétségtelenül ő verte el, valamelyik cimborája segítségével. Ráadásul ott voltak a zománcszilánkok és a lábnyom is. . Lehnert levett a tálcáról még egy szendvicset, és újabb adag kávét kért a titkárnőtől. Hirtelen eszébe jutott Bringmann furcsa viselkedése, és elgondolkozott. Lehet, hogy a felügyelő elhallgat egy fontos információt? Könnyen elképzelhető róla, mert mindenáron karriert akar csinálni, és képes arra, hogy gátlástalanul megpróbálja a saját szakállára kinyomozni az ügyet. A nap eseményei alapján elég világos, hogy egy követ fúj azzal az újságírónővel.

– Készíttessek még néhány szendvicset? – kérdezte Schmidt felügyelő, miután zsebkendőjébe törölte a száját, és élvezettel cuppantott egyet. – Egészen ehetők.

Lehnert felállt.

– Köszönöm, lassan szednünk kell a sátorfánkat. – Az órára nézett. – Arról már lekéstem, hogy meglátogassam azt az építési vállalkozót, mert kettőkor ott akarok lenni Münchenben a boncolásnál.

– Nem beszélhetnék én Huber úrral?

– Ha mindenáron akar… Az érdekelne, mikor járt a kocsijával utoljára a tisztáson. – Lehnert egy pillanatig töprengett, aztán közönyösen folytatta: – A többi kérdés ráér.

Schmidt hüledezve vonta fel a szemöldökét. Valósággal sértésnek tekintette, hogy esetleg több kérdést is kell intézni az építési vállalkozóhoz.

A titkárnő kitárta az ajtót, és megállt mellette. Szálkás, fakó arcán, amely a feszesen hátrafésült hajtól még csontosabbnak látszott, kesernyés, mogorva kifejezés ült. Nemigen örülnék, ha mindennap együtt kéne lennem vele, gondolta Lehnert, míg elköszönt tőle.

V

A rendőrorvos az asszisztens felé nyújtotta a kezét, hogy húzza le róla a gumikesztyűt, közben Lehnert-hez fordult.

– Nem hiszem, hogy a belső szervek laboratóriumi vizsgálata módosítaná a boncolás eredményét…

– Annál jobb – dörmögte a főfelügyelő, és megkönnyebbülten lélegzett fel. – Egyelőre elég, ha szóban tájékoztat. – Hátranézett Dröge segédfelügyelőre, aki holtsápadtan, elfordított arccal gubbasztott egy széken a fehér csempés, tágas boncterem legtávolabbi sarkában. – De nem intézhetnénk el ezt valahol másutt?

A rendőrorvos maliciózusan vigyorgott.

– Ahogy parancsolja. Az irodámban akad egy üveg tűrhető konyak is. Az utat ismeri.

– Nem rossz ötlet! – Lehnert ellépett az ablaktól, és biztatóan megveregette a fiatal nyomozó vállát. – Jöjjön csak, Dröge, egy korty ital mindjárt segít magán.

– Ami engem illet, sajnos, le kell mondanom róla – nyúlt a felöltője után az ősz hajú bíró, akinek rózsás ábrázata egy árnyalatnyit sem fakult el a boncolás alatt. – Várnak rám.

Lehnert elköszönt a bírótól, és bekormányozta Drogét az orvos irodájába. Az orvos az íróasztalához bicegett, az egyik fiókból üveget, tálcát meg három poharat vett elő.

– Nincs ennél jobb szer, ami helyrebillenthetné az embert!

– Nocsak! – bámult el Lehnert. – Nem szoktam meg, hogy ilyen bölcsességet halljak magától!

– Borítson fátylat erre is – nevetett az orvos, és felhajtotta a konyakot. – No, térjünk a tárgyra. Valószínűtlennek tartom, hogy Mersbach öngyilkosságot követett volna el. Az öngyilkosok a fegyver csövét rendszerint erősen magukhoz szorítják, hogy biztosan találjon. Ezenkívül a halott jobb kezén talált lőporszemcse-beékelődés sem jellemző.

– Voltaképpen erre számítottam – jegyezte meg Lehnert.

– Marad tehát a dulakodás során közelről leadott lövés lehetősége. De, mint mondtam, a Mersbach arcán és testén talált sérülések a halál beállta előtt néhány órával keletkeztek, sőt az áldozat orvosi ellátásban is részesült.

– Már a kérdéses orvos vallomása is a kezünkben van. De, sajnos, magáról a verekedésről semmi közelebbit nem tudott. Néhány feltevés arra utal ugyan… – Lehnert félbeszakította magát, és krákogott egy kicsit. – De hát ez már túlságosan messzire vezetne.

Az orvos közönyösen bólintott.

– A sebcsatorna rézsútos iránya csakis azzal magyarázható, hogy Mersbach előrehajolt, amikor a halálos golyó érte – folytatta az ismertetést. – A távolság meghatározásával nem kívánok foglalkozni, erre a célra vannak más szakértői. De a halál bekövetkeztének lehetséges időpontját pontosabban körülhatárolnám: tizenegy és éjfél közé teszem.

A részletes indokolást megkapja majd a boncolási jegyzőkönyvben.

– Mikor juttatja el?

– Azt hiszem, holnap délután.

– Őszintén szólva, édeskevés, amivel megajándékozott… – dörmögte Lehnert elégedetlenül.

– Csak a bolond ad többet annál, amije van – vigyorodott el az orvos, és megsimogatta keskeny bajuszkáját. Aztán elkomolyodott. – A laborból átküldött sötétpiros női zsebkendő tulajdonosa egyébként a 0 vércsoporthoz tartozik.

–  És Monika Beer?

– AB-hez.

– Vagyis nincs egyezés – meredt Lehnert tűnődve a jegyzeteire. – És Mersbachnak mi a vércsoportja?

– AB – mondta az orvos, és megrázta a fejét. – Mersbach nem használta azt a zsebkendőt, annyi bizonyos. – A beszélő felzümmögött az íróasztalon.

Lehnertet már várták a második emeleten, a technikai laboratóriumban.

– A két zománcpróba, amelyeket Bringmann felügyelőtől kaptunk, mind korát, mind a szennyezettség fokát tekintve azonos. De persze ezt teljes bizonyossággal csak az illető jármű megvizsgálása után állíthatjuk.

Lehnert füttyentett egyet.

– Legkésőbb holnap megkapják a kocsit. – Elővette a helyszínvázlatot, és kiterítette az asztalra. – Itt találtuk a zománcszilánkot. A magányos keréknyom pontosan idáig vezet. De ha a tettes ezzel az autóval érkezett, rézsútosan át kellett vágnia a nyílt tisztáson. Csakhogy a gyilkos lövéseket a szemközti bozótos széle felől adták le. És a Mersbach holtteste mellett talált lábnyom is azt bizonyítja, hogy a gyilkos a másik oldalról jött.

– Nem lehetséges, hogy a dulakodás során, amelyet a doktor említett, áldozatával együtt megfordult? – kérdezte Dröge, aki a főfelügyelő válla fölött szintén a helyszínvázlatot tanulmányozta.

– Ez is egy lehetséges magyarázat. – Lehnert felpillantott a laborvezetőre. – Az a lábnyom talán előbbre visz minket egy lépéssel. Mit tud róla elmondani?

A fiatalember leemelte az egyik polcról a gipsz-lenyomatot, és néhány színes felvételt helyezett mellé.

– A cipőorr meglehetősen széttaposott, sőt jobb felől a talp egy kissé le is vált már.

Lehnert meglepetten kapta fel a fejét.

– Várjon csak! – vágott közbe. – Azt mondja, hogy a nyom egy javításra szoruló, elnyűtt cipőtől származik?

– Ez egészen biztos. Továbbá az is, hogy ilyen szabású cipőket legkevesebb négy évvel ezelőtt gyártottak utoljára.

– Különös… – dünnyögte Lehnert, és ujjával végigszántotta sűrű haját. – Meséljen nekem még erről a cipőről, kérem! – sóhajtott fel.

– Sajnos, egyebet nem tudok – sajnálkozott a laborvezető. – Mint már említettem, ezt a fazont manapság már nemigen viselik, legfeljebb idősebb emberek.

Vagy török vendégmunkások, cikázott át a gondolat Lehnert agyán. És talán éppen ez az oka Bringmann fura viselkedésének! Bringmann mindig a legutolsó divat szerint öltözik, jól kiismeri magát ezen a téren. És ha már délelőtt ráeszmélt, hogy Mario Pirkheimer soha életében fel nem venne ilyen cipőt – mi is következnék ebből? Lehnert érezte, hogy elönti a forróság. Csak nem hamis nyomon tapogatódzik? Elgondolni is rossz, mi történne, ha ez a gátlástalan törtető saját erejéből derítené fel az ügyet – micsoda hűhót csapna a sajtó! Már szinte látta is a főcímeket. Ráadásul egy vendégmunkás gyilkos valóságos főnyeremény, csemege volna a hatóságok meg a közvélemény szempontjából. Jómaga pedig egy tekintélyes, befolyásos gyártulajdonos szépreményű fiát fogta gyanúba…

Lehnertet a szakértő hangja zökkentette ki komor gondolataiból. A fiatalember csodálkozva bámult rá, és megismételte kérdését.

– Folytathatom a jelentést? Az áldozatok ruházatának értékelését még nem mondtam el.

– Természetesen… Folytassa csak.

– Mersbach pulóveréről, néhány semmitmondó folton kívül, olaj maradványok nyomát is sikerült levenni, és ezeket elemezve megállapítottuk, hogy valószínűleg egy kocsiajtó zárjától származnak. A bal ujjon, valamivel könyökmagasság fölött találtuk meg őket.

A szakértő vegyi képleteket sorolt fel, szénhidrogénekről, viszkozitásról meg hasonlókról beszélt, amiből Lehnert nem sokat értett, így hát érdeklődése is lanyhult, és már csak fél füllel figyelt oda. Gondolatai ismét Bringmann körül keringtek. Utasítása szerint a felügyelő délelőtt a Tókilátó vendéglőben és a kempingben járt, de alaposabb nyomozásra aligha jutott ideje. Mivel azonban nyilvánvalóan összejátszik az újságírónővel, nem lehet, hogy esetleg őt avatta be a terveibe? Adrienne Bourdonnet mint riporter még a helyi rendőrhatóság segítségét is igénybe veheti, sőt ezzel gyanút sem kelt. Lehnert képzeletében megjelent a dagadt Schmidt felügyelő, amint ragyogva, buzgón sürgölődik a vonzóan szép, fiatal nő kedvéért. Nem kétséges, hogy Schmidt mindenben az újságírónő segítségére lesz…

– Most bemutatnám a hajpróbákat, amelyeket szintén Mersbach pulóveréről vettünk le – folytatta beszámolóját a szakértő, és három celofán tasakot helyezett Lehnert elé az asztalra. – Nagyrészt Mersbachtól és Monika Beertől származnak. De itt, ebben a tasakban, egy magányos, negyvennyolc centiméter hosszú, természetes szőke hajszál van, amely elöl a pulóver cipzárjába akadt. A hajszál olyan szokatlanul hosszú, hogy bátran feltételezhetjük: nőtől származik. Hasonló hajszálakat azonban sem az Opel-Rekordban, sem másutt nem találtunk.

Lehnert egy szempillantás alatt visszanyerte éberségét. Felvette az áttetsző tasakot, és a nagyítóval, amelyet a szakértő nyújtott át neki, figyelmesen szemügyre vette az aranyosan csillogó hajszálat.

– Fura – mormolta. – Először a zsebkendő, aztán ez a hajszál. Lehetséges, hogy ebben a kettős gyilkosságban egy nőnek is szerepe volt?

A nyomszakértő vállat vont.

– Véletlen is lehet az egybeesés. Elképzelhető, hogy Mersbach valamilyen teljesen ártatlan alkalomból került érintkezésbe egy szőke nővel. Ami a zsebkendőt illeti, nem tudjuk, mennyi ideig hevert a tisztáson. A Meteorológiai Intézet közlése szerint a szóban forgó környéken több mint három hete esett utoljára az eső.

Lehnert kifejezéstelen arccal rágyújtott, félretolta a hajmintákat, és ismét széthajtogatta a helyszínvázlatot.

– És mi a helyzet a Mersbach holtteste mellett elhaladó keréknyomokkal?

A szakértő a rajz fölé hajolt.

– Meglehetősen sűrűn használt keréknyomokról van szó, amelyek ezen a ponton vezetnek át a patakmedren, és szinte szabályszerűen egyazon helyen, a bokrok mellett érnek véget. – Ceruzájával könnyedén megjelölte az utat. – Sajnos, a gipszlenyomatok és a fényképek gyakorlatilag értéktelenek.

– A kollégája jelezte ezt már ma délelőtt. De sikerült megállapítaniuk legalább annyit, hogy vajon mindig ugyanaz az autó járt-e erre?

A szakértő egy másodpercig tétovázott a válasszal.

– Én személy szerint hajlamos volnék feltételezni ezt – szólalt meg végül. – De túl kevés a támpontunk, semhogy megalapozottan bizonyíthatnánk.

– Nos, talán nem is olyan fontos az egész. Úgy látszik, ezeknek a nyomoknak nincs közük a kettős gyilkossághoz… Ámbár… – Lehnert váratlanul felállt, és zsebre dugta a noteszét. – Van még valami?

– Ujjlenyomatok Mersbach kocsiján. De az a néhány, amelyik használható, tőle és Monika Beer-től származik.

– Remek – dörmögte Lehnert.

A kacér csipkeköténykés, fiatal lány zajtalanul becsukta az ajtót, határozatlanul megállt, és csak akkor sietett át a drága, de kissé cifra berendezésű hallon, amikor Joseph Huber, aki éppen italt kevert a bárpultnál, magához intette. A kandalló körül üldögélő vendégek jóformán tudomást sem vettek megjelenéséről. Csak Christine Huber, aki szorosan Ganzinger államügyész mellett ült, ráncolta össze rosszallóan az orrát.

– Mit akar? – kérdezte a lánytól halkan Huber.

– A sofőr várja az igazgató urat.

– Megyek. – Huber intett a lánynak, hogy tűnjön el, majd végigjáratta szemét az észrevehetően jól szórakozó kis társaságon. Adalbert Pirkheimer alighanem most fejezte be valamelyik morbid viccét, mert a nevetés túlharsogta a finom, halk gramofonzenét. Ganzinger hahotázott a legharsányabban, de egy csapásra elnémult, amikor észrevette, milyen bosszús képet vág Gebauer, a tartományi törvényszék elnöke. Mióta Christine segítségével megszerezte a hőn áhított müncheni kinevezést, nagyon iparkodott, hogy elnyerje a megcsontosodott, régimódi jogász tetszését. Mario Pirkheimer a bárpultnál állt, és az egyik whiskyt a másik után öntötte magába. Bizonytalan mozgásáról, kivörösödött arcáról lerítt, hogy már nem éppen józan. Apja időnként aggódó pillantásokat vetett rá. Úgy látszik, a fiatalembert mégiscsak mélyebben érintette menyasszonya halála, mint az várható lett volna. Huber akaratlanul is felsóhajtott, tulajdon gondjai jutottak eszébe. Kurta mentegetődzést motyogva kisietett.

Sofőrje, Max Bremer alighanem egyenesen a pályaudvarról jött meg, mert még civil ruhát viselt, és vaskos keze nyugtalanul gyűrögetett egy világos svájcisapkát.

Huber figyelmesen ránézett. Tudta, hogy ez a gyámoltalannak látszó férfi az egyik legjobb sofőr és szerelő, akivel valaha is találkozott.

– Jól szórakozott Münchenben? – kérdezte fürkészve.

– Úgy-ahogy. – Bremer hangja higgadtan csengett, de a szemhéja idegesen megrebbent.

– Elhozta a kocsinaplót?

Bremer egy kék füzetet vett elő a kabátzsebéből.

– Néhány számlát még nem vezettem be, ott vannak hátul.

Huber kinyitotta a füzetet. Az utolsó bejegyzések láttán hitetlenkedő szemeket meresztett.

– A kilométerállást pontosan írta be?

– Tegnap kora reggel jegyeztem fel, mielőtt a ház elé állítottam a Mercedest – jelentette ki agresszíven Bremer.

– És biztos, hogy nem tévedett?

– Holtbiztos! – Bremer még a mérgéről is megfeledkezett, annyira elcsodálkozott a gazdáján.

Huber visszalapozott néhány oldalt, és tüzetesen ellenőrizte a különféle bejegyzéseket. Minden pontosan stimmelt, mint mindig, valahányszor tankoltak. Bremer a maga feltűnően apró, akkurátus betűivel gondosan bevezette a dátumot, a kilométerállást és a benzin mennyiségét. Szó sem lehetett tévedésről. Huber érezte, hogy homlokát kiveri a veríték. Először a pisztoly eltűnése, aztán meg ez… Torka kiszáradt izgalmában, nagyot nyelt. Lehetséges, hogy azon az éjszakán, holtrészegen, csaknem nyolcvan kilométert tett meg a Mercedesszel? De hát erről igazán lennie kellene legalább valami elmosódott emlékének… Mintegy révületben adta vissza a füzetet. Néhány számla leszállingózott a padlóra, észre sem vette.

A sofőr lehajolt, és összeszedte a papírokat.

– Szüksége van még rám az igazgató úrnak?

– Köszönöm, elmehet… Nem, várjon csak egy kicsit! – Huber megtörölgette zsebkendőjével nyirkos homlokát, és töprengett egy darabig. Okos volna egyáltalán, ha megemlítené a sofőrnek a pisztolyt? Bremer láthatólag még nem vette észre az eltűnését, és az óvatlan kérdezősködés esetleg ostoba gondolatokra vezetné. A vadászház közelében történt kettős gyilkosság már amúgy is a kelleténél jobban nyugtalanítja az embereket. Hogy épp azon az erdei tisztáson kellett megtalálni az agyonlőtt fiatalokat… Voltaképpen elég különös…

Huber elküldte Bremert, és visszament a hallba, ahol Christine éppen Ganzingerrel táncolt. Amikor megpillantotta a férjét, arcára fagyott az államügyésznek szánt ragyogó mosoly.

– Többet is törődhetnél a vendégeinkkel, Joseph – szólt hátra a válla fölött.

– Hiszen maga holtsápadt – fogadta lármásan az öreg Pirkheimer a házigazdát. Feltápászkodott, aggasztóan imbolyogva belekarolt, és a bárpulthoz vonszolta. – Igyon egy kortyot. Óriási koktélreceptem van, Spanyolországból. Még a halott is táncra perdül tőle… Adj helyet, Mario! – Az öreg erélyesen félretolta a fiát.

Huber motyogott valamit „a személyzettel kapcsolatos bosszúságokról”, és felkecmergett egy bárszékre. Nem tudott másra gondolni, csak a Bre-merrel folytatott beszélgetésre.

– Na, ezt próbálja ki! Fogadjunk, hogy rögtön helyrebiccen tőle! – Pirkheimer Huber kezébe erőszakolta a poharat, és olyan szívélyesen csapott a vállára, hogy a zavaros folyadékból egy kevés a padlóra cseppent.

A bárpult mögött megszólalt a telefon. A bűnügyi osztályról kérték Ganzinger államügyészt. Huber átnyújtotta a kagylót, és helyett adott.

– Itt Ganzinger jelentkezett az ügyész. – Mi történt, hogy ilyen későn zavar, Schmidt?

Noha Huber közvetlenül az ügyész, mellett állt, és feszülten hegyezte a fülét, nem értette a felügyelő válaszát. A kerepelő hang túlságosan halk volt, ráadásul a felügyelő elég izgatott lehetett, mert nagyon gyorsan beszélt. Így hát Huber inkább Ganzinger arcát leste, amely már az első mondatok után meglepődést, csodálkozást, sőt tagadhatatlanul némi megkönnyebbülést árult el.

Kitűnő, Schmidt szakította félbe végül Ganzinger a felügyelő szóáradatát. Azt a cipődolgot ügyesen csinálta. A török szekrényét és bőröndjét természetesen nem törheti fel az én írásbeli engedélyem nélkül. De azonnal bemegyek az irodámba, és máris intézkedem. Hogy hívják a pasast? Hallja, ezt bizony betűznie kell… Igen, értem, Musztafa Karacaoglu. Ganzinger feljegyezte a nevet. – Maradjon ott, Schmidt folytatta aztán, ürítse ki a barakkot. A papírokat személyesen viszem oda magának. Riassza közben az embereit, és tájékoztasson minden URH-kocsit meg őrszobát. Az a pasas nem szökhet meg előlünk. Ha még a városban tartózkodik, nem lesz túlságosan nehéz megtalálni.

Ganzinger már vissza akarta tenni a kagylót, de a felügyelő hosszadalmas litániája meggátolta.

– Semmi esetre sem! – csattant fel aztán élesen. – A münchenieket kihagyjuk a játékból. A gyilkost mi fedeztük fel, és mi fogjuk letartóztatni! Ehhez tartsa magát! – Ezzel lecsapta a kagylót.

– Gratulálok, Ganzinger – szólalt meg Huber. – Úgy látszik, a mi dagadt Schmidtünk orra ezúttal jobban szuperált, mint nevezetes müncheni kollégáié. Kár, hogy a tettes éppen az én munkásaim közül való. – Az építési vállalkozó egy hajtásra kiürítette a poharat, amelyet mindaddig érintetlenül szorongatott a kezében. Hirtelen úgy érezte magát, mint aki hatalmas tehertől szabadult meg.

– Remélhetőleg van elegendő bizonyíték is a kezükben.

– Úgy látszik. – Az államügyész feszesen kihúzta magát, és egyszerre hivatalos ábrázatot öltött. – De bizonyára megérti, hogy a részletekről egyelőre nem beszélhetek. Elöljáróban csak annyit, hogy egy török vendégmunkás, bizonyos… – a kezében tartott cédulára pillantott –… bizonyos Musztafa Karacaoglu alaposan gyanúsítható a bűntett elkövetésével. Sajnos, most mennem kell, hogy megtegyem a szükséges lépéseket.

– Milyen kár – duzzogott a háziasszony. – De hát a szolgálat az szolgálat.

A tartományi törvényszék elnökének arcára viszont világosan kiült az elégedettség.

– Ha nincs kifogásuk, én is búcsúzni szeretnék –szólalt meg Mario Pirkheimer, és bár a nyelve már nehezen forgott, még elég biztosan állt a lábán. – A bulinak amúgy is befellegzett. – Meghajolt a háziasszony előtt, egy kézmozdulattal elköszönt a többiektől, és körül sem nézve, kivonult az ajtón.

– Hagyja csak nyugodtan, hadd menjen – mondta Huber az öreg Pirkheimernek, aki hökkenten próbált fia után sietni. – Ez a szörnyű história egészen megzavarta a gyereket. A sofőröm majd hazaviszi magát.

– Én is szerettem volna kocsit kérni – jegyezte meg Ganzinger. – Az enyém a szerelőnél van Münchenben, és a szolgálati kocsim meglehetősen sokára érne csak ide.

– Nem probléma. De engedelmével elkísérném a barakkokhoz, utóvégre az én vendégmunkásaim egyikéről van szó. Pirkheimer urat pedig letennénk útközben. Megfelel?

Ganzinger bólintott.

– Nem szokás ugyan, de ebben az esetben kivételt teszek. Esetleg tanúskodhatna a házkutatásnál.

– Köszönöm. – Huber nem is próbálta palástolni elégedettségét. – Chris, légy szíves, szólj Bremernek, hogy álljon elő a Mercedesszel. Te is velünk tartasz, papa?

Gebauer elnök a fejét rázta.

– Nem, én még itt maradok néhány percig Christine-nel. Aztán gyalog sétálok hazáig, hiszen pár lépés az egész.

– Ahogy akarod.

Néhány perccel később, amikor a férfiak kiléptek a villából, a Mercedes már a kapu előtt állt.

Hamar odaérkeztek az államügyész irodájához, ahol Ganzinger csak néhány percet töltött. Huber hasztalanul próbált kicsikarni belőle újabb információt. Miután a sajtgyárost hazavitték, a nemrég épült autóhídon egy eszeveszettül száguldó kocsi jött szembe velük, Bremert egészen elvakították a fényszórók, és csak az utolsó pillanatban sikerült kitérnie. Az alacsony, hosszú jármű szinte csak egy hajszálra tőlük süvített tova.

– Barom! – szitkozódott Bremer. – Még szerencse, hogy ilyen széles az út.

– Nem Mario Jaguarja volt? – kérdezte Huber, akinek még minden porcikája dermedt volt a rémülettel.

Bremer nem válaszolt. Dühöngve meredt az útra.

VI

– Úgy látszik, már megint nem találsz haza – mondta kuncogva az ősz hajú, sovány férfi a rendőrkapitányság URH-központjának vezérlőpultjánál. Levette a fejhallgatót, félretolta a mikrofont, és kedvtelve méregette Lehnertet. Noha mosolygott, beesett arcáról, mély barázdákkal szántott homlokáról nem tűnt el a keserűség, a rejtett fájdalom kifejezése. – Ülj már le.

Lehnert, aki aludt egy órát a pihenőszoba kemény priccsén, és utána meg is borotválkozott, lába közé fogta a székhez támasztott mankókat, és letelepedett.

– Egy jó erős kávéra meg egy dupla porció sonkás rántottára volna szükségem – mondta.

– Megkapod. – A hajdan hírneves, rettegett Mooshammer főfelügyelő felemelt egy kart, és leadta a büfének a rendelést. Testét hosszú évekkel ezelőtt félig megbénította egy gerinclövés, azóta hetente néhányszor bevánszorgott a kapitányságra, megtoldani egy kicsit a nyugdíját.

– Gondjaid vannak?

– A szokottak. – Lehnert az üvegtáblákon keresztül egy pillantást vetett a központi ügyelet helyiségébe, ahol a falat egy hatalmas térkép borította: München és környéke. A hosszú pult mellett több mint egy tucat egyenruhás rendőr ült, hangjuk pergő staccatóját nem tompította a vékony üvegfal, amely elválasztotta őket a kicsiny rádiósfülkétől.

– Én egykettőre megőrülnék ebben a ricsajban…

– Már hozzászoktam… – Mooshammer visszatette fejére a fülhallgatót, hogy legalább fél füllel figyelje a beérkező jelentéseket és tájékoztatásokat.

– Eljössz vasárnap sakkozni?

– Nincs időm. – Lehnert lefektette a földre a mankót, és izmos kezét nézegette.

– Új ügyön dolgozol?

– Igen.

Mooshammert egy csöppet sem bátortalanították el a kurta válaszok, jól tudta, hogy Lehnertet nem szabad noszogatni, magától is beszélni kezd majd. Ezért csak bólintott, és türelmesen várt.

A főfelügyelő azonban keresztüllátott barátján és akarva-akaratlanul elnevette magát.

– No, kérdezgess csak, vén csataló, mert a végén meg belegebedsz a kíváncsiságba.

– Eszem ágában sincs, nekem is van épp elég bajom. De ha netán nyomja valami a szívedet, örömest meghallgatlak.

Bármilyen különböző volt is a két jó barát, igen sok tekintetben hasonlítottak egymásra. Évődésüket a tálcával betoppanó fiatal lány szakította meg. Lehnert farkasétvággyal vetette magát a rántottára, de közben részletesen beszámolt a Beer-Mersbach-gyilkosságról.

– Az elején meglehetősen egyszerűnek látszott az ügy – mondta végül.

– És voltaképpen mért változott meg a véleményed?

Lehnert egy fél csésze kávéval leöblítette az utolsó falatot.

– Mit, megváltozott… – sóhajtott fel. – Teli vagyok kételyekkel. Sok mozzanat szól a Pirkheimer fiú ártatlansága mellett. Aztán ott van például az a fiatalasszony a közeli kempingből, aki négy lövést hallott, amelyek közül az egyik tompábban csattant. Mi ellenben csak három töltényhüvelyt találtunk, s ez megegyezik az áldozatokon talált lőtt sebek számával…

– Eszerint vagy a fiatalasszony tévedett, vagy a gyilkos tévesztett célt egyszer.

– Tegyük fel, hogy a fiatalasszony vallomása helytálló. Ebben az esetben nem feltételezhetjük, hogy az első lövést egy kocsiban adták le? Ezzel magyarázatot adnánk a hiányzó hüvelyre és a hangerő különbözőségére is.

– Ez az elmélet csak akkor bizonyítható, ha megtalálod a golyót. Azonkívül egy kocsi általában nyomot is hagy maga után.

– Éppen ez az… – mondta Lehnert, elővett egy csomag cigarettát, kiválasztotta a legkevésbé elnyúzottat, és rágyújtott. – A lövedéket, persze, kerestetni fogom. Ami pedig a keréknyomokat illeti, léteznek is, mégpedig közvetlenül a fiatalember holtteste mellett. Csakhogy nem Pirkheimer kocsijától származnak, hanem a vadászterület bérlőjének Mercedesétől. Az illető neve Joseph Huber, a tartományi képviselőház tagja, építési vállalkozó, és összeköttetései a legfelsőbb körökig terjednek. Egyszerűen elképzelni sem tudom, milyen indíték alapján lőtt volna agyon és rabolt volna ki egy fiatal szerelmespárt.

– Hm – morgott Mooshammer, aki közben továbbított néhány jelentést. – Láttam én már nem egy gyilkosságot, amelyet a leghihetetlenebb okokból követtek el.

– Nem vitás… De ezzel kapcsolatban eszembe jut még egy részlet. Mersbachot egészen közelről lőtték le, a golyó felülről lefelé, rézsútosan hatolt át a testén. Módfelett valószínűtlen, hogy dulakodás közben hajolt le ennyire. De mondjuk, ha egy kocsi mellett állt, és a benne ülő vezetővel vitatkozott, egészen más képe van a dolognak.

– Miből gondolod, hogy dulakodtak?

– Mersbach valami gumibotfélét vitt magával, mintha arra számított volna, hogy megtámadják. Másfelől viszont önként kiszállt a kocsijából, és a sűrű bokrokon is átszuszakolta magát, hogy szembekerüljön a gyilkosával.

– Csak elő kell venned azt a Hubert, ki tudja, hátha mégis van valami összefüggés

– Igazad van, meg is teszem Lehnert elnyomta a félig szívott cigarettát. Elég kacifántos ez az ügy. Semmi sem vág össze benne. Néhány dologra pedig a legnagyobb igyekezettel sem találok semmiféle magyarázatot. Gondolok itt a szőke női Hajszálra meg a Mersbach holtteste alól előkerült sötétpiros női zsebkendőre.

– Talán egy nőnek is volt szerepe! Találkoztam én már szoknyás gyilkosokkal is

– Ez az én fejemben is megfordult – vallotta be Lehnert. – De hol tartózkodhatott?

– Természetesen a kocsiban, amelyről az egész idő alatt beszéltél.

– Vagyis Huber Mercedesében – csóválta meg a fejét Lehnert. Az az előkelő úriember tegnap este Münchenben szórakozott egy születésnapi estélyen, és az éjszakát is a városi lakásában töltötte. Mindenesetre utánanézek a dolognak… Mi az?

Mooshammer valami jelt adott a kezével.

– Bringmann felügyelő jelentkezik az irodádból – súgta oda halkan.

– Kérdezd meg, kihajtotta az engedélyt a házkutatásra a Pirkheimer fiúnál?

– Azt mondja, elég nehéz volt ebben az időpontban felkajtatnia egy ügyészt, de végül is sikerült.

– Tegye a papírt az íróasztalomra, és hazamehet, mára végzett.

Lehnert megvárta, míg Mooshammer befejezte a beszélgetést Bringmann-nal, aztán homlokát ráncolva barátjára nézett.

– Bringmann újabban elég sok fejtörést okoz nekem – jegyezte meg. – Ebben a gyilkosságban valamiféle szerepet játszik egy részeg külföldi, feltehetőleg a Huber-cég egyik török alkalmazottja. A két tanú a kempingből, az a fiatalasszony meg a férje, látta őt a bűntett elkövetése után. Feltűnően gyanúsan viselkedett. Ehhez járul még, hogy a Mersbach holtteste melletti vértócsában talált cipőnyom nemigen vall Pirkheimerre, a vendégmunkással azonban könnyen kapcsolatba hozható. Megbíztam Bringmannt, nézzen utána annak a töröknek. Amikor később jelentést tett, az a benyomásom támadt, hogy elhallgat valamit előlem. Kétségtelenül azon töri magát, hogy egyedül oldja meg az ügyet. Bizonyos jelek arra is utalnak, hogy kéz a kézben dolgozik a Bayernkurier bűnügyi riporterével, azzal a vörös hajú Adrienné Bourdonnet-val, azt hiszem, te is ismered. Bringmann még a lelkét is eladná az ördögnek, ha jó sajtót kapna érte.

Mooshammer két kezére támaszkodva feltápászkodott, hogy béna lábait kényelmesebben helyezze el. Halkan felnyögött.

– Meglátod, időváltozás lesz – vetette oda hangsúlyozott közönnyel, és mosolyt erőltetett az arcára. – De térjünk vissza a tárgyra: mit szimatolhatott ki Bringmann, amitől érdemesnek látja vállalni ezt a kockázatos magatartást?

– Ez az, amit nem tudok! Arra gondoltam, hogy a hónom alá csapom Drogét, és kimegyek vele Berghausenba. Ha szerencsém van, talán még idejében közéjük csördíthetek.

Az egyik telefonkezelő átkopogott az üvegfalon.

– Az interurbánközpont Bringmann felügyelőt keresi!

– Kapcsoljon ide! – mutatott Lehnert Mooshammer készülékére. – Tudakold meg, ki akar beszélni vele.

– Egy nő, a nevét nem közölte.

– Beszélj vele, és közben állapíttasd meg, honnan jött a hívás – mondta eltökélten Lehnert. – Én is végighallgathatom?

Mooshammer a kezébe nyomta a másik kagylót, és megadta a megfelelő utasításokat a központnak.

– Bringmann felügyelővel beszélek? – kérdezte egy mély, kellemes női hang.

– Fogadni mernék, hogy ez a vöröshajú – suttogta Lehnert.

Mooshammer a szájához emelte mutatóujját.

– Itt a rendőrkapitányság ügyeletese – jelentkezett. – A felügyelő úr körülbelül negyedórája elhagyta az épületet. Kivel beszélek?

Rövid, csalódott sóhaj nyomta el egy pillanatra a vezeték halk zúgását. Aztán egy másodperc csend következett, mintha a nő fontolóra vett volna valamit.

– Ismerőse vagyok Bringmann úrnak, és fontos magánügyben szerettem volna beszélni vele – szólalt meg végül, kitérve az egyenes válasz elől.

Mooshammer úgy tett, mintha beérte volna ennyivel.

– Ha Bringmann felügyelő úr egyenesen hazament, most alighanem otthon van. Próbálja meg talán… – Amikor észrevette Lehnert könyörgő mozdulatát, elnémult, de azonnal felfogta a helyzetet. – Egy pillanat türelmet kérek, szolgálati ügyben keresnek. Kérem, ne tegye le. – Tenyerével befedte a membránt. – Mit akarsz?

– Nem tudnád kapcsolni innen Bringmannt, és a vonalban maradni?

– Dehogyisnem! Csakhogy ez törvényellenes, tudod?

– Ugyan tedd már meg!

– Nézze meg az ember, te aztán kitanultad a szakmát! – csúfolódott Mooshammer. Aztán ismét beleszólt a kagylóba. – Úgy, most már rendelkezésére állok, kisasszony. Ha nagyon fontos, kapcsolhatom önnek Bringmann felügyelő úr lakását.

– Köszönöm – mondta a nő, rövid habozás után. – Igazán kedves volna öntől.

Lehnert közben megkereste noteszében Bringmann telefonszámát, és barátja elé csúsztatta. De mielőtt Mooshammer tárcsázhatott volna, az előbbi telefonkezelő ismét megkocogtatta az üveget.

– A hívás a berghauseni Nagykávéházból érkezett – jelentette. – Vegyem szalagra, főfelügyelő úr?

– Igen – dörzsölte meg a kezét Lehnert.

Mooshammer tárcsázott, s amikor kiment a csengetés, lenyomott egy gombot.

– Kérem, beszéljenek – szólt a hallgatóba.

– Itt Bringmann.

– Adrienne Bourdonnet beszél. Hála Istennek, csakhogy megtaláltam.

– Sikerült elérnie valamit?

– Csőd az egész vonalon…

– Hogy lehetséges ez?

– Schmidt felügyelő rászedett.

– Csak nem beszélt neki a lábnyomról is?

