GEORGES SIMENON 

A LONDONI FÉRFI

MAIGRET ÉS A BORKERESKEDŐ

FORDÍTOTTA 

FARKAS MÁRTA 

NÉMETH ISTVÁN

GEORGES SIMENON

A LONDONI FÉRFI
-
MAIGRET
ÉS
A BORKERESKEDŐ

BŰNÜGYI REGÉNYEK

EURÓPA KÖNYVKIADÓ BUDAPEST 1986

GEORGES SIMENON: L'HOMME DE LONDRES 
©LIBRAIRIE ARTHÉME FAYARD, 1962 
GEORGES SIMENON: MAIGRET ET LE MARCHAND DE VIN 
©GERGOES SIMENON, 1970

HUNGARIAN TRANSLATION ©NÉMETH ISTVÁN JOGUTÓDJA 
FARKAS MÁRTA, 1986

HU ISSN 0138-9904 

A LONDONI FÉRFI

1

Abban a pillanatban nem is sejtjük, hogy az előtte átélt órák mennyire különböztek életünk többi, megszokott órájától, csak a bűntett után döbbenünk rá, hogy ezeknek az óráknak különös jelentőségük volt, és csak ekkor próbáljuk makacs erőlködéssel újra megtalálni az események elveszített fonalát, és ismét sorba rakni az összezilált perceket.
Miért távozott ezen az estén Maloin rosszkedvűen hazulról? Szokás szerint hét órakor vacsoráztak. Sült hering volt, hiszen most van a szezonja. Ernest, a kölyök rendesen evett.
Maloin most emlékezett vissza, hogy a felesége azt mondta:
− Az előbb itt járt Henriette.
− Már megint!
A lánya cseléd volt ugyanebben a városban, sőt majdnem ugyanebben a negyedben, de azért még nem kellett volna mindenféle ürüggyel folyton az anyjához szaladgálnia. Arról nem is beszélve, hogy mindig csak panaszkodni jött. Lamé úr ezt mondta, Lainéné asszony azt mondta…
Bárcsak igaz volna, hogy megüresedik a hely a gyógyszerésznél! Ott mégiscsak nagyobb a tisztaság, mint egy hentesnél.
Nem volt olyan komoly a dolog, Maloin mégis rossz hangulatban ment el. Persze ez a rossz hangulat sem volt olyan veszélyes. Hiszen még abban sem akadályozta meg, hogy magához vegye a kék mázas kulacsot, amelyben kávé volt, no meg a felesége által elkészített vajas kenyeret és kolbászt.
Minden este ugyanabban az időben indult, pontosan nyolc óra előtt hat perccel. A háza két-három másikkal együtt a parti sziklára épült, és a házból kilépve a lába alatt látta a tengert, a kikötő hosszú mólóját, távolabb, balra pedig a medencét és Dieppe városát. Mivel tél közepe volt, a táj ilyenkor csak fényekből állt: a móló piros és zöld fényeiből, a rakpartnak a víz tükrében megkettőződő, fehér fényű lámpáiból és végül a város többi, villódzó fényéből.
− Nincs nagy köd − jegyezte meg.
Az elmúlt négy nap alatt volt belőle elég. Olyan sűrű köd volt, hogy az emberek egymásnak ütköztek az utcán.
Maloin leereszkedett a meredek úton, balra fordult, és elindult a híd felé. Nyolc óra előtt két perccel elhaladt a kikötői pályaudvar előtt. Egy perccel nyolc előtt elkezdett felfelé mászni a kakasülőjéhez vezető vaslétrán.
Maloin váltóőr volt. A többi váltóőrrel szemben, akiknek a sínek, töltések, jelzők közé állított bódéja kívül esett a megszokott életen, az övé bent volt a városban, sőt a város szívében. Ez abból adódott, hogy ez a pályaudvar nem is volt igazi pályaudvar, hanem csak egy kikötői pályaudvar. A hajók, amelyek naponta kétszer − egy órakor és éjfélkor − érkeztek Angliából, beálltak a rakparthoz. A párizsi gyors, miután elhagyta a Dieppe másik végén lévő rendes pályaudvart, villamosként szelte át az utcákat, és a hajótól néhány méterre állt meg.
Összesen csak öt vágány volt, és sem kerítések, sem töltések, egyszóval semmi, ami elválasztotta volna a vasút világát a külvilágtól.
Maloinnek harminckét létrafokon kellett felmásznia, és a létra tetején ott találta az üvegfalú fülkét, ahol a nappalos kollégája már a kabátját gombolta.
− Hogy vagy?
− Jól. Négy hűtőkocsit jeleztek a kettesre.
Nem is figyelt oda. És mégis, sohasem felejtette el ennek az éjszakának a legkisebb részletét sem. Kollégáján egy gyapjúsál volt. Maloin arra gondolt, hogy ő is köttet egyet a feleségével, csak sötétebbet, kevésbé feltűnőt. Megtömte a pipáját, a dohányzacskót letette az asztalra, a lila tintás üveg mellé.
Ez a hely csakugyan kellemes volt, a legjobb megfigyelőhely az egész városban. Látta két halászhajó fényét, amelyek kint, a nyílt vízen halásztak, és majd csak a dagállyal térnek vissza a kikötőbe. A szárazföld felőli oldalon, a fedett vásárcsarnok mellett a Svájci kávéház fényei ragyogtak, utána hosszú sorban a város többi kirakata következett.
A közelben sötétség és csend volt, zárt ablakok, becsukott kapuk, kivéve a Moulin Rouge tarkára festett ajtaját, amelyen éppen most mentek be a zenészek. Maloin tudta, hogy körülbelül tíz óráig a puszta falaknak játszanak, mert az első vendégek csak akkor érkeznek. Azért ők csak játszanak, és a pincérek is a helyükön vannak.
A vaskályha vörös volt. Maloin rátette a kávés kulacsot, és kinyitotta a faliszekrényt, hogy elővegye a pálinkásüveget.
Lassan harminc éve csinálta már ugyanezt, ugyanebben az időben, ugyanezen a helyen. Kilenc órakor utat adott a négy hűtővagonnak, majd a tolatómozdonynak, amely visszatért a pályaudvarra. Tíz órakor látta, hogy fenn a sziklán, a házában kialszik a fény, Bernard-éknál viszont továbbra is égve marad, mert azok sosem fekszenek le tizenegy óra előtt.
Mint mindig, most is ő volt az első, aki a látóhatár feketeségében észrevette a newhaveni hajó fényeit, s közben a fülkéje körül egy kis élet támadt. A négy szolgálatban lévő vámőr jött elő lassan, aztán a hordárok, a büfésfiú, majd egy taxi. A pályaudvar helyiségei egymás után világosodtak ki, és a hajósziréna első hangjára az egész rakpart fénybe borult, mintha ünnep volna.
Maloin tudta, hogy mielőtt még a mozdony füstje szétterülne a medence körül, az ő vonata már elhagyja a dieppe-i pályaudvart
Természetesen a vonattal volt elfoglalva, de ez nem is tudatosult benne, közben mindvégig látta azt is, ami másutt történik. Látta például Caméliát, aki a Moulin Rouge felé tartott, mielőtt belépett volna, köhintett egyet, aztán még egyet, amikor belökte az ajtót.
Az éjszaka legrövidebb órája kezdődött. Mialatt a vagonajtókat kinyitották, a hajó a mólók között előreúszott, a medence közepén megfordult, majd kidobták a köteleket. És mivel a rakparton csak kikötői emberek voltak, már mindegyikük számba vette az öt első és a tizenkét másodosztályú utast.
Maloin kávét öntött magának, pálinkát töltött bele, harmadszor is megtömte a pipáját, állva szívta, és közben felülről nézte a mozgó árnyalakokat Miért érdekelte őt az egyik ember jobban, mint a többiek? Szokás szerint leeresztették a sorompókat, hogy az utasok kifelé menet ne tudják megkerülni a vámot. Nos, a szóban forgó ember, aki a városból jött, kívül maradt a sorompókon, éppen a váltóőri fülke alatt. Maloinben még az is felötlött, hogy fentről rá tudna köpni.
Szürke felöltő volt rajta, szürke nemezkalap, bőrkesztyű, és cigarettázott. Több részletet Maloin nem tudott kivenni. A személyzet, a vámosok, a vasutasok a hajóhídon lejövő utasokkal voltak elfoglalva. Így aztán a szürkébe öltözött emberen kívül egyedül Maloin fedezte fel, hogy egy árnyék áll a hajó elején, méghozzá abban a pillanatban látta meg, amikor ez az árnyék valamit a partra dobott.
Mindez olyan pontossággal történt, mint valami akrobatamutatvány. A tömegtől ötven méterre egy bőrönd a sorompókon kívülre került, és a városból jött ismeretlen egy természetes mozdulattal felemelte, miközben tovább szívta a cigarettáját.
El is mehetett volna. Senki sem gondolt rá, hogy feltartóztassa. Ő azonban ott maradt néhány méterre a gyorsvonattól, mintha egy barátra várakozó utas volna. A bőrönd könnyűnek tűnt. Az a fajta kis vulkánfíber bőrönd volt, melyet arra szántak, hogy egy öltöny meg némi fehérnemű elférjen benne. Henriette-nek is volt egy ilyen bőröndje.
− Mit csempészhettek át? − tűnődött magában Maloin.
Az egy pillanatra sem villant át az agyán, hogy feljelentse a két ismeretlent, akik közül az egyik még mindig láthatatlan maradt. Ez nem az ő dolga volt. Ha ő menne Angliába, ő is csempészne át dohányt vagy szeszt, ez már így szokás.
Elsőnek egy fiatal nő jött ki a vámtól, és elindult az egyik első osztályú kocsi felé. Egy korosabb ember két hordár kíséretében az egyik hálókocsiba szállt be. Majdnem mindennap akadtak luxusutasok, főleg az éjszakai hajón. Maloin látott már a fülkéjéből minisztereket, népszövetségi küldötteket, színészeket, filmcsillagokat. Néha lótó-futó fényképészek várták őket a rakparton.
A bőröndös ember nem mozdult. Inkább angolnak tűnt, mint franciának, de azért nem lehetett biztosan tudni. Végre a vámosoktól kijött egy utas; magas, sovány, bézs színű esőkabátban, és rögtön megindult a várakozó felé. Egyszerű volt ez. Előre összebeszéltek. A londoni férfi kidobta a bőröndöt a cinkosának, és most kezet szorítottak.
Vonatra ülnek? Maloin éppen ezen tűnődött, amikor látta, hogy keresztülmennek az utcán, és belépnek a Moulin Rouge-ba, ahonnan egy pillanatra még a zenét is hallotta.
A forgalmista sípolt. A fülkében csörömpölt a csengő. Maloin ütközésig lenyomta a második váltókart, és néhány pillanattal később a vonat elhaladt a másik, az igazi pályaudvar felé, ahonnan majd Párizsba indul.
Eloltották a lámpákat, becsukták az ajtókat. A vámosok együtt mentek el, kettő közülük betért a Svájci kávéházba. Egyik fény a másik után aludt ki a gőzhajó fedélzetén is, a hátsó részt kivéve, ahol egy emelőcsiga nagy zajjal ládákat húzott fel a tátongó hajófenékből.
A szertartás minden éjjel ugyanaz volt. Még két-három órán át hallani lehetett a kötéldob csikorgását, és látni a hajófenékre irányított fényszóró vakító sugarát.
Maloin tekintete akaratlanul is a Moulin Rouge színes ablakai felé fordult, melyek mögött táncolók árnyai mozogtak.
− Lehet, hogy Camélia elmegy valamelyikkel − mondta magában.
Időnként ugyanis Camélia egy-egy alakkal lépett ki a mulatóból, befordultak az első utcasarkon, és egy pillanattal később már lehetett is hallani az egyik kis szálló csengőjét. Kíváncsiságból néha Maloin is követte a lányt, mint a többiek. Camélia jó lány volt, mindig jó kedélyű, és Maloinnek mindig köszönt.
− Nem! Nélküle jönnek ki − mormolta.
Gyakran beszélt magában a fülkében, és ez majdnem olyan volt, mintha társa is lett volna.
− Fogadok, hogy most osztozkodni fognak!
A két ember, ahelyett hogy a város felé indult volna, átment az utcán, átvágtak a vágányokon, és eljutottak a kikötőpart legsötétebb, legelhagyatottabb pontjára. Maloin mosolygott, mert őrá soha senki nem gondolt. Még csak eszébe sem jutott senkinek, hogy fenn, a vöröses fényben úszó üvegkalitkában van valaki, aki leskelődik! A szerelmesek végképp nem gondoltak rá, így aztán a váltóőrnek voltak is mulatságos emlékei.
Egy másodpercre megfordult, hogy felvegye a kávéscsészét, és igyon egy kortyot. Az ismeretleneknek talán csak egy-két mozdulatát szalasztotta el, ennél semmi esetre sem többet. Amikor újra odanézett, a magas sovány bámulatos gyorsasággal hirtelen a társa arcába ütött.
Jobb kézzel sújtott, s közben nem engedte el a bőröndöt, amit a baljában tartott. Az ökle túl sötét volt ahhoz, hogy csupasz legyen, mintha bokszer lett volna rajta. A kötéldob szünet nélkül csikorgott.
Maloin arcát az üveghez nyomva látta, hogy a sebesült a part legszélén tántorog, ahonnan elkerülhetetlenül a vízbe kell esnie. A másik tudta ezt. Az ütést előre pontosan kiszámította. Azt viszont nyilván nem látta előre, hogy áldozata, talán ösztönös mozdulattal, belekapaszkodott a bőröndbe, és kitépte a kezéből.
Előbb egy erősebb, aztán egy gyengébb loccsanás hallatszott. Először a férfi esett a vízbe, utána a bőrönd. A magas sovány gyorsan körülnézett, aztán a víz fölé hajolt.
Maloin csak napokkal később tette föl magának a kérdést, hogy miért is nem kiáltott segítségért.
Nos, őszintén szólva, nem is gondolt rá. Amikor az ember maga elé képzel egy drámát, azt hiszi, hogy így meg úgy tenne. De mikor benne van, az egészen más. Maloin tulajdonképpen úgy nézte ezt is, mint akármilyen más utcai jelenetet; kíváncsian. Csak amikor a férfi már fölegyenesedett, csak akkor mormogta magában:
− A másik biztosan meghalt!
A pipája kialudt. Újra meggyújtotta, közben rosszkedvűen szemlélte a rakpartot, mivel az lett volna a kötelessége, hogy lemenjen, de félt. Lehet, hogy ez az ember, aki éppen most ölt meg valakit, képes megölni egy másikat is? Mégiscsak kinyitotta az ajtót. Lent a gyilkos meghallotta a zajt, fölemelte a fejét, és hosszú léptekkel elindult a város felé.
Maloin nehézkesen mászott le. Ahogy várta, a medence vize sima volt, a férfinak és a bőröndnek nyoma se látszott. Ötvenméternyire tőle a newhaveni hajó orrtőkéje magasodott. A hátuljában még mindig a ládákat rakták ki.
Elmenjen a Svájci kávéházig, ahol mindig van ügyeletes rendőr? Habozott. Eszébe jutott, hogy nincs több pálinkája, belépett a Moulin Rouge-ba, s az ajtó mellett leült a pulthoz.
− Hogy vagy? − kérdezte Camélia.
− Jól. Egy calvados lesz…
A dzsesszzenekar hátul volt, rózsaszín fényben, néhányan táncoltak. Camélia azt várta, hogy Maloin intsen neki. Maloinnek egy pillanatig lett is volna kedve a dologhoz, de aztán ivott még egy calvadost, és nem gondolt többet a lányra.
Rossz kedve volt, és most eszébe jutott, hogy már otthonról is rossz hangulatban jött el. De most már komoly volt a dolog. Nem kiabált azonnal, s ezt biztosan a szemére vetik majd. De hát ez mégsem az ő hibája, hiszen még csak nem is gondolt rá!
− Elmész? − kérdezte Camélia. 
− El.
Még egyszer megnézte a kikötőmedence vizét, és töprengve ment föl a kalitkájába. Mindenesetre annak már semmi értelme, hogy megkeresse a férfit, hiszen az az ember már halott, nem lehet életre kelteni. A másik meg már biztosan messze jár.
Maloin megnézte a jelzőtáblát átváltott a hármas vágányra, melyet újabb tehervagonoknak kértek. Egy taxi állt meg a Moulin Rouge előtt; két ember szállt ki belőle, szórakozni jöttek.
− Végül is nem tartozik rám!− mondta Maloin fennhangon.
Újra megrakta a kályhát, és kiitta az utolsó csepp kávét is. Ez volt az éjszaka rosszabbik fele, most volt a leghidegebb. Keleti szél fújt, az ég derült volt, egy óra múlva kellemetlen, gyenge fagy lesz majd. Most már nincs semmi dolog, semmi látnivaló a halpiac nyitásáig, amely már pirkadatkor elkezdődik, és világos nappal ér véget.
Megölte, hogy csak az övé legyen a bőrönd! − gondolta Maloin. − Jól átejtette!
Vajon mi lehet a bőröndben? Az ember nem öl csak úgy a semmiért.
Éppen apály ideje volt. Egy órán belül a víz nem lesz három méternél mélyebb a partnál. Sőt még annyi sem, mert a dagály is nagyon erős volt. Maloin összevonta a szemöldökét, fintorgott, megvakarta a halántékát, és sóhajtott egyet. Ilyen szokásokat akkor vesz föl az ember, ha hosszú órákon át van egyedül; fintorokat vág, különféle mozdulatokat tesz, morog, időnként mond egy-két szót.
− Miért ne?
Persze hideg van. De hátha megérné a fáradságot.
Jött-ment a kalitkában, tovább vitatkozva önmagával. Aztán hirtelen lement a vaslétrán, és elindult a rakpart széle felé.
− Most már mindegy! − morgott még mindig. 
Lehúzta a cipőjét, levette a zakóját, odanézett az angol hajóra, amely már elcsendesedett, aztán a vízbe merült Katonáskodás előtt egy halászbárkán dolgozott, utána meg öt évet szolgált a haditengerészetnél.
Kétszer, háromszor is a víz alá merült, keze mindannyiszor felkavarta a fenék langyos iszapját. Negyedszerre egy ócska acélkábelbe ütközött. Csak ötödszörre, amikor már kezdett félni, csak akkor sikerült felhoznia a bőröndöt.
A félelme egyik pillanatról a másikra pánikká vált. Már bánta, amit tett. Felötlött benne, mi lesz, ha meglepik. Futni kezdett a zakóval a karján, cipőjét a rakparton felejtve.
Ilyen gyorsan még sohasem ment föl a vaslétrán. A bőröndből folyta víz, de csepegett ő is. A szekrényében azonban volt munkaruha, át tudott öltözni. A bőröndöt még nem nyitotta ki, csak bizalmatlanul szemlélte. Még vissza kellett mennie a cipőjéért, éppen akkor ért fel a kalitkába, amikor a Moulin Rouge bezárt.
Camélia jött ki utolsónak. Vetett egy pillantást Maloin felé, hogy megbizonyosodjék róla: a férfinak ma csakugyan nincs kedve a dologhoz. Maloin ezalatt ezt dünnyögte:
− Most aztán mit csináljak?
Nyilvánvalóan kinyitja a bőröndöt! Ez már elkerülhetetlen!
Ha elvinné a rendőrségre, nem értenék, hogy miért teszi, s végül is az is lehet, hogy a bőröndben csak csempészett dohány van.
A bőrönd kulccsal nem is volt bezárva. Amikor fölemelte a tetejét, először valami puha, nedves dolgot vett észre, egy alaktalan rongycsomót. Megrázogatta a rongyokat, hogy lássa, nem talál-e valami mást is, és ekkor fedezte fel a bankjegyeket.
A bűntett szinte magától kínálkozott; Maloin először semmilyen felindulást nem érzett, csak nézte ostobán a fehér bankjegycsomót, az öt- és tízfontos bankjegyeket, melyek összetapadtak a nedvességtől.
Hiszen látott ő már tízfontosokat. Több mint ötezer frankja volt a takarékban, övé volt a ház is, amiben lakott.
De itt most nem tíz, sőt nem is ötven bankjegyről volt szó! Nem is akármilyen összegről! Egy bőröndre való bankjegy volt előtte! Hihetetlen összeg!
Maloin járkálni kezdett a kalitkában, és közben kifelé nézegetett. A tenger világosabb lett. Tehergépkocsik, személyautók álltak meg a rakpart másik oldalán, a halpiacnál, ahol két bisztróban már világosság volt.
Eltolta magától a bankjegyeket, és mintha ez lett volna a legsürgetőbb, kiöntötte a maradék vizet a bőröndből aztán odatette a tűz mellé száradni. Utána nedves nadrágját egy székre tette, és pipára gyújtott.
− Talán még egymillió is megvan… − mondta félig hangosan.
Leült a bankjegyek elé, és egyenként megszámolta őket, különrakva az öt- és tízfontosokat. A lila tintába mártott tollal szorzott, összeadott, s végül ötszáznegyvenezer frankot hozott ki a körülbelüli árfolyamon számítva
No lám! Csak ötszáznegyvenezer frank. Maloin már hozzászokott ehhez a gondolathoz, és mintha a világ legtermészetesebb dolga lett volna, kötegekbe rakta a pénzt, s szürke papírral átkötve sorra visszatette őket a bőröndbe, a bőröndöt pedig elzárta a szekrényébe.
Hárman voltak váltóőrök, és mindegyiküknek volt egy kis szekrénye, hogy el tudják rakni a holmijukat.
− Micsoda história! − bökte ki, és akaratlanul is elmosolyodott.
Azért egy kicsit mégis zavart volt. Egyelőre nem akart terveket szőni, és még azt sem vallotta be nyíltan magának, hogy ezt a pénzt már a sajátjának tekinti. Megint odament az üvegfalhoz, mely már megvilágosodott, és a tekintete megakadt két alakon, akik az öböl másik oldalán vitatkoztak. Egyikük Baptiste volt, a horgász, aki horgait a kikötőben és a mólók mentén szokta kivetni. Zöldre festett ladikjának Isten Kegyelme volt a neve.
A másik, akivel Baptiste beszélgetett, bézs színű esőkabátot viselt. Magas volt és sovány. A gyilkos volt az. Nem volt ideje aludni, biztosan egész éjszaka a városban bolyongott.
Mit mesélhetett, miközben a zöld ladikot nézte? Vajon lesz-e bátorsága, hogy kibérelje a ladikot, és Baptiste-tal együtt végighúzzon egy csáklyát a víz fenekén?
Maloin mosolygott, maga sem tudta, miért. A dolog hidegen hagyta. Baptiste egyedül indult el ladikjával, összeszedte a horgait, a másik a rakpartról nézett utána, és néha rálehelt a hidegtől megdermedt ujjaira.
Egy óra telt el, s akkor felkelt a nap. A halványzöld tengert apró, halpikkelyhez hasonló csillámok lepték el. Maloinéknél az első emeleten kinyílt az ablak. Felesége a reggelit készítette a kölyöknek, aki fél nyolckor indul az iskolába.
Egy ember jött át a hídon. Maloin tudta, hogy a kollégája az, jön, hogy átvegye a szolgálatot.
Nagyjából minden rendben volt. Ez is éppen olyan reggel volt, mint a többi. Az esőkabátos férfi olykor egészen a rakpart sarkáig elment, de mindig ugyanarra a helyre tért vissza, mintha az öbölnek ez a pontja és Baptiste ladikja megigézte volna.
Az angol hajón a fedélzetet mosták, és a matrózok mezítláb szaladgáltak a vizes padlón.
Maloinnek ötszáznegyvenezer frankja volt a szekrényben, ebben a fehér faszekrényben, amely még ötven frankot sem ért, és amelyet újra kellett volna festeni. Ki merne ilyesmire még gondolni is?
Egy repedt tükör lógott a falon. Kíváncsian megnézte magát benne. Onnan a régi Maloin nézett vissza világos arcszínével, a tengeri só hímezte finom ráncokkal teli bőrével, szürkés szemével, bozontos szemöldökével, deresedő bajuszával.
− Azt hiszed, szépfiú vagy? − kérdezte kollégája, miközben kávés kulacsát a kályhára tette.
Maloin hunyorított.
− Sose lehet tudni!
Nézte a szekrényt. Nézte a zöld ladikot és a londoni férfit, aki türelmetlenül topogott a parton. Nem lehetett megállni mosolygás nélkül. Akarata ellenére mosolygott.
− Mit jeleztek?
− Tíz vagon primőrt…
A szeme nevetett, aztán nem nevetett, majd megint csak nevetett. Nagyon bonyolult ügy ez. Különben meg nem is érdemes gondolkodni rajta. Majd később kialakul.
A létrán lefelé menet az járt a fejében, hogy a felesége dühös lesz, amiért a nedves zoknira húzta fel a cipőt. Az utcasarkán, a Svájci kávéház mellett messziről megpillantotta a lányát, aki tejért ment a gazdáinak.