– De igen, sajnos.

– A fene egye meg! – kiáltott fel Bringmann, és mint akit mellbe vágtak, elhallgatott. A két barát világosan hallotta kapkodó lélegzetét.

– Kérem, ne haragudjon – szólalt meg egy kis szünet után Adrienne Bourdonnet, elég szánalmas hangon. – Magam is tudom, hogy milyen ostobán viselkedtem.

– Ez ugyan már nem segít rajtunk. Most az a legfontosabb, hogy a főnököm még véletlenül se neszelje meg ezt a kis különutacskánkat…

– Schmidt felügyelő tartani fogja a száját, annyi szent, egyedül akarja learatni a babérokat.

– Reméljük! Nem tudja, akcióba lépett már a dagadt?

– Nem, azt hi… – Adrienne Bourdonnet elharapta a szót, a készülékben valami recsegés hallatszott, mintha a lány hevesen megmozdult volna. – Ebben a pillanatban állt meg egy URH-kocsi a városháza előtt – mondta valamivel halkabban. – Schmidt felügyelő lépett ki a házból, most száll be. Utánahajtok, talán még nincs veszve minden. Találkozzunk itt a kávéházban, ha nem sikerül, értesítést hagyok vagy felhívom. Siessen! Viszlát!

– Várjon egy kicsit… A kórságba is… – Brigmann dünnyögött még néhány nem túl hízelgő szót, aztán halk kattanás hallatszott, az összeköttetés megszakadt.

Mooshammer sokatmondó tekintetet vetett barátjára.

– Úgy látszik, igazad volt, amikor gyanakodtál –ismerte el. – Itt kétségtelenül történik valami…

– Úgy bizony. – Lehnert hátratolta a széket, és begombolta zakóját. – Kösz a segítséget. Most veszem a nyúlcipőt, még Bringmann előtt ki akarok jutni Berghausenba.

Adrienne Bourdonnet fuldoklott dühében. Hogy milyen agyafúrtan kicsalogatott belőle mindent az az undorító fráter… Most aztán rostokolhat itt a kocsijában, és nézheti, hogyan söpri be magának a nyavalyás az egész dicsőséget ott a törökök barakkjában. Mi haszna, hogy ő az egyetlen újságíró a közelben, hogy exkluzív tudósítást adhat telefonon a lapjának. Persze, fotók is kellenének…

A fiatal újságírónő begyömöszölte összegyűrt zsebkendőjét a retiküljébe. Idegesen remegő ujjakkal cigarettára gyújtott, és mereven bámulta a két alacsony deszkaépületet, amelyek kivilágított ablakai előtt az URH-kocsi állt. Bár egyik ablakon sem volt függöny, nem látott semmilyen mozgást. A kissé távolabb eső épület, ahol a szerszámoskamrák voltak, szintén üresnek rémlett.

Még szerencse, hogy a rendőrautót idejében észrevette a főtéren. így legalább Bringmann is értesült mindenről, és hamarosan itt lesz. Schmidt felügyelő követése már gyerekjáték volt, senki sem vette észre. De mi az ördögnek hozhatta magával Schmidt azt a rendőrt?

Adrienne Bourdonnet ingerülten kipöckölte a csikket az úttestre. Felvillanó szikrák szóródtak szét, hunytak ki. A teherautó-pályaudvar mellett sötétlő cementgyár elől egy autó indult el. Az út mentén a fűben tücskök cirpeltek.

Éppen a cigarettatárcáját akarta ismét elővenni – a várakozás alaposan megtépázta az idegeit –, de hirtelen megrezzent. A kivilágított barakkok mellett egy sötét árny surrant végig, majd eltűnt egy szerszámosbódé mögött.

Az újságírónő visszafojtott lélegzettel várakozott. Még a szeme is belefájdult, olyan igyekezettel fürkészte a sötétséget. Agya lázasan dolgozott. Ki akar ott titokban eltűnni – csak nem a gyilkos? De hát azt Schmidt bizonyára nem engedte meglépni…

A szorosan egymás mellett sorakozó szerszámos-bódék végén jókora, durván vakolt épület állt. Merő véletlen volt, hogy Adrienne megpillantotta a ház sarka mögül előbújó férfit, aki egy motorkerékpárt tolt, és amilyen gyorsan csak telt tőle, átfutott vele a nyílt terepen. A barakkok felől a halmokba tornyozott betongerendák fedezték.

Az újságírónő egy kissé felemelkedett az ülésről, hogy jobban leláthasson az út menti rézsűn. Néhány másodperc múlva ismét megpillantotta a férfit, aki már egészen a közelébe érkezett, és most valamicskével lassabban futott. Arcát egy másodpercre megvilágította az egyik utcai lámpa fénye, aztán felpattant a motorra, és teljes gázzal elindult a város felé. A motor bőgését dübörögve verte vissza az úttest másik oldalán sorakozó házak fala.

Adrienne még látta, hogy odalenn az egyik barakk ajtaja kivágódik, de már indította is a kocsit, és a motorkerékpár nyomába eredt.

Teljes sebességgel robogtak előre, majd egy széles, aszfaltozott útra kanyarodva, végighaladtak a város peremén. A kocsiforgalom mérsékelt volt, és egy közlekedési lámpánál az újságírónőnek sikerült észrevétlenül közelebb kerülnie a motoroshoz, aki egy háborús emlékmű mellett hirtelen befordult, és eltűnt egy sötét kis utcában. A sportkocsi nagyokat döccenve gurult utána a macskaköveken.

A kis utca szűk terecskébe torkollt, amelyet satnya fák és bokrok szegélyeztek. A sarkon egy söröző mocskos ablakai vetettek gyér fényt a járdára. Mellette egy nyitott kapualjban vörös féklámpa villant fel.

Adrienne Bourdonnet továbbhajtott, és befordult a sarkon. A kocsmával szomszédos széntelep deszkapalánkja szinte a végtelenbe nyúlt. A következő utca már világos volt, a járda mellett több kocsi parkolt.

A fiatal újságírónő fellélegzett és hátradőlt. Meglepetten állapította meg, hogy fél. De erre most nincs idő! Ha igazán jó bűnügyi riporter akar lenni, a kockázatot is vállalnia kell. A motoros, aki lopva akart elillanni a barakkoktól, feltétlenül gyanús, nem szabad szem elől veszíteni!

Adrienne gyors elhatározással kiugrott a kocsiból, és visszament a néptelen sikátoron. Egy hirtelen kerekedő szélroham port kavart fel, finom homokszemcséket sodort az arcába. A szél távoli zeneszót is hozott magával – valahol egy Wurlitzer recsegett.

Adrienne szorosan a szinte kihaltnak látszó házak tövében surrant végig, hajtotta a becsvágy, amely még félelmét is háttérbe szorította.

A széntelep kapujának egyik szárnya félig nyitva állt, és csikorogva meglendült a szélben, ami Adrienne-t egy pillanatra alaposan megriasztotta. A söröző előtt a kiugró bejárat falához lapult. A Wurlitzer egy fültépő akkorddal éppen elhallgatott, helyette férfihangok harsány ricsaja csattant fel.

Adrienne óvatosan körülnézett, aztán bekukucskált a lebuj mocskos ablakán. A sűrű füstfelhő ellenére mintha felismerte volna a motoros arcát. Az ablak közelében állt egy asztalnál, és hevesen hadonászva győzködött három férfit, láthatólag törököket. A vendégmunkásoknak, akikről Bringmann beszélt, szemlátomást ez a kocsma volt a törzshelyük.

Az asztalnál ülő férfiak arca meghökkenést és zavart tükrözött, kivált a legfiatalabbiké. Felugrott, felkapta zakóját a széktámláról, és sietősen, rémült igyekezettel próbált megmagyarázni valamit honfitársainak, miközben állandóan az ajtó felé sandított. Olyan hangosan beszélt, hogy a többi vendég is felfigyelt rá.

Az ezt követő kavarodásban Adrienne Bourdon-net csak elég későn hallotta meg a riadóautó szirénázását, amely már a szomszédos keresztutcáról süvített. A füstös lebuj vendégei kővé dermedtek, de aztán hirtelen szétugrottak, és mindenki visszaült a helyére. Az izgatott török fiatalember mindenáron a kijárathoz akart rohanni, de a motoros meg az asztaltársai visszatartották, és a hátsó ajtó felé ráncigálták.

A sziréna hol mélyen, hol magasan süvöltő hangja már egészen közelről hallatszott, aztán hirtelen elhallgatott. A hátsó ajtó, amely valószínűleg a mosdókhoz vezetett, éppen becsapódott, amikor a két rendőr betoppant. Mindketten fegyvert tartottak a kezükben, és egyikük azonnal a hátsó ajtóhoz viharzott.

Adrienne Bourdonnet arra számított, hogy ez az utóbbi rögtön vissza is tér, a motorossal meg a többi törökkel egyetemben, ehelyett azonban az idáig követett, jókora motorkerékpár robogása ütötte meg a fülét. Aztán egy vakító fénykúp siklott végig a szemközti házakon, és a sarok mögül kiszáguldott a motorkerékpár. A hátul ülő férfi kétségbeesetten kapaszkodott a vezetőbe. A riadóautón kigyulladt a kék fény, s a kocsi hatalmas lendülettel, bőgő szirénával indult a motor után, amelynek hátsó lámpája éppen eltűnt a következő sarok mögött.

Az egyik házban ablakot nyitottak, egy hálóinges férfi pislantott ki kíváncsian az utcára. Egyébként semmi sem mozdult, a környék lakói alighanem megszokták már az efféle incidenseket. A kocsmában a rendőr eltette fegyverét, és szigorú hangon beszélt a vendégmunkásokhoz. Mellette egy szintén törökös külsejű, idősebb férfi állt, aki láthatólag a tolmács szerepét töltötte be.

Adrienne Bourdonnet felvette ijedtében elejtett retiküljét, és közelebb lépett az üveghez. Feszült figyelemmel keresgélte az arcok közt azt a két törököt, akik az imént a motorossal és feldúlt, fiatal honfitársukkal kisurrantak az udvarra, de sehol nem látta őket. Vajon ők is kereket oldottak, vagy itt bujkálnak még valahol a házban?

Hirtelen eszébe jutott a motorbicikli, a görcsösen összekuporodó utassal. Hogy miért is nem jött rá előbb! Hát persze, a törökök rászedték, hamis nyomra csábították a rendőröket. Furfangos hadművelet… De talán nem késett el még, talán elérhet még valamit Bringmann segítségével, aki már bizonyára rég a kávéházban van, és a telefonra vár…

Kifulladtan húzta be a telefonfülke összevissza repedezett üvegajtaját. Bringmann hangjából változatlanul áradt a düh. Adrienne beszámolt arról, hogy hol van, és mi történt. A felügyelő elég szkeptikusan fogadta a híreket, de végül is megígérte, hogy néhány percen belül ott lesz. Az újságírónő megkönnyebbülten akasztotta vissza a hallgatót.

A hűvös szél megerősödött, és a vékony anyagon át a lány bőréig hatolt. Adrienne fázósan gombolta be a kosztümkabátot, és szorosabbra kötötte a kendőt a fején. Sokért nem adta volna, ha rágyújthat. Némi tétovázás után ismét keresztülment a téren, hiszen Bringmann megérkezéséig neki kellett figyelnie a kocsmát és a környező házakat.

Hirtelen ugatni kezdett egy kutya, rekedt, elfúló csaholása mintha a széntelepről hallatszott volna. Adrienne rémülten megtorpant, de semmi sem mozdult, csak az imént oly ijesztően nyikorgó kapu nyílt ki teljesen. A szél tárta ki vajon, vagy a két eltűnt török menekült el erre, mialatt ő telefonált? A széntelep éppen a sörözővel szomszédos. Az újságírónő továbbosont, a kapunál megállt, és óvatosan előrehajolva beleselkedett. Olyan sötét volt odabenn, hogy inkább csak sejtette, semmint látta kétoldalt a szénkupacokat. Visszafojtott lélegzettel hallgatódzott, de mindenütt csend volt, nem moccant semmi.

Egy kissé megkönnyebbült, megfordult, és az utcát fürkészte, amely változatlanul üresen ásított, Bringmann-nak még híre-hamva se volt. S ekkor Adrienne Bourdonnet hirtelen szinte a bőrén érezte, hogy valaki van a közelében…

VII

Amikor a sötétkék Porsche a kocsioszlop éléhez ért, letért a gyorsítósávról, és mérsékelte a sebességet. A kerekek metsző süvítése egyenletes dorombolássá enyhült. Hátulról dühösen villogtak a fényszórók, valóságos kürtkoncert harsant fel. A sofőr néhányszor a fékre lépett, és felvillantotta az irányjelzőt.

– Nyugi, nyugi – mormolta. – Itt úgyis le kell kanyarodnunk az autópályáról.

Lehnert, aki a csöndesen horkoló Dröge mellett ült a hátsó ülésen, a sofőr hangjára kizökkent gondolataiból, de a reflektorok fényében tovasuhanó fák közt hiába kereste a kihajtó jelzőtábláját.

– Máris ott lennénk? – kérdezte meglepetten.

– Letérünk egy erdészeti útra, ahol tilos a közforgalom. Így körülbelül tizenkét kilométert nyerünk, és az út minősége sem rossz.

– Értem… És mennyi idő alatt érünk oda?

– Becslésem szerint tizenöt-húsz perc alatt.

Lehnert a karórájára nézett, és elégedetten bólintott.

– Honnan ismeri ilyen jól a környéket?

– Berghausenban születtem, ott jártam iskolába. Úgy ismerem az egész vidéket, mint a tenyeremet.

A keskeny földút egy darabig sűrű lomberdőben kanyargott, végül jól kiépített makadámútba torkollt, amely délkelet felé vezetett, csaknem párhuzamosan az autópályával. A kocsiablakon befütyült a sebesség szele, de Lehnert fülét még ezen át is megütötte egy kis harang vékonyka csilingelőse. Közvetlenül ezután vasúti átjáró előjelző táblái tűntek fel, a sorompót éppen felhúzták. A tekerőnél álló vasutas kezét a szeme elé kapta, és a Porsche felé fordult. Szemlátomást feldühítette valami, mert fenyegetően rázta az öklét.

– Mi baja ennek a pasasnak? – csodálkozott el Lehnert.

– Ezen az úton csak az erdészet járművei meg a környékbeli parasztok földművelő masinái közlekedhetnek. A vasutasoknak már az én időmben is tömérdek bosszúságuk volt a nyaralókkal meg a hétvégi kirándulókkal.

Dröge feje már hosszabb ideje aggasztóan hajladozott Lehnert válla felé, most azonban végképp ráborult. Lehnert önkéntelenül is megmoccant, mire a fiatalember felriadt, és álomittasan pislogott körül. Amikor ráeszmélt helyzetére, gyorsan kihúzta magát, és ijedten hebegte:

– Bocsánat… Azt hiszem… Úgy látszik, elbóbiskoltam…

– Alighanem – dörmögte szárazon Lehnert. Magában jót derült Dröge szerencsétlen ábrázatán. – Márpedig szundikáló munkatársakkal nem sokra megyek.

Az út lassan, de folyamatosan emelkedett, a sofőr kénytelen volt kisebb sebességbe kapcsolni.

– Ha jól értettem a főfelügyelő úr új ügyéről szóló jelentést, akkor most közvetlenül a tett színhelyének közelében haladunk el – szólalt meg. Valahol itt balra kell lennie.

– De hát én ma reggel jobb felől érkeztem a tisztásra.

– Ha az ember a hivatalos berghauseni kihajtón tér le az autópályáról, csaknem egy teljes kört írt le, és az ellenkező irányból fut be.

– Tényleg! – morfondírozott el Lehnert, s csak akkor szólalt meg ismét, amikor a távolban feltűntek Berghausen első fényei, – Kapcsoljon az URH-ra, hadd halljam, történt-e már odalenn valami.

Miközben a Porsche végleg maga mögött hagyta az erdőt, és szántóföldek, tanyák közt gördült lefelé a völgybe, az utasok figyelmesen hallgatták az irányítóközpont és a városban cirkáló néhány URH-kocsi között zajló beszélgetéseket. A szokásos rutinmunka folyt csupán, a közlemények meglehetősen érdektelenek voltak.

– Úgy látszik, Schmidt még nem derített ki semmit – jegyezte meg kis idő múlva Lehnert. – Lehet, hogy az egész csak szappanbu…

– Isar három hívja Isar egyet… Isar három hívja Isar egyet… – szólalt meg hirtelen egy hang, amelyből észrevehetően kicsengett némi hivatás-szerű izgalom. A Porsche utasai felfigyeltek, és összevillant a szemük. Még a sofőr is elfordította egy pillanatra a fejét.

– Itt Isar egy, itt Isar egy. Vétel.

– Isar egy, induljon haladéktalanul a Gnack-féle sörözőhöz a Kärtnerplatzra. A gyilkosság alapos gyanújával körözött Musztafa Karacaoglu feltehetőleg ott tartózkodik. Karacaoglu életkora huszonegy év, magassága körülbelül 160 centiméter, termete izmos, haja fekete, szeme sötét, ruházata: pepita nadrág, feltűnő, kockás sportzakó, világoskék pulóver. Őrizetbe vételénél óvatosan járjanak el, valószínűleg fegyver van nála. Menet közben figyeljenek, nem látnak-e egy gyanús motorkerékpárost, aki a Huber-cég vendégmunkás-barakkjai felől a város pereme felé halad. Lehet, hogy megpróbál kapcsolatba lépni Karacaogluval, és figyelmeztetni őt… Vége. Isar egy, igazolja a vételt!

– Itt Isar egy! Értettük. Elindultunk, körülbelül tíz perc múlva jelentkezünk a rendeltetési helyről.

Miközben az adást hallgatták, a sofőr gyorsított.

– Főfelügyelő úr, én tudom, hol az a kocsma –szólt hátra a válla fölött. – Előbb odaérhetnénk, mint a riadókocsi… Menjünk?

– De még mennyire! – egyenesedett ki izgatottan Lehnert. – Most végre van valami támpontunk. Taposson bele jobban a gázba, de sziréna nem kell. Hadd adjunk egy kis fricskát Schmidt felügyelőnek. – De hogy a fricskát elsősorban Bringmann felügyelőnek szánja, azt bölcsen óvakodott megemlíteni.

A Porsche rést talált egy Ford meg egy furgon közt, és kivágott a bal sávra, ahonnan le sem tért többé. A sebességmérő mutatója százharmincig lengett ki, a sofőr szakadatlanul bőgette a háromszólamú kürtöt, az előzősávról rémülten kotródtak le a járművek, az utcai lámpák összefüggő fénylánccá fonódtak össze.

Lehnert két kézzel kapaszkodott a sofőrülés támlájába.

– Ne essen túlzásba, öregem! – kiabálta a sofőr fülébe. – A végén kocsma helyett kórházban kötünk ki mindhárman!

– Semmi baj, rögtön odaérünk az első közlekedési lámpához, onnan már csak egy köpés!

– Az Úr hallgassa meg a szavadat! – fohászkodott Lehnert, és a halántékát dörzsölgette, amely egy váratlan zökkenőnél kellemetlen ismeretséget kötött az ajtókerettel.

A kereszteződésnél pirosra váltott a lámpa. A sofőr szaggatottan fékezett, és pontosan a gyalogátkelő szegélyén állította meg a Porschét. Előttük egy kis nyitott sportkocsinak még éppen sikerült átcikáznia. A kormánynál ülő nő hosszú, lobogó haja rézvörösen villant meg a lámpafényben.

– Szerintem ez a Bourdonnet kocsija volt! – bökte ki hirtelen Dröge. – Nicsak, mintha azt az előtte haladó motorost követné!

– A kutyafáját, igaza lehet! – Lehnert megmarkolta a sofőr vállát. – Látja azt a fehér sportkocsit a vörös hajú nővel? Mindjárt eltűnik a mögött az ocsmány emlékmű mögött…

– Igen, mi van vele?

– Semmilyen körülmények közt sem téveszthetjük szem elől!

– És ha nem a megadott kocsmához tart?

– Akkor sem… Lehet, hogy az a motoros a lányt is meg minket is egyenesen a gyanúsított törökhöz vezet. Ennyi kockázatot vállalnunk kell.

A lámpa zöldre váltott, és a Porsche úgy megugrott, hogy az utasok az üléstámlához préselődtek. Mindhárman feszülten figyelték az utat. Az emlékművel egy vonalban, a kanyarnál megszólalt a rendőr.

– Az a nő alighanem itt fordult be, mert már nem látom sehol. E szerint talán mégis a Kärtnerplatzra igyekszik, ebbe a negyedbe. Emlékszem, már iskolás koromban is a Gnack-söröző volt a vendégmunkások egyik törzshelye, de akkoriban főként olaszok és spanyolok jártak oda.

– Akkor hát irány a kocsma! De ne menjen egyenest oda, szeretnék előbb feltűnés nélkül körülnézni egy kicsit.

– Amúgy is túljöttünk már, kerülőt kell tennünk.

Néhány perc múlva a sofőr halkan elkáromkodta magát, láthatólag elveszítette a tájékozódását a kacskaringós, szűk kis utcák, sikátorok kusza gubancában. Hirtelen elhatározással megállt és megfordult.

– Vissza kell mennem a főútvonalra – jelentette ki dühösen –, itt képtelen vagyok eligazodni.

Az apró, nyomorúságos, gerendavázas házikók mind egyformák voltak, a toldott-foldott kerítések mögött csak imitt-amott világított meg néhány csenevész gyümölcsfát egy-egy gyér fényű lámpa.

– Az ember nem is hinné, hogy a nyaralók paradicsomában, ebben a szépséges Bajorországban ilyen nyomorúságos, lezüllött zugok is akadnak –jegyezte meg Lehnert.

Dröge csodálkozva pillantott a főfelügyelőre. Először történt, hogy a máskor oly zárkózott, sőt gyakran szinte zord és érzéketlen főnöke ilyesfajta gondolatoknak ad hangot.

– Ez annak a következménye, hogy a háború után a nagyipar itt kezdett terjeszkedni – mondta a sofőr.

Lehnertnek már a nyelvén lebegett a cinikus válasz, de már nem tudta kimondani. Egy eleinte halk, de átható, majd mindinkább erősödő, ismerős hang ütötte meg a fülét.

– A fenébe is, közeledik az URH-kocsi – szitkozódott. – E miatt a hülye kerülő miatt még elkésünk.

– Borzasztóan sajnálom… mit csináljak?

– Mi mást csinálna, hajtson tovább!

Lehnertnek csak nagy üggyel-bajjal sikerült visszanyernie önuralmát. Komor ábrázattal figyelte a sziréna süvöltését, amely egyre közeledett, s végül mintha közvetlenül a bal oldali házsor mögül harsogott volna.

– Álljon csak meg inkább! – szólt erőszakolt nyugalommal a sofőrnek. – Úgy látszik, a riadókocsi már nem változtatja a helyét. Hátha találunk itt valami átjárót, és gyalog esetleg hamarabb odaérünk.

A sofőr beletaposott a fékbe.

– Az könnyen lehetséges!

Lehnert fogott egy zseblámpát, és kiugrott a kocsiból.

– Csipkedje magát, Dröge – szólt vissza. – Szeretnék ott lenni, mielőtt ez a… – A többit lenyelte, mert ráeszmélt, hogy kis híján elszólta magát. A segédfelügyelő megrökönyödött képére ügyet sem vetve, átfutott az úttesten. A sziréna elnémult.

A hold fekete felhőfal mögé rejtőzött, a kertes kis házak sötétbe burkolództak. A csukott spaletták mögül csak itt-ott szivárgott ki némi fény. A futó férfiak arcát néha egy-egy csípős szélroham csapta meg, lépteik hangosan csattogtak a macskaköveken. Az utcát szegélyező kerítéseken sehol nem találtak rést, de Dröge végül rábukkant egy kerti kapura, amely nyikorogva engedett.

A zseblámpa fény karikája hervatag zöldséges-ágyásokon siklott végig, meg rogyásig megtömött szeméttartókon, amelyek körül jókora kupacokban bűzlött a hulladék. A szomszédos telek felől alacsony, itt-ott borostyánnal befuttatott fal vágta el az utat. Lehnert éppen át akart ugrani fölötte, amikor a sziréna ismét felbődült, és gyorsan halkulni kezdett.

– Mit jelenthet ez? – kérdezte Dröge hüledezve. – Mért mennek már el?

– Nem vagyok próféta… Nyilván rosszul ütött ki valami – morogta Lehnert. – Nyomás, gyerünk, itt nem maradhatunk.

A fal másik oldalán kúp alakú farakás tornyosult. Dröge, aki követte Lehnertet, ugrás közben nekiesett. Néhány hasáb nagy puffanással lepotyogott, s egy közeli pajtában izgatottan kotkodácsolni kezdett egy tyúk.

– Vigyázzon! Még felriasztja az egész környéket! – förmedt rá Lehnert fiatal munkatársára.

Sajnos, az udvarnak nem volt közvetlen kijárata az utcára, és a kaput is zárva találták, így nem tehettek mást, át kellett mászniuk még egy falon.

– A fene aki megette – morgott dühösen Lehnert, és a homlokát törölgette. – De remélhetőleg most már jó helyen járunk. – Egy pillanatig hallgatódzott, mert a közelben kutyaugatás harsant fel. – Előre.

Futni kezdett a keskeny utcán, Dröge utána, gondolatban százszor is elátkozva balsorsát, amely a sokat ígérő kezdet után ilyen reménytelen versenyfutásra ítélte. Az utca összeszűkült, és váratlanul egy terecskébe torkollt. Rézsútosan szemközt egy kocsma bejárata világított, amelyhez néhány lépcső vezetett fel. Az ajtó mögül egy rendőr körvonalai látszottak.

– A Gnack-söröző! – szólalt meg Dröge, meglehetősen kifulladva. – Sikerült! – Kapkodva szedte a levegőt, s titokban bámulattal adózott a főfelügyelő kondíciójának.

Lehnert előreosont a sarokig, és körülnézett. Alig pár lépésre tőle egy magas, karcsú nő sietett át a téren, majd hirtelen megállt egy deszkapalánk nyitott kapuja előtt. Fejkendőt viselt, és észrevehetően iparkodott minél óvatosabban mozogni.

– A Bourdonnet lány – suttogta, és megmarkolta Dröge karját. – Már megint… Mintha keresne valakit.

Az újságírónő belesett a kapun, és látszólag hallgatózott. Aztán megfordult, és türelmetlenül nézelődni kezdett az ellenkező irányba.

Bringmannt várja, villant át Lehnert fején. De mért lődörög ott a széntelep körül?

A kapu sötétjéből egyszerre csak két férfi bukkant fel, és hátulról a fiatal nőre vetették magukat. Miközben az egyik erősen átkarolta, a másik befogta a száját, sikolya elfulladt a durva tenyér alatt. A hevesen védekező, rúgkapáló lányt együttes erővel átvonszolták az utca másik oldalára. Mindketten csak úgy ziháltak az izgalomtól, és újra meg újra a kocsmában strázsáló rendőr felé sandítottak.

Lehnertet úgy elképesztette a váratlan támadás, hogy egy hosszú másodpercbe telt, míg feltalálta magát. Hevesen visszarántotta. Drögét, és a fülébe lehelte:

– Erre jönnek! Gyorsan a falhoz! Meglepjük őket. Vigyázzon a lányra!

A két nyomozó előkapta szolgálati fegyverét, és szorosan a ház falához simult.

Amikor a három ember odaérkezett, Dröge előreszökkent, és félreérthetetlenül felemelte a pisztolyát.

– Kezeket fel! Bűnügyi rendőrség!

Lehnert felvillantotta a zseblámpáját, két lépéssel a járda közepén termett, és elállta az utat.

A törökök úgy megrémültek, hogy elengedték a lányt, és szinte sóbálvánnyá dermedve, döbbenten pislogtak a zseblámpa vakító fényébe. Az alacsonyabbnak, egy izmos, széles vállú legénynek, minden porcikája remegett. Adrienne Bourdonnet káprázva hunyta be a szemét, és Lehnert karjába szédült.

– Istennek hála, hogy még idejében megjött, Bringmann – dadogta, és erősen belekapaszkodott.

– Hoppá! A személyt illetően téved, kisasszony – mondta Lehnert, kiszabadította magát a lány karjából, és ráripakodott a bénultan ácsorgó törökökre. – Kezeket a falhoz, két lépés hátra! Dröge, motozza meg őket, van-e fegyver nálunk, és vegye el a személyazonossági irataikat… Bourdonnet kisasszony, nyugodjon meg, most már nem eshet bántódása.

A fiatal újságírónő megrezzent Lehnert hangjára, zavartan igazgatta meg kosztümkabátját. Láthatólag szeretett volna kimagyarázkodni, de végül mégsem szólalt meg.

A segédfelügyelő végigtapogatta a törökök ruháját, és átnyújtotta az útleveleiket Lehnertnek. Aztán a tenyerén eléje tartott két vaskos, csontnyelű, rugós bicskát, két úgynevezett „disznóölőt”.

– Csinosak, mi? – jegyezte meg. – Ezekkel akár egy kétmázsás cocát is el lehet intézni.

– Revolverük nincs?

– Nincs.

– No, rendben van – dünnyögte Lehnert, és szemügyre vette az útleveleket. – Lám csak, itt a mi emberünk – jegyezte meg elégedetten. – Musztafa Karacaoglu, valami kimondhatatlan nevű törökországi községből. Huszonegy éves, nőtlen, 1966 decemberében kapott tartózkodási és munkavállalási engedélyt.

Az alacsony, kockás kabátos fiatalember a neve hallatára megfordította a fejét, és Lehnertre nézett. A főfelügyelő ritkán látott még életében ilyen rémült, kétségbeesett emberi arcot.

– Fázom. Feltétlenül itt kinn kell rostokolnunk? – szólalt meg színlelt fesztelenséggel Adrienné Bourdonnet, aki közben visszanyerte önuralmát. Ide-oda toporgott, és fázósan dörzsölte a karját.

– Igaza van. Dröge, bilincselje össze a két törököt. Bemegyünk a kocsmába, ott várjuk meg a kocsit.

– Egy riadóautóra is szükségünk lenne, hogy elszállíthassuk a fickókat.

– Fölösleges. Feltevésem szerint Bringmann felügyelő másodperceken belül itt lesz. – Lehnert zsebre vágta az útleveleket, szája sarkában gunyoros ránc jelent meg. – Jöjjön, Bourdonnet kisasszony. Ugye, maga is úgy gondolja, hogy adósom némi magyarázattal?

A fiatal nő hátrasimította a homlokába hulló hajfürtöt, és fürkésző pillantást vetett a felügyelőre. Vonzó és csinos volt, mint mindig.

– Fogalmam sincs, mivel kapcsolatban – vetette oda.

A rendőr szemügyre vette Lehnert igazolványát, majd kinyitotta a barakk ajtaját, és félrehúzódott az útból.

– A hátsó hálóhelyiségben – jelentette buzgón.

Lehnert bólintott, és még egyszer körülnézett odakinn. Az eső zuhogott, mintha dézsából öntötték volna. A vendégmunkások barakkjai körül a puhára ázott föld percek alatt járhatatlan sártengerré vált. A bejárat előtt egy kék Mercedes állt, közvetlenül mögötte a Porsche és Bringmann felügyelő kocsija a két törökkel. Lehnert jól megfontolt okokból még nem hallgatta ki őket. Bringmann kimagyarázkodását is későbbre halasztotta. A felügyelő egészen elhűlt, amikor főnökét ott találta a Gnack-sörözőben. Nos, hadd forrjon még egy kicsit a saját levében, elmélkedjen csak a viselt dolgain, míg várja az esedékes zivatart. Némi* bizonytalanság egy csöppet sem fog ártani túltengő öntudatának… Lám, Adrienne Bourdonnet is utánuk jött. A kis sportkocsi hiába kerülgette a tócsákat, a sár valóságos szökőkutakban fröccsent szét körülötte. Szerencsére bölcsen fölhúzta a kocsi fedelét. Egyébként ez az Adrienne Bourdonnet. . Bámulatos, milyen ügyes, szépítő magyarázatot tudott adni mindkettőjük viselkedésére, ráadásul meglepően jó megfigyelőképességre vall, hogy felismerte a törökök trükkjét, amikor azok hamis nyomra csalták az URH-kocsit. A jövőben talán szorgalmazni is kellene az együttműködést vele, ha nem egyébért, legalább Bringmann bosszantására…

Dröge, aki Lehnert mögött állt a zuhogó esőben, halkan krákogott. Lehnert föleszmélt töprengéséből, és gyorsan belépett a barakkba. A hálóterem üres volt. Középen, az asztal fölött, egy szál meztelen dróton poros égő lógott, de fénye jóformán alig világította be a helyiséget. A hosszanti falak mentén két-két sor négyemeletes ágy állt, közöttük szinte alig jutott hely a szekrényeknek. Mindenütt ruhadarabok, és a legkülönbözőbb használati tárgyak hevertek.

A hátsó ajtóhoz közeledve, Lehnert fülét beszélgetés halk moraja ütötte meg, egy másodpercig hallgatózott, de a szavakat nem értette.

A másik hálóterem berendezése semmiben sem különbözött az elsőtől. Az asztalnál Schmidt felügyelő állt, és kurta karjával hadonászva, Ganzinger államügyésznek bizonygatott valamit. Ábrázatáról csak úgy sugárzott az önelégültség és a büszkeség. Az ügyész csak egy-egy szóval válaszolgatott, de szemlátomást szintén a legjobb hangulatban volt. Nem messze tőle elegánsan öltözött, magas férfi támaszkodott az egyik ágy oszlopához. Hullámos, sötét haja a halántéka táján már enyhén őszült, természetes fesztelensége, higgadtsága olyan emberre vallott, aki tudatában van önnön jelentőségének Nem vett részt a beszélgetésben, de nagy figyelemmel hallgatta. A háttérben még három férfi álldogált, őket azonban Lehnert egyelőre nem vette alaposabban szemügyre.

Elsőnek Schmidt vette észre a főfelügyelőt, és az imént még ragyogó képe siralmasan megnyúlt. Hitetlenkedve, kissé bárgyún meredt a főfelügyelőre. Ganzinger, akinek feltűnt ez az arcjáték, hátrafordult.

– Jó estét, felügyelő úr. Bevallom, az ön megjelenésére nem is számítottunk – mondta, a meglepetés minden jele nélkül.

– Főfelügyelő vagyok – jegyezte meg szárazon Lehnert. – Már több mint három éve előléptettek… Szabad érdeklődnöm, hogy mi történik itt?

– Bocsánat, főfelügyelő úr – mentegetődzött halál komolyan Ganzinger. – Úgy vélem, Schmidt felügyelő magyarázhatná el legérthetőbben a tényállást.

Schmidt zavartan vigyorgott.

– A helyzet… Egyszóval, borzasztó gyorsan történt az egész – hebegte. – A legjobb akarattal sem tudtuk önt értesíteni… Természetesen meg kellett volna…

– Mindegy! – vágott közbe Lechnert. – Végül is itt vagyok… Nos, tehát mi történt?

– Rájöttünk, ki gyanúsítható a bűntény elkövetésével! – bökte ki kevélyen Schmidt.

– Mit nem mond!

– Úgy bizony! A gyanúsított Musztafa Karacaoglu török vendégmunkás. A letartóztatás elől sikerült ugyan motorkerékpáron elszöknie, de már a sarkában vagyunk. – A kövér felügyelő jókedve végképp visszatért. – Pusztán idő kérdése, mikor fogjuk el.

– Úgy véli… Ámbár egyelőre hagyjuk ezt.

– Lehnert végigmérte a kövér felügyelőt, akit ez az éles tekintet ismét valami kényelmetlen érzéssel töltött el. – És hogyan jutott eszébe ez a török?

– Kaptam egy bizonyos információt, amely…

– Kitől kapta?

– A Bayernkurier bűnügyi riporterétől. A kisasszony estefelé felkeresett, és elbeszélgettünk az ügyről.

– Konkrétan mit mondott a hölgy magának?

– Voltaképpen nem sokat. – Schmidt felügyelő idegesen huzigálta ujjait, csak úgy ropogtak az ízületei. – De a beszélgetés során az a gondolatom támadt, hogy a tett színhelyén talált lábnyom esetleg valamelyik vendégmunkástól származik.

– Zseniális!

– Hogy érti ezt, főfelügyelő úr?

– Úgy értem, bámulatra méltó az intuíciója – mosolygott Lehnert nem éppen jókedvűen.