2

Az események úgy is alakulhattak volna, hogy Maloin nyugodtan hazatér, és sohasem látja viszont a londoni férfit. Minthogy éjjel vette észre, reggel pedig csak nagyon messziről látta, jogosan állíthatta volna, hogy nem ismeri az arcát.
Csakhogy amíg Maloin megkerülte az öblöt, és a vashídon átkelve a parti sziklafal felé tartott, a zöld ladik, ahelyett hogy folytatta volna a horgászást, egyenesen a halpiac felé fordult, a londoni férfi pedig tettetett közömbösséggel közeledett a kikötés helyéhez.
Maloin elmehetett volna mellette, de éppen akkor állt meg, hogy megnézzen egy hatalmas ráját, s amikor fölemelte a fejét, a napfényben a szeme előtt volt a zöld folt, előtérben az esőkabát barnás foltjával, a háttérben meg az evezővel babráló Baptiste kék sziluettjével.
− Szervusz, Maloin! − mondta valaki egy rákos kosarat cipelve.
− Szervusz, Joseph!
Pedig erősen megfogadta magában, hogy gyorsan továbbmegy a gyalogjárón. De már késő volt. Az Isten Kegyelme volt az oka, hogy ők ketten ott bámészkodtak. Amikor pedig két embert ugyanaz a látvány érdekel, ritkán fordul elő, hogy ne vetnének egymásra egy pillantást. Nem volt közöttük öt méter sem. Csak egy zúzmarával lepett, bronz kikötőbak választotta el őket egymástól. A nappalt megelőző pára eloszlott, a levegő átlátszó volt, a színek sápadtak, barátságosak. A világ egyik felét a tenger töltötte ki, amelyen egyetlen ránc sem volt, még csak egy fehér fodor sem a szélén. A világ másik fele most kezdett ébredezni; körös-körül csillogó halak, a város mélyén születő zajok, csengők hangja, egy kalapács puffanása, redőnyök csikorgása.
Szilárdan állva a talpán, foga között a pipával, fején a vasutassapkával Maloin úgy tett, mint aki a vizet nézi, hiszen sok embernek megvan az a szokása, hogy a vizet nézi. A bézs színű alakot azonban továbbra is látta a szeme sarkából.
− Kétségbeesettnek látszik − gondolta.
De a londoni férfi talán sohasem volt vidám. Furcsa feje volt; nagyon sovány, hosszú, hegyes orral, vértelen ajkakkal, és az ádámcsutkája egészen előreugrott.
A foglalkozását nem nagyon lehetett kitalálni. Nem munkás volt. A keze nagy volt és ápolt, vöröses szőrszálakkal, szögletes körmökkel. A ruhája olyan volt, mint a legtöbb angol utasé, akik Dieppe-et érintik; barna tweed-öltöny, nagyon egyszerű, de jól szabott, puhagallér, puhakalap meg a jó minőségű esőkabát. 
Tisztviselő még kevésbé lehetett, mert valami azt súgta, hogy nemcsak hogy nem otthonülő, de még rendszeres életmódot sem folytat. Maloin pályaudvarokra, szállodákra, kikötőkre gondolt…
Hirtelen támadt egy gondolata, ami nem sokat jelentett, de hozzákapcsolódott a benyomásaihoz; a férfinak olyan formája volt, mint aki mulatóban vagy cirkuszban dolgozik. Talán bűvész vagy hasbeszélő vagy éppen akrobata?
Baptiste kikötötte a ladikját, és egy angolnás kosarat tett a partra. A férfi mélyen ülő, szomorú szemével követte minden mozdulatát, nikotintól sárga ujjai közt most is ott szorongatva a cigarettát.
− Nem valami sok! − mondta Baptiste az angolnáira mutatva.
Úgy beszélt a férfihoz, ahogy egy horgász beszél bármelyik rakparton ácsorgó kíváncsiskodóhoz.
Lehet, hogy a férfi viszont beszélni szeretett volna Baptiste-tal? Talán ezért várakozott itt olyan régóta? Maloin szinte biztos volt benne. Tudta, hogy már túl sokáig maradt, mégsem akart még elmenni.
Mialatt a halász felkapaszkodott a rakpartra, az angol oldalvást tett egy határozatlan mozdulatot. A két tekintet ekkor találkozott először, aggodalmasan, csodálkozva, és képtelen volt elszakadni egymástól.
Maloin hirtelen félelmet érzett, félelmet a semmitől és mindentől, s a férfi is félt ettől a vasutastól, aki itt állt mozdulatlanul.
− Nem szabad, hogy a toronyra nézzek – mondta magának Maloin. − Mindjárt rájönne a dologra.
Természetesen fölnézett a toronyra, és biztos volt benne, hogy a másik követi a tekintetét. Fölismeri a vasutassapkámat és… Ez már gépies volt. A férfi tekintete a sapkára siklott.
− Még mindig akar csónakázni? − kérdezte Baptiste.
Maloin már nem hallotta a választ. Menekült, ügyetlenül beleütközött egy garnélarákot cipelő asszonyba, átsurrant a piaci csoportosulások közt, míg végre az épület másik oldalára ért. Csak ekkor nézett hátra, de már nem látta az esőkabátot.
Biztos, volt benne, hogy a férfi ugyanígy, hirtelen, ok nélkül elmenekült, és a piac másik végén éppen így keresi őt.

*

Evés után rendszerint rögtön lefeküdt, és két óra felé kelt föl. A délután hátralévő részét horgászással, barkácsolással töltötte. Most is aludni akart, mint máskor, de még egy órát sem volt az ágyban, amikor felkelt és felöltözött.
− Kell valami? − kiáltott a felesége, amikor lentről meghallotta a mozgást.
Semmire sem volt szüksége, de álmos sem volt. Az ágyban lehunyt szemmel mindenekelőtt a tenger áramlásaira gondolt és számolgatott.
Amikor a test a vízbe esett, a víz még körülbelül két óra hosszáig visszahúzódóban volt. A hulla tehát vagy a fenéken fekszik még, vagy két áramlat között sodródva kiúszott a nyílt tengerre.
Nem ez volt az első dieppe-i vízbefúlt, és ha valaki jól ismer egy kikötőt, szinte pontosan meg tudja mondani, hogy a hulla hol fog fennakadni. Ez a hulla talán beleakadt a mólók cölöpjeibe, és akkor sokáig nem fogják felfedezni. Az is lehet, hogy a hajóutat követte, és a dagály majd valamivel lejjebb sodorja ki a partra, mint a múlt nyáron azt az amerikai nőt.
Maloin befűzte a cipőjét, lement a fenyődeszkából készült lépcsőn, amely remegett a súlya alatt, mint egyébként az egész ház, mely könnyű anyagokból épült.
− Elmész? − csodálkozott Maloinné, aki fehérneműt mosott.
− El.
Az asszony csak ennyit akart tudni. Maloin fölemelte az egyik fazék fedőjét, hogy lássa, mi lesz ebédre. Amíg selyemsálját megkötötte, kollégája kötött sáljára gondolt. A küszöbön megtömte a pipáját.
Onnan, ahol állt, látta a homokos partot, de ahhoz túl messze volt, hogy a kaviccsal rakodó taligák közt észre tudjon venni egy holttestet.
Amikor átment a halpiacon, a vásárnak már vége volt, és locsolva mosták a kövezetet. Az öböl másik oldalán a nap megvilágította az üvegkalitkát, Maloin tisztán látta kollégája körvonalait.
− Adj egy korty calvadost! − mondta az egyik kocsma pultjára támaszkodva.
Vajon találkozik-e a bohóccal? Most már így nevezte, őszintén szólva, nem volt kedve viszontlátni a férfit, az utcákon mégis őt kereste maga körül.
A töltésen lévő sétaút üres volt, a nagy szállodák télire bezártak, ablaktábláik be voltak hajtva, vagy az ablaküveg krétával bemázolva. A kaszinó is be volt zárva, a körülötte lévő luxusüzletek szintén. Ez olyan hely volt, ahová Maloin sohasem járt ki, nyáron azért nem, mert nem neki való hely volt, télen meg azért nem, mert itt nem volt mit csinálni. Néhány mama sétáltatta a gyerekét a töltés mentén. Egy megrakott taliga ment el mellette, a parton emberek lapátolták nagy lendülettel a kavicsot.
Maloin lassan ment, zsebre dugott kézzel, pipázva, olyan volt, mint egy derék munkás, aki levegőzik egyet. A tekintete is nyugodtnak tűnt, amint végighordozta a tengervíz moszattal belepett szélén.
Nem volt ott semmilyen hulla. Legfeljebb egy rakás alga tűnhetett messziről emberi testnek. Közelebb ment, hogy megnézze, még bele is rúgott. Mikor visszafelé, a töltés felé ment, mégis leszegte a fejét, így aztán csak a lépcsőn felfelé menet találta szembe magát a bohóccal.
Szemük, akárcsak reggel, rögtön találkozott. Persze az angolé volt a rémültebb. Maloin észrevette, hogy az angolnak lila az orra a hidegtől, és hogy a szájában remeg a cigaretta.
Ha Maloin továbbment volna, súrolták volna egymást. Kényszeredetten, mint akit hazugságon értek, visszafordult a tenger felé, mintha csak a vizet nézné. Hallgatózott. Gyengülő lépteket hallott. Amikor megfordult, a londoni férfi már messze volt. Olyan nagy léptekkel haladt, hogy az embernek egy szöcske jutott róla az eszébe.
Miféle ember lehet? Nem volt durva arca. Ellenkezőleg! Inkább egy magányosan élő, beteges, szegény ördögnek tűnt.
Viszont hozott Londonból egy bőröndöt, melyben ötszáznegyvenezer frank volt, és megölte a társát, hogy ne kelljen osztozkodnia.
Ami a halottat illeti… Valójában Maloin egyáltalán nem tudta, hogy ki lehetett az. Hiszen csak messziről látta, ráadásul éjszaka. Annyit tudott, hogy szürke ruhában volt, és kicsit testesebb volt, mint emez. De ez volt minden!
Elhaladt a Newhaven Szálló előtt. Ez volt az egyetlen szálló a töltésen, amely télen is nyitva tartott, minthogy vendégei főleg kereskedelmi utazók voltak. A bohóc eltűnt a kaszinó mögött, és Maloin nem akart megint találkozni vele.
− Van ötszáznegyvenezer frankom − mondta magában minden meggyőződés nélkül, hogy eloszlasson valami ránehezedő, kellemetlen érzést.
Száz méterre volt a mészárszéktől, ahol a lánya cselédként dolgozott. Hát nem furcsa? A bolthoz érve nem látta a lányát, mert az a konyhán tevékenykedett, de a pénztárban ülő Lainéné odabiccentett neki.
− Nem is sejted, hogy gazdagabb vagyok, mint te! − morogta.
De akkor meg miért rosszkedvű? Belépett a Svájci kávéházba abban a reményben, hogy egy-két féldeci majd javít a hangulatán. Majdnem dél volt. Már szállingóztak az egyórai hajó utasai, és sorra megismétlődtek az éjszakai műveletek. Miután megivott két féldecit, hirtelen úgy érezte, hogy föl kell mennie az üvegfülkébe. Kifulladva ért fel.
− Mit keresel itt? − csodálkozott a kollégája. 
Maloin gyanakvó szemmel nézett rá. Érezte, hogy igazságtalan, de ez még jobban fellovalta.
− Idegesít, hogy itt vagyok? 
− Mért idegesítene? 
− Úgy néz ki!
Megszólalt a csengő. A váltóőr utat adott a hármas vágányon, Maloin közben szekrényét nézte. Akart valamit mondani, hogy eloszlassa a rossz hangulatot, de semmi sem jutott az eszébe. Különben sem akarta azt a látszatot keltem, hogy ő teszi meg az első lépéseket. Miért hallgat a kollégája?
A fülke közepén állva várt két percet, hármat, úgy tett, mintha egy visszatérő halászhajót követne a tekintetével. Végül sóhajtott egyet, és szó nélkül távozott.
− Most már mindegy! − dünnyögte, mialatt lemászott a vaslétrán.
A Moulin Rouge ajtaja nyitva volt. Két asszony mosta a padlót, a főnök pedig, egy régi párizsi bárpincér, a bár tükrét fényesítette.
Maloin hazament. Útközben vett egy újságot, szétnyitotta a tányérja felett.
− Nem mesélsz semmit? − kérdezte a felesége.
− Mit mesélhetnék?
Lehetett volna valami, ha csak két sor is, az újságban a bőrönddel kapcsolatban, vagy egy Angliában elkövetett lopásról vagy pénzhamisításról.
Erre a gondolatra a homloka két ráncba szaladt. Hátha az egész hamis pénz! Sem betörőt, sem szélhámost nem tudott elképzelni a bohócfejjel. De egy pénzhamisítót, aki pincében dolgozik, aki makacs kitartással végzi az aprólékos munkát, aki vegytintákkal, savakkal bánik?…
− Mi bajod van? − kérdezte a felesége.
Mi baja lett volna? Dühös volt! Azaz inkább tartott tőle, hogy dühösnek kell lennie, mert ha ez hamis pénz…
− Nem eszel többet? 
− Nem!
Csak a feleségének eszébe ne jusson, hogy kérdésekkel gyötörje! Nem tudott ülve maradni. Felállt, járni támadt kedve, de nem tudta, hova menjen.
Talán a hullát legalább nem találják meg; hamarosan sötét lesz, és ez már holnapra marad. Ki tudja? Lehet, hogy a vízbefúlt beleakadt valami ócska hajókötélbe a medence fenekén, és akkor semmire sem lehet számítani; vagy kihalásszák egy hónapon belül, vagy sohasem!
− Ernest miért nincs itthon?
− Elfelejted, hogy ez az a nap, amikor a nagynénjénél eszik.
Visszament a városba. Fél négykor már kigyulladtak a kirakati meg az utcai lámpák. Az üvegkalitka is kivilágosodott a kikötői pályaudvar mellett. Maloin egy negyedóráig álmosnak érezte magát, de aztán elmúlt az álmosság.
Végül is beült a Svájci kávéház egyik sarkába. Itt legalább szólt a zenegép. A szemközti sarokban, pontosan vele szemben Camélia ült, szépen kiöltözve, nyaka körül rókaprém. Rámosolygott. Camélia alig észrevehetően visszaintett, és Maloin majdnem szólt neki, hogy elmegy vele. Egy óra ezzel is eltelne. Csak azért bizonytalanodott el, mert alig húsz frank volt a zsebében.
Hogyan tudhatná meg, hogy a bőröndben lévő pénz hamis-e vagy valódi? A bankban mégsem adhat oda egy bankjegyet. Ha legalább az újságok…
Kinyitotta a párizsi lapokat, amelyek épp akkor érkeztek. Egy időre mozdulatlanná vált, megbújva a sarokban, a jó melegben a zene hangjába burkolózva. A szomszéd asztalnál dominóztak. Az álmosság újra elfogta, de nem volt kellemetlen.
Az ajtó kinyílott. Kinyílt az már vagy hússzor is, de ő nem törődött vele, most azonban élénken felkapta a fejét, és meglátta a bohócot, amint belép és leül az egyik asztalhoz.
Három méterre sem voltak egymástól, de az angol nem látta meg. Amikor a pincér odalépett, csak annyit mondott:
− Egy konyakot!
Az angol bármelyik pillanatban elfordíthatja a fejét, és észreveheti Maloint. Camélia azonban megakadályozta ebben: fogta magát, leült mellé, és kezet nyújtott neki.
− Hát a barátod? − kérdezte váratlanul. − Négy órára beszéltük meg a találkát, és már majdnem öt óra van.
Maloin hallgatózott. Előre félt attól, ami történni fog. Úgy érezte, hogy ennek okvetlenül botrány lesz a vége. A londoni férfi elfordította a tekintetét Caméliáról, a váltókezelőre pillantott, s a szemében mintha ijedség villant volna meg.
− Nem tudom. Azt hiszem, elutazott Párizsba.
Kicsit angolos volt a kiejtése. Lassan mondta a szavakat, anélkül hogy levette volna a szemét Maloinről. Camélia megfogta a karját, és kényszerítette, hogy feléje forduljon.
− Minek ment volna Párizsba?
Két tűz közé kerülve a bohóc nyugodt maradt, még mosolyogni is megpróbált.
− Honnan tudjam én azt? Teddy nem mondott el nekem mindent.
Maloin új felfedezést tett: a férfinak rosszak voltak a fogai, vagy pedig a dohányzás sárgította meg őket. 
− Pincér! − kiáltott.
− Biztos vagy benne, hogy Teddy nincs már Dieppe-ben?
Szinte azt lehetett hinni, hogy Camélia sejti az igazságot. A tekintete olyan súlyos volt, hogy Maloin nem szerette volna, ha őrá néz így.
− Öt frank ötven a hölgy italával együtt.
A férfi fizetett, közben nem nézett a váltóőrre, és a másik ajtón ment ki, nehogy felé kelljen fordulnia. Camélia, egyedül maradva, bepúderozta az arcát, kirúzsozta a száját, és ő is hívta a pincért.
− Joseph, ha keresnek, mondd meg, hogy nem tudtam tovább várni… Most már csak este jöjjön az illető a Moulin Rouge-ba.
Amikor egy esőkabátos ember belépett a Newhaven Szállodába, a főnöknő, aki a hall sarkában, egy íróasztal mellett trónolt, a tálalóra nyíló kisablak felé fordult.
− Germain! Tegye fel Brown úr terítékét!
Közben rámosolygott Brown úrra, aki az esőkabátját a fogasra akasztotta,
− Sétált egyet? Úgy látom, az évszakhoz képest nincs nagyon felöltözve. Itt Dieppe-ben nyirkos a levegő.
A férfi helyeslően biccentett, még mosolygott is, azazhogy inkább valami mosolyfélével próbálkozott, és a bárpult felé fordult.
− Germain! − kiáltott újra a főnöknő. − Brown úr a bárhoz hívja.
Kövér és vidám asszony volt, egyáltalán nem esett nehezére, hogy kedves legyen.
− Egy whiskyt, Brown úr? − kérdezte Germain, akinek már a kezében volt az üveg.
A londoni férfi leült az egyik bőrfotelbe, és érezni lehetett, hogy semmi dolga sincs. Gondolattalanul meredt maga elé, s ha gondolt is valamire, ennek semmi nyoma sem látszott az arcán.
A szállodásné finom embernek tartotta, először is, mert magas és sovány volt, aztán meg azért is, mert nem sokat beszélt, és sohasem nevetett.
− Hosszabb ideig szándékozik itt maradni nálunk, Brown úr?
− Nem tudom. Lehet.
− Ha valami különleges ételt kívánna meg, szóljon nyugodtan. Télen van ideje a férjemnek.
A férfi helyeslően bólogatott.
− Hány órakor szokott felkelni? A reggelit a szobájába visszük.
A férfi udvariasan elhúzta a száját, megitta a whiskyjét, sóhajtva felállt, megsétáltatta hosszú testét a hallban, aztán újra leült egy fotelbe, ezúttal a szalonban.
− Germain! Gyújtson villanyt!
Brown úr még mindig szomorú képpel nézett maga elé, és amikor egyedül leült egy asztal mellé, nem messze két kereskedelmi utazótól, senki sem kételkedett benne, hogy mindössze egy font maradt a zsebében.
Ami Maloint illeti, ő a vacsoránál még azt sem vette észre, hogy a fia a könyökét az asztalra tette.
− Azt hiszem, hogy egy kis influenza lappang benned − kockáztatta meg a felesége.
− Te mindig butaságokat beszélsz − válaszolt a férfi. Fogta a kávés kulacsot és a megkent kenyérszeleteket, feleségét meg a fiát homlokon csókolta, sapkáját a fejére tette.
Maloinné biztosan csodálkozott volna, ha valaki azt mondja neki, hogy a férje fél! És ráadásul a sötétségtől fél!
Az út a rakpartig nem volt kivilágítva. Maloin olyan gyors léptekkel ment végig rajta, hogy majdnem elcsúszott Közben arra gondolt, hogy a felesége talán nem is mondott butaságot.
Csak influenzásnak kellene lennie. Egy hét szabadságot kapna.
A rakpart fényei visszatükröződtek a medencében, ahol Baptiste evezett az Isten Kegyelmé-vel a gátak felé, hogy fölszedje a horgait és a rákászkosarait.
− Szervusz, Maloin!
A hang a nyirkos sötétségből tört elő, onnan, ahol a ladik fénye remegett, és ez a fény távolinak tűnt, pedig egészen közel volt.
− Szervusz, Baptiste!
Maloin talán jobb hangulatban lett volna, ha aludt volna. Útközben egy pillantást vetett a Svájci kávéház felé, de az angol nem volt ott. Morcosan lépett be a fülkébe, két perc késéssel, elfoglalta a helyét, a kollégájához nem szólt egy szót sem.
A Moulin Rouge világos volt. Most érkeztek a zenészek. Maloin leült a kályha mellé, és nézte a váltókarokat.