Schmidt nagyot nyelt.

– Azonkívül értesültem arról is, hogy a gyilkosság estéjén a Tókilátó vendéglőben négy kapatos török vitába keveredett néhány helybeli legénnyel – folytatta a beszámolót.

Bringmann alighanem erről a vitáról szerzett tudomást, gondolkozott el Lehnert. Innen fújt tehát a szél.

– A német gondnok és a török barakkfelelős támogatásával sikerült kinyomoznom az illetők nevét. Megjegyzem, az utóbbinak sejtelme sem volt a bűntényről. – A felügyelő hangja lassacskán ismét magabiztosabb lett. Lehajolt, és egy fekete útitáskát emelt az asztalra. – Ezt a cipőt Karacaoglu ágya alatt találtam – közölte kérkedő hiúsággal, és kivett a táskából egy műanyag zacskót. – A talpszegélyen és a sérült cipőorron világosan látható a rászáradt vér.

Lehnert szótlanul közelebb lépett, és szemügyre vette a sokszor javított, ütött-kopott cipőt. Emlékezete szerint a bűnügyi technikusnál látott fénykép valószínűleg megegyezett az elnyűtt talp elülső részével, vagyis a török az éjszaka folyamán csakugyan megfordult a tett színhelyén. De a puszta jelenlét még korántsem terhelő bizonyíték. Sőt, talán éppenséggel ez a tény ad érthető magyarázatot arra is, hogy miért menekült el, és mért támadta meg olyan kontár módon az újságírónőt… Lehnert tűnődő pillantása Schmidt felügyelőre vetődött. Hirtelen bizonyosra vette, hogy a dagadt tartogat még valamit a tarsolyában, mert szakasztott úgy viselkedett, mint egy bűvész, aki arra készül, hogy a következő pillanatban egy eleven húsvéti nyulat varázsoljon elő a kalapjából.

– Nem rossz – adta át a zacskót Drögének. – A szükséges vizsgálatokat majd elvégeztetem a laboratóriumunkban. De folytassa csak a történetét.

– A cipő megtalálása után azonnal felhívtam doktor Ganzinger államügyész urat, és ő kijelentette, hogy hajlandó házkutatási engedélyt kiállítani részemre, sőt személyesen át is hozza mindjárt. Ganzinger államügyész úr éppen Huber úrnál tartózkodott, aki, mint a török munkáltatója, volt szíves idekísérni őt, hogy tanúskodjék a házkutatásnál. – Schmidt az elegáns, őszülő halántékú úriemberre mutatott. – Ó, hiszen az urak még nem is ismerik egymást. Szabad bemutatnom… – A szertartás látszólag óriási élvezetet szerzett neki.

Lehnert megbiccentette fejét Huber felé, ám az építési vállalkozó nem viszonozta ezt a rendhagyó üdvözlést, hanem csak egykedvűen bámult rá. Ez hát az az általánosan magasztalt Huber, akinek a Mercedese ott hagyta a nyomát Mersbach teteme mellett, tűnődött Lehnert. Nem olyannak látszik, mint aki csak úgy ripsz-ropsz elveszti a fejét. Ámbár, mit lehessen tudni…

Schmidt felügyelő másodszor is belenyúlt az utazótáskába.

– A házkutatás eredménye valamennyiünket meglepett, egyszersmind bizonyítékot szolgáltatott a török vétkességére – jelentette ki diadalittasan. – Íme, a meggyilkolt Monika Beer ékszerei… – Egy batyuba kötött zsebkendőt rántott elő, és az asztalra dobta. – És íme, a pénztárcája. – Gyöngyökkel kivarrt bőrtárca hullott a kis batyu mellé.

Lehnert megdöbbent. Bár a fordulat nem érte készületlenül, erre mégsem számított. Fejében villámsebesen követték egymást a gondolatok. Lehetséges, hogy hosszú tapasztalata, nyomozói ösztöne ennyire rászedte volna? Vagy a Bringmann, Pirkheimer és társaik iránt érzett ellenszenv tévesztette volna meg? Az eléje tárt bizonyítékok alapján az ügy jószerint lezárult, a tettes személye nyilvánvaló. De valami indulatosan tiltakozott benne ez ellen a páratlanul kényelmes megoldás ellen. Eszébe jutott a két szorosan egymás mellett levő seb a fiatal lány hátán; véletlen lett volna, hogy egy részeg ember ilyen pontosan célba talál? És vajon mért szállt ki a kocsiból közvetlenül a bűntény elkövetése előtt a fiatal pár… hogy találkozzék egy török vendégmunkással, akinek feltehetőleg még a létezéséről sem tudott mindaddig? Mi késztette őket erre? Mi történhetett valójában azon az erdei tisztáson az éjjel?

Lehnert a bőrén érezte a három férfi kíváncsi, várakozó, feszült tekintetét. Ganzinger autós kesztyűjének ezüstcsatjával játszadozott, Schmidt zajosan szuszogott, és egyedül ő látszott élvezni a helyzetet.

Lehnert, nem éppen valódi nyugalommal, kibogozta a zsebkendő csomózását, és szétsimította a sarkokat. Néhány értékes gyűrű, egy briliánsokkal kirakott platina karóra, két súlyos, fehérarany karperec és egy leheletvékony láncon függő, csodálatosan megmunkált, lapos medalion hevert előtte.

A medalion fedelét két művészien bevésett, egymásba fonódó betű díszítette: MB.

– Minden ékszer megvan? – érdeklődött Lehnert, és önkéntelenül is megpróbálta felbecsülni az értéküket.

– Az utolsó darabig – felelte buzgón Schmidt. – Telefonon felvilágosítást kértünk az áldozat anyjától.

– Ujjlenyomatok?

– Amennyire meg tudtuk állapítani, csak a meggyilkolt lányé.

– A pénzből nem hiányzik semmi?

– Valószínűleg nem. Beerné asszony maga sem tudta a pontos összeget, de a tárcában több nagy címletű bankjegy és néhány aranyérme is van.

– Itt sincsenek ujjlenyomatok?

– Nincsenek.

– Érdekes! – Lehnert mélyen elgondolkodva tette vissza a tárcát az asztalra. – És hol volt a holmi?

– Karacaoglu ágyában, a párna alatt. Én magam bukkantam rá – ütött a mellére Schmidt.

– Elég primitív rejtekhely, akárki hozzáférhet… Nem gondolja?

A kövér felügyelő vállat vont.

– Karacaoglu három kollégájával osztozik a szekrényen, a bőröndjén pedig úgyszólván magától pattan fel a zár.

– Így hát rögtön arra gondoltak, hogy az ágyban keressék a holmit?

– Nem, előbb végigkutattunk minden más helyet.

– Pisztolyt nem találtak?

– Tűvé tettük az egész barakkot, sőt kinn is körülnéztünk, de sajnos, eredménytelenül.

Lehnert nem is számított egyébre. Szemével jelt adott Drögének.

– Én is tartogatok egy meglepetést önöknek, uraim – mondta, majd Schmidthez fordult. – Legyen szíves, kösse vissza az ékszereket a zsebkendőbe, és a pénztárcával együtt dugja vissza az ágyba, pontosan oda, ahol találta.

– De hát… hogyhogy… Nem értem… – A felügyelő őszintén megrökönyödött, és tanácstalanul nézett össze Ganzingerrel. Huber is engedett a tartózkodó magatartásból, és érdeklődve közelebb lépett.

– Hamarosan megérti. Kérem, tegye meg, amit mondtam.

Miközben Schmidt fejcsóválva visszadugta helyére az ékszereket meg a pénztárcát, Lehnert az ágyak közé húzódott úgy, hogy az arca árnyékba került.

– Csak egy pillanat türelmet kérek.

Az ajtó felé nézett, s a többiek gépiesen követték példáját. Olyan csend támadt, hogy az eső dobolásán át is hallani lehetett a szomszédos hálóteremből a közeledő lépteket.

– Ezek a fickók beszélgetni akartak egymással a saját nyelvükön, főnök – jelentette Bringmann, és a két egymáshoz bilincselt törököt belódította a hálóterembe. Pontosan olyan fesztelenül és magabiztosan viselkedett, mint máskor.

Lehnert dühbe gurult, s a legszívesebben valami gorombaságot vágott volna Bringmann fejéhez. Ez az alak persze abban bízik, hogy jó viszonyban van a bűnügyi osztály vezetőjével, gondolta, hanem ezúttal keresztülhúzom a számítását.

– Tessék, Schmidt kolléga, előállítottam magának a keresett személyt – mondta hangosan.

Schmidt elkeseredett szemmel bámulta a két összebilincselt férfit.

– Hogy… hogy… hogy lehet ez? Utóvégre ön nem tudhatta…

– Történetesen meghallottuk a rendőrségi adón a körözési felhívást. A többiről inkább Bourdonnet kisasszonyt kérdezze majd ki, úgy tudom, kitűnő viszonyban vannak.

– Nagyszerű, főfelügyelő úr! – lépett közbe Ganzinger. – A letartóztatás közelebbi körülményeiről majd később beszélünk. Melyikük Karacaoglu?

– Az alacsonyabb.

– A másik kicsoda? – tudakolta Ganzinger.

– Az is a történethez tartozik, és pillanatnyilag mellékes.

– Ahogy gondolja. Kihallgatta már Karacaoglut?

– Nem, ahhoz tolmácsra van szükségem.

– A törökök barakkfelelőse majd tolmácsol. Ott áll hátul, a gondnok mellett.

– Köszönöm, de előbb még tisztáznom kell néhány dolgot. Schmidt kolléga, kérem, kutassa át az őrizetes holmijait még egyszer, a jelenlétében, Kezdje a szekrénnyel.

A felügyelő most már végképp nem értett semmit.

– De hát ez… megvan rá az okom – torkolta le nyersen Lehnert.

Schmidt fanyalogva munkához látott, s miközben Ganzinger és Huber, akik láthatóan szintén nem értettek semmit az egészből, érdeklődve nézték, kinyitotta a szekrényt. A fiókokat, amelyekben a rendesen összerakott fehérneműt meg a többi személyes használati tárgyat tartották, nem lehetett bezárni. Az ajtó belső oldalát rajzszöggel felerősített családi fényképek, újságokból kivágott képek díszítették.

Lehnert ügyet sem vetett a felügyelő munkájára, minden figyelmét Karacaoglura összpontosította, éberen fürkészte arcjátékát. A török kétségkívül döbbent volt, és mérhetetlenül rettegett, de a felügyelő tevékenysége szemlátomást inkább értetlenséget keltett benne, semmint bűntudatot, s ez akkor sem változott, amikor Schmidt, a bőrönd átkutatása után, az ágyhoz fordult, és visszahajtotta a takarót.

– Íme! – húzta ki a felügyelő az összekötött zsebkendőt meg a pénztárcát á párna alól. Türelmetlenül kibogozta a csomókat, és szétterítette a zsebkendőt az asztalon. A meggyilkolt lány ékszerei szanaszét gurultak.

Karacaoglu hörögve felkiáltott, és olyan erővel vetődött előre, hogy honfitársát is magával rántotta. Vádoló mozdulattal Schmidtre mutatott, és csak úgy áradtak belőle az érthetetlen szavak, a felindulás visszazökkentette anyanyelvébe.

– Csend! – dördült rá Lehnert, és előlépett a sarokból. A török rémülten elnémult, és behúzta a nyakát, úgy pislogott fel Lehnertre, mint egy megvert kutya. Arca vérvörös volt, homlokán a veríték gyöngyözött.

– Nyissa ki a bilincset, és vigye át Karacaoglu társát a szomszéd szobába – utasította Lehnert Bringmannt. – Maga ott marad vele.

Bringmann, aki átlátott főnöke szándékán, mogorván engedelmeskedett. Számított arra, hogy Lehnert félreállítja. Mindegy, gondolta, még nem ért véget a játszma. Az ajtó dörrenve csapódott be utána. Lehnert mosolygott, nagyjából sejtette beosztottjának gondolatait.

– Kérem a tolmácsot!

Szemüveges, fürtös fekete hajú, papucsos férfi csoszogott habozva az asztalhoz, nyugtalan szeme kerülte a főfelügyelő tekintetét.

– Én értek valamit németül.

– Kérdezze meg tőle, honnan szerezte az ékszereket meg a pénztárcát!

A férfi mondott néhány szót Karacaoglunak, aki hosszú, izgatott tirádával válaszolt. Hangja egészen elvékonyodott és meg-megbicsaklott.

– Azt mondja, hogy soha életében nem látta ezeket a holmikat, és fogalma sincs, hogyan kerültek az ágyába – fordította a tolmács.

– Rajta kívül kinek állhatott érdekében, hogy oda dugja el?

Karacaoglu újabb szózuhataggal válaszolt a kérdésre. Égnek emelte ökölbe szorított kezét, és tehetetlen gyűlölettel üvöltött a szemüveges férfi képébe. Nyakán, halántékán vastagon kiduzzadtak az erek, állán végigcsordult a nyál.

Lehnert teátrálisnak, visszataszítónak érezte a török féktelen felzúdulását, de leküzdötte idegenkedését, hiszen ismerte már a vendégmunkások kiszámíthatatlan temperamentumát, épp elég dolga akadt velük München szórakozónegyedében. Úgy látszik, a délvidékiek többsége nemigen különbözik egymástól e téren.

– Esküszik, hogy valaki, hogy is mondják csak, kárt akar okozni neki – fordította a tolmács egykedvűen.

– Mondja meg neki, hogy viselkedjen nyugodtan és tisztességesen, ordítozással nem győz meg senkit, nincs semmi értelme. – Lehnert Karacaoglu ágyához lépett, és megveregette a szalmazsákot. – Mikor ágyazott meg utoljára úgy, hogy a párna alá nézett?

– Ma, az ebédszünetben, nagyon fáradt volt, és fájt a feje… – A tolmács egy képzeletbeli poharat emelt a szájához, és elvigyorodott. – Megártott az ital neki.

– És a párna alá is benézett?

A tolmács maga válaszolt, nem is kérdezte Karacaoglut.

– Ha az ember felrázza a szalmazsákot, muszáj félretenni a párnát.

– Ki járt délután a hálóteremben?

– Én! – nyomakodott előre a szikár bajor gondnok. – A törökök dolgozni voltak.

– Senki sem maradt itthon?

– A kutya se.

– És este, munka után?

– Hazajöttek, ettek, átöltöztek, aztán sipirc, már mentek is.

Huber, aki türelmetlenségében már többször megköszörülte a torkát, végre magára vonta Ganzinger figyelmét. Az államügyész viszonozta a biztató pillantást, és megszólalt.

– Nem gondolja, főfelügyelő úr, hogy értelmetlen ennyit lovagolni ilyen mellékes kérdésen? Utóvégre nyilvánvaló, hogy a fickó hazudik, mert ki akar bújni a kutyaszorítóból!

– Én a legjobb tudásom szerint igyekszem végezni a munkámat.

Ganzinger meglehetősen gőgös képpel vállat vont, világosan látszott rajta, hogy a legközelebbi alkalommal bosszút áll a rendreutasításért.

Lehnert elvette Drögétől az átlátszó műanyag zacskót a cipővel, és egy gyors mozdulattal Karacaoglu orra alá dugta.

– Mondja meg neki, hogy adjon magyarázatot, hogyan került vér a cipőtalpára! – utasította a tolmácsot.

A török elsápadt, és idegesen nyalta meg kiszáradt ajkát. Láthatóan megértette a kérdést, és erőlködve törte a fejét a válaszon. Végül is a szemüveges tolmács szólalt meg, és hevesen gesztikulálva, hosszasan bizonygatott neki valamit. A fiatal török valahogy nyugodtabb lett, mintha valamiféle elhatározásra jutott volna.

– Musztafa tegnap este nagyon berúgott – kezdte a tolmács. – Sabri Ihsannal meg…

– Hagyjuk a nevet és a bevezetést – intette le Lehnert. – Azt szeretném tudni, hogyan került a kemping közelében fekvő erdei tisztásra, és mit keresett ott?

– Semmit! – vágta rá a tolmács, és magasra emelte két kifordított tenyerét. – Egyedül volt, részeg volt, eltévedt.

– Hagyjuk a mesét!

Karacaoglu Lehnert felé lépett.

– Nem mese! Igazság! – szólt közbe kétségbeesetten. – Én sok inni… utána elszaladni, bele erdő… megint sok inni, utána elaludni. – Becsukta a szemét, fejét a bal vállára hajtotta, hogy bemutassa, milyen mélyen aludt.

– Mért futott éppen az erdőbe? – kérdezte szkeptikusan Lehnert.

Karacaoglu hadart valamit a tolmácsnak.

– Musztafa a Tókilátó vendéglőben felkért egy német lányt, és emiatt néhány helybeli fiatalemberrel összekülönbözött. A barátai ezért szemrehányást tettek neki, amitől Musztafa méregbe jött, ott hagyta őket, és befutott az erdőbe. Ott azután kiivott még egy üveg pálinkát, és elaludt egy fa tövében.

Lehnert észrevette, hogy Ganzinger halkan beszélget Huberral. Miről fecseghetnek?

– Tovább! – szólt a tolmácsra. – Mit csinált, amikor felébredt?

– Sötét volt, és nem tudta, hol van. Sokáig tévelygett ide-oda, míg véletlenül a tisztásra vetődött. – A tolmács szánakozó pillantást vetett Karacaoglura, aki buzgón intett a fejével. – Azt mondja, kis híján keresztülesett egy férfi holttestén.

Egy másodpercre csend támadt, aztán hirtelen nevetés csattant fel: Huber hahotázott, és az államügyész csatlakozott hozzá.

– Valóban szerfölött megható história, sajnos, teljesen valószínűtlen – jegyezte meg. – A rendelkezésünkre álló bizonyítékok egyértelműen ellene szólnak. Vagy ön talán hisz a Nagy Ismeretlenben, felügyelő? Bocsánat, főfelügyelő…

– Ismeretlenről itt már szó sincs – vetette oda hűvösen Lehnert.

– Mit akar mondani ezzel?

– Ó, semmit, semmit. Dröge, kísérje Karacaoglut a kocsinkhoz, és vigye magával a cipőt meg ezt a fényes kacatot is. Bringmann jöjjön utánunk a másik pasassal. – A szemüveges törökhöz fordult. – Kérem, öltözzön fel, szükségem volna magára Münchenben… Ne féljen, kocsival küldöm vissza.

Ganzinger elfojtotta bosszúságát, és Lehnert felé nyújtotta a kezét.

– Gratulálok! Nem egészen huszonnégy óra alatt fény derült a bűntényre, és a tettest is elfogták. Ragyogó munka.

– Reméljük a legjobbakat – hagyta faképnél Lehnert az államügyészt. Karacaoglu nyitott szekrényéhez lépett, egyenként átkutatta a fiókokat, a polcokat, sőt végül még a bőröndöt is felkotorta.

– Keres valamit? – tudakolta Ganzinger.

– Igen – bólintott szórakozottan Lehnert. – Kesztyűt.

VIII

Délig zuhogott az eső, aztán egy üdítő, erős szél szétkergette a felhőket, és kisütött a nap. Az égbolt sajátosan, szinte áttetszőén kék lett, az erkélyajtón beszállt a rózsák és a száradó széna illata. Az ablak mellett álló kalitkában a törpepapagáj minden tőle telhetőt elkövetett, hogy hangja túlszárnyalja helybeli madár rokonainak kerti hangversenyét.

– Rágyütt a bolondóra a kis nyavalyásra! – vélekedett Wimmer asszonyság, és eltökélten csípőre tette kezét. – Maga is elmehetne eccer mán sétálni, ahelyett hogy mindég a szobájába vagy az irodájába kuksol!

Lehnert, aki ingujjban ült az asztalnál, összehajtogatta az újságot, és az üres kenyérkosárba tette. Hajnalban fejezte be Karacaoglu kihallgatását, és délutánig aludt, mégis fáradtnak, elgyötörtnek érezte magát.

– Nincs időm, Wimmerli – mondta ásítva. – Maga is tudja, mi a szolgálat…

Nem először történt, hogy házvezetőnője rajta próbálta kiélni anyai ösztöneit.

– Olvastam az újságba. – A terebélyes bajor parasztasszony felfújta a képét. – Az efféle kötélrevalókat legjobb vóna mindjárt…

– Vegyen levegőt, Wimmerli, és szedje le inkább az asztalt. Még dolgoznom kell.

Lehnert felállt, és az íróasztalához lépett. Kivette kabátja zsebéből a noteszét, és kinyitotta a ládikót, amelyben a céduláit tartotta.

– Magával mán egyáltalán nem lehet beszélgetni – feleselt az asszony, és a tálcára rakta az edényt. – És a Bacherné még aszongya, hogy én egyenest a tűzről vehetem le a fazekat. Pedig…

Lehnert csak ránézett, és az ajtó felé bökött a hüvelykujjával.

– Megyek mán, megyek…

Derék, hűséges asszony, csak a kereplőjét nehéz megállítani néha…

Lehnert szétrakosgatta céduláit az asztalon, és munkához látott. Mindegyik cédulára egy-egy név, mozzanat, esetleg csak következtetés került, s aztán addig tologatta ide-oda a lapocskákat, míg ki nem alakult egy rendszer, amely többé-kevésbé kielégítette. Lehnert hosszan elmerült műve szemléletében.

Álmosító meleg volt, a szomszédos kis konyhából edénycsörömpölés hallatszott, odalenn a kertben a kövér hentesné a földszinti női szabóság két vénkisasszony tulajdonosával a plébánosról pletykált, aki a minap egy túlságosan fiatal házvezetőnőt vett fel. Lehnert szájába dugott egy cigarettát, de elfelejtett rágyújtani. Karacaoglu csökönyösen kitartott a maga históriája mellett egészen hajnalig. Hogy csaknem belebotlott Mersbach tetemébe, és a halott lányt csak később vette észre. A rémülettől kijózanodva, hanyatt-homlok elrohant a tisztásról. Nemhogy megérintette, meg sem nézte alaposabban a hullákat.

Lehnert lehunyta a szemét, felidézte magában a kis török arcát. Szinte hajlandó volt hinni neki.

A riporternő megtámadása alighanem valami rövidzárlat eredménye volt, hiszen a lány útját állta, amikor menekülni próbált. Végtére is Karacaoglu tudott arról, hogy a tisztáson két meggyilkolt ember holtteste hever, és nem túl szívesen látott külföldi lévén, számolnia kellett azzal, hogy először őt veszik gyanúba. De az ékszereket a párnája alatt… Lehet, hogy csak kifosztotta a halottakat? Lehnert kedvetlenül rázta a fejét. Az ujjlenyomatok teljes hiányára még így sincs semmiféle magyarázat…

Megszólalt a telefon, Graf törzsőrmester jelentkezett.

– Mi újság?

– Karacaoglu ruházatának lőporvizsgálata negatív, főnök – jelentette a törzsőrmester. – Esőköpenyt vagy gumiköpenyt nem találtunk sehol, kesztyűket sem.

– És a Pirkheimer fiú Jaguarja?

– A patakmederben talált zománcszilánk kétségkívül arról származik.

– Gondoltam… Meg tudták állapítani a szakértők, hogy mióta hever ott az a szilánk?

– Semmiképpen sem több mint egy napja.

– Helyes, Graf… Még ma ki akarom hallgatni a fiatal Pirkheimert. Körülbelül egy óra múlva az irodámban vagyok. Dröge menjen magával, és keresse fel Huber urat. Elfelejtettük megkérdezni tőle, hogy mikor járt utoljára a vadászházában.

– Már el is mentünk, főnök!

Lehnert összeszedte és a levéltárcájába tette a cédulákat. Minden újabb adat csak rejtélyesebbé teszi ezt az ügyet… Lehnert nagyot sóhajtva csapta a hóna alá a zakóját. A cigaretta a szája sarkához tapadt, még mindig nem gyújtotta meg. A kertben fecsegő három nőhöz Wimmer asszonyság is csatlakozott, trombitahangja a Volkswagenig kísérte Lehnertet, aki csak akkor szabadult meg tőle, amikor bevágta az ajtót, és beindította a motort.

A München-Perlach gyorsvasúti megálló előtt kiderült, hogy a számára fenntartott parkolóhelyet elfoglalta valaki, így hát csak nézte bánatosan, amint a 16.12-es vonat kifutott nélküle. Végül dühösen ráállította a bogárhátút a Klosterplatz gyepsávjára. A közlekedésrendészet nyilvántartja ugyan a rendszámát, de valamelyik túlbuzgó fakabát nyilván megint bedug egy bírságcédulát az ablaktisztító alá. Kár a sok hűhóért meg ostoba irkafirkáért, míg hivatalos úton tisztázza a dolgot.

Mivel a következő vonat érkezéséig még tizenöt perce volt, Lehnert is ráért egy kicsit. A peronon az újságárus körül elég sokan tolongtak, ő is oda-furakodott, s még éppen sikerült elcsípnie a Bayernkurier esti kiadásának utolsó példányát. Átfutotta a főcímeket; Adrienne Bourdonnet exkluzív riportja az első oldalon kapott helyet, közvetlenül a vezércikk mellett. Lehnert megállapította, hogy bár az újságírónő stílusa nem sokban különbözik a szenzációhajhász bulvársajtó megszokott frázispufogtatásától, de lényegében híven ismerteti a tényeket. Sőt a bűncselekmény elkövetésének módjáról is elég értelmes, lélektanilag jól megalapozott elképzelése volt. No persze, a saját szerepét jócskán eltúlozta, a riport java része a motorkerékpáros üldözéséről meg az ő ebből merített következtetéseiről szólt. Az ellene intézett támadást és a törökök letartóztatását is módfelett részletesen, hatásosan írta le.

Lehnert mosolyogva csúsztatta a zsebébe az újságot. Az ő nevét az újságírónő, jellemző módon, nem is említette, csak a gyilkossági csoportról beszélt nagy általánosságban, de hát a kemény szóváltás után, amely előző este a Gnack-sörözőben zajlott le köztük, számítani is lehetett erre a reakcióra.

A szerelvény befutott, és annyira teli volt, hogy Lehnert csak nagy keservesen tudott kiharcolni magának egy állóhelyet az ajtó közelében. Alapjában véve nem is haragudhatott az újságírónőre a cikk álláspontja miatt, hiszen sok minden szólt mellette. A baj csak ott van, tűnődött Lehnert, hogy a riport befolyásolja a közvéleményt, s ezzel együtt az ügyészséget meg az ülnököket is, és hatására már eleve, még a vizsgálat befejezése előtt, gyilkosnak tekintik a törököt. Következésképpen akármilyen más irányú nyomozás mindenütt ellenkezésbe ütközik. Lehnert szórakozottan bámulta a Keleti temető tovasuhanó fasorait. Voltaképpen mi az oka, hogy ő maga nem hisz Karacaoglu bűnösségében? Lehetséges, hogy teljesen hamis feltevésekbe tévedt, pusztán mert néhány részlet gyanakvásra, készteti, mert néhány apróság sehogy sem akar beilleszkedni a bűntény elkövetésének logikus menetébe? Vagy az zavarja, hogy hirtelenjében valahogy túl egyértelműen utal minden a törökre? Feltéve, hogy az igazi gyilkos Karacaoglura akarja hárítani a gyanút, honnan tudhatta egyáltalán, hogy a török a kérdéses éjszakán valóban megfordult a tett színhelyén?

– Keleti pályaudvar! – A tömeg kizúdult az ajtókon, és egy szempillantás alatt szétszéledt. A belváros felé induló csatlakozó járat valami csoda folytán csaknem teljesen üres volt, sőt Lehnert még ablak melletti ülőhelyet is talált. Olyan melege volt, hogy legszívesebben az inge ujját is felgyűrte volna, és kis híján az elmaradhatatlan – ezúttal világosbarna – csokornyakkendőt is leoldta a nyakáról. De beérte annyival, hogy levette zakóját, és felhúzta az ablakot. A szemközt ülő, szemüveges, tanító néni külsejű fiatalasszony tüntetően elhúzódott az ablaktól.

– Rosenheimer Platz! – A tanító néni kiszállt, egy magas, vállas férfi lépett be a szakaszba. Lehnert láttán meghökkent, és tétován állva maradt. A főfelügyelő azonnal felismerte: este ő is a törökök barakkjában volt, Ganzingerrel, Huberral és Schmidt felügyelővel együtt, bár a háttérben álldogált, a gondnok meg a tolmács mellett.

– Üljön csak le.

A férfi motyogott néhány érthetetlen szót, és leült a tanító néni helyére. Öklét térdére támasztotta, és elfordított fejjel kibámult az ablakon. Arca zárkózott, mogorva kifejezést öltött.

– Lehnert főfelügyelő vagyok, a müncheni rendőrkapitányság gyilkossági csoportjától. Tegnap este, sajnos, elmulasztották bemutatni magát.

– Bremer a nevem. Max Bremer – nyögte ki kényszeredetten a férfi. – Huber úr sofőrje vagyok.

– Eszerint maga hozta tegnap este az urakat?

– Igen.

Mért viselkedik ilyen furán ez a Bremer, csodálkozott magában Lehnert. Majdnem hogy olyan, mint akinek rossz a lelkiismerete…

– Jó, hogy találkoztam magával – folytatta. – Amúgy is felkerestem volna, hogy néhány dolgot megkérdezzek.

– Kérem, kérdezzen csak.

– Mikor járt Huber úr utoljára a vadászházban?

A sofőr elgondolkodott.

– Ha jól emlékszem, a múlt héten pénteken.

– Társasággal volt?

– Fogalmam sincs – felelte a sofőr, s lopva Lehnert arcára pillantott.

– Nem maga vezetett?

– Nem, csak a garázsból hoztam ki a Mercedest.

– És azt sem tudja, ki kísérhette el Huber urat?

Bremer közönyösen vállat vont.

– Talán valamelyik hölgyismerőse… Előző nap néhány üveg pezsgőt kellett kiszállítanom a vadászházba.

No, nézd csak, gondolta Lehnert.

– Ismeri a hölgyet?

– Nem. . De az is lehet, hogy a nagyságos asszony ment ki vele, vagy egy üzletfél…

A sofőr láthatólag megbánta, hogy indiszkrét volt, és igyekezett jóvátenni.

– Sűrűn előfordul, hogy Huber úr hölgytársaságban látogat ki a vadászházba?

– Én csak Huber úr kocsijáért vagyok felelős, a magánéletéhez semmi közöm.

Lehnert bizalmasabb hangot ütött meg.

– Egy sofőr imitt-amott észrevesz azért valamit. Velem nyugodtan őszinte lehet, semmit nem mondok el a gazdájának.

Bremer ábrázata jéggé fagyott.

– Nagyon sajnálom… Amikor Huber úr maga vezeti a kocsit, soha nem tudom, ki megy ki vele a vadászházba.

– Jó, beszéljünk másról. – Lehnert érezte, hogy pillanatnyilag hasztalanul próbálná unszolni Bremert, egyetlen szót sem szedhetne ki belőle. De ugyanilyen bizonyosra vette azt is, hogy a sofőr elhallgat valamit előle.

A szerelvény megállt.

– Marienplatz! – Lehnertnek itt kellett volna kiszállnia, de úgy döntött, hogy elmegy a Stachusig, és inkább gyalog jön vissza a főkapitányságra.

– Térjünk át erre a hétre. Szerdán, vagyis huszonharmadikán mikor vitte be Huber urat Münchenbe?

– Egyáltalán nem vittem… Maga vezetett.

– Értem. Ez kivételes eset volt?

– Nem. Ha Huber úr a müncheni lakásán akarja tölteni az éjszakát, rendszerint egyedül megy be.

– És mikor jött vissza?

– Tegnap reggel, körülbelül kilenckor.

– Úgy viselkedett, mint rendesen, vagy más volt egy kicsit?

Bremer szemében éberség villant, a választ gondosan fontolóra vette.

– Tudomásom szerint nem – szólalt meg végül vontatottan. – Huber úr Münchenben egy születés-napi estélyen vett részt, és alkalmasint többet ivott a kelleténél. De egyébként… Nem…

Lehnertnek ismét az az érzése támadt, hogy Bremer nem mond el mindent. El is határozta, hogy beidézteti a sofőrt, és az irodában majd alaposan kifaggatja. Lehet, hogy az egésznek semmi köze a tisztáson történt bűntényhez, de végére akart járni minden lehetőségnek.

– Egyelőre nincs több kérdésem. De meg kell kérnem, hogy a napokban jöjjön be majd a kapitányságra. Idézést fogok küldeni.

Bremer úgy tett, mintha csodálkoznék, de bólintott. Görcsös tartásán is lazított valamicskét.

– Tegnap volt a szabadnapom… Huber úr, nem tudja, hogy ma is bejöttem Münchenbe – bökte ki. – Borzasztóan kellemetlen volna, ha…

– Ne aggódjék, tőlem ugyan nem értesül róla – nyugtatta meg Lehnert, felállt, és sóhajtva felvette a zakót. – Cserében megtehetné nekem azt a szívességet, hogy legközelebb kevésbé fukarkodik a szóval.

S ezzel faképnél hagyta a sofőrt. Miközben a kapitányság felé ballagott, még egyszer átgondolta az iménti beszélgetést. Napnál is fényesebb volt, hogy a sofőr nemigen rajong a gazdájáért, de a nőügyeiről elejtett célzáson kívül mégsem mondott róla egyetlen gonoszkodó szót sem. Lehnert hasztalanul próbált magyarázatot találni erre.

Graf törzsőrmester füstfelhőket eregetve álldogált az emeleti folyosón. Éppen egyik kollégájával beszélgetett, aki a kábítószeres csoportban dolgozott, és egy, az iskolapadból éppen hogy kinőtt, sápkóros kislányt kísért a vizsgálóbíróhoz. A fal mentén, az ütött-kopott padokon, a szokásos közönség ült, egyesek kihallgatásra vártak, mások egyéb hivatalos ügyüket jöttek elintézni. Egyenruhás rendőrtisztviselők jöttek-mentek, vastag iratcsomókkal a kezükben, az irodahelyiségekből kihallatszott az írógépek szakadatlan kopogása.

Amikor Graf észrevette főnökét, sietősen elköszönt, és az ablakpárkányon álló hamutartóba dobta a csikket. Ráncos arca gondterhelt és kialvatlan volt, mint rendesen. Lehnert tudta, hogy a törzsőrmesternek három vagy négy gyereke van, a felesége pedig beteges, így hát rövidke szabad idejében egyedül kell ellátnia jóformán az egész háztartást.

– No nézd csak, Graf, azt hittem, maga is kinn van Drögével Berghausenban.

– Dröge el is ment, főnök, de én megtakaríthattam az utat. Alig tettük le a kagylót, amikor beállított a fiatal Pirkheimer az ügyvédjével. Magával akarnak beszélni. Még valaki van velük, egy olyan izompacsirta… – Graf a kezével mutatta, milyen vállas az illető. – Sejtelmem sincs, mi köze lehet az ügyhöz.

– Hol vannak?

– A szobánkban, egy rendőr is ül velük.

– És Bringmann?

– Ahogy rendelkezett, főnök. Az unterhachingi bankfiókban lelőtt pénztáros ügyének zárójelentésén dolgozik. – Graf kajánul mosolygott. – Csak úgy pukkadozott mérgében.

Lehnert megértette a kis ember örömét, tudta, hogy Bringmann rendszeresen az ő nyakára sózza a kellemetlen feladatokat.

– Megjött annak a nyomozónak a jelentése, akivel Schmidt felügyelő a Pirkheimer fiút figyeltette?

– Az íróasztalára tettem, főnök. A nyomozó tegnap este körülbelül egy órára szem elől vesztette Pirkheimert, aki egészen váratlanul távozott a Huber-villából.

– A nyomozónak nem adtak kocsit?

– De igen, csakhogy az nem nagyon versenyezhetett Pirkheimer Jaguarjával.

– Pedig erre számítani kellett volna. – Lehnert elővette kulcsait, kinyitotta irodájának a folyosóra nyíló ajtaját. – És mi van a Jaguarral foglalkozó szakértői véleménnyel?

– Azt is megkaptuk.

– Na és?… Az ég áldja meg, mért kell minden szót harapófogóval kiszedni magából?

– A kocsi belsejében egész parókára való női hajszálat találtak, de ahhoz a szőke hajszálhoz, amelyet Mersbach pulóveréről biztosítottak, még megközelítőleg sem hasonlít egyetlenegy sem.

Lehnert egy pillanatig olyan képet vágott, mint aki más választ várt, de aztán szótlanul bement az irodájába, és leült az íróasztalhoz.

– Van még valami újság?

– Délután itt volt a Bayernkurier riportere, Adrienne Bourdonnet. Azt állította, hogy maga rendelte ide, főnök.

– ‘Ennek vannak idegei… – dörmögte Lehnert. – Hogyan sikerült leráznia?

– A kezébe nyomtam a boncolási jegyzőkönyvet, és azzal vigasztaltam, hogy türelem rózsát terem. Azt mondta, holnap megint eljön.

– Engem is csak a balsors üldöz… – ráncolta a homlokát Lehnert, és sebtében átnézte az asztalán heverő jelentéseket.

– Egyébként Beerné bámulatra méltóan fegyelmezte magát tegnap, amikor azonosítania kellett a lányát. Annak a nőnek kötélidegei vannak.

– Többet is törődhetett volna a lányával, akkor talán még ma is élne. Az az eljegyzés Pirkheimerrel alighanem az anya műve volt.

– Pirkheimer vagyonos fiú, főnök, ennél többet maga sem kívánhat…

– Csak ne ilyen hangosan – Lehnert egy pillanatig tűnődve nézte a vézna emberkét, és szokatlanul barátságosan folytatta. – Ne lógassa a fejét, Graf… No, hozza be most Pirkheimert meg a kísérőit. Kíváncsi vagyok, milyen históriát eszkábált össze az ügyvédje segítségével. Maradjon itt, és vezesse a jegyzőkönyvet, írásban van szükségem az egészre.

– Igenis, főnök. – Graf buzgón kisietett a felügyelők irodájába.

Mario Pirkheimer ezúttal halványszürke, karcsúsított, kétsoros öltönyt viselt, hozzá illő cipővel, égővörös nyakkendővel. Roppant magabiztosan jött be, és rögtön leült, meg sem várta, hogy hellyel kínálják. A vele együtt belépő, szemüveges, sebhelyes arcú, sima modorú úr, aki első pillantásra felébresztette Lehnert ellenszenvét, azonnal magához ragadta a szót.

– Weber ügyvéd vagyok – mutatkozott be. – Pirkheimer úr engem bízott meg érdekeinek képviseletével. – Mosolya felvillantotta aranyfogait. – Mint ön is tudja, kliensem abba a kellemetlen helyzetbe került, legalábbis úgy érzi az önnel folytatott beszélgetés alapján, hogy kapcsolatba hozzák volt menyasszonyának, Monika Beer kisasszonynak a meggyilkolásával. Azonkívül ma reggel a rendőrség elvitette a kocsiját. Az én tanácsomra most helyesbíteni szeretné vallomását.

– Nagyon ésszerű elhatározás. – Lehnert intett Graffnak. – Legyen szíves, hozzon egy széket az ügyvéd úrnak. – Kérdő tekintetet vetett a tenyeres-talpas, izmos férfira, aki szétvetett lábbal álldogált az ajtóban, mint egy elnyűtt, sötétkék öltönybe gyömöszölt agyagkolosszus.

– És ez az úr?

– Anspach úr, a Fortuna-teniszklub portása és tótumfaktuma, aki igazolhatja Pirkheimer úr vallomását.

– Rendben van – bólintott Lehnert. – Anspach úr, kérem, foglaljon helyet a szomszéd szobában, később majd beszélgetünk.

Az óriás szótlanul megfordult és eltűnt, Lehnert ámulva nézte, milyen könnyedén, hajlékonyán mozog.

Weber megigazgatta nadrágja élét, és hanyagul leült.

– Mielőtt bármihez kezdenénk, szeretném leszögezni, hogy Pirkheimer úr önkéntesen, szabad akaratából jött ide, hogy megtegye vallomását.

– Az imént azt mondta, ügyvéd úr, hogy a vallomás helyesbítéséről van szó. Legalábbis így értettem.

Az ügyvéd aranyfogai ismét felvillantak.

– Kliensem érthető okokból elhallgatta ön elől, hogy a teniszklub előtt lezajlott beszélgetés után mégis követte Monika Beer kisasszonyt.

– És az ugyancsak ütőképes Anspach úr elkísérte, tudom. – Lehnert elővette noteszét, és az íróasztalára tette. – De most ne vesztegessük az időt a malomnál lejátszódott incidensre, jobban érdekelne, mit művelt Pirkheimer úr a gyilkosság éjszakáján az erdei tisztáson, vagyis a tett színhelyén.

Pirkheimer megrezzent, s ezzel elárulta Lehnertnek, hogy kiegyensúlyozott nyugalma csak álarc. Dr. Weber is figyelmeztető pillantást vetett rá.

– Igen, ott jártam, de…

– Mikor?

– Körülbelül éjfélkor, talán pár perccel később.

– Honnan tudja ilyen pontosan?

– Negyed tizenkettőkor indultam el Anspachhal a teniszklubból, és a tisztásig körülbelül negyvenöt percig tart az út.

– A tanúvallomások szerint a malom előtti verekedés fél tíz előtt játszódott le. Mit csinált a közbeeső időben?

– A klubházban voltam, és a sérüléseimet kezeltettem. – Pirkheimer megtapogatta a sárgás daganatot bal szeme alatt. – Mersbach megsebesített.

– Emiatt akarta később megkeresni?

– Nem, Mónikával akartam beszélni még egyszer, hogy jobb belátásra térítsem.

– Úúúgy… – Lehnert hangja kissé gúnyosan csengett. – De mesélje csak tovább, Pirkheimer úr. Honnan tudta, hogy menyasszonya és Mersbach éppen az erdei tisztáson időznek?

– Nem tudtam. – Pirkheimer elővett a belső zsebéből egy lapos, rubinokkal, kirakott, platina cigarettatárcát, és rágyújtott. Nem tartotta szükségesnek, hogy engedélyt kérjen. – Először a városban kerestem, aztán a kemping mellett a vendéglőben. Már éppen vissza akartam fordulni, amikor eszembe jutott a tisztás… Régebben többször jártam ott Mónikával, nagyon szerette azt az eldugott helyet.

– Egy pillanatra elhallgatott, a renyhén gomolygó füstbe bámult. – Így hát odahajtottam… Valamivel az erdei út leágazása előtt észrevettem, hogy a fák között fényszórók villannak fel, és rögtön ezután egy autó kanyarodott ki az országúira, ahol gázt adott, és veszett gyorsasággal elszáguldott Holzkirchen felé.

– Egy pillanatra! – pattant fel Lehnert önkéntelenül a székről. – Honnan jött a gépkocsi, elképzelhető, hogy a tett színhelye felől?

– Könnyen lehet, az út a tisztás mellett elhaladva vezet az erdészházhoz.

– Nem ismerte fel legalább a típusát?

– Véleményem szerint egy elég nagy személy-kocsi lehetett. De amilyen sötét volt, akkora távolságból nem tudtam egyebet megállapítani róla.

Lehnert bosszúsan simította végig dús, fekete haját, és visszaült. Huber Mercedesén járt az esze, más keréknyomot nem találtak a tisztáson. De az időpont…

– Mennyi ideig tart az út az elágazástól a tett színhelyéig?

– Öt perc az egész.

– E szerint körülbelül éjfélkor találkozott az autóval?

– Alighanem. #

Lehnert elgondolkozott, érezte, hogy Pirkheimer és dr. Weber éberen figyelik. Hirtelen kételyei támadtak. Ha a gyilkos csakugyan ebben az autóban ült, akkor a bűntény elkövetése után még több mint fél órát kellett időznie a tisztáson. Erre csak egy minden hájjal megkent profi képes, és az is csak akkor, ha valami kényszerítő oka van rá. Ráadásul Karacaoglu, a török, alkalmasint ugyancsak ebben az időpontban járt ott, mért nem említette hát vallomásában a kocsit?

– Rögtön mondtam Pirkheimer úrnak, hogy önt érdekelni fogja ez az autó – mosolygott az ügyvéd.

Micsoda okádék pasas, gondolta Lehnert, akinek még nem sikerült kielégítő eredményre jutnia. Ismét felállt, és odalépett a körzet térképe elé, amely az íróasztal mellett függött a falon.

– Itt a tisztásra vezető erdei út – mutatott a ceruzával egy vékonyka vonalra, közvetlenül az autópálya szembeötlően vastag jelzése alatt. – És itt van a Berghausenból Holzkirchen felé vezető országút. A kocsi csak ezen… – Hirtelen elnémult, és a keze, amely a ceruzával az út kanyargását követte, mozdulatlanná dermedve lebegett a levegőben. Elhűlten meredt egy pontra az autópálya és a holzkircheni országút között. A térkép ott egy sorompóval ellátott vasúti átjárót jelzett…

– Felfedezett valamit? – tudakolta kíváncsian az ügyvéd.

– Á, semmit – Lehnert visszaült az íróasztalhoz. – Átfésültetem az egész környéket a kocsi után – mondta gondolataiba mélyedve. – Talán a véletlen segítségünkre lesz… De bocsánat, Pirkheimer úr, félbeszakítottam.

A fiatalember úgy tett, mintha észre sem vette volna Lehnert furcsa viselkedését, nyugodtan elnyomta a cigarettát.

– Aztán behajtottam a tisztásra, de mindjárt a szélén leállítottam a Jaguart. Gondoltam, ha Monika itt van, csak a szemközti bokrok mögött lehet. Kiszálltam, Anspach a kocsiban maradt, csak később jött utánam. Telihold volt, egészen jól láttam. Már néhány lépés után észrevettem, hogy nem messze előttem, a földön fekszik valaki. Először azt hittem, valami részeg, aztán felismertem Mersbachot. – Pirkheimer habozva nézte a padlót. – Néhány méterrel arrébb Monika hevert.

– Hozzányúlt ön vagy Anspach a holttestekhez?

– Nem.

– Nem emlékszik, hogy Beer kisasszonynak megvoltak-e még az ékszerei?

– Nem, felindulásomban ügyet sem vetettem erre.

– Ezt követően azonnal elhagyta a tisztást?

– Igen. Anspachot letettem a lakása előtt, és megegyeztünk, hogy hallgatunk a dologról.

– Miért?

– Féltem, hogy meggyanúsítanak.

– Ez bizony nem volt túlságosan okos, alaposan megnehezítette a munkánkat.

– Nos, most azonban tisztázódott a helyzet – lépett közbe az ügyvéd.

– Talán… – Lehnert az íróasztalt borító iratok közül előhalászta a helyszínvázlatot, kiterítette és nézegetni kezdte. – Még egy kérdés, Pirkheimer úr. Hol volt tegnap este, miután távozott a Huber-villából?

Pirkheimer megütközve meredt rá.

– Mi köze ennek a gyilkossághoz?

– Valószínűleg semmi, de én mégis tudni szeretném.

– Furikáztam a környéken, egy kis friss levegőt akartam szippantani.

– Nem fordult meg véletlenül a Huber-cég vendégmunkásainak barakkjai tájékán?

– Mit jelentsen ez… Nem! – Pirkheimer ujjai idegesen zongoráztak a térdén.

– Én sem értem, mi a céljuk ezeknek a kérdéseknek! – jegyezte meg éles hangon az ügyvéd.

– Nincs okuk az izgalomra, uraim – csillapította őket ingerlő nyugalommal Lehnert. – Mindjárt végzünk. Pirkheimer úr, vegyvizsgálat céljából szükségünk van arra az öltözékre, amelyet a bűncselekmény napján viselt. Merő formaság csupán.

– Van ehhez hivatalos engedélye?

– Munkatársam már ma reggel bemutatta, ügyvéd úr, amikor elhozta Pirkheimer úr kocsiját.

Dr. Weber hallgatott, csak egy sértett pillantást vetett ügyfelére, aki nyilván elmulasztotta tájékoztatni erről.

– Egy rendőr elkíséri majd önöket, akinek átadhatják a holmit – folytatta Lehnert egy rövid, kínos szünet után. – De a cipőről se feledkezzenek meg.

Pirkheimer hirtelen felállt.

– Elmehetek?

– Természetesen! Graf, kísérje ki az urakat, utána küldje be Anspach urat, beszélni szeretnék vele.

A törzsőrmester kitárta a folyosóra vezető ajtót, Pirkheimer peckesen kivonult mellette. Az ügyvéd zavartan köszörülte a torkát.

– Remélem, ügyfelem szempontjából ezzel be is fejeződött az ügy.

Lehnert nem válaszolt. Az íróasztalra könyökölve, az előtte fekvő helyszínvázlatot tanulmányozta.

IX

Szombaton a hőmérő higanyszála már délelőtt harminc fok fölé emelkedett, s amikor Graf törzsőrmester belépett a felügyelők irodájába, úgy érezte magát, mint egy kemencébe vetett kenyér. A csoport titkárnője felpillantott az írógép billentyűiről, és az ajkához szorította a mutatóujját.

– Zivatar készülődik – suttogta. – Az öreg mostanáig a törököt hallgatta ki, és éppen reggelizik. Tizenegyre a rendőrtanácsos úrhoz rendelték.

Graf megadóan bólintott, és levette zakóját.

– Szép kis kilátások! – Sóhajtva lépett a szekrényéhez, és kivette a törülközőt. Miközben izzadt arcát törölgette, elkeseredetten morgott magában. – Szörnyen érdekelne, mikor szerelnek fel végre nálunk is légkondicionáló berendezést. Dröge megjött már?

– Nem. De jobban tenné, ha most rögtön bemenne az öreghez, már többször is kereste magát.

– A titkárnő új papírt fűzött be a gépbe, és serényen kopogott tovább.

Graf vigyorgott.

– Most bezzeg örül a lelke, ugye, hogy valaki mást hajíthat áldozatul a főnök karmai közé!

– Egy pillanatig búsan szemlélte a titkárnő gömbölyded vállát, amely csak úgy rázkódott a visszafojtott nevetéstől. – Nosza rajta, öregfiú – biztatta magát. – Essünk túl a felfalatáson.

Lehnert ingujjban, nyitott gallérral ült íróasztala mögött, és gépiesen rágcsált egy darab kenyeret. Csokornyakkendője mélabúsan konyult le a gallér két oldalán. Aggasztóan rossz hangulatban volt. Karacaoglu egész délelőtt szívósan állta a sarat kérdései ellenében, és megátalkodottan bizonygatta, többek közt, hogy a gyilkosság éjszakáján semmiféle kocsit nem látott. Lehnert, akinek a török elkeseredettsége több gondot okozott, semmint akár önmagának is bevallotta volna, nem tudta eldönteni még azt sem, hogy ez most terhelő bizonyíték-e vagy sem.

– De sokáig tartott – dörmögte, és az órájára nézett. – Fogjon egy csészét maga is, és zendítsen rá.

Graf áldotta magában az összes bajor illetőségű szenteket, amiért aránylag nyugodt fogadtatásban részesült, és bár tudta, hogy ilyen hőségben csak árt neki a kávé, buzgón készített magának egy csészével.

– Huber alibije egy fityinget sem ér – kezdte, és megkönnyebbülten tette le magát egy székre. Csak úgy égett már a lába. – Augusztus huszonharmadikán körülbelül nyolckor távozott a Pávából a születésnapi muriról, és egyedül ment haza a városi lakására. Az egyik szomszédasszony éppen a kutyáját sétáltatta, amikor látta megérkezni. Azt mondja, hogy Huber derekasan felöntött a garatra. A Mercedest ott hagyta az utcán. A házvezetőnője másnap reggel otthon találta. Még csak le sem vetkőzött az éjjel, ruhástul aludt. De egyetlen tanúja sincs arra, hogy csakugyan otthon töltötte-e az egész éjszakát.

– És a Mercedes egész éjszaka ott állt az utcán?

Graf óvatosan megpróbálkozott egy korty kávéval, de rögtön érezte, hogy a gyomra zokon veszi, és elfintorította az arcát.

– Huber lakása igencsak nyugalmas környéken fekszik – felelte. – Órák hosszat koptattam a lábam, de egy árva lelket sem találtam, aki ügyet vetett volna a kocsira. Reggel, amikor az újságkihordó megérkezett, mindenesetre a helyén állt.

Lehnert a tenyerébe söpörte a morzsákat az íróasztalról, az összegyűrt papírtányért a papírkosárba hajította, és rágyújtott.

– Tovább!

– Először a Pávába mentem el. Az üzletvezető szerint az estély végén Huber rengeteg whiskyt ivott meg a bárban, ezt a mixer is tanúsította. Preussker kormányfőtanácsosból, az öreg Pirkheimerből és Gebauer tartományi törvényszéki elnökből jószerint egy szót sem lehetett kicsikarni. A két utóbbi még elment a kormányfőtanácsos villájába is, onnan tízkor indultak haza Berghausenba, Holzkirchenen át, ahol rövid időre megálltak. – Graf letette a csészét, és cukrot keresett, aminek persze nyoma sem volt. ‘

– És Ganzinger?

– Őt nem tudtam felhajtani.

– No, nem is olyan fontos… Egyébként Mario Pirkheimer ruháinak vegyvizsgálata szintén negatív eredménnyel zárult. – Lehnert erősen szívott néhány szippantást, és a cédulái felé sandított, amelyeket az írómappán rakott szét, egy csupán számáig érthető rendszerben.

– Most mi a dolgom, főnök? – érdeklődött Graf, azzal a halvány reménnyel, hogy esetleg marad valamicske ideje egy pohár hideg sörre a büfében.

– Vegyen maga mellé egy pár embert, és gereblyézzék át még egyszer az egész környéket Huber lakása körül. Megette a fene, ha nem talál valahol egy éjjeli baglyot, aki látta azt a szekeret: Talán akad a környéken valami vendéglő, ahol elkezdheti. – Lehnert sóhajtva nyomta el a cigarettát, és az ajtó fölött lógó villanyórára nézett. Viszolygott, amikor eszébe jutott, hogy hamarosan jelentést kell tennie a tanácsosnak. Az a vén róka bizonyosan kellemetlenkedni fog. A jövő hónapban lesz hatvanéves, és arra számít, hogy a születésnapjára megkapja a főtanácsosi kinevezést, érthető tehát, hogy most senkivel nem szeretne tengelyt akasztani.

Graf felállt, és magával vitte a csészét is, hogy ilyesformán megszabadulhasson tőle. Senki sem foghatta rá, hogy tombol az örömtől, amiért ebben a rekkenő hőségben elölről kezdheti a munkát. Még szerencse, hogy azon a környéken minden házban van lift, vigasztalta magát. A küszöbön visszafordult.

– Estig itt lesz az irodában, főnök?

– Nem, előreláthatólag korán hazamegyek. Ha talál valami fontosat, hívjon fel. – Lehnert még egy sajnálkozó pillantást vetett cédulaseregére, aztán bánatosan begombolta gallérját, és figyelmetlenül nyakába kötözte a csokornyakkendőt. – A következő félórában a tanácsos úrnál leszek.

Már a kilincsen volt a keze, amikor a hórihorgas Dröge beviharzott Graf mellett, és majdnem kiütötte kezéből a csészét. Gyerekes ábrázata vöröslött, de sugárzott róla a büszkeség.

– Két telitalálat, főnök! – jelentette lihegve. – Igaza volt! – Kihúzott valamit a zsebéből. – Itt a keresett golyó, egy fatörzsben bukkantam rá.

Lehnert felvillanyozva perdült vissza.

– Hol?

– A tisztás szélén, a maga által megadott lőirányban. Veszekedett kulimunka volt.

Lehnert átvette tőle az alig deformálódott, acélburkolatú lövedéket, és szemügyre vette. E szerint a kempingbeli fiatalasszony nem tévedett, villant át a fején. Csakugyan négy lövés dörrent el, így hát most már nem puszta agyrém az a feltételezés, hogy az első, tompábban csattanó lövést egy autó belsejében adták le.

Visszaadta a golyót Drögének, és lezöttyent rozoga forgószékére.

– Tüstént a laborba vele! – parancsolta. – Tudnom kell, hogy bizonyosan a gyilkos fegyverből származik-e. – A kezét dörzsölgette. – Bravó, Dröge, azt hiszem, ezzel előbbre jutottunk egy lépéssel… És most halljuk, mi a második telitalálat. De fogja rövidre, mert a nagyfőnökhöz kell mennem.

Dröge csak a végszóra várt.

– A sorompóőr a gyilkosság éjszakáján egy autót látott – tálalt ki gyorsan. – A kocsi először huszonhárom óra tizenhat perckor haladt át a síneken, éppen amikor a bakter a salzburgi esti gyorsvonathoz akarta leereszteni a sorompót, és huszonnégy óra tizenkettőkor ment vissza München felé. A pasas azért jegyezte meg ilyen pontosan az időt, mert szörnyen dühös volt a kétszeres szabálysértés miatt.

– Meg kell bolondulni – dünnyögte Lehnert. – Ha mindez véletlen, beállok az Üdvhadseregbe.

– A kocsi egy nagy, sötét Limuzin volt – folytatta buzgalommal Dröge. – A vasutas leírása szerint, aki idősebb ember, és nemigen ismeri ki magát ezen a téren, akár Mercedes is lehet. De, persze, elképzelhető, hogy valamilyen más, hasonló típus.

Lehnert többször is bólintott.

– Az időpontok percre összevágnak – mondta merengve csaknem túlságosan is jól. – Egy másodpercig hallgatott. – Beszélt Huberral?

– Igen. Úgy bánt velem, mint egy klozetpucolóval – mosolygott kissé kényszeredetten Dröge.

– A magunkfajta bizony kénytelen ezt megszokni.

A segédfelügyelő mintha nem osztotta volna ezt a véleményt, de uralkodott magán.

– Huber augusztus huszonharmadikán reggel Münchenbe ment, a tartományi képviselőház ülésére, amely kilenctől egyig tartott. Utána néhány képviselőtársával a Wittelsbacher Hof Szálloda éttermében ebédelt, és kettőtől negyed ötig ismét a képviselőházban volt, ahonnan Preussker kormányfőtanácsos meg az öreg Pirkheimer társaságában távozott a Pávába, de azt már maga is tudja, főnök. Nyolckor…

– Tudom – vágott közbe Lehnert. – Mi a helyzet Huber sofőrjével, találkozott vele?

– Nem, elment valahová.

– Küldjön neki idézést, Graf. Kedden reggel nyolckor legyen az irodámban. – Lehnert megpörgette a széket, és felállt. – Vár a nagyfőnök… Dröge, sajnos, újra ki kell mennie Berghausenba.

Próbálja meg kiszaglászni, nincs-e mégis valamiféle kapcsolat Huber és a meggyilkolt Monika Beer között. Persze, a golyóról se feledkezzék meg. Az istállóügyeletet ötig Bringmann veszi át, voltaképpen itt kellene már lennie.

Amikor Dröge kettesben maradt Graffal, keserveset sóhajtott.

– Világéletemben ilyen hétvégéről ábrándoztam! – Hirtelen a törzsőrmesterre nézett. – Nem tudja véletlenül, mért olyan pipás az öreg Bringmannra?

Graf vállat vont, arcára ismét kiült a kaján vigyor.

– Sejtelmem sincs. Igyekvő kollégánk ezúttal talán egy kissé túlságosan igyekezett.

– Igazgató úr, a törvényszéki elnök úr van a készüléknél.

– No végre! – nyomta le Huber a beszélő gombját. – Kapcsolja be, és ne zavarjanak. – Felvette az íróasztalról a CSU új rosenheimi székházának költségvetési tervezetét, és átadta a mellette álló fiatalembernek. – Egyszóval, a földalatti garázsok és az előépület alapozásához másodosztályú cementet használjon, és számítsa ki nekem, hogy mennyi anyagköltséget takarítunk meg így.

– De hát az előírások…

– Ne aggódjon, minden rendben lesz. – Huber felvette a telefonkagylót, de míg főmérnöke ki nem ment a fényűzően berendezett irodából, tenyerével letakarta a membránt. – Halló, papa, itt Joseph. Hogy vagy?

Gebauer törvényszéki elnök recsegő hangja telefonon még a szokottnál is személytelenebbül csengett.

– Nyilván nem azért zavartál meg a munkában, hogy megkérdezd, mint szolgál az egészségem.

– Nem, persze hogy nem azért.

– Csak nem történt valami Christine-nel?

– Nem, hála istennek, vele semmi baj. – Huber közelebb húzta a készüléket, egy pillanatig idegesen ráncigálta a zsinórt, mint aki nem tudja, hogyan folytassa a beszélgetést, de aztán erőt vett magán, és nekirugaszkodott. – Figyelj ide, papa, a tanácsodra van szükségem. Úgy fest a dolog, mintha valamiféleképpen kapcsolatba akarnának hozni engem is a vadászházam közelében elkövetett kettős gyilkossággal. Tegnap óta folyton itt cselleng egy kinyalt ifjonc a müncheni bűnügyi rendőrségtől. Ma reggel is beállított, mindenféle kérdésekkel traktált, és a személyzetet is kifaggatta. No persze derekasan elláttam a baját, de az imént felhívott Preussker kormányfőtanácsos meg a Páva üzletvezetője, hogy náluk is jártak a nyomozók.

– Ezzel nem mondasz újságot. Nálam is voltak.

– A teremtésit!

– Nyugalom, Joseph. Ismerem Lehnert főfelügyelőt, kellemetlen hivatalnok, nekem is elég sok nehézséget okozott már.

– Képzeld el, még a müncheni lakásomra is elmentek, és kifaggatták a takarítónőt. Ráadásul mintha a Mercedesem iránt is érdeklődnének. Nem értem az egészet.

Nevetséges, utóvégre neked semmi közöd ahhoz a históriához… vagy igen?

Dehogyis! – fortyant fel Huber. – Amellett semmiképpen sincs ínyemre, hogy a magánéletemben kotorásszanak!

A tartományi törvényszék elnöke fojtottan heherészett, mintha borsót ráztak volna szitában.

– Látod, ezt becsületszó nélkül is elhiszem neked. Pedig talán nem is volna olyan ostobaság, már csak Christine érdekében sem.

– Kérlek, mellőzd az ékeidet, ez most nem a megfelelő időpont ilyesmihez.

– Na jó – engedett Gebauer. – Legjobb tudomásom szerint az alaposan gyanúsítható tettest már őrizetbe vették, és a megfelelő bizonyítási anyag is rendelkezésre áll.

– Magam is jelen voltam, amikor a töröknél megtalálták a halott lány ékszereit.

– No látod! Egyszóval, ne aggódj semmit, elintézem a dolgot. Mindenesetre felhívom a rendőr-főkapitány és a főállamügyész figyelmét a helyzetedre.

– Bizonyos okokból nem szeretnék személyesen eljárni. Okosabb, ha a háttérben maradok – dőlt hátra megkönnyebbülten Huber. – Akkor hát nagyon köszönöm és…

– Csak semmi érzelgés, Joseph! Nyugodt lehetsz, Lehnertet visszafüttyentik. Esetleg Ganzingert javaslom a vád képviseletére, alighanem ő lesz a legmegfelelőbb ember, és szerencsére még nincs túl sok elfoglaltsága.

Huber keresztüllátott apósa rosszmájú, burkolt szándékán, de semmi kedve nem volt kötözködni vele, s csak annyit mondott:

– Ha te fontosnak véled, nekem igazán semmi kifogásom ellene. De most ki kell mennem az építkezéshez, este majd találkozunk. Viszlát, addig is!

– Letette a kagylót, és egy kiadós káromkodással könnyített a lelkén.

Ott rendőrtanácsos a müncheni bűnügyi rendőrség régi gárdájához tartozott: a húszas évek végén lépett a testületbe, a háború után rövid időre a süllyesztőbe került, de manapság ezt már a kutya sem emlegette. Irodája a főépületben volt, az első emeleten. Lehnertnek néhány percig várakoznia kellett, mielőtt bemehetett hozzá.

– A főnök telefonál – mondta a titkárnő, aki nehezen érthető rokonszenvet táplált a mogorva, rosszul öltözött főfelügyelő iránt. – Már elolvasta a maga jelentését, még reggel, miután Bringmann elment tőle – vetette oda némi szünet után, szinte mellékesen a fiatalasszony.

– Mit akart a nagyfőnök Bringmanntól? – kérdezte Lehnert, és iparkodott minél jobban titkolni kíváncsiságát.

– Csak annyit tudok, hogy amikor a rendőrfőkapitány úr telefonált, azonnal behívatta. – A fiatalasszony megérezte Lehnert kedvetlenségét, és fürkésző tekintetet vetett rá. – Valami bosszúsága van?

Lehnert megrázta a fejét, és felült az íróasztal szélére.

– Csak a megszokott – válaszolta kitérően. – Az ügy, amelyen jelenleg dolgozom, veszettül megtáncoltat. Eleinte úgy látszott, hogy az eredményeink nagyon sokat ígérőek, de most csak egy helyben topogok. Akadna egy elfogadható megoldásunk, de az percről percre kevésbé tetszik nekem, ezenkívül azonban hülyén. zavaros és összefüggéstelen minden. – Rámosolygott a fiatal nőre. – Néha már egyenesen úgy érzem, hogy végképp ütődött vagyok.

– Meghallottam egyet-mást – fogta halkabbra a szót a fiatalasszony, és az ajtó felé pillantott. – Nálunk már reggel óta egyfolytában szól a telefon, a sajtó meg a televízió valósággal ostrom alá vette a nagyfőnököt. Most éppen a vizsgálóbíróval tárgyal, hétfőre akarja kitűzni a török rendőrségi tárgyalását. Utána kétségtelenül Stadelheimbe küldik, és az ügyet közvetlenül az államügyészség veszi át.

– Körülbelül, erre számítottam – dünnyögte Lehnert.

A titkárnő figyelmesen nézte a főfelügyelő gondterhelt arcát.

– És nem ért egyet vele?

– Nem, attól félek, hogy hibát követnek el.

– Mondja meg a nagyfőnöknek, és sorakoztassa fel az érveit.

– Céltalan, a nagyfőnök egyszerűen nem tehet mást. Darázsfészekbe nyúltam, ez az igazság. – Lehnert lecsusszant az íróasztal sarkáról, és kinyújtózott. Témát váltott: – Milyen szép virágai vannak, bizonyára valamelyik tisztelőjétől, ugye?

– Ugyan, hová gondol – pirult el kissé a fiatal-asszony, és félretolta a mezei virágokkal megrakott vázát. – A gyerekeim szedték.

A telefon felzümmögött, és egy zöld lámpácska jelezte, hogy Ott rendőrtanácsos befejezte a beszélgetést.

– Most bejelentem – állt fel a titkárnő.

Lehnertet gondolkodóba ejtették az imént hallott újdonságok. Meglepő, hogy Huber – hiszen másvalaki jóformán szóba sem jöhetett – ilyen erőteljesen reagál holmi rutineljárásra. Ennek az építési vállalkozónak alighanem más tekintetben is vaj lehet a füle mögött. És a második kérdés: honnan az ördögből neszelte meg ilyen gyorsan a dolgot a sajtó meg a televízió.

Ott rendőrtanácsos az íróasztalánál ült, és precíz gonddal almát hámozott. Mint rendesen, most is kifogástalanul elegáns volt, mesteri hullámokba fésült haja ezüstfehéren csillogott az ellenfényben.

– Üljön le, Lehnert – szólalt meg, és zsebkésével az íróasztal előtt álló székre mutatott. Jobb keze kisujján briliánsgyűrű szikrázott. – Ugye nem zavarja, ha elfogyasztom ezt a csekélységet?

Lehnert nemet intett, és közelebb lépett. Az almás tányérka mellett megpillantotta a saját jelentését. A rendőrtanácsos körülményesen megtisztogatta a kezét, és kedélyesen rágcsálni kezdett egy szelet almát.

– A Beer-Mersbach-ügyben jó munkát végzett, bámulatosan rövid idő alatt fogta el a tettest. De, magunk közt szólva, egyáltalán nem értem a fenntartásait és ellenvetéseit. Csakugyan nincs meggyőződve arról, hogy a török vendégmunkás a gyilkos?

– A terhelő bizonyítékok roppant nyomósak, ez tény – ismerte el Lehnert, és leült.

– És mit akar még ezenkívül?

– Teljes világosságot… Egyes mozzanatok sehogyan sem illenek a képbe, és akadnak olyanok is, amelyekre egyáltalán nem találok magyarázatot, ez pedig felkeltette a bizalmatlanságomat. Ráadásul szolgálhatok néhány újdonsággal, amelyek éppen ebben a vonatkozásban rendkívül érdekesek.

– Úgy! – szaladt fel a tanácsos szalmaszínű szemöldöke, és Lehnertet egy szúrós pillantás érte. – Nos, halljuk!

Lehnert röviden felvázolta a nyomozás pillanatnyi állását. A már ismert tényeket csak futólag érintve, főként arról a gépkocsiról beszélt, amelyet Mario Pirkheimer a gyilkosság éjszakáján látott. Részletesen ismertette elképzelését az autó útvonaláról, beszámolt az időpontok szembeötlő egyezéséről, és nyomatékosan kiemelte, milyen jelentőséget tulajdonít a golyónak, amelyet Dröge a tisztáson talált. Véleménye szerint, – jelentette ki, ez nyilvánvaló bizonyítéka annak, hogy Mersbachot egy autóból lőtték agyon, erre már a kempingbeli asszony vallomása is felhívta a figyelmét. Végül még egyszer megemlítette a sötétpiros női zsebkendőt és a szőke női hajszálat. Minthogy a két tárgyi bizonyítékot Mersbach testénél találták, a logika törvényei szerint ezeket is kapcsolatba kell hozni a bűncselekménnyel.

A rendőrtanácsos figyelmesen végighallgatta. Amikor Lehnert befejezte mondókáját, fölényes mosollyal csóválta meg a fejét.

– Csak azt csodálom, hogy maga itt logikáról beszél. Amennyiben a gyilkos, mint maga feltételezi, a szóban forgó kocsiban ült, árulja el nekem, honnan tudta az illető, hogy a malomnál lezajlott verekedés meg az orvosi kezelés után Mersbach éppen erre a tisztásra hajt ki a szeretőjével? Követni nem követhette őket, hiszen a kocsit a gyilkosság előtt tizennégy perccel látta jönni a sorompóőr a münchen-salzburgi autópálya felől.

Lehnert türelmetlenül vállat vont.

– Ezt egyelőre nem tudom még megmagyarázni önnek, de…

– Engedje befejeznem – vágott közbe a tanácsos. – Éppen a maga jelentéséből derül ki, hogy a török határozottan állítja, miszerint a tett színhelyén, sőt mint ahogy meglehetős bizonyossággal tudjuk, a tett időpontjában semmiféle autót nem látott. A maga leírásából ítélve, az a fickó nem holmi tökfej, és ha csakugyan lett volna ott valamiféle gépkocsi, holtbiztos, hogy beszél róla, már csak a tulajdon érdekében is. – Lehnert ellenvetést próbált tenni, de a tanácsos leintette. – Nem, kedves barátom, ezek fantazmagóriák. Ha ilyesfajta históriákkal állunk a bíróság elé, még egy zugügyvéd is sarokba szorít, a sajtó pedig cafatokra szaggat. Akár tetszik, akár nem, törődjön bele, hogy a gyilkost fogta el. – Ott tanácsos valósággal felizgatta magát, alig kapott levegőt. – Ha már ilyen képtelen hipotézisekkel gyötri magát, árulja el az Isten szerelmére, hogy végül is kit gyanúsít?

Miközben feljebbvalója csak úgy ontotta a szemrehányásokat, Lehnert egyre nyugodtabb lett, hiszen előre tudta, mi vár rá.

– Minthogy a Mersbach teteme mellett tovahaladó keréknyomok Huber építési vállalkozó Mercedesétől származnak, vele óhajtanék tüzetesebben foglalkozni – mondta higgadtan.

– Jobbat ki sem tudott találni?! – robbant ki a rendőrtanácsos szinte magánkívül. – Maga csakugyan képes volna ezt a köztiszteletnek örvendő üzletembert, a képviselőház tagját egy gyilkossági ügybe ráncigálni?

– Mért ne? Különb emberek is elkövettek már bűncselekményeket.

– És az indíték? Talán már azt is kirázza a kabátujjából?

– Nem… Az ügy lényegesen bonyolultabb, mint eleinte képzeltem. De csaknem bizonyosra veszem, hogy látszólag jelentéktelen, mellékes apróságok fognak továbbsegíteni. Pillanatnyilag sok minden utal Huberra, például…

– Elég volt az agyrémekből, elég ebből az egész esztelenségből! – csapott az asztalra a tanácsos. – Az én számomra ez az ügy megoldást nyert, és eszem ágában sincs megváltoztatni a véleményemet! A maga szép szeméért nem fogok pucéran a csalánba ülni! Azonnal adja át az iratokat Bringmann felügyelőnek, ő majd megírja a zárójelentést az ügyészségnek, ez bőségesen elegendő. A jövő hét elején még az ügy nyomát sem akarom látni az íróasztalomon.