3

Amikor másnap reggel csoszogva belépett a konyhába, a feleségének rá se kellett néznie, rögtön azt mondta:
− Látod, hogy már benned lappangott az influenza? Kinek volt igaza?
Egyáltalán nem volt igaza az asszonynak, hiszen Maloin nem volt influenzás, de ez a megjegyzés azt bizonyította, hogy Maloin úgy néz ki, mintha beteg volna. Tény, hogy a feleségének különleges szimata volt ahhoz, hogy kitalálja, ha valami nincs rendben, főleg a tisztességtelen vagy szégyellni való dolgokat fedezte föl, vagy az olyanokat, amik egyszerűen csak kényelmetlenek voltak. Mindig ő volt az első, aki észrevett egy pattanást valamelyikük arcán, s ő jött rá elsőnek, ha Ernest hazudott
− Ne egyél sokat! Csinálok grogot.
Maloin hazaérve rendszerint húst evett, meg fölmelegített krumplit, de ezúttal még a helyére sem ült le. Mogorván körülnézett, és elindult a lépcső felé.
Még sohasem volt ilyen fáradt. Rosszabb volt ez mint a fáradtság: a teste sajgott, fájt a feje, és égett a szeme. Ráadásul úgy émelygett a gyomra, mint a legvadabb tivornya után.
− Hagyj békén! − szólt rá a feleségére, aki követni akarta a lépcsőn.
Nem akarta, hogy ott sürgölődjön az ágya körül, és közben tanácsokkal lássa el meg siránkozzon.
− Nem iszol grogot?
Válaszként Maloin egyetlen rúgással bevágta az ajtót. A ködsziréna majd szétrepesztette a fülét. A szoba hideg volt. Az egyik cipőjét balra dobta, a másikat jobbra, a nadrágját egy szék hátára lökte, és egy pillanatig egy szál ingben állva a lábát szemlélte.
Még mindig gondolkodni fog? Nem volt elég egész éjszaka? Alattomosan, mint aki valami rosszra készül, mezítláb az ablakhoz ment, és olyan hirtelen mozdulattal nyitotta ki, hogy az ablak fája belereccsent.
Kint mindent elborított a köd, de Maloin akinek felsőteste úgy emelkedett ki az ablakból, mint egy skatulyából előugró ördög − így is látta a férfit, aki a háztól ötvenméternyire állt.
Örült, hogy ráijesztett. Mert nem kételkedett benne, hogy amikor hirtelen kinyitotta az ablakot, és félig kihajolt az utca fölé, megijesztette a férfit. Ez így is volt, hisz az angol hátra se nézve lerohant az ösvényen a város irányába…
Maloin lefeküdt, és magában beszélt, ahogy a kalitkájában szokott.
Aludnom kell, különben kikészülök!
Micsoda éjszakája volt! Pedig nem történt semmi különösebb baj, semmi említésre méltó. Az előző éjszaka sokkal drámaibb volt, hiszen néhány méterre tőle meggyilkoltak egy embert. És az az éjszaka mégsem hagyott benne nyomot.
Ez most talán azért volt, mert ismerte a gyilkost. Pedig hát nem is beszélt vele. Nem tudta a nevét, a foglalkozását, s azt sem, hogy miért ölt, hogy lopott-e, vagy hamis pénzt gyártott. Semmit, de semmit nem tudott róla, mégis ismerte!
Annyira, hogy az arcát már jobban megszokta, mint például a sógoráét, pedig a sógorát tizenöt éve minden hónapban látta.
A rakpart éjfélig üres volt, és a newhaveni hajó érkezése úgy folyt le, mint máskor, vagy talán még nyugodtabban, mivel nagyon kevés utas volt. Az éjszaka ekkor még tiszta volt, de úgy tűnt, mintha a hajó magával hozta volna a ködöt, mert a pára kezdett szétterülni a vízen, aztán lassan emelkedett fölfelé, fehérré válva a holdfényben.
Mivel Maloinnek ilyenkor semmi dolga sem volt, úgy megrakta a kis kályhát, hogy az vörösen izzott, és ki kellett nyitnia egy ablakot. Ezt különben gyakran megtette, mert ha minden ablak be volt csukva, úgy érezte, mintha megsüketült volna. Nyitott ablaknál a legapróbb zajokat is hallotta, és mindegyiket fel is ismerte. Sőt sokszor anélkül, hogy tudatában lett volna, ilyeneket mondott magában:
− Nicsak! A Francette kifut a kikötőből! Szép idejük lesz a halászáshoz…
Vagy hogy:
− Itt van Babu úr, most jött meg a kocsijával!
Őt különben nem is ismerte. Babu úr hajótulajdonos volt, s gyakran járt Le Havre-ba autóval. De mert a háza közel volt a kikötői pályaudvarhoz, Maloin mindig hallotta a motort, ez volt minden.
Az angol hajó hátulján sózott húst raktak ki, de a kötéldob nyikorgása ellenére Maloin távolabbi és gyengébb hangokat is meghallott, olyannyira, hogy egy óra felé azt is hallotta, hogy csobban a víz a medence másik oldalán, ahol Baptiste ladikja volt kikötve.
Rögtön kapcsolt. Csak azon tűnődött el, hogy vajon Baptiste is a bárkán van-e az ismeretlennel. Amikor a ladik a medence közepére ért, a még mindig átlátszó párában meg lehetett állapítani, hogy a ladikban csak egy ember van, mégpedig az angol.
Nem volt tengerész, mert kormányozni nem tudta a bárkát. Bajban lehetett, mert csak egy evezője volt, és ráadásul zajt sem akart csapni. Egy evezőcsapást tett jobbra, aztán egyet balra, de minden óvatossága ellenére az evező folyton neki ütődött a csónak szélének. A ladik nem haladt egyenesen. Furcsa látvány volt, amint a ködben egy puhakalapos férfi azzal kínlódik, hogy irányítsa a zömök ladikot.
Maloin eleinte csak kíváncsian, aztán szinte megszállottan nézte, képtelen volt elfordítani a tekintetét, hogy másra figyeljen. Amikor a köd megsűrűsödött, és a csónak meg az ember olykor csak egyetlen fénykoszorúvá vált, akkor is látta őket, és mindenekelőtt az angol arcát, a legapróbb részletekig.
Még a sógora, de még a felesége arcát sem tudta ilyen tisztán felidézni, egyetlen elmosódott vagy kimerevedett részlet, egyetlen homályos pont nélkül.
A ladik döcögve haladt, és Maloin biztosra vette, hogy a hegyes orrú ember gondterhelt, szomorú, de mégis elszánt tekintetével a vizet nézi. Amikor az árnyék felegyenesedett, Maloin tudta, hogy csak azért, hogy megfigyelje a kalitkát, amely lampionként lógott le az égből.
A bárka elérte azt a helyet, ahol a bőrönd a vízbe esett. A férfi behúzta az evezőt. A ladik ringása miatt ügyetlenül és bizonytalanul állt fel.
Maloin minden mozdulatát kitalálta. Szinte látta a zsinórt, amint az angol kioldja, a csáklyát, amint beleakad a csónak szélébe, majd belemerül a vízbe.
Az első szirénaszó visszhangzott a móló végéről, és tíz perccel később a köd a legkisebb zugot is elárasztotta, előrenyomulva egészen a Moulin Rouge kivilágított bejáratáig.
Maloin ezt az időt kihasználhatta volna, hogy másra gondoljon, hogy újságot olvasson, vagy hogy szundítson egyet a tűz mellett.
Ő azonban ott maradt állva az ablak mellett, még a lélegzetét is visszatartotta, hogy egyetlen hangot se mulasszon el, és amikor a kötéldob nyikorgása elnyomta a vízcsobogást, összeráncolta a homlokát.
A férfi légvonalban tizenöt méterre volt tőle. Az nem ismerte a tenger mozgását, és nem is gondolt rá, hogy a visszahúzódó ár lassan a nyílt tenger felé viszi.
A csáklyát apró mozdulatokkal húzta a vízben, de amikor körülnézett, észrevette, hogy már nem ugyanazon a helyen van, sőt egyszer még a tengerészet vontatóhajójának is nekiütközött. Baptiste, Maloin vagy bárki más, az egyik kezével lapátolva, a másikkal meg a csáklyát mozgatva, egy helyben tudta volna tartani a ladikot.
A köd olyan fehér és hideg volt, akár a jég. Szinte szilárdnak tetszett, és Maloin többször is majdnem eltüsszentette magát. Akkor vajon mi történt volna? A férfi fölemelte volna a fejét, hisz a ködben a hangok a valóságosnál sokkal közelibbeknek tűnnék. Lehet, hogy elengedte volna a zsinórt, és elveszítette volna a csáklyát? Ki tudja? Rémületében talán még az evezőt is engedte, volna belecsúszni a vízbe, és lassan elsodródott volna a mólók felé.
Vajon lett volna bátorsága hozzá, hogy kiabáljon?
Nem mert állva maradni, félt, hogy elveszíti az egyensúlyát. Ülve viszont nem tudott elég szabadon mozogni, és megpróbált jobban elhelyezkedni.
Maloin dühösen adott utat egy vagonsornak, és újra elfoglalta helyét az ablaknál.
Egy pillanatig sem gondolt a halottra, nem érdekelte, helyesebben kívül esett a gondolatain. Hiszen őt nem is látta! Csak egy kalapot meg egy felöltőt vett észre. Egy alakot, aki a rakpart szélén tántorgott.
A halottnak egyébként nem volt már szüksége a bőröndre, hiszen halott volt.
A bohócnak viszont ugyancsak nagy szüksége lehetett rá. Szinte hihetetlen volt ez az egész. Hiszen az elmúlt éjjel bűntényt követett el itt, ezen a helyen. Még azt sem tudta, hogy nem találták-e meg a hullát, vagy hogy valaki nem látta-e, mi történt, és nem beszélt-e róla.
Lehetetlen, hogy erre ne gondolt volna, és ennek ellenére ahelyett, hogy az első vonattal vagy hajóval elutazott volna Dieppe-ből, itt maradt, olyan arccal, mint aki nagyon emészti magát.
Már reggel is gyötrődött, amikor irigyen nézte Baptiste hajóját az öbölben. Maloin már akkor tudta, hogy mi fog történni, most mégis a hideg futkározott a hátán, de az angol makacsul tovább keresgélt a nyirkos sötétségben. Egyáltalán tud úszni legalább?
Nagyon fontos lehet neki?
Maloin tréfálkozhatott vagy legalábbis mosolyoghatott volna az egészen, hiszen a pénz az ő szekrényében volt. Ő azonban fájdalmat érzett. Ahogy hallgatta, hogy a bohóc nevetséges csáklyájával a vizet kutatja, egyre türelmetlenebb lett. Akkor lenne csak bajban, ha a bőrönd helyett a hulla akadna a csáklyájára!
Lehet, hogy még annyi pénze sincs, amennyivel elutazhatna Dieppe-ből? Lehet, hogy a pénz valaki másnak volt szánva?
Ez volt az első éjszaka, amikor Maloin elfelejtett pipázni. A Moulin Rouge felől zajokat hallott, felismerte Camélia hangját. Az ajtót becsukták. A redőny legördült. Az utolsó hangok annak a fiúnak a léptei voltak, aki a víz másik oldalán lakott, nem messze Maloinéktől.
Már az is idegesítő, ha az ember órákon át hall egy patkányt, mely a deszkafalat rágja, hát még egy embert hallani, aki a vizet meg a ködöt szurkálja! Ráadásul, ha tudja az ember, hogy hiába csinálja, mert semmit sem fog találni! És elképzelni, hogy torzul el az arca a kétségbeeséstől!
Maloin mondhatta volna magában, hogy úgy kell neki, megérdemli, de még csak nem is gondolt erre, sőt olykor szinte már megőrült a türelmetlenségtől.
Egyszer elővette a kulcsot a zsebéből, kinyitotta a szekrényt, és a bőröndöt az asztalra tette. A bőrönd száraz volt, de a nedvesség nyomai mintha térképet rajzoltak volna rá. A bankjegyeken ugyanolyan sárgás foltok voltak. Közben még mindig hallatszottak az apró evezőcsapások.
Csak oda kellene kiáltani:
− Hé! Ember… kapd el!…
És odadobni neki egy marék pénzt, hogy teljesüljön a vágya.
− Ez lehetetlen! − sóhajtott fel Maloin. Újra becsukta a bőröndöt, de a kulcsot majdnem az asztalon felejtette.
Amikor észrevette, elsápadt, mert hirtelen megértette, hogy ezután ki van szolgáltatva a feledékenységnek, a véletlennek, a saját ügyetlenségének. A kollégája megtalálta volna a kulcsot, és azt mondta volna magában:
− Hátha Maloinnek jobb kisüstije van, mint nekem…