Lehnert érezte, hogy a düh a fejébe száll, de fegyelmezte magát.

– Még valamiről szeretnék jelentést tenni, Bringmann felügyelővel kapcsolatban – kezdte.

– Már elintéztem az ügyet. A felügyelő személyesen tájékoztatott kissé elhamarkodott eljárásáról, és tudomásul vette dorgálásomat. Magának pedig nem ártana, ha valamicskével több érzékkel kezelné az embereit. Továbbá utasítom, hogy szíveskedjék inkább a még megoldatlan ügyekkel foglalkozni. Gyalázat, hogy a főfelügyelő uraságok milyen hanyagságot tanúsítanak ezen a téren!

– Bátorkodom felhívni a figyelmét, hogy az egész rendőr-főkapitányságon belül az én csoportomnál a legmagasabb a felderítési arány.

– Ez nem érv, és egyébként is könnyen lehet, hogy hamarosan megfordul a helyzet! – A rendőrtanácsos felállt, és láthatólag igyekezett visszanyerni önuralmát. – Még valamit… Nem… Visszatérhet a munkájához.

A titkárnő az előszobában alighanem szintén hallott valamit a beszélgetésből, mert lehangoltan nézte Lehnertet, aki kurta üdvözléssel viharzott el mellette. Lehnertnek nem ez volt az első összetűzése a tanácsossal, de ezúttal különösen megalázódnak érezte magát, hiszen még soha nem vettek ki ügyet a kezéből. És most ráadásul éppen Bringmann fejezi be a munkáját.

Megszaporázta a lépteit, az URH-központba tartott, barátjához. A béna Mooshammer, a hajdani felügyelő volt az egyetlen ember, akit ebben a pillanatban elviselt.

Mooshammer nem volt benn. A helyén egy fiatal, almaképű, szőke fürtös rendőr ült. Lehnert már csalódottan sarkon fordult, amikor valaki intett neki az üvegfal mögül.

– Főfelügyelő úr, Mooshammer kolléga üzeni, hogy elnézését kéri, de orvoshoz kellett mennie.

– Értem… Köszönöm.

A rendőr keresgélt valamit a pultja alatt, majd odanyújtott egy magnetofontekercset Lehnertnek.

– Itt a telefonbeszélgetés szalagja. Főfelügyelő úr elfelejtett érte jönni.

– Már nincs rá szükségem – mormolta Lehnert, és a cipőorrára meredt. – Dobja el.

Egy pillanatig mozdulatlanul állt, aztán leszegett fejjel kiment.

A felvonó előtt egy fiatal nő várakozott, Lehnert rá sem hederített, amikor odaállt. Miközben a felvillanó számokat figyelte, azon törte a fejét, mitévő legyen. Az ügyet elvették tőle, de néhány homályos, bizonytalan ötleten és talán éppenséggel tévesen értelmezett nyomon kívül amúgy sem volt semmi a kezében. Ráadásul ezentúl a munkatársait sem használhatja fel a szükséges és bizonyára kényes kérdések felderítéséhez, mindent egyedül kell elvégeznie.

A felvonó megállt, néhányan kiléptek belőle, Lehnert gondolataiba merülve követte a fiatal nőt a szűk, levegőtlen ketrecbe. Becsukta az ajtót, és már éppen meg akarta nyomni a harmadik emelet gombját, amikor a háta mögött halk nevetés csattant fel. Csodálkozva fordult meg, és egyenesen Adrienne Bourdonnet gunyorosan szikrázó szemébe nézett.

– Nagyon messzire ragadhatták el a gondolatai, Lehnert úr – jegyezte meg derűsen a lány. – Már két perce álldogál mellettem, és észre sem vesz.

Lehnert gyorsan összeszedte magát.

– Egy elég súlyos problémával birkóztam éppen –felelte egykedvűen, hogy palástolja meglepetését. – Hozzám készül? – Bosszankodott, hogy éppen most kellett találkoznia az újságírónővel, akit egy kicsit hóbortosnak tartott.

– Úgy látszik, maga már teljesen elfelejtette, hogy kétszer is felültetett – mosolygott a lány. – De én türelmes vagyok, és újra meg újra visszajövök.

– Bocsásson meg, az utóbbi napokban annyi dolgom volt, hogy csakugyan megfeledkeztem az ígéretemről.

A rézvörös haj éppen az álláig ért. Önkéntelenül lepillantott a lány ajkára, egy helyen egy parányit elkenődött rajta a rúzs. Voltaképpen kár érte, hogy ilyen ostoba foglalkozása van, igazán többet érdemelne, gondolta. De hát nincs mit tenni, ha egyszer már a sajtó képviselője, módjában áll ártani vagy segíteni. Lehnertnek az is eszébe jutott, hogy most már végképp nem szabad szaporítania az ellenségeit. És különben is, mért ne dolgozhatna együtt a lánnyal, akárcsak Bringmann és társai…

– Nem nyomná meg végre azt a gombot? Ha még egy darabig itt vesztegelünk, ki tudja, mit gondolnak majd rólunk az emberek.

– Lám csak, még egyszer bocsánatot kell kérnem magától – mosolygott vissza az újságírónőre, gyors elhatározással kinyitotta a lift ajtaját. Kíváncsi arcok meredtek rájuk. – Tudja mit… – kitessékelte a lányt, és a folyosón a lépcső felé kormányozta. – Meghívom egy kávéra. Azt hiszem, ideje volna, hogy elássuk végre a csatabárdot.

X

A hőhullám, amelytől augusztus vége óta nyögött egész Dél-Európa, szeptember második hetében tovahúzódott kelet felé. Az idő még nem romlott el, de a levegőben már a közelgő ősz illata sejlett, a falevelek sárgásán derengtek, és a Theresienwiesén hozzáláttak az októberi ünnepségek előkészületeihez. A rendőrkapitányságon, mint minden esztendőben, most is elégedetten állapították meg, hogy erősen csökken a villabetörések száma.

Fritz Lehnert irodája nyitott ablakánál állt, és a szemközti fogda tetején tollászkodó, napozó galambokat figyelte. Csak két madár hetvenkedett izgatottan turbékolva, szétmeresztett nyak- és szárnytollakkal, mert mindenáron ki akarták szorítani egymást. Végül is a kövérebb vívta ki a helyet magának.

Mindenütt ugyanaz, elmélkedett Lehnert, mindenütt az erősebb győz. Sóhajtva fordult el az ablaktól, és kezét hátán összekulcsolva, sétálgatni kezdett a szűk szobában – négy lépés oda, négy vissza. A padló mindig azonos helyen reccsent meg a lába alatt.

Nem volt könnyű az elmúlt két hét. Teljes titokban kellett végeznie a maga külön kis nyomozását, s közben tömérdek emberrel beszélt, minden elképzelhető lehetőséget megvizsgált. Vesződséges és sajnos, eredménytelen munka volt. Huber Mercedeséhez minden iparkodása ellenére sem sikerült hozzáférnie. Ráadásul Bremer, a sofőr, egyik napról a másikra kilépett az állásából, sőt Münchenből is elköltözött. Valahol Észak-Németországban telepedett le, Hamburgban vagy Kielben. Lehnert sok reményt fűzött a sofőr kihallgatásához, de ilyen körülmények közt le kellett mondania róla. Ráadásul mind komolyabban aggódott Karacaoglu miatt, akit többször is meglátogatott Stadelheimben. A török súlyos depresszióba zuhant, és szinte felismerhetetlenül megváltozott; naphosszat a priccsén gubbasztott, és mozdulatlanul meredt a semmibe, kérdésekre csak a legritkább esetben felelt. Ez nem utolsósorban Ganzinger államügyész erőfeszítéseinek eredménye volt, aki mindenáron beismerő vallomást akart belőle kicsikarni még a tárgyalás előtt. A hivatalból kirendelt védő, akit vajmi kevéssé érdekelt az ügy, nemhogy tiltakozott volna a bánásmód ellen, hanem minden jogszabály ellenére még támogatta is az ügyészt. Még az öreg Mooshammernek is fejébe szállt a vér, amikor Lehnert beszámolt neki erről, pedig őt egyébként semmi sem hozta már ki a sodrából.

Az előszobában elnémult az írógép, és kisvártatva kopogtak az ajtón. Lehnert gyorsan leült az íróasztalhoz, és felcsapta a legfelül heverő aktát.

– Tessék!

Graf törzsőrmester dugta be a fejét, látszott a képén, hogy nem szívesen zaklatja a főnökét.

– Bejöhetünk?

– Máskor nem szokta kérdezni.

Graf szinte lábujjhegyen óvakodott be, mögötte a nála két fejjel magasabb Dröge sündörgött.

– Itt vannak a fényképek az Isarból kifogott öregasszonyról. A kollégák a lelküket is kitették, azt hiszem, így már közölhetők, el is küldtünk néhány példányt a sajtónak meg a televíziónak.

Lehnert futólag megnézte a képeket, amelyek egy körülbelül hatvanéves asszony püffedt, de nem túlságosan eltorzult arcát ábrázolták. Az asszony szeme félig nyitva volt, beesett szája furcsa vigyorra görbült. Kora hajnalban halászták ki a vízből München déli részén, a grünwaldi hídnál, és mindeddig nem tudták megállapítani, kicsoda. Annyi azonban bizonyos volt már, hogy gyilkosság áldozata lett.

– Helyes – mondta Lehnert. – Hagyjon itt néhány felvételt, az iktatás ráér, míg átvizsgáljuk az eltűntek nyilvántartását. A felhívás szövegéről viszont már most gondoskodjon, a titkárnőm majd segít megfogalmazni.

Graf helyet adott Drögének, aki egy ugyancsak vaskos iratrendezőt tett az asztalra.

– Elhoztam minden olyan személy kartotékját, akinek az eltűnését augusztus tizenötödike óta jelentették be, bár az orvos hangsúlyozta, hogy a hulla, a bőr állapotából ítélve, aligha volt öt-hat napnál hosszabb ideig a vízben. Az öregasszony halálát egyébként csakugyan a tarkóján látható, ütésektől eredő sérülések okozták.

– Igen, már értesültem – húzta maga elé az iratrendezőt Lehnert, és a villanyórára nézett. – Bringmann hol késik?

Az ajtó mintegy végszóra kinyílt, és Bringmann felügyelő lépett be, hegyesre csücsörített szájjal, mintha az imént még fütyörészett volna.

– A zsák, amelyben az öregasszony hulláját találták, műtrágya szállítására készült, és arra is használták – jelentette. – Egy Rajna-vidéki cégtől származik, és eredetileg nitrogéntrágya volt benne, más értékelhető nyomot a szakértő nem talált. Az írásbeli jelentést holnap… nem, ma szombat van, tehát holnapután küldik el.

– Ki az éjszakai ügyeletes?

– Én – jelentkezett Dröge.

– Akkor pihenjen néhány órát, most ebédelni is elmehetnek. A többiek egyre jöjjenek vissza, hogy megbeszéljük az ügyet, aztán valamelyikük majd fölvált engem a kartotékok átvizsgálásában.

Lehnert máris hozzálátott, hogy összehasonlítsa a nyilvántartásban szereplő fényképeket az öregasszonyéval. Graf és Dröge együtt mentek ki, Bringmann egy pillanatig habozott, aztán fesztelenül kisétált. Az ajtó jókora csattanással becsukódott.

Lehnert felemelte a fejét, és Bringmann után nézett. Ez a csirkefogó egyre pimaszabb, gondolta. De sebaj, egy szép napon úgyis elköveti a döntő hibát, én pedig tudok várni.

Az előszobában csend lett, csak az udvarról szállt fel halk motorzúgás és a vasalt csizmák dübörgése a kövezeten.

Lehnert nem a szokott, koncentrált figyelemmel dolgozott, futólag vette csupán szemügyre az egyes fényképeket, gondolatai még egyre Bringmann körül keringtek. Nem először morfondírozott azon, hogy ki lehet a pártfogója a házban. Ott tanácsos bizonyosan nem, neki nincs akkora befolyása és hatalma, hogy megakadályozza a fegyelmi eljárást, amelyet Bringmann ellen kellett volna indítania, amiért hivatali titkokat szolgáltatott ki a sajtónak… Adrienne Bourdonnet egyébként az utóbbi időben jóformán rá sem hederít, alkalmasint történt valami kettőjük közt. De annál derekasabban töri magát egy másik hírforrás meghódítása érdekében…

Lehnert eltolta maga elől az iratrendezőt. Próbálkozása, amely két hete, egy kávé mellett kezdődött a vörös hajú újságírónővel, most hozta meg első gyümölcseit. A lány egyre érdeklődőbben, közvetlenebbül, őszintébben viselkedik, és hálás a legapróbb információért is. Sőt Lehnert olykor szinte úgy érzi, hogy a lány határozottan igyekszik tetszeni neki.

Lehnert végigkutatta a zsebeit, cigarettát keresett, de csak a látogatóknak szánt dobozban talált egyet, abból is félig kihullt már a dohány. Körmével lecsippentette az üres felét, és rágyújtott a maradékra. Miközben az íróasztalon tornyosuló aktahegyek közt a hamutartót kereste, hogy beledobja a leégett gyufaszálat, tekintete megakadt egy lány fényképén, amely éppen legfelül feküdt az eltűntek kartotékjai közt. Az imént is látta már, de tudatosan csak most döbbent rá a keskeny, szabályos arc, a hosszú szempillák alól kiragyogó, nagy, mandulavágású szemek rendkívüli szépségére. A finoman metszett száj körül bujkáló mosoly visszfénye egy nagy festő remekművére emlékeztette, bár hirtelenjében nem jutott eszébe, melyikre. Még a fekete-fehér fénykép is érzékeltette valamelyest a csaknem derékig érő, dús, hullámos haj káprázatos pompáját.

Lehnert önkéntelenül is elolvasta a felhívás szövegét.

„1967. VIII. 23-a óta eltűnt Wernsdorff, Gabriele, fogl.: egyet, hallg., szül.: Hamburg, 1949. V. 19., lakcíme: Hamburg-Lokstedt, Ehrenschildstrasse 74.

G. W. a fenti napon Hamburgból autóstoppal Salzburgba (Ausztria) indult, ahová azonban nem érkezett meg. Személyleírása: mintegy 20 évesnek látszik, magassága 178 cm, haja igen hosszú, hullámos, világosszőke, szeme kék, bőre napbarnított. Rendkívül feltűnő jelenség. Ruházata: ujjatlan, karcsúsított fehér nyári ruha övvel, fehér szandál, kék sportszatyor.

Utoljára a münchen-ramersdorfi autópálya-felhajtójánál látták, körülbelül 21.30-kor. Itt beszállt egy Salzburg felé tartó, sötét színű Mercedesbe. Ki látta G. Wernsdorffot 21.30 után kísérőjével a Mercedesben vagy másutt, különösen a münchen-salzburgi autópálya területén, illetve ki tud valamit tartózkodási helyéről? Bejelentés tehető a Hamburgi Bűnügyi Rendőrségen (cím: Bell Strohhause 31, telefon: 288201) vagy a Német Szövetségi Köztársaság és Ausztria bármelyik rendőrhivatalában. A bejelentéseket kívánságra bizalmasan kezeljük.”

Lehnert hitetlenül meredt a szövegre, a szívverése érezhetően meggyorsult.

– De hát ez őrület… – mormolta félhangosan, és sietve kiemelte az iratrendezőből a lapot. Feszült figyelemmel föléje hajolt, és még egyszer, szóról szóra áttanulmányozta a felhívást. A hirtelen felvillant ötlet olyan fantasztikusnak, elrugaszkodottnak látszott, hogy úgy gondolta, csak agyrém lehet. De minél tovább jutott az olvasásban, annál bizonyosabbra vette, hogy valami mesebeli véletlen folytán egy roppant fontos, talán mindent megváltoztató nyomra bukkant. A Beer-Mersbach-ügy bizonyos mozzanatai, amelyekkel mindeddig hasztalanul gyötrődött, most egyszerre logikus magyarázatot nyertek, és beilleszkedtek a képbe.

Persze, korántsem volt még meggyőződve következtetéseinek helyességéről, de tétován kivette levéltárcájából a gondosan őrzött cédulákat, szétrakosgatta őket az íróasztalon, és melléjük tette a noteszét. Hosszasan, lelkiismeretesen ellenőrizte feljegyzéseit, de úgy látszott, minden egybevág, nem talált semmilyen ellentmondást, amely merész kombinációit eleve keresztülhúzhatta volna. Végül hátradőlt a rozoga forgószéken, s egy pillanatig összeráncolt homlokkal nézte a mennyezetet. Aztán eltökélten mordult egyet, és felmarkolta a telefonkagylót.

– Eltűnteket nyomozó csoport, Sommer főfelügyelő – jelentkezett egy kissé gombócos férfihang, mintha a gazdája evett volna éppen valamit.

– Itt Lehnert, a gyilkossági csoporttól. Szükségem volna a segítségére.

– Miről van szó, főfelügyelő úr?

– Bizonyos Gabriele Wernsdorff, hamburgi lakos felől szeretnék érdeklődni, egy másik üggyel kapcsolatban. A felhívás itt van nálam, adjam meg az iktatószámot?

– Nem fontos, főfelügyelő úr, elég a lány eltűnésének dátuma.

– Folyó év augusztus 23-a.

– Egy pillanat, azonnal megnézem.

Lehnert szeme a villanyóra másodpercmutatóját követte. Pontosan tudta, hogy minden a főfelügyelő válaszától függ, hiszen könnyen lehet, hogy ez a Gabriele Wernsdorff már réges-rég Hamburgban csücsül, csak az ottaniak trehányságból nem küldték meg az értesítést. Ilyesmi, sajnos, nemegyszer előfordult már. Vagy a kislány – ámbár kicsinek éppen nem kicsi a maga csaknem száznyolcvan centiméteres termetével – elégedetten szórakozik valahol külföldön, egy imádója ölében. Manapság nem kivételes eset, ha fiatal lányok elcsavarognak, és fütyülnek az iskolára meg a szüleikre.

– Így ni, a kezemben van már az akta. Menynyire tájékozott az ügyben, főfelügyelő úr?

– Csak annyit tudok, amennyi ebben a felhívásban áll.

– Akkor legokosabb, ha az elején kezdem. – Papírzizegés hallatszott a készülékben. – Gabriele Wernsdorff huszonharmadikán korán reggel elindult Hamburgból, még hét óra előtt. Münchenig annak a hamburg-lokstedti szerszámgépgyárnak egyik üzletkötője vitte el, ahol a lány apja művezető. A férfi minden gyanún felül áll. Késő délután rakta ki a lányt a Linde-gépgyár előtt, az Ingolstadter Strassén. Erre tanúk vannak. A lány a villamos-megállóhoz ment, a Leopoldstrasse felé, az üzletkötő este hétig maradt a gyárban, majd elment egy ismerős házaspárhoz, és náluk töltötte az éjszakát. Másnap a Linde-gyár egyik mérnökével Augsburgon át visszautazott Hamburgba.

– Itt azt írják, hogy Gabriele Wernsdorffot még egyszer látták.

– Tévedés, kétszer is! Miután tudtuk, hogy Salzburgban élő, férjezett nővéréhez készült, először a ramersdorfi autópálya-felhajtónál nyomoztunk, ahol az Olaszországba vagy Ausztriába igyekvő stoposok szokták várni a jó szerencsét. Itt egy büfé elárusítója látta a lányt, aki alighanem óriási hatást lehetett rá, mert a fiú azonnal felismerte a fényképről, és pontosan emlékezett rá. Elmondta, hogy a lány a buszmegálló felől jött, és többek közt egy képes levelezőlapot is vásárolt tőle, amelyet rögtön megírt és feladott. Ez a lap volt egyébként az utolsó életjel, amit a szülei kaptak tőle.

– Itt valami sötét színű Mercedesről is esik szó – vetette közbe Lehnert.

– Igen, az elárusító látta, amint Gabriele Wernsdorff elsétált a benzinkútig, ahol szinte azonnal felvette egy sötét Mercedes vezetője. Ez körülbelül fél tízkor történt.

– És hol bukkant fel a lány még egyszer? A felhívás ezt nem említi.

– Korábban adták ki ugyanis… Később, amikor lenyomoztuk az autópálya egész térségét az osztrák határig, a holzkircheni autós pihenő vendéglőjében találtunk egy pincért, Roman Herbstet, akinek a vallomása szerint Gabriele Wernsdorff egy igen jól öltözött férfi társaságában tíz órakor jelent meg a teraszon, ahol ő szolgálta ki mindkettőjüket. Nagyon jó hangulatban voltak, és egy egész üveg pezsgőt megittak. A pincér nem tudja, mikor távozott a párocska, mert neki tömérdek dolga volt, és a lány kísérője rögtön fizetett.

– És teljesen bizonyos, hogy Gabriele Wernsdorff volt az a lány?

– Holtbiztos! A ramersdorfi elárusító és a pincér egybehangzóan azt állítják, hogy a lány olyan feltűnő szépség volt, amilyet épkézláb férfi nem felejt el egyhamar. Ezt egyébként a fényképteszt is egyértelműen bizonyította.

– És mit tudnak a kísérőjéről?

– Hja, hát éppen itt a bökkenő. Senki sem látta jól. A teraszon az árnyékban ült, és a pincér egyébként is csak a lányt bámulta.

– De ez a Herbst nyilván adott róla valamiféle személyleírást. Öreg volt vagy fiatal, kövér vagy sovány?

– Elég magas, normális alkatú, középkorú személy. De hát ez nem mond sokat. Annyi mindenesetre biztos, hogy a pénztárcája jó kövér volt. Maga talán tud ezzel kezdeni valamit, mert én ugyan nem.

– Elfeledkezett a Mercedesről.

– Csakugyan… Miután Ramersdorftól Holzkirchenig aránylag rövid az út, nem valószínű, hogy a lány más kocsiba szállt át, így tehát csaknem biztosra vehetjük, hogy kísérője annak a Mercedesnek a tulajdonosa volt, amelyet az elárusító említett.

– Vagy a sofőrje.

– Nem hiszem. A pincéreknek általában ragyogó ösztönük van a vendégeikhez, pontosabban felbecsülik őket, mint az adóhivatal.

– Nyomoztak a Mercedes után is?

– Még dolgozunk rajta. Bár elég kilátástalan a dolog, hiszen csak itt Bajorországban is ezrével futkároznak.

– Értem. Még egy kérdésem volna: mit mond az Interpol?

– Semmit… Ha a lány külföldön tartózkodna, már rég kaptunk volna értesítést-

– Eszerint bűntényre gyanakodnak?

– Nemigen van más alternatíva. Attól a pillanattól, hogy Gabriele Wernsdorff elhagyta kísérőjével a holzkircheni autós pihenőt, tökéletesen nyoma veszett, mintha eltűnt volna a föld színéről. A lakosságtól természetesen csőstül kaptunk információkat, de kivétel nélkül mind tévesnek bizonyult. A mi kutatásaink is zátonyra futottak.

– Nem is csudálom… – dünnyögte Lehnert, aki most már csaknem tökéletesen meggyőződött arról, hogy helyesen látja az összefüggéseket.

– Nem értem, mire gondol…

– Nem fontos. Volna valami kifogása, ha a Wernsdorff-aktát egy-két napra kölcsönkérném? Óriási szívességet tenne, ha ideadná.

– Örömmel, de akkor haladéktalanul küldjön fel érte valakit, mert a kocsi már a kapuban vár, egy sürgős ügyben kell elmennem.

– Magam szaladok fel érte.

Lehnert letette a kagylót, és máris indult kifelé, közben bekukkantott egy pillanatra a szomszéd szobába – üres volt. Titkárnője és munkatársai láthatólag nem siettek túlságosan az ebéddel. Már fél lábbal a folyosón, megtorpant, és habozva visszanézett az íróasztalára. Hagyja így szabadon heverni a jegyzeteit? De aztán vállat vont, és futólépésben elindult a felvonó felé.

Bringmann felügyelő zsebre dugott kézzel ácsorgott a gyilkossági csoport irodája előtt. Még csak háromnegyed egy múlt hét perccel, és a folyosókon, a várószobákban viszonylagos nyugalom honolt, mint afféle lélegzetvételnyi szünet a délutáni roham előtt. A tisztviselők, alkalmazottak többsége még az ebédlőben üldögélt. Bringmann, aki taktikai megfontolásokból tőle telhetően kerülte kollégáit, a főkapitánysággal szemközti sarkon, a Löwenbräu étteremben ebédelt. Ragyogóan érezte magát. Mióta a rendőrtanácsos az ő kezére bízta a Beer-Mersbach-ügyet, úgy vélte, jócskán közelebb jutott becsvágyó céljaihoz, és persze mindent elkövetett, hogy a lehető legpontosabban teljesítse a tanácsos hallgatólagos kívánságait. Az ügyészség részére készített zárójelentésben egy árva szó sem támaszthatta akár csak a leghalványabb kételyt a török bűnösségét illetően.

Halkan fütyörészve lépett be a felügyelők szobájába, de a váratlan légvonat sarkig kitárta a főfelügyelő irodájának résre nyitott ajtaját. Bringmann észrevette, hogy odaát az íróasztalról papírlapocskák rebbennek fel, és vitorláznak a nyitott ablak felé.

– Törje ki a nyavalya! – szitkozódott dühösen, és berohant. Összeszedegette, és az íróasztalra tette a cédulákat. Szeme közben az eltűntek nyilvántartására és az abból kiemelt kartotékra vetődött. A fiatal lány neve nem volt számára ismerős, de amikor jobban szemügyre vette a kezében tartott lapot, meghökkent. Egy apróság, egy sajátos egyezés hirtelen felkeltette az éberségét.

Mint a kutya, amelyik szimatot kapott, sietve olvasni kezdte a bejelentés szövegét, és egyik-másik pontját összevetette Lehnert jegyzeteivel. Úgy lebilincselte az eredmény, hogy már eszébe sem jutott rendet teremteni. Ha a főfelügyelő rajtakapná, nyugodtan védekezhet a nyitott ajtóval meg a huzattal, gondolta.

Hamarosan úgy vélte, eleget tud már, annyit legalábbis, hogy végképp Lehnert nyakára hurkolja a kötelet.

Egy másodpercig hallgatódzott, majd sebesen visszatért a felügyelők szobájába. Lehnert irodájának ajtaját éppen csak behajtotta, ahogy találta.

– Nocsak! – méregette hüledezve Graf az íróasztalnál üldögélő Bringmannt. – Annyira sóvárgott a munka után, hogy korábban bejött?

– Csukja be inkább az ajtót, huzat van.

– Mindjárt jön a kávétündérünk.

– Akkor is. – Bringmann a fülét hegyezte. A szomszéd helyiségből Lehnert közeledő léptei hallatszottak, az ajtónyílásban megjelent haragos arca.

– Micsoda disznóól van az íróasztalomon? Összevissza keverték a jegyzeteimet. Kikérem magamnak…

– Bizonyára a szél volt – vágott közbe szelíden Bringmann. – Amikor Graf az előbb bejött, óriási huzat támadt.

Mintegy a felügyelő szavalnak igazolásául belépett a titkárnő. Az íróasztalokon heverő papírlapok röpködni kezdtek.

– No mindegy … – Lehnert bizalmatlanul végigmérte őket, sarkon fordult, és visszaszólt: – Jöjjenek át. Helyzetmegbeszélést tartunk.

A Lufthansa délutáni München és Hamburg közötti járatán bőségesen volt hely, még félig sem telt meg a gép. Lehnert éppen az utolsó másodpercben érte el. A nap már csaknem a láthatár szélét érintette nyugaton. Alant néhány fehér felhőcafat lebegett a Lüneburger Heide élettelen sötétje fölött, s a távolban, az északi égbolton, homályos derengés jelezte a kikötőváros fénytengerét.

Lehnert az órájára nézett, már csak hét perc volt hátra a leszállásig. Becsukta a noteszt, zsebre tette. A mögötte ülő asszony, aki egész úton rosszul volt, kezdett magához térni. A légikisasszony összeszedegette az üres tányérokat és poharakat. Lehnert még most is nehezen fogta fel, hogy valóban ott ül a repülőgépen, útban Hamburg felé, mégpedig hivatalos, szolgálati megbízással, amelyet a rendőrtanácsos engedélyezett és írt alá. Ez megkímélte attól, hogy titokban kelljen telefonálgatnia meg irkálnia annak az ismerős hamburgi bűnügyi felügyelőnek, akinek a segítségével meg akarta szerezni a szükséges információkat Gabriele Wernsdorff szüleitől. Most személyesen is felkeresheti a házaspárt, nincs szüksége mások közbenjárására, ez egyszer igazán szerencsésen alakultak a körülmények.

Úgy kezdődött az egész, hogy egy feldúlt, középkorú férfi viharzott be az irodájába, és elfúló hangon közölte, hogy az Isarból kifogott öregasszony, akinek a képét a tévé bemutatta, az ő édesanyja.

A kihallgatás alapján megállapítást nyert, hogy a halott nő a hatvannégy éves Emma Pfeiffer, aki München-Harlachingban egy totó-lottó fogadási irodát vezetett. Fia tegnap, mint minden pénteken, kiment hozzá, hogy beszállítsa a játékhét fogadási összegeit, de a kis házat meg a fogadóirodát is zárva találta. Az ajtóra egy cédulát erősítettek: „Betegség miatt zárva.” A férfi azonnal észrevette, hogy ez nem az édesanyja írása, elrohant, felhívta a mentőket, az összes környékbeli kórházat, és végül a rendőrséghez fordult. A rendőrök feltörték a házat, ahol Pfeifferné asszonynak nyoma sem volt, de szőrén-szálán eltűnt az egész lottóbevétel meg az idős hölgy tekintélyes összegű megtakarított pénze is. A szobában bűncselekményre utaló vérnyomokat találtak. Ezután végigjárták a szomszéd házakat, és a tudakozódás kiderítette, hogy Pfeiffernét utoljára hétfőn, szeptember 4-én látták.

Lehnert csaknem gyengéden veregette meg a mellette fekvő aktatáskát, hiszen a benne rejlő bizonyítékok bőségesen elegendőek voltak ahhoz, hogy hűvösre tehesse a gyámoltalan öregasszony gyilkosait. Különös, hogy a brutális bűntény felderítése mellékesen az ő ügyén is nagyot lendített.

Gondolatai visszatértek a Pfeifferné azonosítása után lezajlott eseményekhez. Haladéktalanul kapcsolatba lépett a helyi rendőrparancsnoksággal, és munkába állította a gyilkossági csoport teljes gárdáját. Jóformán egy óra sem telt bele, máris megállapították, hogy a gyilkosságot ketten követték el: az öregasszony tizenhat éves unokaöccse, Burkhardt Pfeiffer és annak hasonló korú osztálytársa, Siggi Menzel. Több tanú látta, amint egy megrakott kézikocsival kijöttek Pfeifferné kertjéből. A nyomozás további része merő rutinmunka volt, az ujjlenyomatok, az írásszakértő véleménye – az üzlet ajtajára rajzszögezett cédulát a Pfeiffer gyerek írta – véglegesen megerősítették a kutatások eredményét.

A történet egyik érdekessége az volt, hogy a két fiatalkorú tettes már jó néhány napja lakat alá került. A hamburgi bűnügyi rendőrség fülelte le őket a Sankt Pauli szórakozónegyedben, ahol rendkívül feltűnően dobálták a pénzt.

A repülőgép lassan oldalra dőlt, odalenn ezernyi fénypont szikrázott, csupán a kikötő táját borította vékony ködtakaró. A légikisasszony körülkínálta a szokásos cukorkákat. Lehnert bekapcsolta a biztonsági övét, s egy percig a pilótafülke ajtaja felett vörösen felvillanó, többnyelvű felszólítást nézte.

Bár a kettő közt semmi összefüggés nem volt, Ott rendőrtanácsoson járt az esze. Ha tudná, mért vállalta főfelügyelője minden ellenkezés nélkül a megbízást, hogy személyesen hozza el a két sihedert Hamburgból! Amilyen kolerikus vénség, képes lenne akár rádión keresztül hazarendelni…

A repülőgép hatalmas teste alig észrevehetően megrázkódott. Hirtelen ismét feldübörögtek a hajtóművek, piros lámpák hosszú lánca suhant tova. Megérkeztek Hamburgba.

XI

– Úúúgy… érdekes! – Ott rendőrtanácsos végigsimított ősz haján, és a felesége felé pillantott, aki megint túl hangosan beszélt, mint mindig, amikor úgy érezte, hogy magára hagyják fontos vendégekkel. Izgalomtól éles hangja valósággal eluralkodott a verandán üldögélő kicsiny, de előkelő társaság halk beszélgetésén. Bárcsak le lehetne szoktatni erről! A rendőrfőkapitány – az estély régóta áhított attrakciója – már kényelmetlenül fészkelődött a karosszékben, és több pezsgőt ivott, semmint érzékeny májának hasznára vált volna.

A rendőrtanácsos aggodalmas tekintete visszatért az előtte álló Bringmann felügyelőre. Csakugyan tébolyító az a história, amit előadott. Ha Lehnert összekapcsolta annak az egyetemista lánynak az eltűnését a Beer-Mersbach-üggyel, nyilván egészen biztos a dolgában, és sajnos, ahhoz már késő, hogy megakadályozzák a hamburgi nyomozásban.

Ott érezte, hogy a tenyere nyirkos lesz, már szinte látta, micsoda megszégyenülés érheti. Ha Lehnert valóban sikert arat, a bűnügyi osztály főnöke minden felelősséget az ő nyakába fog hárítani, és akkor még régi barátja, egykori munkatársa a különleges osztályról, a rendőrfőkapitány sem védelmezheti meg úgy, hogy ne kompromittálja súlyosan magát. Az ősz tanácsos nagyot nyeli. Felesége a verandán változatlan hangerővel ontotta a szót.

– Jöjjön be egy pillanatra a dolgozószobámba – szólt Bringmann-nak. – Parancsol egy szivart?

A felügyelő bólintott. Ott felvett egy elefántcsont ládikót régimódi íróasztaláról, és a kényelmes ülősarok felé intett.

– Foglaljon helyet.

Miközben felcsattintotta az asztali öngyújtót, lopva a felügyelőt méregette. A láng szabályos metszésű, keskeny ajkú, hegyes állú, intelligens arcot világított meg. Becsvágyó, gátlástalan és csak feltételesen megbízható, foglalta össze a tapasztalt kriminalista korántsem újkeletű véleményét. De tudta azt is, hogy Bringmann a lekötelezettje, és pillanatnyilag egészen jól használható – bár csak egy bizonyos határig.

– Mért nem jelentette előbb ezt a históriát? Ha csak egy szót szól, más repült volna Hamburgba.

– Nem állt módomban, tanácsos úr – mentegetődzött Bringmann, épp a megfelelő mértékben vegyítve a magabiztosságot az alázattal. – A szolgálati idő végéig Harlachingban rostokoltam a főfelügyelővel. Aztán utasított, hogy kísérjem ki a repülőtérre, mert még egy fontos feladatot akar rám bízni.

– És csakugyan olyan fontos volt az a feladat?

Bringmann hallgatott. A rendőrtanácsos a fejét ingatta – úgy látszik, Lehnert alaposan ismeri az embereit.

– Gondolom, maga is osztja véleményemet, hogy a rendelkezésünkre álló bizonyítékok alapján a kétely árnya sem férkőzhet a török bűnösségéhez.

– A legcsekélyebb sem – sietett megerősíteni Bringmann.

– Sajnos, máig sem tett még beismerő vallomást.

– Ott színtelen tekintete, amely eddig a lassan felszálló szivarfüstöt követte, fürkészve szegeződött a felügyelő arcára. – Bár ez talán csak azon múlt, hogy Lehnert túlságosan is kesztyűs kézzel bánt vele…

Bringmann nem volt egészen bizonyos abban, hogy jól értette-e a rendőrtanácsos szándékát.

– A kihallgatások a szokott módon zajlottak… – jegyezte meg elővigyázatosan.

– Már többször megállapítottam, hogy az osztályomon túlságosan is finomkodnak – jelentette ki rosszallóan Ott. – Márpedig ezen változtatni fogok. Hajdanában, amikor még én is a gyilkossági csoport felügyelője voltam, nem érzékenykedtünk ennyire. És az eredmények minket igazoltak.

Bringmann megértette a leckét.