Maloin is csinált már ilyet, ivott a társai üvegéből, aztán a hiányzó részt vízzel pótolta.
A vízre gondolva, Maloin maga elé képzelte a férfi kezét, amely a vízben turkál, és már nyilván vörös a hidegtől. Márpedig az angol nem volt ilyen nehéz testgyakorlathoz szokva, annak ellenére, hogy jókora ökölcsapást mért a másikra.
Vajon már Londonból azzal a gondolattal érkezett, hogy vízbe fojtja a társát? Vagy nézeteltérés támadt köztük, mikor a Moulin Rouge-ban ittak?
A legidegesítőbb a csáklya hangja volt, ahogy két-három percenként belemerült a vízbe.
Úgy számolta, hogy több százszor is megismétlődött a csobbanás! S ehhez jött még a sziréna hangja, melynek szintén megvolt a maga ritmusa, a legerősebb valamennyi hang közül, elég erős ahhoz, hogy agyonnyomja a várost. Mellette a kötéldob zaja csak halk muzsikának tűnt.
Reggel négykor Maloin már a pénz felét odaadta volna, csak hogy lássa végre, hogy a ladik távolodik. Mégis, amikor negyed ötkor meghallotta az evezőcsapásokat, és rájött, hogy az Isten Kegyelme átkel a medencén, valami ürességet érzett, és rosszullét fogta el.
Arról, hogy lásson, most már szó sem lehetett. Még az angol hajó teste is alig vetett árnyékot a ködben. Egyedül a hangok árulkodtak: a lánc csörgése, amikor a férfi kikötötte a ladikot, aztán a léptei a rakparton, majd a vashídon, aztán újra a rakparton. Maloin megszólalt:
− Jön!
Ha visszamegy a városba, be kellett volna fordulnia a Svájci kávéház sarkán, s akkor a hang gyengült volna. A férfi azonban egyre közeledett, elérte a vastorony lábát.
Maloin elővigyázatosságból leült. Arra gondolt, hogy a kivilágított kalitkában látni lehet a körvonalait, és egy revolverrel megcélozhatják.
Alig ült le az asztal elé, amelyet egy szakadt írómappa fedett, a létra megrezdült. Valaki megfogta. Valaki rátette a lábát az első fokra.
Visszatartotta a lélegzetét. Nem volt fegyvere. De különben is, a világ minden kincséért sem lőtt volna a londoni férfira. Nem tudta ugyan, hogy miért, de így volt.
− Ha nem jön fel, ötszáz frankot adok a kápolnának − határozta el.
Ez a kápolna a sziklafal tetején állt, nem messze a házától, és a tengerészfeleségek idejöttek imádkozni, ha a hajók nem tértek vissza.
− Majd akkor adom meg, ha már beváltottam a pénzt − javította ki magát, arra gondolva, hogy ötszáz frankot nem tud elvenni a háztartási pénzből úgy, hogy föl ne keltse a felesége gyanúját.
Odalent az angol tétovázott. Ez természetes is volt. Talán megmondták neki, hogy az az ember, akivel a nap folyamán háromszor is találkozott, éjszakai váltóőr. Talán még követte is Maloint?
Vajon felötlött benne, hogy a bőröndöt kihalászták?
Kettesben voltak, egészen közel egymáshoz, mindkettejük elméjét ugyanaz foglalkoztatta, és egyik sem tudhatta, hogy mit tud és mit gondol a másik.
− Ha feljön, visszaadom neki a bőröndöt. 
A férfi két létrafokkal följebb jött.
− Egy részt nekem fog adni a fáradozásomért…
Maloin kiáltani szeretett volna. Pedig erős volt. A kávéházban már négyszer-ötször is megtörtént vele, hogy gondolkodás nélkül nekiállt verekedni.
Az volt a szörnyű, hogy állandóan maga elé képzelte a bohóc sovány és gyászos arcát, mely egyik pillanatról a másikra megjelenhetett a létra tetején.
Nem! Elengedte a létrát. Elment. Csikorgott a kavics a talpa alatt. Jobban félt volna, mint Maloin? Vagy csak a vagonokat jelző csengetés rémítette meg? A váltóőr vadul rángatta a váltókarokat, ezzel a távolban sínek csattogását indította el. Olyan elégtételt érzett, amilyent ez a munka még sohasem adott neki.
A halpiac kocsmái kivilágosodtak. Az éjszaka a végéhez közeledett. Még legfeljebb egy óráig tart a sötétség; még egy óra, amely alatt Maloinnek halvány fogalma sem lesz róla, hogy mit csinál a másik: eltűnt, beleolvadt a ködbe, amely egyre tejszerűbb lett. A zajok már csak a kikötő és a város megszokott zajai voltak.
Hogy az időt agyonüsse valamivel, két hazatérő halászhajót bámult, melyek a rossz látási viszonyok miatt alig haladtak előre, s minden szirénájukat bömböltették. Mikor a mólók közé értek, még az orrtőke fölé hajló őrszemek hangját is lehetett hallani.
Maloin most tömte meg először a pipáját, öntött magának egy pohárral a kollégája kisüstijéből, aki ott felejtette a palackot a kályha mellett, mint ahogy Maloin is majdnem ott hagyta a kulcsát.
Megindult az élet. Ettől kezdve óraműpontossággal folyt minden, nem volt helye a váratlannak; a piac harangja, a fogatok, a kis teherautók, a halomba rakott kosarak, az egymáshoz súrlódó fűzfavesszők furcsa nyikorgása, a morajló hangok, a nedves halak, amelyek oldalukra, fordulva pottyantak le a kockakövekre.
A halszállító vonatnak kellett váltót állítani. Maloin még utoljára megrakta a kályhát. Már világos volt, de alig lehetett többet látni, mint éjszaka, olyan sűrű volt a köd.
Autók húztak el, bekapcsolt fényszóróval. Ablakok világosodtak ki, mindig ugyanazok, ugyanazoknál a korán kelő embereknél.
− Hogy vagy? − kérdezte a kollégája az ajtót belökve.
− Jól! − felelte Maloin megfeledkezve róla, hogy előző nap még haragban voltak.
Megnézte a szekrényét, meggyőződött róla, hogy a kulcs a zsebében van, és lement a létrán, melynek vasrudait hideg pára borította.
Alig hagyta el a kikötői pályaudvart, amikor észrevette a férfit a járda szélén, az elázott esőkabátot, a formáját vesztett kalapot, a zsebre dugott kezeket. A férfi őt nézte. Várta. Most mindjárt tesz két lépést, és megszólítja.
Maloin nem menekült volna el. Egyetlen védekező mozdulatot sem tett volna. Most már beletörődött a dologba. Végighallgatta volna a férfit, s azt tette volna, amit mond, még a fülkébe is fölment volna a bőröndért. Talán a magatartása nem ezt árulta el?
Akárhogyan is, a férfi nem mozdult, nem szólalt meg; lázban égő szemmel, a hidegtől lila orrcimpával, keserűen összeszorított szájjal nézte, ahogy a váltóőr elmegy mellette.
Maloin megbotlott. Járása bizonytalanná vált. Várta, hogy kap egy ütést hátulról, vagy valami hasonló történik vele. Balra fordult, amit már annyira megszokott, hogy behunyt szemmel is ezt tette volna. Nem mert visszafordulni, de szinte megkönnyebbülést érzett, amikor végre meghallotta a férfi lépteit a háta mögött.
A taxisok a taxiállomáson voltak. A járdán egy rendőr sétált.
Most már nem történhet vele semmi! Biztonságban van!
Amikor halbelekre taposott, tudta, hogy a halpiacon van, de semmit sem látott, legalábbis semmilyen részlet nem rögződött benne, mert nemcsak körülötte volt köd, hanem a feje is azzal volt tele.
A férfi követte, felment utána a kaptatón, a felesége meg nagy komolyan azt mondta:
− Látod, hogy már benned lappangott az influenza?
Egy jó kis influenza, igen, ez már az asszonynak való dolog, ürügy rá, hogy herbateát főzzön, hogy az ábrázata még szomorúbb legyen, és hogy szidja a gyereket, ilyenkor ő úgyse avatkozik közbe. Maloin üres, összetört és holtfáradt volt, mégis mindenképpen gondolkodnia kellett.
Nem úgy, ahogyan a felesége szokott gondolkodni, aki három napig latolgatta, hogy megvegyen-e egy fazekat, hogy járjon-e Ernest hegedűórára, hogy kell-e az a hegedű, melyről itthon és a sógoréknál több mint egy évig vitatkoztak.
Gondolkodni! A férfi talán elment, talán itt kószál a ház körül. Tisztában van vele, hogy Maloin mindent tud! Vagy legalábbis mindent tudhat!
Most már késő volt hozzá, hogy a bőröndöt elvigye a rendőrségre. De ha még nem lett volna is késő, Maloin is csak nehezen szánta volna rá magát.
Mi lesz, ha az angol továbbra is Dieppe-ben marad? Ezután is minden utcasarkon mutogatja majd a bohócfejét?
Maloin fölkelt, és éppolyan hirtelen, mint az imént, megint kinyitotta az ablakot, de csak az egyik halász feleségét látta − éppen a Baptiste-ét −, aki házról házra járva halat árult. Látta a saját féleségét is, aki hosszas alkudozás után heringet vett tőle. Megint hering!
Aludt egy keveset, és amikor fölébredt, a ködön át már ki lehetett venni a nap sárga korongját.
Előző nap, ugyanebben az időben Maloin, a szokásostól eltérően, nem volt otthon. Talán mivel ez kivételes dolognak számított, kellemes emlék maradt benne erről a sétáról és főként a poharazgatásról a Svájci kávéházban, mely nem holmi talponálló volt, hanem a város legszebb kávéháza.
Odakint a zajban, a tömegben, a nyüzsgésben sokkal könnyebb gondolkodni. Ott nem bonyolít agyon az ember minden apró-cseprő dolgot. Felöltözött. Amint várható volt, a felesége fölszaladt a zajra.
− Remélem, nem akarsz elmenni?
El akarta kerülni a jelenetet, de lehetetlen volt.
− Hagyj békén!
− Hiszen éppen most panaszkodtál, hogy beteg vagy! Aztán majd nekem kell ápolni…
Hát nem furcsa, hogy az ember huszonkét évig él együtt egy asszonnyal, gyerekeik vannak, megosztoznak a pénzen, és a végén mégis idegenek maradnak egymásnak? Ez az asszony hibája, az asszonyé, aki sosem értett meg semmit, és folyton csak siránkozott. Még azt sem tűrte el, hogy olyankor, amikor tekézni szokott, kissé pityókosan jöjjön haza. Sohasem kérdezte meg, hogy nyert-e; sőt az asszony volt az egyetlen, aki nem tudta, hogy ő a legjobb tekéző Dieppe-ben!
− Biztos lehetsz benne, Louis… 
− Elég!
Az asszony most már kicsit hozzászokott ehhez a hanghoz, de az elején egy ilyen szó miatt három napig egyfolytában bőgött.
− Én felelek a családért, nem? − mondta Maloin a felesége szemébe nézve. − Én dolgozom. Én keresem meg a zabálnivalót! És ha holnap azt mondom, hogy gazdagok vagyunk?… Mi?… Ha holnap százezreket mutatok neked?…
Kihívóan nézett az asszonyra. Az meghátrált, nem mintha a férje elkápráztatta volna, hanem mert véget akart vetni ennek a jelenetnek. Épp az ellenkezője történt annak, amit Maloin akart.
− Talán nem vagyok rá képes? Ezt gondolod, ugye? Csak a sógorod lehet okos ember, mert az banktisztviselő! Na várj csak! Én leszek az, aki pénzt ad neki, hogy befektessen…
Egy kicsit megkönnyebbült. Fölvette a jobbik, kék, vastagszövetből készült öltönyét, mely ugyanolyan volt, mint amilyet a halászok viselnek vasárnaponként.
− Elfelejted a zsebkendőt − mondta az asszony.
− Én soha semmit nem felejtek el, ezt vésd a fejedbe!
Kísértést érzett, hogy belemosolyogjon a tükörbe, aztán vállat vont és kiment. A ház előtt csak egy rövid kis szakaszon volt járda, az igazi utat még nem csinálták meg. A tiszta cipőben kikerülgette a víztócsákat. A kaptató tetején Ernesttel találkozott, aki az iskolából jött, és fázós arcát dörzsölgette.
− Siess! Anyád vár.
Végül a medence felé indult, magában folyton azt mondogatva, hogy gondolkodnia kell. Időnként csodálkozva körülnézett, idegesítette, hogy nem látja a férfit.