– Ha a tanácsos úr beleegyezik, még egyszer kihallgathatnám Karacaoglut – javasolta.

– Próba szerencse, ártani nem árt – vetette oda a rendőrfőtanácsos, és látszólag teljesen elmerült a szivar élvezetében. – De tartsa be az előírásokat!

A felügyelő felállt.

– Kimegyek Stadelheimbe.

Ott helyeslően intett, és szintén felállt.

– Keresse fel Ganzinger ügyész urat, és kérje el tőle a szükséges iratokat. Egyszersmind tájékoztassa is mindenről részletesen.

– Megteszek minden tőlem telhetőt.

– Remélem is! – Az ajtónál megállította a felügyelőt, és elgondolkozva megszólalt: – Még valami. . Ott van az az átkozott negyedik golyó, amelyet Dröge piszkált ki egy fatörzsből.

– Igen, Lehnert főfelügyelő rendkívül fontos bizonyítéknak tekinti.

– Ismerem az elméletét – ráncolta össze a homlokát Ott, és elengedte a kilincset. – A töltényhüvely felkutatását azonban elmulasztották.

– Amikor embereink átvizsgálták a helyszínt, egy négyzetcentiméternyi helyet sem hagytak ki.

– Mit lehessen tudni… Ha jól emlékszem, a többi hüvelyre Lehnert maga bukkant rá.

– Igen, egy bogáncsbokorban, a tisztás szélén, ugyanott, ahol a keréknyomokat találtuk.

– Nem kellene még egyszer átkutatni azt a területet? Ha az ember pontosan tudja, mit keres, gondosabban néz körül, és nem adja fel olyan hamar.

Bringmann nem volt efelől ilyen szilárdan meggyőződve, de nem óhajtott ellenkezni.

– Odaküldök néhány embert.

– Erre nincs szükség. Ha végzett Karacaogluval, hívja fel Berghausenban Schmidt felügyelőt, és találkozzanak a tisztáson. Jobban szeretném, ha maga venné kézbe a dolgot, személyesen.

– Oké. – Bringmann nem látszott különösebben boldognak.

– Sok sikert.

Ott a kapuig kísérte Bringmann felügyelőt, aztán visszatért vendégeihez. Amikor megjelent a verandán, feleségének torkán akadt a szó, és ijedten nézett fel rá.

A garázsajtó csikorogva ereszkedett le, és jókora kattanással zökkent a helyére, a villany automatikusan kialudt. Joseph Huber zsebre vágta a kulcscsomót, és felvette a kiugró lábazatról az aktatáskáját. Bremer hirtelen felmondása óta nem sikerült még megfelelő sofőrt találnia, egyedül vesződött a kocsival.

Már rég bealkonyult, barátságtalan, hűvös szél fújt, a villa kivilágított ablakai tündöklő négyszögeket hasítottak ki a sötétségből. A szomszéd telek kerítése mentén őrjöngő ugatással száguldott fel-alá a borjú nagyságú dán dog, és csak akkor csillapodott le, amikor a gazdája végre megjelent a teraszon, és kedveskedve magához csalogatta.

– Hisztériás dög – morogta Huber.

Letért a kőlapokkal kirakott kerti útról, és a gyepen ballagott a ház felé. Lába alatt minden lépésnél megzizzent a száradó avar. Noha fázott egy kissé, élvezte a friss levegőt. A feljárón két autó állt. Arra eleve számított, hogy Ganzingert itt találja, de kié lehet a müncheni rendszámú Porsche, az antennával a tetején? Az ablakon át bepillantott a szalonba. Christine a heverőn ült, mélyen kivágott estélyi ruhában, tarkóján összekulcsolt karral, a háttérben tárva-nyitva állt a télikert hatalmas tolóajtaja. Odabenn Ganzinger tárgyalt egy férfival, akit Huber csak hátulról láthatott, de mégis valahogy ismerős volt.

Az építési vállalkozó kíváncsian bújt át a bokrok közt, és keresztülvágott a széles kocsifeljárón, a ház hátsó traktusa felé, ahol egy rejtett kis alkóvból belátni a télikertbe, sőt talán még a beszélgetésből is el lehet csípni néhány szót.

Az ajtó zárva volt, Huber kinyitotta a főkulcsával. A parányi helyiségben a trópusi növények gondozásához használt kerti szerszámok hevertek, dohos szag terjengett. Huber óvatosan átlépett egy összegöngyölt locsolótömlőn, és valami kis rést keresett az üvegfal mögött sűrűsödő levélfüggönyön. Közben Ganzinger érezhetően izgatott hangja ütötte meg a fülét. Most már felismerte a másik férfit is: Bringmann felügyelő volt, a müncheni gyilkossági csoporttól. Gyorsan, türelmetlenül beszélt, mint aki valamilyen kellemetlen kötelességet akar letudni mielőbb.

A felügyelő láttán Huber önkéntelenül is megriadt, és fülét a hűvös üvegtáblához szorítva, dobogó szívvel hallgatódzott. Szemhéja idegesen rángatódzott.

Bringmann befejezte mondanivalóját, Ganzinger bólintott.

– A magam részéről egyetértek – mondta. – A török beismerő vallomása jelentősen leegyszerűsítené és megrövidítené a bírósági tárgyalást. Remélem, hogy a főfelügyelője nem köp a levesbe azzal az eltűnt egyetemista lánnyal!

– Fölösleges aggódni, a rendőrtanácsos úr, sőt a bűnügyi osztály főnöke is képtelenségnek tekinti Lehnert elméletét. Bizonyára meg is teszik a szükséges lépéseket, hogy a főfelügyelőt észre térítsék.

– Nos, rendben van, akár most mindjárt bemehetünk az irodámba az aktákért. De kérem, tájékoztasson haladéktalanul, ha sikerül zöldágra vergődnie Karacaogluval.

– Telefonálni fogok, mert utána azt a nyavalyás töltényhüvelyt kell keresgélnem, ami persze nevetséges.

Huber látta, amint Ganzinger átkarolta a felügyelő vállát, és visszatért vele a szalonba. A hangjuk elhalkult, végül érthetetlenné vált. Huber megkönnyebbülten felegyenesedett, csak most érezte, mennyire megfájdultak a hátizmai a görcsös, kényelmetlen pózban.

A fuhlsbütteli repülőtér kijáratánál egy rendőrségi autó parkolt a tilosban. A kocsi nyitott ajtajára sötét felöltős férfi támaszkodott, aki figyelmesen méregette a kitóduló utasokat. Lehnert hóna alá szorította az aktatáskát, és odament hozzá.

– Ha nem tévedek, engem vár, ugye? Lehnert főfelügyelő vagyok, Münchenből.

– Schulz felügyelő vagyok – ragadta meg a hamburgi kolléga Lehnert kezét, és erőteljesen megrázta. – Nagyon örülök, hogy végre személyesen is megismerkedhettünk, eddig mindig csak telefonon volt szerencsém beszélni magával.

– Erősen kétlem, hogy ez minden esetben olyan nagy szerencse lett volna – mosolygott Lehnert. – De igazán meglep, hogy személyesen jött ki elém.

– Ez csak természetes, ha ilyen ritka vendégről van szó! – húzódott mosolyra a körülbelül ötvenéves felügyelő kerek, jóindulatú arca is. – De elég az udvariaskodásból, szálljon be.

Lehnert beült a kocsiba. Nem számított erre a fogadtatásra, és nem tudta eldönteni, hogy adja tudomásul szándékát hamburgi kollégájának, hiszen hivatalos támogatást semmilyen körülmények közt nem kérhetett tőle. Másrészt azonban az sem állt módjában, hogy későbbre halassza Gabriele Wernsdorff szüleinek felkeresését.

– A főkapitányságra – szólt Schulz a sofőrnek, becsapta a kocsi ajtaját, és Lehnerthez fordulva, kedélyesen folytatta. – Telexéből már értesültem a két gazfickó ügyéről, akiket a Reeperbahnon csíptünk nyakon. Azóta már elismerték, hogy ők gyilkolták meg az öregasszonyt. Egyébként mindenkit megdöbbentett, hogy milyen érzéketlenül, pimaszul viselkedtek. A jegyzőkönyvek is elkészültek, és a rendelkezésére állnak.

– Nagyon köszönöm, rengeteg munkától kíméltek meg.

– Nincs mit.

Lehnert egy másodpercig tétovázott.

– De, hogy őszintén bevalljam, nem csupán emiatt jöttem Hamburgba.

– Igen?

– Volt rá egy másik okom is.

Schulz felügyelő furfangos pillantást vetett Lehnertre a szeme sarkából.

– Nem úgy nézem, mintha Sankt Pauliba akarna kiruccanni – jegyezte meg. – Nos… nem lehetnék segítségére valamiben?

– Mielőtt a főkapitányságra mennénk, el kellene ugranom Lokstedtbe, az Ehrenschildstrasséra.

– Az a Hagenbeck-állatkert közelébe esik – szólt hátra a sofőr. – Nem is jelent kitérőt.

– Hát akkor rajta! – gombolta ki a felöltőjét Schulz, és kényelmesen hátradőlt. – Leolvasom az ábrázatáról, hogy nemigen akaródzik beszélnie erről az úticélról, kolléga úr. De talán segítségére lehetek. Amellett nem vagyok pletykafészek…

Lehnert egy másodpercig latolgatta a helyzetet, aztán elhatározta, hogy nyílt kártyákkal játszik, legalábbis részben.

– Mindenesetre megkérném egy nagy szívességre – kezdte. – Szükségem volna egy tanú vallomására, aki két héttel ezelőtt elköltözött Münchenből Hamburgba. Magánsofőr volt, a neve Max Bremer. Egy gyilkossági ügyről van szó, amelyben én vezettem a nyomozást.

– Ha csak ennyi az egész! Írja le nekem az illető személyi adatait meg azokat a kérdéseket, amelyekre választ akar kapni, egykettőre elintézem.

– Schulz kérdő tekintetet vetett Lehnertre. – De mért nem fordult hozzánk szolgálati úton?

– Rögtön megérti, mihelyt megismerkedik a körülményekkel…

Az Alsterkrugchaussee nyílegyenesen futott, szembejövő forgalom alig volt. Az eppendorfi mocsár és az Alster-csatorna fölött ritkás köd lebegett. A sofőr fokozta a sebességet, a résre nyitott ablakon besüvített a szél. Schulz felügyelő összefont karral ült a kocsi sarkában, és figyelmesen hallgatott, arcán semmi sem árulta el, miként vélekedik Lehnert fejtegetéseiről. Gross-Borstel után a sofőr hátrapillantott.

– Azonnal ott vagyunk. Mi a házszám, főfelügyelő úr?

– Hetvennégy. – Lehnert éppen befejezte a történetet, és tenyerével rácsapott a térdén heverő aktatáskára. – Nagyjából ez volna minden. És most rögtön megtudjuk, igazam van-e, vagy csakugyan őrültség az egész.

A felügyelő szemmel láthatóan nem csodálkozott Lehnert felindulásán, sőt ellenkezőleg, arcán megértő mosoly suhant át.

– Valóban nagyon érdekes elképzelései vannak az ügyről, kolléga. De hát feltevésekkel és elméletekkel, legyenek még oly megalapozottak is, nem állhatunk a bíróság elé, kivált, ha egy vendégmunkásról van szó.

– Ezt nagyon is jól tudom… De ha itt valamilyen eredményre jutok, a hiányzó bizonyítékokat is meg fogom találni.

– Sok szerencsét kívánok magának, kolléga. De tömérdek baja származik majd belőle…

– Bánom is én! – Lehnert felszegte az állát, összehúzta a szemét. – Az ember nem alkudhat meg örökké, meggyőződése ellenére. Ki akarom deríteni az igazságot, ennyi az egész. És most már amúgy is késő visszakoznom. Ráadásul egész életemben vádolnám magam, ha részem volna egy ártatlan ember halálában… – Kesernyésen elmosolyodott, és némi akasztófahumorral folytatta: – A két legnagyobb biztosító társaság már évek óta csábít, hogy szegődjem el hozzájuk detektívnek. Talán ilyesformán még akkora fizetéshez is jutnék, amekkorához képest a miénk legfeljebb holmi tisztesebb borravaló.

– A maga helyében én bizony kétszer is megfontolnám, mert az a benyomásom, hogy maga testestül-lelkestül rendőrtiszt…

Lehnert legyintett.

– Nem kell nagyon tragikusan venni, amit mondtam. De maga is tudja, vannak percek, amikor az ember torkig lesz ezzel a nyavalyával. No, semmi bánat!

A kocsi lassított, és befordult egy keskeny utcába, ahol parányi kertek közt egyforma, alacsony sorházak szorongtak, sűrűn egymás mellett. A fiatal gyümölcsfák fölött idelátszott az Észak német Rádió fényárban tündöklő épülettömbje.

Megérkeztünk – jelentette a sofőr, és megállt az egyik ház előtt.

– Talán jobb, ha én a kocsiban maradok – vélekedett Schulz.

– Fölösleges. Sőt később esetleg nem árt, ha lesz egy tanúm is.

A ház néhány méterre volt az utcától. Lehnert megnézte az alacsony kerti kapura erősített névtáblát, hogy jó helyen jár-e, és megnyomta a csengőt. Higgadt és fegyelmezett volt, mint mindig, mikor fontos ügyben kellett határoznia. Schulz felügyelőről azonban lerítt a kíváncsiság.

Még jóformán el sem némult a ház belsejében a halk csengőszó, máris kitárult a kapu, s egy alacsony, kopasz férfi bukkant fel barna, kézzel kötött pulóverben. A háta mögött törékeny, ősz kontyos asszony állt, nagy szeme riadtan fürkészte az idegeneket.

– Minket keresnek? – kérdezte a férfi elfúló, rekedtes hangon.

Lehnert hökkenten, már-már hitetlenkedve nézte a két jelentéktelen, idős embert. Csakugyan ők lennének a kis híján száznyolcvan centiméter magas, gyönyörű egyetemista lány szülei?

– A Wernsdorff családot keressük – szólalt meg végre.

– Igen? – Az asszony rémülten kapaszkodott a férje karjába. – A lányunkról hoznak valami hírt, ugye?

Lehnertet valósággal szíven találta ez a hang.

– Igen is, meg nem is – felelte. – Megengedik, hogy beljebb kerüljünk? Lehnert főfelügyelő vagyok, Münchenből, a kollégám Schulz felügyelő, a hamburgi rendőrségtől.

– Fáradjanak be – nyitotta szélesre a kaput Wernsdorffné. – Csak nem történt valami baj a kislányunkkal? Alig vártuk már, hogy életjelt kapjunk tőle… – Félretolta egy kicsit a férjét. – Adj már helyet az uraknak! Erre tessék!

A szűk előszobából egyszerű, de otthonos, ízléssel berendezett nappaliba léptek. Egy régimódi fiókos szekrény fölött Gabriele nagyméretű fényképe függött a falon. A hamburgi felügyelő érdeklődéssel vette szemügyre. Az apa halkan becsukta az ajtót, és kikapcsolta a televíziót. Iparkodott nyugalmat színlelni, de az arcán feltűnő vörös foltok elárulták izgatottságát.

– Foglaljanak helyet! – Wernsdorffné nyughatatlan, reszkető kezével szakadatlanul a ruhája övét igazgatta. – Mi van Gabyval?

– Sajnos, még most sem tudjuk, hol tartózkodik, csupán arra vonatkozóan találtunk néhány nyomot, hogy merre járhatott. De ehhez is az önök segítségére van szükségünk. – Kinyitotta aktatáskáját, és kivett egy átlátszó műanyag tasakot. – Ez a zsebkendő az önök lányáé?

Wernsdorffné megtapogatta, széthajtotta a leheletfinom batisztot, aztán bólintott.

– Fél tucat ilyet kapott tőlem Gaby. – A férjére nézett. – Hol találták meg?

– Egy kemping közelében, nem messze a münchen-salzburgi autópályától. – Lehnertnek nehezére esett, hogy tárgyilagos hangját megőrizze. – Nem tudják véletlenül, milyen vércsoporthoz tartozik a leányuk?

– Nullás – szólalt meg Wernsdorff.

Lehnert úgy tett, mintha feljegyezné.

– Volna egy kérésem. Szeretném, ha néhány napra ideadnák nekem Gabriele fésűjét vagy hajkeféjét.

Wernsdorffné arcából minden csepp vér kifutott, szemmel láthatólag ráeszmélt Lehnert kérdéseinek értelmére, de uralkodott magán.

– Azonnal hozom…

Az asztalra tette a zsebkendőt, és furcsán merev tartással kiment a szobából.

Az üvegfülkében üldögélő fiatal őrmester felpattant a székéről. Ismét megütötte a fülét az a különös hang, amelyet az utóbbi néhány órában már többször is hallott. Elfojtott nyöszörgéshez hasonlított, amely egy darabig erősödött, aztán hirtelen félbeszakadt. Az őrmester gyanakvó tekintetet vetett a szemközti beszélő ajtajára, egy másodpercig önkéntelenül is visszafojtott lélegzettel hallgatódzott, majd fejcsóválva összehajtogatta az újságot, és kilépett a folyosóra.

A hosszú, rideg épületszárnyat, ahol a stadelheimi fegyintézetben őrzött vizsgálati foglyok cellái voltak, kellemetlen, hideg fénnyel árasztották el a neonlámpák, sem a földszinten, sem az emeleteken nem volt egy sötét zug, vagy akár csak egy pillér, amely árnyékot vetett volna. A homlokzati fal tetőig érő ablakain rőt sugarakat vetett be a kelő nap.

Az őrmester, aki csak nemrég került Stadelheimbe, és még nem szokta meg a börtön nyomasztó légkörét, megállt a vaslépcső tövében. Határozatlanul bámult a cella ajtajára, amelyről több helyen lepattogzott a szutykoszöld festék. Azon küszködött magában, hogy benézzen-e még egyszer a kémlelőablakon. De csaknem bizonyosra vette, hogy a gyilkossági csoport felügyelője megint eléje állt, és nem látni tőle semmit.

Tompa kopogás hallatszott, a fiatal rendőr megrezzent, sietve lekapcsolta derékszíjáról a kulcsokat, és kinyitotta a súlyos ajtót.

A cella szembántó fényben úszott, a két lámpa alatt vastag füstfelhő gomolygott. A sivár szoba közepén álló asztal mellett a kettős gyilkossággal vádolt török vendégmunkás kuporgott görnyedten egy zsámolyon. Arca izzadságtól fénylett, zihálva, sebesen kapkodta a levegőt. Az őrmester a lapokból úgy értesült, hogy az ügy hamarosan bíróság elé kerül. A felügyelő és tenyeres-talpas társa az ajtónál álltak.

– Csak ébresztő előtt vigyék vissza a pasast a cellájába, itt jobban el tud majd gondolkozni. Éjféltájt, körülbelül ugyanabban az időben, mint ma, visszajövünk. Addigra talán megfontolja a dolgot – vetette oda a felügyelő. A fiatal őrmester hirtelen úgy érezte, hogy nyelnie kell, különben megfullad. A felügyelő öntelten, diadalmasan mosolygott.

Az őrmester némán bezárta az ajtót, és a kijáratig kísérte a két rendőrtisztet. Úgy elmélyedt gondolataiban, hogy egy szót sem hallott beszélgetésükből. Amikor negyedórával később benézett a kémlelőablakon, a török változatlanul a zsámolyon görnyedezett, mintha azóta meg sem moccant volna. Csupán a szemét hunyta le…

XII

– Vendége jött, főfelügyelő úr.

Lehnert jóformán nem is aludt, mióta visszaérkezett Hamburgból, és már kora reggeltől az irodájában ült.

– Mi az, hát ma mindenki megbolondult… – fortyant fel ingerülten. – Senkit nem akarok látni!

– Engem sem? – kérdezte egy derűs hang, és Drögét ügyesen kicselezve, Mooshammer nyomakodott be mankóin a szobába. – Ha Mohamed nem megy a hegyhez, a hegy kénytelen Mohamedhez vánszorogni…

Lehnert bosszús arca felderült.

– Te is zavarsz, de ha egyszer már beállítottál… Tedd le magad. Várjon kinn az előszobában, Dröge, később még szükségem lesz magára.

Mooshammer körülményesen helyet foglalt, és fürkésző szemmel méregette barátját.

– Pontosan olyan a képed, mint aki nyeretlenre tett a lóversenyen – állapította meg.

– Nem is sántít nagyon a hasonlatod – mosolyodott el végre Lehnert, turkálni kezdett az íróasztalán heverő iratok közt, és átnyújtott néhány gépelt oldalt barátjának. – Kukkants csak bele.

Az egykori főfelügyelő figyelmesen átolvasta a szöveget.

– Egyszóval, emiatt repültél tegnap Hamburgba?

– Igen.

– És most mit akarsz csinálni?

– Keresni, és ha lehet, megtalálni a lányt.

– Van valami kiindulási pontod?

Lehnert beletúrt sötét, dús hajába.

– Hogy kiindulási pontom volna, talán túlzás. De tegnap óta motoszkál bennem egy ötlet, sehogy sem hagy békén. Tudod, annak idején, a helyszíni szemlén történt valami, amire nem találtam magyarázatot…

– És most igen?

– Remélem. Majd meglátjuk.

– Nem vagy valami szószátyár, hallod-e!

– Ne haragudj, de egyelőre olyan kiforratlan az egész.

– A főnöködnek is ugyanezt válaszolnád?

– A főnököm még csak nem is sejti, mit kapartam ki. Kész szerencse, különben már rég elszabadult volna a… – Csengett a telefon, Lehnert sietve felkapta a kagylót. – Végre… Igen, itt Lehnert. Persze, nyugodtan beszélhet.

Mooshammer egy távoli női hangot hallott, de hogy mit mond, nem értette, így hát be kellett érnie Lehnert szűkszavú válaszaival.

– Értem… Igen… Gondoltam… És?… – A főfelügyelő türelmetlenül dobolt az íróasztalon. – Nem látott semmit… kár… Micsoda?

– Abbahagyta a dobolást, a szeme felcsillant. – Kérem, ezt mondja el még egyszer, de lassan, hogy jegyezni lehessen.

A női hang hosszasan magyarázott valamit. Lehnert nem szólt közbe, csak figyelte, és az arca izgatottan megfeszült. A nő végre elhallgatott. Lehnert néhány másodpercig némán töprengett a hallottakon, végül összeszedte magát.

– Nagyon köszönöm, azt hiszem, óriási szolgálatot tett nekem… Ha az illető nem téved, jócskán előbbre jutottunk… Igen… Persze… Akkor, ahogy megbeszéltük, egy óra múlva találkozunk… Jó… A viszontlátásra. – Lehnert visszatette a kagylót, és tűnődve nézett Mooshammerre. – Mozogni kezd az ügy…

– Ez már egyenesen pimaszság tőled! – zsörtölődött a nyomorék felügyelő. – Majd felfordulok már a kíváncsiságtól, te pedig megjátszod a titokzatost! De most már tudni akarom végre, mi folyik itt!

– Mindjárt! – Lehnert a beszélő fölé hajolt. – Dröge, kerítsen magának egy fürdőnadrágot.

– Fü… fürdő-nad-rágot? – hallatszott a segédfelügyelő dadogó hangja.

– Igen, és csipkedje magát. Öt perc múlva indulunk. Bringmann még most sem jött meg?

– A rendőrtanácsos úr személyes megbízását intézi – kapcsolódott be a titkárnő.

– És én mért nem tudok erről semmit?

– A rendőrtanácsos úr csak az imént értesített, miközben jegyeztem a telefonszöveget, de azt nem közölte, hogy Bringmann felügyelő úr milyen ügyben van távol…

– Hm – dörmögött Lehnert, és szemöldökei közt megjelent egy mély ránc. – Nos, rendben van, Dröge, iparkodjon.

– Megpróbálkozom a talált tárgyak raktárában

– Próbálkozzék, ahol akar, de legkésőbb öt perc múlva itt legyen!

A beszélő nem zümmögött tovább.

– Na, mondd már, miről van szó? – türelmetlenkedett Mooshammer.

Lehnert végigsimította a homlokát, mintha egy kellemetlen gondolatot akarna elhessenteni.

– Azt már tudod a tegnapi beszélgetésünkből, hogy az én elképzelésem szerint Gabriele Wernsdorff eltűnése valamiféle, eddig felderítetlen összefüggésben áll a tisztáson elkövetett kettős gyilkossággal – fordult végre Mooshammerhez. – Erre Hamburgban kaptam az első bizonyítékot. Ma reggel ismét átvizsgáltam a jegyzeteimet, és megállapítottam, hogy amikor az öreg Pirkheimer és Gebauer törvényszéki elnök a gyilkosság estéjén Münchenből hazafelé tartottak, körülbelül ugyanabban az időpontban álltak meg a holzkircheni autós pihenőnél, mint Gabriele Wernsdorff és ismeretlen partnere. Minthogy a főnök engem félreállított, Adrienne Bourdonnet-nek adtam egy tippet, mégpedig, hogy csevegjen el az említett urakkal. Interjút készít velük, ha tetszik, két kijárattal…

Mooshammer barátjára hunyorított.

– Úgy veszem észre, elég meghitt viszonyba kerülhettél már ezzel a riporterlánnyal, ha ilyen kényes feladatot is rá mersz bízni. Nem félsz, hogy a maga javára használja ki a helyzetet?

Lehnert átsiklott barátja személyes célzásán.

– Azt hiszem, Adrienne Bourdonnet sokkal értelmesebb, semhogy egy ilyen kevéssé mutatós cikk kedvéért kiengedjen a markából egy igazi szenzációt. – Az órára nézett. – De ne szakíts félbe folyton! Mint eleve várható volt, a tartományi törvényszék elnöke vonakodott az interjútól, de az öreg Pirkheimer fogadta Adrienne-t, gondolom, már csak a reklám kedvéért is.

– És látta is Gabriele Wernsdorffot?

– Nem… De miközben beszélgetett Adrienn-nel, eszébe jutott valami, ami pontosan akkor történt, amikor Gebauerral kiszálltak a kocsiból az autós pihenő parkolójában. Ekkor ugyanis egy elfojtott sikolyhoz hasonló hang ütötte meg a fülüket, Pirkheimer meggyőződése szerint egy nő sikoltott.

– És nem néztek körül, hogy mi lehetett az?

– Sajnos nem, mert pontosan abban a másodpercben az autópálya kijáratánál karambol történt, egy fiatal srác előzés közben nekihajtott egy lámpaoszlopnak, és ez elterelte a figyelmüket.

– Micsoda buta véletlen…

– Igen, mert Pirkheimer és Gebauer elfeledkezett miatta a parkolóban hallott sikoltásról.

Mooshammer tűnődve masszírozgatta béna combját.

– Lassan kezdem már kapizsgálni. Szerinted Gabriele Wernsdorff a parkolóban sikoltott, és ott is ölték meg, a gyilkos pedig később el akarta ásni valahol az erdő mélyén, eközben összeakadt a szerelmespárral, és… – Kezével kifejező mozdulatot tett.

Lehnert bólintott.

– Nagyjából a közepébe találtál.

Kopogtak az ajtón, Dröge lépett be, kezében egy kék fürdőnadrággal.

– Teljesítettem az utasítást, főnök – jelentette. – Remélem, nem lesz túl bő ez a vacak.

– Nem divatbemutatóra készülünk – pörgette meg a forgószéket Lehnert, lendületesen felállt, és Mooshammerhez fordult. – Ne haragudj, öregfiú, de most mennem kell.

– Hová? És mire kell Drögének ez a vitorla nagyságú fürdőgatya?

– Türelem, majd megtudod.

– A fene a konokságodba! – nézett utánuk mérgelődve az egykori főfelügyelő. – Legalább nekem elárulhatta volna, mi a szándéka!

Mohazöld kosztümjében, csipkés zsabójával Adrienne Bourdonnet meglepően fiatalnak, szinte kislányosnak hatott, és ez még sokkal vonzóbbá tette.

– Már jó néhány perce várom itt – mosolygott Lehnertre.

– Kicsit késve indultunk, még szerencse, hogy vasárnap ilyen tájt nem túlságosan nagy a forgalom. – Lehnert nyújtózott egyet, és körülnézett. – Dröge, állítsa a kocsit ahhoz az ösvényhez ott szemközt, amelyik Huber vadászháza felé vezet. És vegye ki a csomagtartóból az ásót is, hátha szükségünk lesz rá.

A Volkswagen átzötyögött a hepehupás tisztáson.

– Csak nem valami elrejtett kincset akar kiásni? – kérdezte tréfásan az újságírónő, aki nem is sejtette, mire készül Lehnert.

A főfelügyelő ezúttal nem vette át a hangnemet.

– Mondja, nem tudott meg valami újabb részletet azzal a históriával kapcsolatban, amit telefonon elmondott? – viszonozta a kérdést kérdéssel.

– Beszéltem még Pirkheimer sofőrjével is, aki megerősítette a dolgot, és az ő véleménye szerint is alighanem egy nő sikolyát hallották.

Lehnert rámeredt és bólintott. Az újságírónő látta rajta, hogy megfeszített erővel gondolkodik.

– Egyébként ma vagy tegnap két kocsi járt itt a tisztáson – folytatta. – Az előbb friss keréknyomokat találtam.

– Hol?

– Ott szemben, az erdő szélén, körülbelül tíz méterre a maga kocsijától.

– Mért nem szólt mindjárt? Dröge nyilván elmázolta a nyomokat.

– Nem hiszem. Rézsút elhaladt mellettük.

– Reméljük!

Lehnert akkorákat lépett, hogy a fiatal újságírónő alig tudta követni magas sarkú cipőjében, szűk szoknyájában.

– Annyira fontosak ezek a nyomok?

– Még az is lehet, hogy döntő jelentőségűek.

– Lehnert hangjából rejtett aggodalom csendült ki.

De az újságírónőnek igaza volt, a keréknyomok érintetlenül maradtak. Csaknem pontosan ott értek véget, ahol augusztus végén Mersbach holttestére bukkantak. A két kocsi alkalmasint elég sokáig vesztegelt itt, mert a profilok lenyomata világosan kirajzolódott. Lehnert röviden szemügyre vette őket, aztán leguggolt, és aprólékosan, gondosan a talajt kezdte vizsgálni a vadászház felé vezető út irányában. Maguk a keréknyomok mintha nem is érdekelték volna már. Dröge közben kiszállt a kocsiból, és egy rövid nyelű ásót lóbálva közeledett feléjük. Megütközve nézte a földön négykézláb ide-oda mászkáló főnökét.

– Segíthetnék, főfelügyelő úr? – kérdezte hüledezve.

Lehnert a fejét rázta, és egy csöppet sem zavartatta magát, csak akkor állt ismét talpra, amikor közvetlenül a Volkswagen mellé érkezett.

– Semmi – dünnyögte. – De hát átkozott balszerencse is lett volna… – Szeme az erdőszéli fák közt burjánzó bokrokat fürkészte. – De talán van még egy lehetőség…

– Nicsak, jön valaki – szólalt meg Adrienne Bourdonnet, aki egy kicsit lemaradt mögötte. – Mintha az erdész volna.

– No végre!

– Ne haragudjon, hogy megvárattam – mentegetődzött az erdész, és a tarkójára lökte a kalapot. – Feltartóztattak az irodában.

– Nagyon köszönöm, hogy eljött egyáltalán – felelte Lehnert, aztán a keréknyomokra mutatott. – Nem tudja véletlenül, miféle kocsik jártak itt és mikor?

– Fogalmam sincs, egy árva lelket sem láttam napok óta idefenn. – Az erdész körbejárta a nyomokat. – De, becslésem szerint, ezek csak ma kora reggel kerülhettek ide, mert a fű meg a talaj még nedves volt a harmattól.

Lehnert az ajkába harapott.

– Vezet innen még egy út a vadászterület bérlőjének a házához?

– Nem, mindenütt máshol járhatatlanul sűrű az erdő. Az ellenkező oldalról is csak egy rendkívül meredek vadcsapáson lehet a házat megközelíteni.

– Furcsa, hogy Huber úr ilyen nehezen hozzáférhető helyet választott magának.

Az erdész vállat vont.

– Már akkor csodálkoztam ezen, amikor felépítették a házat, örült pénzbe kerülhetett.

– Nos, ez már nem a mi dolgunk. – Lehnert karon fogta az erdészt. – Kérem, jöjjön velünk, szükségem van a segítségére. Dröge, itt az a fürdőnadrág?

A segédfelügyelő a zsebére csapott. Szörnyen furcsának találta főnöke viselkedését, sőt az egész kirándulást is, mindenestül. Az újságírónő arcáról leolvasta, hogy az sem érzi magát különbül.

Az erdőben félhomály és csend honolt, csak az ágak közt rebbent egy-két madár. A korhadó fa szaga fenyőillattal keveredett, valahol egy harkály kopácsolt. Nem messze előttük, ahol az út megkerülte a sziklatömböt, mókus futott fel egy fára, közben elejtette fenyőtobozát, és mérgesen nyekegett. Lehnert szótlanul, lehajtott fejjel haladt a csoport élén, és feszült figyelemmel vizsgálgatta a földet. Az erdő szélén letért az ösvényről, valamicskével távolabb leereszkedett a meredek rézsűn a folyócska partjára, és közvetlenül a víznél egy lapos sziklán megállt.

– Itt kell lennie – szólalt meg.

– Minek? – tudakolta Dröge, aki követte főnökét.

– A gyilkosság reggelén ezen a ponton jelezte a nyomozókutya, hogy szimatot kapott.

– És mire következtet ebből a főfelügyelő úr?

– Hogy itt, és csakis itt, történnie kellett valaminek, ami a kutyát szokatlanul felizgatta. Jól idomított állat létére elképesztően engedetlenül viselkedett, annyira, hogy csak erőszakkal tudták elvonszolni innen. – Az erdészhez fordult. – Meg tudná magyarázni, mi lehetett az oka ennek?

– Nem – lépett közelebb fejcsóválva az erdész. – Természetesen elképzelhető, hogy valami ragadozó madár ereszkedett le ide a zsákmányával, de annak látható nyoma is maradt volna.

– Csak erre voltam kíváncsi. – Lehnert habozott egy pillanatig. – Mondja, ha itt bedobnak egy hullát a vízbe, mi történik vele?

Az erdésznek kiguvadt a szeme.

– Nos?

– Nem jutna messzire – nyögte ki végül akadozva az erdész. – A víz meglehetősen sekély, csak imitt-amott mélyül el, legfeljebb két méterig. De a sodrása erős, ráadásul tele van törmelék- és vándorkövekkel. Néhány évvel ezelőtt itt a közelben fulladt bele egy kisgyerek, és alig két óra múlva megtalálták a holttestét a gátnál, innen körülbelül egy kilométerre.

Lehnert elégedetten bólintott, és közelebb lépett a vízhez, mint aki pontosan tudja, mit akar. A szikla, amelyen állt, benyúlt a folyócskába, megtörte a sodrást, s így aprócska öböl keletkezett, ahol csak lustán keringett a víz. Olyan tiszta volt, hogy akár meg is lehetett volna számolni a kavicsokat az alján. Az öblöcskét tetőszerűen kiugró kőlap szegélyezte, amely éles, szinte vonalzóval megvont árnyékot vetett a víz tükrére.

Lehnert előrehajolt, és megpróbált belesni a víz alatti, sötét, barlangszerű mélyedésbe. Egy másodpercig úgy rémlett neki, mintha mozogna odabenn valami. De csak egy nagy, pettyes hal cikázott ki riadtan rejtekhelyéről a szikrázó habok közé.

– Pisztráng – jegyezte meg az erdész.

– Milyen mély lehet itt a víz?

– Körülbelül egy méter húsz.

– És a partszegélyig?

– Még tizenöt centiméter.

Lehnert kiegyenesedett, és hirtelen felgyorsult a szívverése. Lám, mintha csakugyan beigazolódna minden elképzelése. Ha egy jól megtermett férfi az öblöcske vizében áll, kényelmesen eléri azt a helyet, ahol annak idején a kutya szimatot kapott.

– Le a göncökkel, Dröge, bújjon a fürdőnadrágba – adta ki az utasítást. – A kőlap alatt egy üreg van a kövek közt. Szeretném tudni, mekkora. De aztán nehogy belefulladjon! – Előhúzott egy lapos zseblámpát. – Tessék, hogy lásson is valamit. Állítólag vízhatlan ez a vacak.

A segédfelügyelő ösztönösen sejtette, micsoda jelentősége van a feladatának. Nem érezte magát túlságosan jól a bőrében, de férfiasan igyekezett leplezni gyöngeségét, összeharapta a fogát, és vetkőzni kezdett.