4

Fél öt körül lehetett, mert néhány perce már égtek az utcai lámpák, amikor Maloin észrevette az angolt, amint kijött a postáról. Meggyorsította a lépteit, hogy távolról kövesse, s csak mentek mind a ketten a kirakatok mellett.
Mit csinálhatott ez az ember reggel óta? Aludt? Vagy továbbra is a medence körül sétált? Ez nem volt valószínű, mert akkor Maloin, aki vagy tízszer és járt arra, találkozott volna vele.
A férfi gyorsan ment. Hideg volt. Még mindig köd volt, és a sziréna most is búgott a móló végén.
A régiségbolt után a férfi jobbra fordult, más nem is igen történt. A Newhaven Szállótól nem messze egy kis utca vezetett a töltésig. A szállodát két matt üveggolyó jelezte, úgy lebegtek a ködben, mint két hold. Balról, a vaksötétből a tenger leheletét érezte az ember.
Vajon megsejtette az angol, hogy követik? Nem fordult hátra, csak meggyorsította a lépteit, de lehet, hogy csak azért, mert célhoz ért.
A szálloda elülső részén egy nagy előcsarnok volt, székekkel, fotelekkel, fogasokkal bebútorozva. Ez az előcsarnok hallá szélesedett, balról egy íróasztal, jobbról egy amerikai formájú bárpult.
Egy ember ült az egyik fonott fotelben. Keménykalapja a térdén. Olyan nyugodt volt, olyan türelmesen nézett maga elé, mintha vonatban ült volna. Nézte a kivilágított előcsarnokot, amelynek a végén falként meredt a nyirkos éjszaka.
Látta, amint az angol esőkabátja előbukkan az árnyékból. A főnöknő, aki éppen befejezett valami összeadást, a helyéről semmit sem látott, de megvolt az a képessége, hogy lépteikről is felismerje az embereket.
− Ez éppen Brown úr − mondta mosolyogva. 
Amikor Brown úr az előcsarnok közepére ért, egy nála alacsonyabb árnykép villant meg a járdán, néhány pillanatra megállt, aztán eltűnt, Maloin volt az.
A londoni férfi nem tudta, hogy várják, és menet közben a padlót nézte. Amikor fölemelte a fejét, már csak három lépésre volt a fonott foteltől. Felhúzta az orrát. Vékony száján egy fintor jelent meg, amelyet megpróbált mosollyá változtatni. A látogató felállt, és kezet nyújtva angolul ezt mondta:
− Örülök, hogy találkoztunk, Brown úr.
Brown is nyújtotta a kezét, vagy a látogatója fogta meg erőszakkal? Mindenesetre olyan hosszan és erősen szorongatta, mintha többé el sem akarná engedni.
A tulajdonosnő kedvesen magyarázni kezdett:
− A barátja nem sokkal azután érkezett, hogy maga elment. Ebben a ködben inkább itt várt, mint hogy a városban keresse magát
Brown feléje forduló arca újra megpróbálkozott egy hálás fintorral.
− Gyújtsak villanyt a szalonban?
A szalon egy üvegfalú helyiség volt, az előcsarnoktól balra, a jobbról nyíló ebédlővel szemben. A tulajdonosnő megnyomott néhány gombot egy táblán, és a szoba kivilágosodott, szürkén és siváran, akár egy fogorvosi váró, éppen olyan képes újságokkal az asztalon. A tulajdonosnő nem vesztegetve az időt, kinyitotta a tálaló kisablakát.
− Germain! Nézzen utána, hogy az urak mit akarnak inni!
A látogató végül mégis elengedte Brown kezét, aki csak állt ott, némán és mozdulatlanul, mint akinek megtiltották, hogy bármit is kezdeményezzen.
− Egy whiskyt, Brown úr? − szorgoskodott Germain. −És önnek, uram?
− Nagyon helyes! Két whiskyt!
Beléptek a szalonba, Brown kibújt az esőkabátból, a társa pedig leült a fotelba, és a lábát keresztbe tette.
− Csodálkozik, hogy lát, Brown úr?
Azonos korúak voltak, de a keménykalapos embernek olyan önbizalma volt, hogy agresszív lett tőle. Germain hozta a két whiskyt. A két ember nem csukta be az ajtót, mert így sokkal nyugodtabban lehettek, ha nem beszéltek túl hangosan. A látogató kezdte a támadást:
− Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem számítottam rá, hogy Dieppe-ben találom, mert magának rögeszméje, hogy időnként átruccanjon a kontinensre.
Brown semmit sem szolt, sőt úgy tűnt, hogy nem is hajlandó részt venni a társalgásban. Szomorú tekintetével nézte társát, keresztbe font kezét a térdén pihentetve.
− Erről jut eszembe, biztosan találkozott a barátjával, Teddyvel? Nem? Elkerülték volna egymást? Pedig jelentették, hogy amikor maga megérkezett, ő is itt volt Dieppe-ben.
Az üvegen keresztül látták a tulajdonosnőt, aki két ügynök számláját írta, és néha feléjük pillantott.
− Fáradtnak látszik, Brown úr. Talán beteg? Még mindig a mája kínozza?
Brown sóhajtott, keresztbe vetett lábát megcserélte, kezét visszatette a térdére.
− Tudja − folytatta a másik −, hogy a világon mindent elkövettem, hogy megakadályozzam az öreg Mitchelt, hogy elkísérjen?
Brown meg sem rezzent, komor és érzéketlen maradt. Végül a társa türelmetlenül felpattant, kétszer körbejárta a szalont, majd a londoni férfi mögé érve, hirtelen a vállára tette a kezét. Ezúttal az angol megrezzent, de csak egy pillanatra és csak egyszer. A lábát továbbra is keresztbe vetette.
− Terítsük ki a kártyáinkat, Brown úr!
Újra leült, most már nem olyan bizalmaskodón, majdnem szívélyesen.
− Maga éppen olyan jól ismeri az öreg Mitchelt, mint én. Tény, hogy a Palladium már tizenöt éve az övé volt, amikor maga először fellépett a mulatóban, és hajói emlékszem, többször is szerződtette magát… Igazán szép az a terem!… Különösen a homlokzat, azokkal a nagy, szürke kövekkel… Látja maga előtt, ugye?… A kivilágított járda, a feljáró előtt felsorakozó autók, a két szolgálattevő rendőr, a portás, a kifutófiúk… A főbejárat felett világító betűk hirdetik az előadást… A betűk szinte vakítanak… Annyira vakítanak, hogy ami mögöttük van, teljes sötétségben marad… Például a fal, vagyis a homlokzatnak az egész félemelet fölötti része…
Brown úr kiszámított mozdulatokkal rágyújtott egy cigarettára, aztán újra a térdére tette a kezét.
− Ismeri Mitchel irodáját is, ugye? Egészen fent van a tető alatt, ott, ahol a terem mennyezeti párkánya fut… Mitchel sohasem akarta elcserélni az irodáját, pedig a művészek nem szerettek a vaslépcsőkön mászkálni a hatodik vagy a hetedik emeletre, nem is tudom már pontosan…
A tulajdonosnő utasításokat adott Germainnek, aki az ebédlőben hozzáfogott a terítéshez.
Egy pillanatra a szalon küszöbén is megjelent, és megkérdezte:
− Az urak együtt étkeznek?
− Természetesen! 
Brown nem válaszolt.
− Elvégre maga is tudja, Brown úr, hogy Mitchel a múlt hét szombatján rászánta magát, hogy eladja a mulatót egy filmtársaságnak. Az egész sajtó elérzékenyülten írt róla, hogy megint eltűnik egy régi szórakozóhely. Talán még azt is tudja, hogy a vevők rögtőn letettek előlegként ötezer fontot… Nagyon érdekes ez, mert azt beszélik, hogy Mitchel csak azért vált meg a mulatótól, hogy kiházasítsa a lányát. De nem is ez most a fontos. Foglalkozzunk inkább a szombat délutánnal és estével… A bankjegyek Mitchel páncélszekrényében vannak, mert a bankok már bezártak. Folyik a délelőtti előadás, és Mitchel szokása szerint még ebédelni sem megy ki a színházból, hanem szendvicset eszik a bárban. Ismeri a bárt? Azt, amelyik az első emeleten van, az utca felől, és amelynek az ablakai pontosan a hirdetés fénylő betűi mögött nyílnak. Az egyik ablak egy kicsit mindig meg van nyitva a pipa- meg a cigarettafüst miatt. Este nyolckor a pénz még mindig a bőröndben van. Fél kilenckor Mitchel lemegy, és a pénztártól átveszi a napi bevételt, amit azután felvisz az irodájába. Az irodába vezető vaslépcső lábánál állandóan van egy alkalmazott, akinek az a feladata, hogy senkit se engedjen felmenni. Néhány méterre az irodától, a párkányzaton Mitchel csinált magának egy kis helyet, ahonnan egyszerre látja a termet is, és az előadást is. 
Brown engedelmesen hallgatott.
− Befejeztem. Vagyis hogy majdnem befejeztem. De figyeljen jól! Mitchel elhagyja az irodáját, és pontosan húsz percet tölt a terem párkányánál. Amikor visszamegy, a páncélszekrény üres. Sem lefelé, sem felfelé senki sem ment végig a lépcsőn. Az őr tanúsítja. Valamivel később viszont megtudom, hogy az én öreg Brownom egy üveg sört ivott a bárban. Érti? Átjutni csak a homlokzaton keresztül lehetett. Vagyis függőlegesen felkapaszkodni a falon, a kövek összeillesztéseire lépve. Márpedig az én véleményem szerint erre az akrobatamutatványra csak egyetlen ember képes. És most rátérek a küldetésemre…
Hangos lármával egy kereskedelmi utazókból álló csoport érkezett, akik ahelyett, hogy a szalonba tartottak volna, a bárpultnál telepedtek le. Brown újra keresztbe tette, majd szétvetette a lábát.
− Mitchel papa nem rossz ember. Vannak, akik azt állítják, hogy ez alatt a harminc év alatt, amíg előbb vidéken, majd Londonban művészeket alkalmazott, egész vagyont gyűjtött össze. Megesküdhetek magának, hogy ebből egy szó sem igaz, és hogy ez az ötezer font, amit kapott, éppen csak arra elég, hogy kiházasíthassa a lányát, és haláláig eléldegéljen belőle. Elhívott az irodájába, abba az irodába, amit maga is ismer. Kijelentette, hogy fütyül rá, megbüntetik-e a tolvajt, de kerül, amibe kerül, vissza akarja kapni a pénzét, legalábbis egy részét: Érti?
Brownnak kiszáradhatott a torka, mert nyelt egy korty whiskyt, amit előbb egy kicsit a szájában tartott.
− Franciaországban vagyunk, maga itt fesztelenül érezheti magát. Mitchel megelégedne az ötezer fonttal, és a két szombati előadás bevételéről lemondana.
Csend lett. Biliárdgolyók koccanását lehetett hallani. A biliárdasztal a bárpult mellett volt, de sem a játék, sem a játékosok nem látszottak. A móló szirénája ebben a zajban csak zavaros és komor aláfestésül szolgált.
− Tudja, Brown úr, mit feleltem én, Molisson felügyelő ennek a szegény öregembernek? Szó szerint ezt válaszoltam: „Megpróbálok találkozni egy csodaemberrel, akit mi a kapitányságon csak Balszerencsésnek hívunk, ő a legügyesebb ürge a világon, és nem ez az első eset, hogy olyan könnyedén sétálgat a falon, mint egy légy. Az első alkalommal ott kellett hagynia a zsákmányt, s a tetőn át kellett menekülnie. Másodszor megtámadták az utcán, akkor, mikor már hazafelé tartott, harmadszor pedig az ellopott értékpapírok hamisak voltak.” Aztán hozzátettem: Ha otthon találom, Newhavenben, a kis feleségével együtt, aki nagyon kedves, és már két gyereke van, az alkudozás könnyű lesz, mert Balszerencsés alapjában véve még a légynek sem tudna ártani. De ha lesz rá ideje, hogy mielőtt még kezet fognánk, találkozzék egy bizonyos Teddyvel, a dolog nehezebben fog menni. Tényleg látta Teddyt?
Brownnak megégett az ujja a csonkig égett cigarettától. 
−Mit mondott, mennyi pénze volt? − kérdezte sóhajtva. 
Molisson felügyelő megkocogtatta az asztalt, hogy hozzanak még whiskyt.
− Összesen majdnem hatezer font.
− A szobámat természetesen átvizsgálta.
− A szomszédos szobát kértem, azt mondtam a szállodásnőnek, hogy nagyon jó barátok vagyunk. Azt hiszem, hogy az ajtaja nem volt jól bezárva.
− A lakásomon is járt, Newhavenben?
− A felesége teával kínált meg. Éppen a kicsik fürösztésével volt elfoglalva. A nagyobbik a korához képest nagyon erős.
− Mit mondott magának?
− Hogy a főnökei elküldték magát Amszterdamba. Nem szép dolog, hogy így hazudik a feleségének. Erről jut eszembe, egy gázszámla hevert a kredencen. A felesége, aki elfogta a pillantásomat, elpirulva lökte be az egyik fiókba.
Brown fenékig kiitta a második poharat, és felemelkedett.
− Mit mondjak az öreg Mitchelnek? − makacskodott a felügyelő. − Megígértem neki, hogy még ma este telefonálok. Csak ezzel a feltétellel mondott le róla, hogy személyesen idejöjjön. Képzelje el, mindenáron találkozni akart magával, hogy meggyőzze magát. Pedig már a hetvenkettedik évében lehet az öreg!
− Felmehetek a szobába? − kérdezte Brown.
A felügyelő, mielőtt válaszolt volna, felemelkedett, odament a társához, és egy gyors mozdulattal, melyet senki sem vehetett észre, megtapogatta Brown zsebeit, hogy nincs-e nála fegyver.
− Várom a hallban.
Brown, esőkabátját a szalon egyik foteljén hagyva, elment az íróasztal előtt. A tulajdonosnő rámosolygott.
− Mikor akar vacsorázni, Brown úr? A férjem önnek és a barátjának egy szép nyelvhalat készített, dieppe-i módra.
− Rögtön lejövök.
A lépcsőn majdnem szabályos léptekkel ment föl, csak az utolsó fokoknál sietett egy kicsit. Hallani lehetett, ahogy kinyitja az ajtaját. A felügyelő, aki olyan tekintettel nézett körül, mintha a berendezést csodálná, azt mormolta:
− Biztos, hogy nincs másik kijárat?
Szemöldökét összevonta, fejét felemelte a mennyezet felé, aztán dühösen a zajongó biliárdozókra nézett.
− Semmit sem lehet hallani! − mondta hirtelen. 
− Mit mond?
− Én…
A tulajdonosnő is felemelte a fejét.
− Nocsak! Valaki jár a teraszon…
Ezt az asszony elfelejtette megmondani: az ebédlő és a hall felett, a szobák ablakaival azonos szinten volt egy terasz! A felügyelő kirohant az utcára, még látott egy sovány alakot, amint vagy négy méter magasságból leugrik, és talpra esve eliramodik a házak mentén.
Hiábavaló lett volna követni. Molisson a járda szélén állva megtömte a pipáját, majd egy pillanatra visszament a szállodába, és azt mondta:
− Rögtön jövök vacsorázni.
− És Brown úr?
− Ő ma biztosan nem fog vacsorázni.
A pályaudvari rakpart végén egy rosszul megvilágított irodaépületre ez volt írva: „Kikötői Rendőrség”. Itt találkozott a felügyelő egyik francia kollégájával, aki végighallgatta, közben jegyzeteket is csinált, és aki egy pillanattal később már minden rendőrőrsöt és csendőrbrigádot végigtelefonált.
− Azt mondja, hogy nincs nála pénz? 
−Mindenesetre francia pénze nincs. Kikérdeztem a szállodai alkalmazottakat. A cigarettáit is a kifutófiúval hozatta, és tudom, hogy ez mit jelent.
− Akkor holnap délig elfogjuk.
Hazafelé menet Maloinnek át kellett mennie a város közepén, és ahogy az egyik kirakat fényétől a másikig haladt, egyszer csak a Saint-Yon utcában találta magát. Már majdnem túlment egy pipakereskedő boltján, amikor fél fordulatot tett és belépett, anélkül hogy meghányta-vetette volna magában a dolgot.
− Szeretnék egy tajtékpipát, borostyánkő szopókával.
− Valódit?
Egy kétszázötven frankos pipát vett, ugyanolyat, amilyet Mordavin főnökhelyettesnek vettek az összegyűjtött pénzből, amikor az öreget kitüntették harmincöt éves szolgálatáért. Azonnal megtömte és meggyújtotta.
Ez legalább egy kis elégtétel volt. Húsz lépést ment az utcában, óvatosan pöfékelve, amikor a szeme megakadt a mészárszéken, ahol a lánya dolgozott. A többi üzlet még tele volt emberekkel, de a mészárszék rácsai már félig be voltak húzva, és a hús is el volt már rakva a jégszekrénybe.
Henriette egyedül volt a boltban. Arcába hulló hajjal, fapapucsban, kétrét görnyedve a padló vörös kövét mosta. Háttal volt az utcának. Mivel elég rövid ruha volt rajta, a lába térden felül is látszott, sőt a fekete harisnya felett egy darabon még a bőre is előtűnt
Maloin egyre csak pipázva átment az úttesten, s a járdáról bekiáltott:
− Henriette!
A lány megfordult, és kezében a felmosóronggyal azt morogta:
− Te vagy az? Megijesztettél.
− Azt mondtad, hogy a segédek mossák fel az üzletet.
− Most már nem. A főnöknő szerint túl sok a munkájuk.
Maloin megalázottnak érezte magát nem is tudta, miért. Biztosan a rács miatt, amin keresztül beszélgettek, meg talán azért is, mert Henriette nem hagyta abba a munkát, hogy végighallgassa. Az üzlet hátsó részéből egy nagyon éles női hang hallatszott: 
− Mi az, Henriette?
− Semmi, asszonyom.
Maloin érezte, hogy el kellene mennie.
− Szép pipád van − jegyezte meg a lánya, miközben kicsavarta a rongyot, ami furcsa hangot adott. − Anya vette neked?
Lépések közeledtek. Egy malacképű asszony, akinek széle-hossza egy volt, megállt a hátsó rész küszöbén. 
− Nos, Henriette…
− Igen, asszonyom − dadogott a cselédlány, haját véletlenül beleértetve a vödörbe.
− Nem megtiltottam, hogy férfiakkal beszélgessen?
A mészárosné nem nézett Maloinre, csak Henriette-hez beszélt.
− Ez az apám − mondta a lány, a rongyot szétterítve, hogy feltörülje a vizet.
− Miattam akár a pápa is lehet! Még a konyhával sem végzett!
Maloin megint csak a lánya hátát látta, meg a lábát, mely felül csupasz volt. A járdán emberek mentek el mellette.
− Henriette! − szólította meg újra.
A lány most már nem mert feléje fordulni. A mészárosné nem mozdult el a helyéről, kíváncsi volt, meddig mernek még ellenszegülni neki.
− Szedd össze a holmidat!
− Ez meg mi? − kérdezte az asszonyság előbbre lépve, rövid kezeit a kötény zsebében tartva.
Maloin konok volt, már csak azért is, mert maga sem tudta pontosan, hogy mit akar. Átléphetett volna a rács alatt, és a boltba is bemehetett volna, de azzal, hogy kívül maradt, jobban megőrizte a tekintélyét.
− Henriette, azonnal menjen, és fejezze be a konyhát!
− Igen, asszonyom.
− Henriette, megtiltom, hogy odamenj! Fogd a holmidat, és azonnal velem jössz!
Nem sok kellett volna hozzá, hogy a jelenet nevetségessé váljon, és Maloin, aki maga is észrevette ezt, csak még nyakasabb lett. Ráadásul a mészárosné is, meg ő is úgy tettek, mintha nem vennének tudomást a másikról, és egymáshoz egyetlen szót sem intéztek.
− Ha úgy tetszik, egy hét múlva elmehet. Azaz mindenképpen el fog menni, mert tovább úgysem fogom megtűrni a házamban. De előbb az egy hetet le kell dolgoznia.
− Henriette, azt mondtam, hogy menj öltözni!
A cselédlány megtörölte a szemét kézfejével, mely nem ért a felmosórongyhoz, ránézett a főnöknőjére, aztán az apjára, aki furcsán rajzolódott ki a rács mögött.
− Megértetted?
− Hallotta, Henriette? Figyelmeztetem, ha kell, a rendőrségre is elmegyek.
− Nagyon helyes! Hadd jöjjön csak a rendőrség! − vágott vissza Maloin.
Képtelen volt megmondani, hogy mit tett volna. Nem volt igaza, és dühítette, hogy nincs igaza.
− Utoljára mondom: gyere velem!
Henriette eltűnt a hátsó helyiségben. A mészárosné, aki nem akart meghátráló vesztesnek látszani, néhány pillanatig még ott maradt a pénztárgépre könyökölve. Maloin a pipáját szívta, s közben nem is gondolt rá, hogy ez egy kétszázötven frankos új pipa.
− Nincs hozzá jogom, hogy egy percig is itt hagyjam a lányomat ebben a házban − mondta magában, minden meggyőződés nélkül. − Ha az embernek több mint ötszázezer frankja van…
Onnan, ahol állt, majdnem látni lehetett az üvegkalitkát, melyben egy fehérre festett szekrényben egy bőrönd volt. A mészárosné eltűnt. A hátsó helyiségben hangok csattantak föl, aztán Maloin zokogást hallott.
Fel-alá járkálva várt, elszánt tekintettel, összeszorított fogakkal. Szüksége volt rá, hogy tetterősnek érezze magát. Szemközt egy papírkereskedés volt, oldalt meg egy dieppe-i emléktárgyakat árusító üzlet.
Végre megfordult. Henriette jött át a bolton, sapkában, kabátban, kezében egy kis táska. Kinyitotta a rácsot.
− Miért tetted ezt? − kérdezte apja mellett lépkedve. 
− Csak!
− A főnöknő panaszt akar tenni az egyeztető bizottságnál. Ha Lainé úr itt lett volna, verekedés lett volna a dologból. Az egy vadállat.
Maloin fölényesen mosolygott, aztán eszébe jutott a pipa, jóízűen szippantott egyet belőle.
− Bízd csak apádra! − mondta végül, éppen abban a pillanatban, amikor a Svájci kávéházhoz értek.
A függönyön keresztül meglátta Caméliát, a szokott helyén, a sarokban, mint mindig, most is teljesen egyedül, előtte a zöld mentalikőr.