Lehnert zsebre dugott kézzel álldogált, mintha mindez nem is érdekelte volna, és látszólag egykedvűen szemlélte a villódzó vizet. A nap már elég alacsonyan állt, az építési vállalkozó fényűző vadászházára árnyék borult, a folyócska egyenletes csobogásán kívül semmilyen hang nem verte fel a csendet.

– Készen vagyok.

– Helyes… De ne maradjon lenn túl sokáig, és legyen óvatos!

A víz éppen a melléig ért Drögének, aki meggyújtotta a zseblámpát, mély lélegzetet vett, és alábukott. Karcsú, izmos teste összegörnyedt, majd eltűnt a kőlap alatt, csak a lába látszott még egy pillanatig.

Lehnert meg az erdész előrehajoltak, az írónő is lejött a hídról, és melléjük állt.

Légbuborékok szálltak fel a felszínre az üregből, ahol Dröge rejtőzött, sötét iszapfelhő áramlott ki és terült szét lassan. Szinte egy örökkévalóság telt el. Aztán hirtelen heves mozgás támadt odalenn, a víz felkavarodott, és előbukkant a fiatalember rúg-kapáló lába. A feje csak néhány másodperc múlva tűnt fel. Arca rákvörös volt, és egészen eltorzult. Görcsösen lihegve támolygott a part felé.

– Az üregben… Kövekkel szorították be… Megfogtam a lábát .. De nem tudtam kihúzni… – dadogta, és remegő újakkal kapaszkodott Lehnert kinyújtott kezébe.

–  Csak nyugodtan, kedves fiam – csillapította Lehnert, és kisegítette a partra.

A páncélszekrény fölött függő óra szerint nyolc múlt hat perccel. Az étterembe nyíló ajtón halk hangzavar hatolt át, a szomszédos konyhában, ahonnan erős hagymaszag áradt be, a szakács friss hússzeleteket dobott a serpenyőbe. Bár a sötétség leszálltával valamicskét csökkent a forgalom, még most is ültek csaknem minden asztalnál. A sör szinte szakadatlanul folyt, a csaposnak jóformán ahhoz sem volt ideje, hogy letörölje homlokáról a verítéket.

– Rendben van – állapította meg a holzkircheni autóspihenő vendéglőjének vezetője, és az átszámolt bankjegycsomót betette a páncélszekrénybe a többihez. Aztán aláírta a nyugtát, és a másolatot átadta a pincérnek. Viszlát, Roman. Örül majd az asszony, hogy egy vasárnap estét végre otthon tölthetsz.

Roman Herbst mosolygott.

– De még mennyire örül! A gyerekek is alig várnak már. Megígértem, hogy ma este még játszunk egyet. A két kicsi szinte bolondul érte.

– No és mit szoktatok játszani? – kérdezte az üzletvezető, és bezárta a páncélszekrényt. Voltaképpen egy fikarcnyit sem érdekelte az egész.

– Ugyan mit játszanánk, ne nevess koránt.

– Herbst az órára pillantott. – No, már itt sem vagyok. Viszlát.

– Csao.

A terasz üres volt, az összecsukott székeket az asztalokra borították már. Herbst megállt a parkoló szélén, és rágyújtott. Nagyon fájt a lába, alig várta már a pillanatot, amikor lerúghatja a cipőt, és a karosszékbe zöttyenhet a tévé előtt.

A Holzkirchen felé vezető országút kijáratánál beindítottak egy motort. Jókora, sötét Limuzin vált ki a parkoló kocsik sorából, és éles ívben ráfordult az országúira. A hátsó lámpák meg a fényszórók csak jóval távolabb gyulladtak ki. A kocsi roppant sebességgel távolodott, és nyomban el is tűnt.

A pincér fejcsóválva ballagott nyolcötvenes Fordjához, amely a parkoló fenntartott helyén állt. A motor fanyalogva felberregett, Herbst hátramenetben indított, és közben kapcsolta be a világítást. Csak amikor ismét előrenézett, vette észre, hogy a jobb oldali fényszórója nem ég.

– Ócska taliga! – morgott a pincér, kikászálódott, és a hűtőhöz lépett. Az üvegburát bezúzták, a körte törötten lógott a foglalatban, a két vezetéket is kiráncigálták és elvágták. A Ford eleje körül teli volt a föld üvegszilánkkal.

– Rohadt csürhe! – szitkozódott dühödten Herbst, és elhajította a félig sem szívott cigarettát. – Csak kapjak el egyet ezek közül a banditák közül, úgy ellátom a baját, hogy arról koldul. – A kilazított foglalatot visszagyömöszölte, már amennyire lehetett, az elvágott vezetékeket felcsavargatta az ütközőre, aztán visszaült a kormányhoz, bekapcsolta a biztonsági övét, és gázt adott.

A szűk kijáratnál egy Volkswagen jött szembe, vezetője fékezett, és kiengedte a Fordot. Herbst rövidet kürtölt, és a köszönet jeléül felemelte a kezét.

Az este még nyáriasan enyhe volt. A holzkircheni országút néhány száz méteren erősen lejtett, aztán szakadatlanul emelkedve, hol éles kanyarokkal, hol elnyújtott ívekkel követte a hegylánc kaptatóit. Jobb felől a keskeny úttestet szegélyező terelőkorlát mögött egyre meredekebb, szakadékosabb volt a terep, míg a másik oldalon mind közelebb nyomult a sziklafal.

Kis idő múlva Herbst bekapcsolta a rádiót, és kényelmesen hátradőlt. Évek óta ismerte már ezt az útvonalat, és nemsokára ugyanolyan gyorsan hajtott, mint máskor.

Az egyik híd után veszélyes kanyarra figyelmeztető jelzőtáblák bukkantak fel. A rádióban egy mély női hang a magányról énekelt, körülbelül olyan csábosan, mint egy rekedt piaci kofa. Herbst ásítva nyúlt a keresőgomb felé, hogy másik állomásra kapcsoljon.

Keze már nem ért el a rádióig. Az előtte ívelő kanyar csúcspontján hirtelen két reflektor villant fel, vakító fényük szinte összefonódott, és mintha pontosan őt vette volna célba. A fénycsóvák száguldó sebességgel közeledtek. Roman Herbst szorosan megmarkolta a kormányt, és teljes erejéből beletaposott a fékbe. Tudat alatt érezte még, hogy a kerekek blokkolnak, és a kocsi megfarol. A heves lökés lependerítette az ülésről, és egy másodpercig tehetetlenül lógott a biztonsági övön. Furcsa, hogy hirtelen milyen sötét lett az út, futott át még az agyán ..

A két fehér köpenyes férfi letette az ólomkoporsót, és leemelte a fedelét. Egyikük szétterített mellette egy fehér gumilepedőt.

– Lehet? – kérdezte.

A rendőrorvos biccentett, és ráhúzta a takarót arra a felpüffedt, szürkés valamire, ami egykor Gabriele Wernsdorff gyönyörű arca volt.

– A magam részéről készen vagyok.

Lassan leszállt az alkonyat. A folyócska partján a gyilkossági csoport munkatársai fényszórókat állítottak fel. Undorító bűz terjengett a levegőben. Adrienne Bourdonnet és Dröge kissé távolabb álltak, háttal a csoportnak. Az újságírónő zsebkendőt szorított a szájára, és keservesen küszködött, hogy elfojtsa hányingerét. A segédfelügyelő is nyomorúságosan érezte magát, de úgy tett, mintha ő volna a fiatal nő legfőbb támasza.

– Nos, mi az eredmény? – faggatta Lehnert a rendőrorvost, aki módszeresen huzigálta le ujjairól a gumikesztyűt. – A maga véleménye szerint mi volt a halál oka?

– Őszintén szólva, magam sem tudom! A szövetek persze erősen megrongálódtak attól, hogy a hulla olyan sokáig volt a víz alatt, de ezenkívül nem találtam semmiféle külső sérülést, amelyből erőszakos halálra következtethetnénk.

– De hát ez lehetetlen! – robbant ki Lehnert.

– Viszont igaz. – Az orvos megsimogatta leheletnyi bajuszkáját, és vállat vont. – Bár, ami azt illeti, a gégefőtől balra találtam egy gyenge véraláfutást, amely nem tetszik nekem. Talán…

– Mit jelenthet az a véraláfutás? – firtatta reménykedve Lehnert.

– Mindent vagy semmit – mosolygott az orvos. – Hiába, most már kénytelen lesz türelmesen megvárni a boncolás eredményét.

Lehnert dörmögött valamit, ami nemigen emlékeztetett dicséretre.

– Nemi erőszakra nem utal semmi?

– Nem.

Lehnert rosszkedvűen rúgott át egy kavicsot a part szegélyén, az öblöcskében felfreccsent a víz.

– Megítélése szerint mióta halott ez a lány?

– Körülbelül két hete. Feltehetőleg még aznap éjszaka meghalt, amikor utoljára látták az autóspihenőnél. De ez puszta feltevés, okosabb, ha megvárjuk a boncolást.

Lehnert megnézte az óráját, és cigarettát keresgélt a zsebeiben. Az orvos elővette tárcáját.

– Vegyen az enyémből.

– Köszönöm.

Ez a doktor megváltozott az utóbbi időben, valahogy sokkal hozzáférhetőbb, tűnődött Lehnert, és rágyújtott.

A mentők közben lezárták a koporsót, és elindultak vele a kaptatón az erdő felé. Graf halkan beszélgetett egy idősebb rendőrrel, aki egy nedves, kék sportszatyrot szorongatott kezében. Az egyik fényszóró alatt a búvár állt testhez simuló gumiöltözékében, és helyszínvázlatot készített. Rendőrök, bűnügyi technikusok egész csapata ácsorgott a közelben, és várták a jelt az indulásra.

– Azt hiszem, itt már nincs több tennivalónk – mondta Lehnert. – Graf, vegye át a jegyzőkönyvet, maga pedig, Dröge, gondoskodjék továbbra is Bourdonnet kisasszonyról. Én még nem megyek be Münchenbe, el kell intéznem valamit… – Eltaposta a csikket, és hirtelen sürgős mehetnékje támadt. – Holnap reggel idejében ott leszek a boncolásnál.

Munkatársai csodálkozva bámultak utána, míg el nem tűnt a sötétben, a fák között.

Az autópályán Lehnert a végsőkig gyötörte Volkswagenjét. Negyedórát kellett várakoznia az erdei sorompónál, és attól félt, hogy nem ér oda idejében a holzkircheni autós pihenőhöz. Már csak néhány perc, és befejeződik a nappali műszak, ha nincs szerencséje, a pincér elindult hazafelé, ő pedig mehet utána.

A nem éppen újdonatúj Volkswagen motorja csak úgy bőgött, és bár teljes gázzal ment, a visszapillantóban egymás után tűntek fel a sebesen közeledő kocsik, amelyek aztán sorra elszáguldottak mellette. Csak az autópálya fölött csüngő holdsarló maradt mindig azonos távolságban.

Lehnert megtapogatta zsebében az összehajtogatott képes újságot. Számos terhelő bizonyíték gyűlt össze már a kezében, de az utolsó, a döntő láncszem hiányzott még. Ha a Preussker kormányfőtanácsos születésnapi estélyéről készült felvételeken a pincér megtalálja a megfelelő urat – és erre volt egy parányi esély –, akkor végképp megszűnik minden kétely, és még a legelfogultabb ügyész sem tagadhatja, hogy a Beer-Mersbach- és a Gabriele Wernsdorff-ügy szorosan összefügg.

A jelzőtáblával egy időben a holzkircheni autós pihenő lámpái is felvillantak a távolból. Lehnert csak a kihajtó előtt mérsékelte a sebességet. Szemből váratlanul egy hatalmas, kivilágítatlan személyautó süvített tova, s a főfelügyelő, aki rosszul becsülte fel a kanyart, és átsodródott kissé a felezővonalon, rémülten fékezett. A pihenőhöz vezető út elívelt az autópályától, egy szakaszon párhuzamosan futott vele, de hegynek fel. A vendéglő és a benzinkút a magaslaton állt, a parkoló előttük terült el. Lehnert lassan végiggördült a sövény mellett az első lámpáig, és be akart kanyarodni a főbejáraton. Mandarinszínű Ford jött szembe vele, amelynek egyik fényszórója nem működött.

– Román éppen az előbb ment el – felelte a csapos a pult mögül, és lecsapta a korsóból kibuggyanó habot.

– Kocsival? – érdeklődött tovább Lehnert.

– Igen, nyolcötvenes Fordja van, amolyan narancsszínű meseautó.

– Csak az egyik fényszórója működik?

– Tegnap még mind a kettő rendben volt.

– A fene egye meg…

Lehnert faképnél hagyta a megrökönyödött csapost, és kirohant. Habozás nélkül a kocsijához futott, és a bogárhátú életveszélyes kanyarral vágódott ki az útra.

Fák suhantak tova, magányos tanyák, az összehúzott függönyök mögül kiszivárgott a lámpafény. Lehnert alig ismerte ezt az utat, pokolian kellett vigyáznia. Nem nézett se jobbra, se balra, csak az úttestet figyelte. Ezért történt, hogy a fényszórókat is csak akkor vette észre, amikor egy hosszan elnyúló, mély szurdokot átívelő, keskeny híd előtt fékeznie kellett.

A fényszórók rézsútosan alatta, a völgy túlsó felén égtek, de a kocsi mintha állt volna. A fénycsóvák megvilágították a szemközti hegyoldalhoz tapadó út egy részét meg egy másik autót, amely elég gyorsan közeledett feléjük, kurta időközökben fel-felvillanó féklámpákkal.

Lehnert megállt, és sietve lecsavarta az ablakot. Noha ilyen távolról nem látott minden részletet, ösztönösen érezte, hogy Roman Herbst kocsiját sikerült utolérnie.

Elakadt lélegzettel figyelte a lidércálomba illő jelenetet, amely a szeme láttára játszódott le. Vékonyka fényujj mutatott fel az éjszakai égboltra, aztán lefelé fordult, és saját tengelye körül keringve zuhant a mélységbe. Aztán hirtelen minden elsötétült. Csak néhány másodperc múlva ütötte meg a fülét valami tompa dübörgés, amely kemény csattanással végződött.

A két vakító fényszóró odafenn az úton időközben helyet és irányt is változtatott. Sebesen közeledtek a mélykék horizonton feketén kirajzolódó hegy meredek lejtőjéhez, majd nyomban el is tűntek.

Lehnert feleszmélt dermedtségéből, és áthajtott a hídon. A terelőkorlát közvetlenül a meredély szélén futott. Lehnert már messziről felismerte a helyet, ahol a kocsi lezuhant. A két fémsín kifelé görbült a szakadék fölött. A szerencsétlenül járt kocsi feltehetőleg nagy sebességgel vágódott a korlátnak, és azonnal lebukfencezett.

Lehnertet egy másodpercre hatalmába kerítette a vágy, hogy kövesse a bűnözőt, aki ilyen ravaszul kiagyalt csapdát állított a pincérnek, de tudta, semmi esélye nincs utolérni…

A szerencsétlenség helyén az elgörbült terelőkorlát halkan csikorgott, de alig engedett a nyomásnak. Lehnert óvatosan nekifeszítette a vállát, és néhány centiméterrel előbbre nyomult. Hosszú időbe telt, míg felgyújthatta a zseblámpát, és lenézhetett a tartóoszlopok között a mélységbe.

A kopár, repedezett sziklafal szinte függőlegesen zuhant lefelé az út peremétől, és jóval lejjebb valamiféle párkányt alkotott, két hegyes szikla meg egy satnya fenyő, között. A Ford a jobb oldalán feküdt, szorosan beékelődve a sziklák és a fa közé, hűtője ferdén meredt az ég felé. A kocsi üresnek látszott, és valahogy egy gombostűre szúrt lepkére emlékeztetett.

Lehnert egy másodpercig mozdulatlanul bámulta, aztán óvatosan visszamászott. Nehézkesen felállt, és leporolta a kezét. A kanyarban dübörgő teherautó közeledett, kürtölését sokszorosan visszaverték a kopár sziklafalak.

Lehnert széttárt karral szökkent ki az úttest közepére.

XIII

Borús és ködös volt München fölött az ég, az eső szakadatlanul szitált. A délelőtti forgalom zaja érezhetően letompult, mintha vattába burkolták volna a várost. A belváros reménytelenül zsúfolt volt, mindenütt forgalmi dugók keletkeztek, ráadásul a Marienplatznál a rendőrség lezárta a Kaufingerstrassét a főkapitányság és a Stachus irányában.

Lehnert megadóan alkalmazkodott a végeláthatatlan kocsisorok csigasebességéhez. A járdákon ázott, didergő gyalogosok lesték szitkozódva a réseket, hogy átvergődhessenek az utca másik oldalára.

Az új városháza után végre sikerült balra kanyarodnia, megkerülte a Frauenplatzot, és az Augustinerstrassén beállt a fenntartott parkolóba. Merő megszokásból felpillantott a Frauenkirchére, amelynek tornyai párafelhőbe vesztek, magára kanyarította lódenkabátját, és nehézkesen átcammogott a zebrán. Fázott és enyhén szédült is a fáradtságtól, negyvennyolc órája jóformán a szemét sem hunyta le. Úgy érezte, feltétlenül szüksége van egy jó, erős kávéra, mielőtt lerohanja a rendőrtanácsost az új hírekkel.

– Főfelügyelő úr! Lehnert úr!

Már majdnem belépett a főkapitányság kapuján, amikor Adrienne Bourdonnet hangja zökkentette ki gondolataiból. A kis sportkocsi a járda szélénél állt, s az újságírónő olyan sürgetően integetett, hogy Lehnert némi habozás után visszafordult, és odament hozzá.

– Hála Istennek, csakhogy itt van! – Az újságírónő kinyitotta a kocsi ajtaját, és átcsusszant a másik ülésre. Hangjából megkönnyebbülés csendült ki. – Már több mint egy órája várok itt magára… Kérem, szálljon be egy pillanatra.

– Mi történt?

– Barátja, Mooshammer hívott fel ma reggel.

– Adrienne Bourdonnet Lehnertre nézett, szeme sajnálkozást, részvétet tükrözött.

– És?

– Karacaoglu ma éjszaka öngyilkos lett.

Lehnert észrevette, hogy a fiatal újságírónő hangja megremeg, hallotta sebes lélegzését, érezte parfümjének üdén fanyar, kellemes illatát. A szélvédőn esőcseppek peregtek végig, az ablaktörlő alá egy hervadt, piszkossárga falevél szorult.

– Hogyan? – Lehnert igyekezett leplezni megrendülését.

– Mindössze annyit tudok, hogy Karacaoglut az elmúlt éjszaka valamilyen okból magánzárkába tették át, és ébresztéskor holtan találták.

– A régi módszerek – tűnődött Lehnert –, de ma sem tágítanak tőlük. Az a szerencsétlen már olyan állapotban volt, hogy igazán nem okozott nekik nehézséget a végső kétségbeesésbe taszítani, és most persze lehengerelnek majd mindenkit, aki kételkedni merészelne a bűnösségében, az ő számukra Karacaoglu öngyilkossága egyértelmű bizonyíték, sőt mi több, valóságos főnyeremény.

– Maga nem hiszi, hogy ő követte el a bűntényt?

– Ma még kevésbé hiszem, mint tegnap. – Lehnert a fejét csóválta. – A török hálóba került, de ezt a hálót a valódi tettes szőtte neki.

– Más újság is van – mondta az újságírónő. – Ott rendőrtanácsos tegnap este rábeszélte az orvost, hogy még az éjjel végezze el a boncolást… Gabriele Wernsdorff nem gyilkosság áldozata.

– Mit beszél? – rezzent meg Lehnert, és hitetlenül meredt a lányra. – De hát akkor…

– Pedig ez az igazság! Mooshammer olyasmit magyarázott, hogy a lány szíve gyenge volt, és valami „Hering-féle reflex” lépett fel nála, amiről nem tudom, micsoda. Mindenesetre a rendőrorvosnak az a véleménye, hogy a halál nem erőszak következtében állt be.

– De a pokolba is, akkor meg mért hurcolták a patakhoz azt a lányt? Akibe csak egy szikra értelem szorult, a legközelebbi orvoshoz viszi, vagy kihívja a mentőket!

– Lehetséges, hogy Gabriele Wernsdorff kísérője elvesztette a fejét, és a lány hirtelen halálától pánikba esett.

Lehnert komor, töprengő arca felderült.

– Ez elképzelhető. Tegyük fel, hogy az illető azért követte el ezt az értelmetlenséget, mert félt, félt a botránytól. Később aztán magukkal sodorták az események, és arra kényszerítették… – Lehnert elharapta a mondatot. – Hülyeség – morogta. – Az olyasfajtának gyerekjáték lett volna elboronálni valahogy a dolgot.

Az eső még jobban nekieredt, vastag cseppekkel dobolt a sportkocsi fedelén. A Frauenkirchéből két fiatal pap lépett ki, és reverendájukhoz nem éppen illő módon futni kezdtek, akár a nyulak. A főkapitányság előtt strázsáló rendőr behúzódott egy mélyedésbe, és lopva cigarettára gyújtott.

– Mooshammer úr megkért, hogy adjak át még egy üzenetet. Azt hiszem, ez is elég fontos.

– Újabb jó hír?

A lány tanácstalanul vállat vont.

– Mooshammer úr valamilyen töltényhüvelyről beszélt, amelyet Ott rendőrtanácsos ma reggel kapott, ha jól tudom, Bringmann felügyelőtől. Azt mondta, maga már tudni fogja, miféle hüvelyről van szó.

– A negyedik… E szerint a gyilkos valóban mindenre gondolt. Most talán már végleg meg is nyerte a játszmát.

– És nem lehetne valamilyen módon mégis rábizonyítani?

– Aligha. – Lehnert a levegőbe csapott, mintha egy pimasz legyet akart volna elhessenteni. – Hiába tudom én pontosan, hogy annak a töltényhüvelynek a gyilkosság után, reggel még híre-hamva sem volt a tisztáson, ha egyszer nincs módom bizonyítani. Azonkívül a török öngyilkossága meg az érthetetlen boncolási szakvélemény tökéletesen megváltoztatta a helyzetet. Kész szerencse, hogy maga elcsípett, mielőtt még bementem volna jelentést tenni az öregnek. – Nagyot sóhajtott. – Mondja, tulajdonképpen ki adta le a drótot Mooshammernek, Graf vagy Dröge?

– Sem az egyik, sem a másik, hanem a rendőrtanácsos titkárnője. Már kora reggel átszaladt Mooshammerhez a központi ügyeletre.

– A hű lélek… remélhetőleg nem lesznek kellemetlenségei miattam.

– Úgy látszik, kedveli magát.

– Mindenesetre több bátorságnak adta tanújelét, mint a legközelebbi munkatársaim. Kivált a maga kedvenc barátja, Bringmann felügyelő, akiről beszélni sem szeretek.

Kinyitotta a kocsi ajtaját, és nehézkesen kikászálódott.

– Most mi a szándéka? – kérdezte Adrienne Bourdonnet.

– Akinek nincs már adu a kezében, legjobban teszi, ha leteríti a kártyáit.

– És miből merítette azt a meggyőződést, hogy a pincér balesetét tervszerűen rendezték meg? – kérdezte Ott rendőrtanácsos, kellemetlenül meglepődve. A négy órája tartó tárgyalás során először beszélt hozzávetőleg normális hangerővel.

Lehnert, aki közben többször is végigszámolta az iroda sötétre pácolt faburkolatának kazettáit, türelmesen magyarázkodott.

– Mert a kocsija egyik fényszóróját előzőleg használhatatlanná tették, nyilvánvalóan azért, hogy a tettes még véletlenül se téveszthesse össze mással a sötétben.

– Ez csak a maga feltevése, és nem bizonyíték. A magam részéről nagyon is elképzelhetőnek vélem, hogy csupán a véletlenek összejátszásáról van szó.

– Természetesen. De hát én később szemtanúja lettem az eseménynek.

– Ez sem bizonyít semmit – nézett össze egy pillanatra a rendőrtanácsos Ganzinger ügyésszel és a vizsgálóbíróval. – Éppen maga számolt be arról, hogy alig valamivel a kocsi lezuhanása előtt jelent meg a helyszínen, vagyis a baleset közvetlen előzményeit nem a saját szemével látta. Vagy százszázalékos biztonsággal ki meri jelenteni, hogy a másik kocsi vezetője nem azért állt meg, mert őt is elvakították, és pusztán idegességében felejtette el lekapcsolni az országúti fényt?

– Nem – ismerte el kénytelen-kelletlen Lehnert.

– De azért mégiscsak roppant furcsa, hogy egy fontos tanút éppen a megfelelő pillanatban ér közlekedési baleset, ráadásul ilyen gyanús módon. – Kurta szünetet tartott, és sorra szemügyre vette a dohányzóasztalka körül ülő három férfit, majd higgadtan folytatta: – De egyelőre fölösleges is vitatkozni erről a kérdésről. Ha minden jól megy, holnap már tisztázhatom a kétes pontokat.

– És kitől kölcsönzi majd a bölcsességet?

– Személyesen a pincértől.

– Túlélte azt a zuhanást? – kérdezte meglepetten a rendőrtanácsos.

– Amilyen szerencséje volt, még csak nem is sérült meg túlságosan. A baleseti klinikán fekszik, és az orvos megengedte, hogy holnap délelőtt beszéljek vele. Meg akarom mutatni neki egy képes újságban a születésnapi estélyen készített felvételeket. – Lehnert lepöccintett nadrágszáráról egy nem létező porszemet, és iparkodott eltitkolni, milyen elégtétellel tölti el főnökének megdöbbenése. De hirtelen szemet szúrt neki, hogy Ganzinger is úgy fest, mint akinek elevenébe találtak: a máskor oly hetyke államügyész csüggedten meredt maga elé, és idegesen forgatta pecsétgyűrűjét. Ott rendőrtanácsosnak jó néhány másodpercre volt szüksége, hogy feltalálja magát az új helyzetben.

– Ez módfelett örvendetes – nyögte ki végül. – De miután már tudjuk, hogy a szóban forgó két ügynek semmi köze sincs egymáshoz, a pincér kihallgatása a mi szempontunkból teljesen másodrendű dolog. Személyesen lépek majd kapcsolatba az eltűnteket nyomozó csoporttal, hogy megbeszéljem a Wernsdorff-ügyben teendő intézkedéseket. Egy olyasfajta embernek, mint Huber úr, igazán tartozunk némi tapintattal… Kérem, hagyja itt nálam azt az újságot.

Lehnert az asztalra tette az összehajtogatott képeslapot.

– A társasági rovatban…

– Köszönöm, Lehnert, most elmehet. Ne felejtse el, hogy a Beer-Mersbach-ügy lezárult, a Wernsdorff-ügy pedig nem a maga hatáskörébe tartozik. Önhatalmú eljárásáról egyébként jelentést teszek a főkapitány úrnak.

Lehnert felállt. A vizsgálóbíró lapozgatni kezdte a képes újságot; Ganzinger feszült figyelemmel nézett bele a válla fölött.

– Önről is van egy kitűnő fotó, államügyész úr – jegyezte meg Lehnert.

Amikor az ajtó becsukódott Lehnert után, a három férfi összenézett. Mindegyikük pontosan tudta, mit gondol a másik kettő, de egyikük sem merte kimondani.

– Ocsmány helyzet – mordult fel végül a rendőrtanácsos. – Erre egyikünk sem számított.

– Nagyon aggódom Huber barátomért – szólalt meg indulatosan Ganzinger. – Nem hinném ugyan. hogy csakugyan belekeveredett ebbe a rémségbe, de ha a pincér azonosítja, mint a Wernsdorff lány partnerét – és ki tudja, mire képes egy ilyen ember –, fülig ül a kulimászban.

– Legrosszabb esetben is csak gondatlanságból elkövetett emberöléssel vádolhatják – vélekedett a vizsgálóbíró. – De talán még kedvezőbb jogi értelmezést is találnak rá. Bár az, hogy a halott lányt elvonszolta és elrejtette, meglehetősen súlyosan esik a latba. A Büntetőtörvénykönyv szerint…

– Ne beszéljünk most törvénycikkekről – vágott közbe Ott. – Inkább azon spekuláljunk, hogyan mentsük a veszett fejsze nyelét. Utóvégre nemcsak Huberról van szó, hanem rólunk is.

A vizsgálóbíró sértődötten hallgatott.

– A lehető leggyorsabban meg kell állapítanunk, hogyan reagál a pincér a fotókra, és mennyire biztos a dolgában – jelentette ki Ganzinger. – És ennek meg kell történnie, még mielőtt Lehnert vagy valami riporter, kivált Adrienne Bourdonnet, felvehetné a kapcsolatot vele. Mi a véleménye különben, Lehnert a rendreutasítás ellenére is folytatja a piszkálódást?

– De még mennyire! – vágta rá dühösen Ott. – Ismerem jól, konok, mint egy öszvér.

– Nos, ezzel a gonddal már önnek kell megbirkóznia! – A vizsgálóbíró ádáz tekintetet vetett a rendőrtanácsosra, és valamicskével emeltebb hangon folytatta. – Nem látják önök túlságosan feketén a helyzetet, uraim? Én bizony nemigen hiszem, hogy Huber barátunkat bármiféle veszély fenyegetné a pincér részéről. Az az ember annak idején még hozzávetőleges személyleírást sem tudott adni a rendőrségnek Gabriele Wernsdorff kísérőjéről, és tudtommal még a mozaikrajzzal is hasztalanul kísérleteztek.

– Ez az ellenvetés kétségtelenül helytálló. De, őszintén szólva, nemegyszer elképesztő meglepetések értek már minket, amikor a szemtanúknak megmutattuk a nyilvántartásunkban szereplő fényképeket…

– Maradjunk a tárgynál, uraim! – nézte meg az óráját Ganzinger. – Javaslatom a következő: ön, rendőrtanácsos úr, foglalkozzon a főfelügyelővel, én pedig még egyszer beszélek Huberral, most talán már hajlandó lesz mondani valamit nekem. Feltéve, hogy csakugyan része van az ügyben.

– De mindenekelőtt azt kell megtudnunk, hogy van az a pincér, és mikor hallgathatjuk ki. – Ott rendőrtanácsos felállt, az íróasztalához lépett, és felemelte a kagylót. – Remélem, számíthatok arra, hogy önök is elkísérnek a kórházba, uraim!

Lehnert levágta magát a rozoga forgószékre, egy halk, de bensőséges káromkodással letépte magáról a nyakkendőt, és kigombolta az inget a nyakán. Hihetetlen erőfeszítésbe került, hogy nyugodtan tűrje főnöke kíméletlen támadásainak sorozatát, érezte, hogy még mindig nyirkos a keze. Az íróasztal legalsó fiókjában volt még egy kis whiskymaradék, gyorsan előkotorta, felhajtotta, és behunyt szemmel várta a hatást. Az irodában csend volt, csak az ablaküvegen dobolt az eső. Micsoda nap… Reggel még azt hitte, hogy jóformán célhoz ért. Aztán jött Adrienne Bourdonnet, és kiderült, hogy mindennek vége. Az üveg üres volt, Lehnert visszatette a fiókba. Nyugalmat kényszerített magára, gondolkozni akart, még egyszer átgondolni mindent, lépésről lépésre. Érezte, világosan érezte, hogy valahol feltétlenül lennie kell egy gyenge pontnak, egy fogódzónak. De hiába, gondolatai sehogyan sem akartak engedelmeskedni, és üres szemmel csak nézte, nézte az összekaristolt íróasztallapot.

Szinte egy örökkévalóság telt már el, amikor a felügyelők szobájában ajtó nyílt, léptek közeledtek, és Graf törzsőrmester dugta be hozzá a fejét.

– Bocsánat, főnök – mentegetődzött sietve, amikor meglátta a főfelügyelőt. – Nem tudtam, hogy már itt van.

– Jól van, jöjjön csak be. Ki van még szolgálatban?

– Bringmann, de elment valahová. Kettőkor vált le Dröge.

Lehnert hűvösen mustrálta a kis ember ábrázatát, aki zavartan kerülte a tekintetét.

– ‘No, mi nyomja a szívét?

– Itt egy üzenet van a főfelügyelő úr számára.

Lehnert átvette a cédulát, de nem nézte meg.

– Maga olvasta?

– Igen. Legkésőbb hat óráig szíveskedjék felhívni Hamburgot. Nagyon fontos. A telefonszámot nem adták meg. – A törzsőrmester alig tudta leplezni kíváncsiságát.

– Köszönöm, elmehet, nincs már szükségem magára – mosolyodott el kesernyésen Lehnert.

Graf szemmel láthatóan kitalálta főnöke gondolatait, és lesunyt fejjel elpárolgott.

Még egy, aki frontot cserélt, villant át Lehnert fején, miközben Schulz felügyelő telefonszámát keresgélte a noteszében. És még csak nem is vehetem zokon tőle…

A hamburgi rendőrtiszt azonnal jelentkezett.

– Különben hadd mondjak köszönetet magának, Schulz kolléga – dörmögte Lehnert, miután befejezték a szokásos udvariaskodást. – Nem is képzeli, mennyi kellemetlenségtől kímélt meg, hogy az üzenetéből csak én érthettem. Itt ugyanis elszabadult a pokol, én meg amúgy is nyakig kormos vagyok.

Schulz nevetett.

– Nem volt különösebben bonyolult rájönnöm, hogy mit akar elérni a megállapodásunkkal! De hagyjuk ezt. Felhajtottam a maga Bremerét, és alaposan kikérdeztem.

– És?

– Bremer azért illant el Münchenből, mert egy kis árnyék van a múltján, amiről a gazdája nem tudott. Amikor a rendőrség feltűnt a környéken, berezelt, és inkább szedte a cókmókját.

– És az engem érdeklő ügyről elárult valamit?

– Volt magának tudomása arról, hogy Bremer egykori munkaadója, Huber tartományi képviselő a Mercedes kesztyűtartójában egy pisztolyt őrzött, amely a kettős gyilkosságot követő napon, vagyis augusztus huszonnegyedikén már nem volt ott?

– Nem tudtam! – Lehnert bosszúsága egyszeriben szétfoszlott, és átadta helyét valami jóleső várakozásnak. – Meg tudta Bremer mondani azt is, hogy milyen gyártmányú volt a pisztoly?

– Igen, állítólag Beretta, mégpedig egy elég régi, meglehetősen nagy kaliberű fegyver.

– Így hát mégis… – mormolta színtelenül Lehnert. Szinte elkábult. Egy pillanatra a rendőrtanácsos gúnyos arca villant fel előtte.

– De ez még nem minden – recsegte fülébe a készülék. – Egy este, röviddel a bűntény után, sajnos, Bremer nem emlékszik a pontos dátumra, de a villában éppen valami estély volt, Huber magához hívatta, és elkérte a Mercedes kocsinaplóját, amire addig soha nem volt példa.

– Miféle kocsinaplót?

– Bremernek pontosan fel kellett jegyeznie, hogy hány kilométert ment a Mercedes, és hány liter üzemanyagot fogyasztott. Huber így akarta megakadályozni a sofőr magánfuvarjait. Rendszerint havonta egyszer ellenőrizte a számlákat, és szignálta Bremer bejegyzéseit.

– És aznap este is ezt csinálta?

– Éppen hogy nem! Sőt, Bremernek az volt a benyomása, hogy a gazdáját csak a kilométerállás érdekli, és szokatlanul ideges.

– No és?

– Rögtön megérti. Bremer később kiderítette, hogy a huszonharmadikáról huszonnegyedikére virradó éjszakán körülbelül nyolcvan kilométerrel hosszabb utat tettek meg a Mercedesszel, mint a Berghausen és München közötti távolság oda-vissza. Mármost hadd kérdezzem meg, mennyire esik a tett színhelye Münchentől?

Lehnertnek mintha hályog esett volna le a szeméről. Pontosan emlékezett még, milyen messze van a főkapitányságtól az erdei tisztás, ha az autópályától a zárt erdészeti úton haladnak végig. A távolság körülbelül egyezett, de nem lehet vajon, hogy Huber oda- vagy visszafelé menet valami kerülőt tett? Sebesen fellapozta a noteszt, majd megkönnyebbülten ejtette vissza az asztalra. Munkatársai pontosan megállapították, mikor indult és érkezett meg Huber ezen a két napon, a menetidők pedig kizárták mindenféle kerülő út lehetőségét.

– A vonalban van még?

– Igen, bocsásson meg, elgondolkodtam.

– És milyen eredményre jutott?

– Hogy alighanem helyesek a következtetései, kolléga. Csak azon bámulok, hogy milyen ragyogóan emlékszik az ügy részleteire.

Schulz felügyelő ismét felnevetett.

– Köszönöm a bókot! A memóriám még a húsz szolgálati év ellenére is tűrhetően működik… De még egy kérdésem volna. Megtalálta azt a lányt?

– Igen. De holtan. Állítólag egy szerencsétlen véletlen folytán halt meg. Ezt majd máskor mesélem el.

Mooshammer felesége kicsi, gömbölyded, ősz hajú asszony volt, barna szeme feltűnően fiatal maradt. Most csak úgy ragyogott az arca.

– Gyere be gyorsan, Fritz – fogta meg szeretettel Lehnert karját. – Úgy várnak már, mint a Messiást. Félretettem neked egy falatot a déli sült karajból.

– Köszönöm, Margret néni, útközben bekaptam már valamit. – Lehnert lekanyarította lódenkabátját, kalapját feldobta az előszobafogasra. – De egy jó erős kávénak bizony nagyon örülnék.

– Ahogy akarod. Mindjárt főzök egyet. – Mooshammerné serényen kiszaladt a konyhába.

Mooshammer a tolószékében ült a nappaliszoba asztalánál, és egy tekintélyes méretű szivart egyensúlyozott az ujjai közt. Szemközt vele, a ház legkényelmesebb karosszékében, Adrienne Bourdonnet foglalt helyett. Mindketten izgatottan néztek az ajtó felé.

– Végre! – zsörtölt az öreg nyomozótiszt. – Hol az ördögben mászkáltál?

– A klinikán voltam – intett Lehnert barátságosan a fiatal újságírónőnek. – Ahogy megjósolta, Pilz professzor rendkívül előzékenyen fogadott. Érdeklődött édesapja hogyléte felől is, és szeretettel üdvözli magát.

– Köszönöm – mosolygott rá a lány. – Tudtam, hogy a prof segíteni fog nekünk, régi barátja a családnak.

– Mit kerestél a klinikán? – tudakolta Mooshammer. – Tudtommal a pincér még nem tért eszméletre.

– Később, öregfiú – telepedett le Lehnert, akit mindig megnyugtatott Mooshammer otthonának békés légköre. Fáradt volt, kimerült, de valami belső nyugtalanság hajszolta. Ismerte jól ezt a lelkiállapotot, ilyenkor rendszerint nagyon éberen, csaknem túl érzékenyen reagált mindenre. – Szükségem volna a segítségetekre. A munkatársaimra nem számíthatok, egyedül pedig nem vergődöm zöld ágra.

– Bennünk megbízhatsz – vágta rá Mooshammer.

– Köszönöm. Most pedig szeretném nektek elmondani, hogy véleményem szerint hogyan került sor a bűntényre. Lehet, hogy lesz ellenvetésetek.

– Végre eszedbe jutott, hogy kipakolj – zsémbelődött az egykori főfelügyelő, és kialudt szivarját gondosan elhelyezte a hamutartó szélén.

– Megengedi, hogy jegyzeteket készítsek? – kérdezte az újságírónő.

– Ne vesződjön most, Adrienne. Ha lezárul az ügy, olyan anyagot kap tőlem, amilyen még sosem került a tollára, erre szavamat adom! – Lehnert kinyitotta a noteszét. – Azt hiszem, a história mégis sokkal egyszerűbb, mint feltételeztük. Egy úr felvesz a kocsijába egy fiatal, csinos egyetemista lányt. Az illető kissé illuminált, jó hangulatban van, és kalandot remél. Úgy látszik, a lány sem idegenkedik a dologtól, mert a vendéglőben szívesen elfogadja a pezsgőt, amivel traktálják. Ámde utána a kocsiban erélyesen elhárítja az úr közeledési kísérleteit. Ebben a pillanatban felbukkan a parkolóban két személy: az illető úr apósa és egyik fontos üzletfele. Megjelenésük következtében az addig jószerint ártalmatlan csatározás tragikus fordulatot ölt: a lány boldog, hogy megzavarták őket, és gyorsan ki akar szállni, az úr, nehogy rajtakapják ilyen helyzetben, visszarántja a kocsiba. A lány felsikolt, a férfi ijedtében megszorítja a nyakát, mert szeretné elhallgattatni. Szerencséjére, vagy mondjuk ezúttal inkább balszerencséjére a már-már felfigyelő tanúk érdeklődését magára tereli egy közlekedési baleset, el is távolodnak. Az úr azt hiszi, már fellélegezhet, amikor rádöbben, hogy a lány halott. Hogy mit érez ebben a pillanatban, miféle gondolatok, tervek cikáznak át az agyán, legfeljebb sejthetjük. Annyi mindenesetre bizonyos, hogy esze ágába sem jut vállalni a felelősséget a kaland végzetes következményeiért. Kihajt az erdei tisztásra, mert vadászháza közelében tud egy megfelelő helyet, ahol, véleménye szerint, a felfedeztetés veszélye nélkül elrejtheti a lány holttestét. Csakhogy közbejön valami, a kocsija mellett hirtelen ott terem Mersbach, és látja, amit semmiképpen sem volna szabad látnia: a halott lányt. A férfit elfogja a vak rémület, lelövi Mersbachot és a valamivel később felbukkanó Monika Beert.

– Nekem csak a pisztoly nem fér a fejembe – jegyezte meg Mooshammer. – Honnan az ördögből kerítette elő olyan gyorsan?

– A kocsi kesztyűtartójából. Max Bremer, Huber volt sofőrje tegnap Hamburgban azt vallotta, hogy gazdája ott tartotta a pisztolyát, egy Berettát, amely másnapra nyomtalanul eltűnt.

– A nemjóját! – tápászkodott fel Mooshammer a tolószékből. – Most már kis híján meggyőztél, hogy Huber után jó nyomon jársz. De hogy lehet, hogy a török nem látta a Mercedest? Hiszen nem sokkal a gyilkosság után ott járta tisztáson.

Lehnert összeráncolta a homlokát.

– Csakis az történhetett, hogy Karacaoglu Huber távozása után vetődött csupán oda.

– Jó, de az ékszerek meg a pénz?

– Már nem voltak ott. A gyilkos mindent magával vitt, hogy rablógyilkosság látszatát keltse.

– Éééértem – nyújtotta el a szót Mooshammer. – És hogyan került az a holmi a török ágyába?

– Másként nem, csak úgy, hogy amikor átkutatták a barakkot, Huber egy őrizetlen pillanatban becsempészte a török párnája alá. Ganzinger éppen az ő villájában vette hírül, hogy Schmidt felügyelő a törököt gyanúsítja. Ennél jobb alkalom nem is adódhatott volna Huber részére, hogy a gyanút véglegesen Karacaoglura terelje. És egyedül ezért vállalkozott arra, hogy elkíséri az ügyészt, akinek pedig nyilvánvalóan a szagát sem állja.

– Nem mondom, elég megnyerő variáns, sőt még az ujjlenyomatok hiányát is indokolná… De hogy akarod valaha is bebizonyítani?

– Az ujjle… – Lehnert elnémult, és kitágult szemmel bámult öreg barátjára. Látszott rajta, hogy mélységesen meglepődött, és lázasan kutat az emlékezetében.

– No mi van, mért kukultál meg? – kérdezte Mooshammer. – Min töröd a fejed?

– Á, hülyeség – legyintett végül Lehnert. – Nézzük csak inkább a reális tényeket. Most elmondom nektek, mért mentem el még egyszer a klinikára, és hogyan képzelem a segítségeteket..,

XIV

A betegfelvételi iroda előtt veszteglő mentőautó elindult, átgördült az udvaron, és lassan eltűnt az igazgatási épület mellett a boltozatos kapualjban. A tágas térségen két ápolónő kerülgette gondosan a tócsákat. Arcuk már kivehetetlen volt a sötétben, de a hangjuk felhallatszott Lehnertig, aki a baleseti klinika első emeletét övező erkélyen állt. Innen áttekinthette a gyéren megvilágított kórházudvart egészen a bejáratig. Háta mögött, a különszobában, amelyet Pilz professzor bocsátott rendelkezésére, Roman Herbst, a pincér feküdt.

Lehnert visszalépett a korláttól, és az órájára pillantott. Háromnegyed kilenc múlt tíz perccel, az esti vizit már a végéhez közeledett. Ha Huber csakugyan forral valamit a pincér ellen, nemsokára felbukkan. Az az időpont, amikor az éjszakás nővérek átveszik az ügyeletet, a legalkalmasabb, hogy valaki észrevétlenül besurranjon az épületbe.

Herbst mozdulatlanul feküdt az ágyon, de az arca a ragtapaszok közt már nem volt olyan sápadt, mint amikor beszállították. Nyugodtan, egyenletesen lélegzett.

Lehnert lábujjhegyen kiosont a szobából, végigsietett a hosszú folyosón, és lement a lépcsőn a földszintre. Intett Mooshammernek, aki kék frottírköpenyében, mankójával egy csöppet sem különbözött az itt ápolt betegektől. Mindenesetre az éjszakára készülődő ápolónők és orvosok egy pillantást sem vesztegettek rá.

– Hová mész? – kérdezte halkan.

Lehnert megállt, és előkotort egy csomag cigarettát.

– Csak arról szeretnék még egyszer megbizonyosodni, hogy Adrienne nem csinál-e valamilyen butaságot – suttogta. – Ha túlbuzgóságában Huber szeme elé talál kerülni, az egész tervünknek lőttek.

– Mármint, ha jön Huber egyáltalán – jegyezte meg kétkedve Mooshammer.

– Várjuk ki a végét. Pontosan tudja, mekkora a tét. – Lehnert a nyitott lengőajtóhoz lépett, és ott gyújtott rá. – De őszintén bevallom neked, egyszerűen elképzelni sem tudom, hogyan akar hozzáférkőzni a pincérhez.

– Én sem – brummogta Mooshammer, de már csak a nyitott ajtószárnynak beszélt.

Az igazgatási épülethez közeledve, Lehnert megszaporázta a lépteit. A kapuban gyorsan körülnézett, aztán végigsietett kinn a ház mentén, az oldalbejáraton belépett egy keskeny folyosóra, ahonnan néhány ajtó nyílt.

Adriene Bourdonnet, aki a sötét irodahelyiség ablakánál állt, megrázkódott ijedtében, amikor Lehnert váratlanul benyitott.

– Mennyei atyám, de megijesztett – nyögdécselte. – Csak nem történt valami baj?

– Eddig még nem – lépett mellé Lehnert, és kinézett az ablakon. A kórház előtt a félkör alakú parkolóban csak néhány kocsi állt. Mögöttük, a gyepsávon túl, a fényesen kivilágított Lindwurmstrassén zajosan hömpölygött a soha nem apadó kocsiáradat.

– Vigyázzon, most nem szabad elveszteni a fejünket, és eltürelmetlenkedni a dolgot. Ugye, nem felejtette el, amit megbeszéltünk?

– Nyugodtan bízhat bennem – mosolygott fel rá a lány. – Mihelyt felbukkan Huber, máris tárcsázom a baleseti sebészet rendelőjét, és a második csengetés után leteszem a kagylót.

– Úgysem fog sikerülni – ingatta a fejét Lehnert. Ebben a pillanatban a Lindwurmstrassé-ról egy kocsi kanyarodott be a kórházhoz vezető fasorba, lassan közeledett, és megállt a parkoló távolabbi oldalán. Sötét ruhás férfi szállt ki belőle, s miközben bezárta a kocsit, kutatva nézett körül. Aztán gyors léptekkel elindult a főkapu felé. Válla úgy feszült előre, mintha valamilyen láthatatlan ellenállással kellett volna megküzdenie.

Adrienne Bourdonnet az üveghez nyomta az orrát.

– Érdekes, hogy hasonlít Ganzinger ügyészre – suttogta.

– Hisz ez Ganzinger! – mondta meglepetten Lehnert, és gyorsan visszahúzta a lányt az ablaktól.

– Vajon mit keres itt? Talán sejti, hogy újabb gyilkossági kísérlettől féltjük a pincért? De hát akkor feltétlenül magával hozta volna a tanácsost… Bár talán csak arról akar személyesen gondoskodni, hogy ne előzhesse meg senki a képes újság felvételeivel. – Megragadta az újságírónő vállát, és izgatottan folytatta. – Egy tapodtat se tágítson innen, míg értesítést nem kap tőlem! És tartsa be pontosan a tervet!

– Miért olyan fontos magának Ganzinger? – kérdezte a lány, egészen elámulva Lehnert hevességén. – Utóvégre nekünk csak előnyös lehet, ha az illetékes ügyész jelen van a várható merényletnél?

– Ki tudja! – szólt vissza Lehnert már az ajtóból. – És meressze ki jól a szemét!

A kórház udvara teljesen üres volt, a parkosított rész nyílegyenes utacskáin egy lélek sem járt, sehol senki. Lehnert megrökönyödve bújt elő az igazgatási épület sarka mögül. Hová tűnhetett Ganzinger? Hiszen ilyen rövid idő alatt legfeljebb csak szárnyakon juthatott volna el az elég távol eső kórházépülethez! Lehet, hogy még a kapualjban áll, a portásfülke előtt?

Néhány perccel később Lehnert dühösen abbahagyta a keresgélést, és sietve elindult visszafelé. Nagyon aggasztotta az ügyész rejtélyes eltűnése. Siettében tökéletesen elkerülte a figyelmét az igazgatási épület másik végén álló telefonfülke.

A rendelőben megszólalt a telefon, de két csengetés után elnémult. Az egyik kórteremből kiviharzó éjszakás nővér kis híján összeütközött a rohanó Lehnerttel. A fiatal lány elég idegesnek látszott, és rosszkedvű arccal fordult sarkon.

Lehnert néhány mentegetődző szót motyogott, és a sötét hallon át visszafutott az erkélyre. Huber tehát mégiscsak eljött, töprengett magában. Most már hamarosan eldől minden. De sajnos, Ganzinger azóta sem bukkant fel, és változatlanul homályos, hogy mi szél hozta ide a klinikára. Persze lehet, hogy valami teljesen ártatlan oka van – bár ez nem túlságosan valószínű.

Huber fázósan felhajtotta világos bőrkabátja gallérját. Lassú léptekkel jött át az udvaron, közben néhányszor bizonytalanul körülnézett. A kórházépület előtt egy másodpercre megtorpant, mintha erőfeszítésébe kerülne, hogy belépjen. A rendelőben ismét csengeni kezdett a telefon.

Amikor az építési vállalkozó eltűnt, Lehnert a lépcsőhöz rohant, néhány fokón leóvakodott, és elővigyázatosan a korláthoz lapulva leselkedett le a földszintre. Mögötte a folyosón egy tolókocsi csikorgott, és a rendelőből kihallatszott a telefonáló éjszakás nővér ingerült hangja.

Mooshammer mankójára támaszkodva a földszinti üvegajtó mellett állt, és nagy érdeklődéssel tanulmányozta a fekete táblára kifüggesztett hirdetményeket. Hirtelen feltűnt Huber. Ügyet sem vetett az öreg főfelügyelőre, miközben elhaladt mellette jobbra, a nagy földszinti kórterem és a főnővér szobája felé. Lehnert néhány másodpercig az arcát is látta, komoly volt és kissé gondterhelt.

Mooshammer megfordult mankóin, és a lépcső felé sandított. Biccentett Lehnertnek, és nagy keservesen az építési vállalkozó nyomába eredt.

Az éjszakás nővér még telefonált, s amikor Lehnert visszahúzódott a folyosóra, tisztán hallotta a hangját.

– Ne haragudjon, főorvos úr, de én ilyen mennyiséget még soha… Persze, ha ennyire sürgős, és a főorvos úr rögtön személyesen is idejön, akkor egészen más… Igen, természetesen… Kétszáz egység inzulin, intravénásán… Igen, azonnal beadom… Kérem… A viszontlátásra.

A kagyló jókorát csattant a villán, az ápolónő morgott néhány nem éppen hízelgő szót. Lehnert beosont Herbst szobájába, és nesztelenül behúzta az ajtót. Úgy látszik, a kislány nem rajong túlzottan a főorvosért, mosolygott magában. Aztán a pincérre nézett, és megállapította, hogy nincs vele semmi baj, nyugodtan alszik, még a színe is javult valamicskét. Az erkélyajtó is zárva volt, láthatólag hozzá sem nyúltak.

Lehnert éppen a függönyt húzta vissza, amikor belépett a nővér, kezében egy tálcával. A főfelügyelőre oda sem hederítve, hozzálátott, hogy előkészítse a beteget az injekcióhoz.

– Mit kap a páciens? – érdeklődött Lehnert, éppen csak a beszéd kedvéért.

– Inzulint – hangzott a kurta válasz.

– Inzulint? – ismételte meg vontatottan Lehnert. Valami furcsa, elmosódott emlék kezdett mocorogni benne. – A professzor úr nekem nem is említette, hogy Herbst cukorbeteg…

– Valószínűleg még ő sem tudta akkor. – A nővér vékony gumicsövet tekert Herbst lemeztelenített felső karjára, meghúzta és megcsomózta. Miközben ügyesen a vénába szúrta a tűt, folytatta:

– Csak ma állapították meg a laboratóriumban, egy újabb vérvizsgálat alapján. A főorvos úr éppen emiatt hívott fel az előbb. – Fürgén kihúzta a tűt, és alkohollal átitatott gézcsomócskát szorított a parányi sebre. – így ni, készen is vagyunk.

– Melyik főorvos? – kérdezte Lehnert.

– Az osztály főorvosa, Bartholdi doktor úr. Rögtön itt lesz ő is.

– Mi van Bartholdi doktorral? – érdeklődött mögöttük Pilz professzor, aki észrevétlenül jött be.

– Az imént telefonált… Utasított, hogy azonnal adjak be kétszáz egység inzulint a betegnek, aki heveny cukorbajban szenved. Bartholdi doktor úr azt mondta, hogy azonnal jön ő maga is.

– Kétszáz egység inzulint! – kapott izgatottan a professzor rózsásan fénylő, kopasz fejéhez. – Még hogy diabetes mellitus! Szó sincs ilyesmiről! Mikor telefonált Bartholdi?

– Körülbelül tíz perce.

– És honnan?

– Nem mondta. A hívás a házi központról jött. Még írásba akarta foglalni nekem a rendelkezését.

A professzor homlokán finom verítékcseppek ütköztek ki.

– Itt valami bűzlik – jelentette ki feldúltan. – Bartholdi doktor nem telefonálhatott a klinika területéről, hiszen kinn van a starnbergi tónál, a magánszanatóriumában… És a hangtól, a telefonáló hangjától egyáltalán nem fogott gyanút? – förmedt rá a nővérre.

– Én… én nem… De hát azt mondta, „itt Bartholdi doktor”, és… – hebegte a lány.

– Hát persze! – A professzor a beteg ágyához sietett, megtapintotta a pulzusát, majd vaskos hüvelykujjával óvatosán felhúzta a szemhéjait. – Igen, a hypoglükémia első tünetei – mormolta. – Gyorsuló légzés, kitágult pupillák, már érezhető izomreszketés. Azonnal cukrot adunk be, készítse az infúziót! – Elővette a zsebkendőjét, és megtörölgette a homlokát.

Lehnert arcán nem jelezte semmi, hogy milyen zűrzavar támadt a fejében. Gondolatai rendetlenül kavarogtak, agya lázasan dolgozott, de aztán lassan, fokozatosan megértette a történteket. Micsoda agyafúrtság! Egy ápolónő mint a gyilkosság eszköze! Szerencsére a gyilkos elkövette végre a döntő hibát, és kilépett a névtelenségből. Most pedig nyilván odakinn leselkedik valahol, hogy megtudja, sikerült-e a terve.

– Gyalázat! – szitkozódott Pilz professzor. – Ha a betegnek valami baja esik, az én nyakamba varrják majd az egészet!

Aggódó pillantást vetett Herbstre, aki halkan nyögdécselve mocorgott az ágyon. Ez is csak a saját hírét félti, villant át Lehnert fején.

– Ennyire veszélyes egy inzulininjekció annak, aki nem cukorbeteg? – kérdezte.

– A körülményektől függ. De megfelelő dózissal egy makkegészséges embert is meg lehet ölni. Sőt úgy rémlik, néhány évvel ezelőtt egy szaklapban olvastam, hogy Angliában egy műtős ezzel a módszerrel tette el láb alól a feleségét.

– Csakugyan, most már én is emlékszem! – kiáltott fel Lehnert szinte üdvözülten. – Az ötvenes években történt, egy közép-angliai városkában, és annak idején nagy feltűnést keltett a kollégáim körében. – Boldog volt, hogy memóriája végre újra működésbe lépett. – Barlow-nak hívták az illetőt. Esküdni mernék rá, hogy ezt a kis ajándékot itt neki köszönhetjük, mármint átvitt értelemben.

– Úgy érti…

– Úgy bizony, professzor úr. – Lehnert nyugtalanul nézett az ajtó felé. De még egy felvilágosításra volt szüksége, mielőtt a gyilkossal foglalkozhatott volna. – Ismeri ön Joseph Huber képviselőt és építési vállalkozót Berghausenból?

Pilz professzor közömbösen vont vállat.

– Rengeteg embert ismerek, lehet hogy vele is találkoztam már valahol. De pillanatnyilag nem emlékszem…

– És Ganzinger ügyészt?

– Doktor Robert Ganzingert? – A kövér professzor bólintott. – Néhány hónapja az osztályomon feküdt, gyomorfekéllyel. Rokonszenves ember, szerencsére tudtam segíteni rajta.

– Köszönöm, ennyi elég is. – A professzor megütközve meredt a kiviharzó Lehnert után.

Mooshammer megint az üvegajtó mellett állt, a lépcső tövében.

– Huber még benn van a főnővérnél – felelte halkan Lehnert kérdő tekintetére. – A főnővér azóta is egyfolytában telefonál, sorra hívja az osztályokat, hogy hol fekszik Gebauer, a tartományi törvényszék elnöke. Hubert állítólag innen a klinikáról hívták fel, hogy az apósa itt van, és kéri, jöjjön be hozzá.

– Ilyesformán képzeltem – dünnyögte Lehnert, kifürkészhetetlen arccal. – Figyeld csak tovább. És ha el akarna menni, tartsd vissza valamilyen ürüggyel.

Mielőtt Mooshammer bármit is kérdezhetett volna, Lehnertet elnyelte a párás, ködös éjszaka.

A férfi a félkör alakú parkoló szélén, a bokrok közt állt. Olyan hirtelen bukkant fel, mint egy kísértet, villódzva vette körül a Lindwurmstrasse szakadatlanul váltakozó neonreklámjainak visszfénye. Kalapját mélyen az arcába húzta, gallérját felhajtotta, és gyanakodva bámult a kórház igazgatósági épülete felé.

– Ott van – mondta Lehnert a sötét irodahelyiségben Adrienne Bourdonnet-nak. – Ha kimentem, nyissa ki valamicskével jobban az ablakot, hogy alaposan megfigyelhessen mindent.

– De legyen óvatos! – A fiatal újságírónő nagyokat nyelt izgalmában.

– Ne féljen, vigyázok én magamra – nyugtatta meg Lehnert. – Meglátja, nem történik semmi világrengető, néhány perc alatt véget is ér az egész.

– Csak azt tudnám, mivel akarja elérni, hogy be is vallja a bűnösségét?

Lehnert tűnődő pillantást vetett a mozdulatlanul ácsorgó férfi felé.

– Mindössze azt kísérelhetem meg, hogy meglepem. Arra nyilván számít, hogy itt vagyok, de a tanácsostól úgy értesült, hogy egyedül, tehát bizonyára azt hiszi, hogy nem tágítok a pincér közeléből. Éppen ezért mert ilyen nyíltan idejönni. És ha most váratlanul felbukkanok az orra előtt, van egy esélyem, hogy elveszti az önuralmát, és elárulja magát.

– Bárcsak sikerülne!

– Most mennem kell! A barátunk fészkelődni kezd! No, viszlát!

Miután kiment, Adrienne Bourdonnet dobogó szívvel az ablakhoz lépett. A függöny rejtekéből látta, hogy a férfi előrefeszített vállal, zsebre dugott kézzel átmegy a parkolón, s közben minden autót figyelmesen szemügyre vesz.

A parkoló közepe felé céltudatosabban, gyorsabban kezdett lépkedni. Lehnertnek iparkodnia kellett, hogy a nyomában maradjon. Úgy tervezte, hogy a sétány egyik fája mögül üt rajta. De másként történt.

Adrienne Bourdonnet feszült figyelemmel követte a főfelügyelőt, közben néhány másodpercre szem elől tévesztette a gyilkos férfit, és csak akkor pillantott feléje, amikor Lehnert eltűnt egy gesztenyefa vastag törzse mögött. A lány rémülten rezzent össze: a gyilkos férfi visszafelé tartott, egyenesen Huber Mercedeséhez ment, és babrálni kezdett rajta. Annyira elmélyedt a dolgában, hogy észre sem vette Lehnertet, aki a háta mögött átlépett az alacsony kőfalon, és alig néhány méterre állt tőle. Végül kinyílt a Mercedes ajtaja. A gyilkos kivett valamit a kabátzsebéből, és behajolt a kocsiba.

– De Ganzinger doktor úr, mit keres ön egy idegen kocsiban? – szólalt meg mögötte ebben a pillanatban Lehnert.

A rajtakapott ügyész szinte kővé dermedt, mozdulni sem tudott, mintha megbénította volna a rémület, majd végtelenül nehézkesen felegyenesedett, és lassan felemelte jobb kezét.

Lehnert felismerte a fenyegető veszélyt, de már késő volt, hogy maga is pisztolyt rántson. Hasra vetette magát. Két lövés dörrent. Az autó mögött fedezéket talált volna, de tudta, bármilyen közel van is, nem érné el. A következő golyó feltétlenül eltalálja.

Fémes kattanás ütötte meg a fülét, kétszer, háromszor is megismétlődött. Aztán csend támadt.

Lehnert felugrott, és kirántotta szolgálati fegyverét. Hirtelen ráeszmélt, miért volt az ügyész Berettájában csupán két golyó.

– Nincs tovább – szólalt meg. – Törődjön bele.

Ganzinger még mindig a kezében szorongatott pisztolyt bámulta, tébolyult szemmel, eltorzult arccal. Aztán teljes erejéből Lehnerthez vágta a használhatatlan fegyvert, de a főfelügyelő még idejében félreugrott. Az ügyész elviharzott mellette, keresztülrohant a parkolón a Lindwurmstrasse felé. Lehnert a nyomába eredt, és egyre jobban megközelítette. Végül már csaknem utolérte, csak a sétány keskeny aszfaltsávja választotta el őket egymástól.

A Sendlinger Tor felől szirénázó mentőautó közeledett. Egy másodpercre megrekedt a forgalom, a közeledő villamos lassított, hogy a mentő bekanyarodhasson. A szemközti irányból érkező autók is megálltak. Lehnert észrevette a száguldva közeledő motorkerékpárt, és figyelmeztetni akarta Ganzingert. De már késő volt, a nehéz jármű elkapta és a levegőbe penderítette a vakon rohanó ügyészt, aki néhány méterrel távolabb az úttestre zuhant, és mozdulatlanul elterült.

– A fene, aki megette! – kiáltotta Lehnert, és a tarkójára lökte a kalapot.

A bámészkodók rég szétoszoltak, a közlekedési rendőrség és a gyilkossági csoport riadóautói is elhajtottak már. Hogy mi történt itt, nem is jelezte más, csak néhány elmosódó krétavonás meg egy feketés folt az aszfalton. Ebből is magával vitt egy keveset minden áthaladó kerék, nemsokára már hűlt helye lesz az egésznek.

Huber, aki még szinte kábult volt az elmúlt órákban lezajlott eseményektől, a járda szélén álldogáló Lehnerthez lépett.

– Mi a szándékuk a kocsimmal? – kérdezte.

– Elviszik és átvizsgálják. Bizonyítékra van szükségünk, hogy Gabriele Wernsdorff ebben a kocsiban ült.

– Nem értem, mért nem ment Ganzinger a saját autójával.

– Mert valami gyújtáshibája volt, és aznap már nem tudták megjavítani.

– Értem – bólintott Huber.

– Ganzingernek megvolt a maga oka, hogy egy bizonyos időponttól kezdve önre terelje a gyanút. Utóvégre ő vezette a Mercedest, ráadásul tudott arról is, hogy ön… hm… nem emlékszik semmire, ami a gyilkosság éjszakáján történt. Ma már csak a végső simítást akarta elvégezni, azért csalta el önt a koholt telefonüzenettel a klinikára. Miután végrehajtotta a rafinált merényletet a pincér ellen, már csupán az ön Berettáját kellett visszacsempésznie a Mercedesbe. Ha nem tartjuk megfigyelés alatt, és nem érjük tetten, ön bizony most erősen benne volna a csávában.

Huber ismét bólintott, szemhéja idegesen megrándult.

– Ezt sosem fogom elfelejteni önöknek. De ha megengedi, most hazamennék.

– Semmi akadálya.

– Ez az ipse még most sem tenné rá a fejét, hogy részegségében nem követett-e el mégis valami marhaságot – nézett Mooshammer az építési vállalkozó után. – Le a kalapot előtted, Fritz, alaposan befűtöttél neki.

Lehnert elmosolyodott.

– Nem hiszem, hogy az efféle emberek különösképpen hálásak lennének. . Ámbár mit lehessen tudni. – Előkotort egy csomag összevissza gyűrt Lordot, és rágyújtott. – Mindenesetre kedves tanácsosom figyelemre méltóan hamar megnyugodott, amikor értesült, hogy nem Huber a gyilkos.

– Ez az, ami nem fér a fejembe! – háborodott fel Adrienne Bourdonnet. – Végtére is párját ritkító botrány, hogy egy gyilkossági ügyben a vád képviselője maga a gyilkos! Képzeljék csak el az újságok főcímeit!

– És mégis, a mérvadó körök szempontjából Ganzinger jelenti a kisebbik rosszat – elmélkedett Lehnert. – A varjú sem fog károgni utána. Más volna bezzeg a helyzet a tartományi képviselőház tagja, a vállalkozó úr esetében.

– Mi tagadás… – ismerte el a fiatal újságírónő, majd hirtelen daccal hátraszegte a fejét. – De akkor is gyalázat!

Az utca másik oldalán egy sötét Porsche fékezett. Graf törzsőrmester ugrott ki belőle, és átszaladt az úttesten.

– De jó, hogy még itt kapom, főnök. Most találtam ezt a könyvet Ganzinger lakásában, az íróasztalán. Az utóbbi húsz év nevezetesebb bűnügyeinek gyűjteménye. – Vastag, egészvászon kötésű könyvet nyújtott Lehnert felé. – Nyolcvanharmadik oldal.

– Kitűnő! – Lehnert eltaposta a cigarettát, és átvette a könyvet. – Lám, itt az inzulinos gyilkosság ismertetése. Bár az a fickó annak idején az injekció beadása után a fürdőkádba is beültette a feleségét, és belefojtotta a vízbe, a biztonság kedvéért.

– A rendőrtanácsos úr kéreti, hogy holnap reggel hétre fáradjon be hozzá az irodába, főnök.

– Jól van. – Lehnert a hóna alá csapta a könyvet. – Más egyéb?

– Azonkívül érdeklődik a két sérült hogyléte felől.

– Herbst túl van a veszélyen. Ami Ganzinger doktort illeti, az orvosok nemigen reménykednek, így hát bírósági tárgyalásra aligha számíthatunk a közeljövőben, ha ugyan sor kerül rá egyáltalán.

– Az öreg ki fog ugrani a bőréből örömében – próbált bizalmaskodó hangot megütni Graf. – A bűnügyi osztály vezetőjével együtt csaknem mostanáig rostokolt a főkapitány úrnál, és mondhatom, elég feldúltan jött vissza. Ordított róla, hogy alaposan elhúzták a nótáját.

Nocsak, úgy látszik, ismét emelkedőben van az árfolyamom, morfondírozott Lehnert. A kapitányság fejesei idegeskednek, és nyilván attól reszketnek, hogy esetleg nagydobra verem az ügyet. Hát csak citerázzanak…

– Rendben van – vetette oda fagyosan Grafnak.

– Fritz, ne is haragudj, de nekem most már sürgősen haza kell vonulnom. Az én reves csontjaim nem bírják már a strapát – mosolygott elgyötörten Mooshammer.

– Hazaviszlek, öregfiú.

– Nem, nem! – tiltakozott Mooshammer. – Ott jön egy taxi, állítsd meg.

– Jöjjön fel talán egy percre hozzám – hívta Adrienne Bourdonnet. – Itt lakom alig egy macskaugrásra, a Déli temetőnél, a magasházban!

– Nagyon kedves, Adrienne, de nekem már csak az ágyam kell meg egy melegítő palack… Fritz, kérlek!

Lehnert odaintette a taxit, és besegítette öreg barátját.

– Holnap meglátogatlak, és részletesen beszámolok mindenről – ígérte. – Üdvözlöm a feleségedet, és üzenem, hogy ne sajnálja tőled a melegítő palackokat.

– Átadom! – integetett Mooshammer, és a taxi megugrott.

– Nekem is vissza kell mennem a főkapitányságra – mondta Graf, akinek főnöke hűvös magatartása keserves csalódást okozott.

– Nem tartóztatom – mondta Lehnert, és kezét Adrienne karja alá csúsztatta. – Menjünk mi is.

– Mondja, maga is kosarat ad, ha meghívom egy italra? – kérdezte a fiatal újságírónő, miközben igyekezett alkalmazkodni Lehnert hosszú lépéseihez.

– Attól félek, igen. Már túlságosan késő van, és holnap reggelig sok mindent el kell végeznem még. A rendőrtanácsos részletes jelentést követel.

– Egy fél órára sem?”

– Ma igazán nem megy…

A lány észrevette, hogy Lehnert hangjából sajnálkozás csendül ki.

Kár – mormolta –, annyira örültem volna.

Az eső már elállt, üde és tiszta volt a levegő, a forgalom is csökkent.

– Nem értem, egyszerűen nem értem – töprengett félhangon az újságírónő –, hogyan lehet, hogy Ganzinger, aki intelligens ember, ilyen bűncselekmény-sorozatot kövessen el…

– Ganzinger afféle ördögi körbe került, nem tudott kiszabadulni belőle. A hibát akkor követte el, amikor úgy döntött, hogy elrejti Gabriele Wernsdorff holttestét, aztán mind jobban és jobban belebonyolódott. Nem volt számára kiút, egyik bűntény a másikat vonta maga után.

– És egy hajszálon múlt, hogy sikerüljön neki.

– Igen, amellett zseniálisan élt a lehetőséggel, hogy mindvégig figyelemmel kísérhette a nyomozás állását. Az ápolónővel beadatott gyilkos hatású inzulininjekció pedig merőben új találmány a maga nemében.

– De roppant kockázattal járt.

– Amit kénytelen volt vállalni. Hiszen a rendőrtanácsos reggel ki akarta hallgatni a pincért, aki azonosíthatta volna akár a fényképek alapján, akár a személyes találkozás során. Ganzinger egyszerűen nem tehetett mást, még ma éjszaka cselekednie kellett.

– Micsoda szerencse, hogy maga kelepcébe csalta!

Lehnert arcán mosoly villant fel, de rögtön el is komorodott.

– Sajnos, túl későn kaptam észbe – vallotta be.

– A török halála az én számlámat terheli.

– Ilyet nem szabadna még gondolnia sem! Maga sokkal többet tett, mint amennyi voltaképpen módjában állt!.. Mit gondol, a főkapitányságon továbbra is igyekeznek megnehezíteni az életét?

– Mostanában nemigen, azt hiszem, az urak túlságosan is kompromittálták magukat, és egyelőre óvatosak lesznek. De hogy mit hoz a jövő, arról sejtelmem sincs.

A szemközti sarkon a lámpaoszlop mellett egy szerelmespár csókolózott, ügyet sem vetve a külvilágra. Lehnert önkéntelenül elengedte az újságírónő karját. A lány elmosolyodott magában, és odalépett a kocsijához.

– Viszontlátásra, Lehnert úr! – szólt vissza. – El ne felejtse megvenni reggel a Bayernkuriert. Nem bánja meg!

Lehnert bólintott, és csak állt, míg a lány kocsija el nem tűnt a szeme elől.

Tartalom

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X
- XI
- XII
- XIII
- XIV