5

Váratlanul, nevetségesen és szégyenletesen, de mindenekelőtt ostoba módon robbant ki a jelenet a sziklafal kis házában, amelyet Maloinné ezen a napon kék kötényben a padlástól a pincéig kitakarított, és ahol még megvoltak a takarítás nedves nyomai.
Egy perccel azelőtt, hogy Maloin meg a lány a küszöbhöz értek volna, még semmit sem láthattak előre, sem Maloin, sem az asszony, sem a lány, mégis, ez a jelenet már a levegőben lógott. A kapaszkodón felfelé menet, Henriette, mintha csak másról beszélne, azt mondta:
− Mit fog szólni mama?
− Mit fog szólni mama? − ismételte meg Maloin, megfordítva a kulcsot a zárban. És miért szólna bármit is? Mi szüksége van Henriette-nek arra, hogy az anyja véleményével törődjön?
Először ő lépett be a konyhába, amennyire csak lehetett, megpróbált tekintélyesnek látszani. Mivel még a folyosó sötétjében volt, Maloinné megkérdezte:
− Kivel jöttél?
− A lányoddal.
A vihar nem akart kitörni. Maloinné, mielőtt még újra megszólalt volna, befejezte a terítést, és feltálalta a levest
− Miért kért mára szabadnapot?
− Nem kért szabadnapot. Én hoztam el. 
− Butaság volt.
Ez volt a nyugalom utolsó pillanata. Ettől kezdve nem lehetett hallani sem az ébresztőóra ketyegését, sem a kályha duruzsolását, és amit a feltálalt vacsorából még nem ettek meg, az ezen az estén meg is maradt.
− Mit mondasz?
− Azt mondom, hogy mindig azt csinálod; hónapokig nyugodtan tűrsz, lenyelsz mindent, aztán hirtelen, a legrosszabb pillanatban csinálsz valami nagy hülyeséget.
− Szóval nagy hülyeséget csináltatni Én! Szerinted ott kellett volna hagynom Henriette-et a mészárszékben, ahol, amikor a követ mossa, a járókelők látják a hátsó felét…
− Egyél! Majd meglátjuk, hogy hogyan tudjuk kihúzni a hónap végéig.
− Azt hiszed, nem értem?
− Mit nem értesz?
− A célzást! Nem keresek elég pénzt, hogy el tudjam tartani a családot, ugye? Én…
Az első ökölcsapás megremegtette az asztalt, és ezzel új fejezet kezdődött. Az egymás fejéhez vágott szavak közt már távoli kapcsolat is alig volt. Egyik témáról a másikra ugráltak, minden látható ok nélkül, pusztán csak azért, mert egyre rosszindulatúbb szavak jutottak az eszükbe.
− Szóval én részeges vagyok!
− Azt nem mondtam, de azt igenis megismétlem, hogy ittál. És ha te iszol, nem ugyanaz az ember vagy.
− Hallottad, Henriette? Az apád részeges alak, az anyád viszont a legszentebb az asszonyok közt!
Henriette sírt. Maloinné gépiesen még beletett néhány kenyérfalatot a szájába, de elfelejtette megrágni.
− A családod épp elégszer a szememre hányta már, hogy én csak egyszerű munkás vagyok. Azzal, hogy többet érnek. Igen, ők finomkodnak, de a fazekukban nincs semmi…
− Mindenesetre jobban vannak nevelve, mint…
A folytatás még zavarosabb, még valószínűtlenebb volt.
− …húsz évig szenvedtem miattad…
− …nem tudom, hogy mi tart vissza attól, hogy… 
− Mitől?
− …hogy… 
− Apa!
− Igen, nézz csak az apádra! Milyen szép ember!
− Talán jobban megfelelnék az ízlésednek, na letennék az asztalra ötszázezer frankot, mi!
− Utállak!… Menj innen, máshol aludd ki a részegségedet…
− …igen, ötszázezer frankot… És az egész családod idejönne a talpamat nyalni…
− Megtiltom, hogy…
− Apa!… Anya!…
Egy kéz felemelkedett, de csak az asztalra zuhant vissza. Valamivel később hevesen becsapódott az utcai ajtó. Maloin, aki még a kávés kulacsról meg az ennivalóról is megfeledkezett, elindult a kikötő felé.
− Egyél! −mondta Maloinné a lányának. − Holnapra az egészet elfelejti. Biztos vagyok benne, hogy az ünnepek előtt már nem fogsz helyet találni.
A Newhaven Szállóban Molisson felügyelő egyedül ült egy két személyre terített asztalnál, és lassan evett. A többi asztaltól tisztelettel vegyes kíváncsisággal néztek rá.
− A Scotland Yard embere − suttogta a szállodás, aki vacsora előtt fehér sapkában bejött, hogy üdvözölje a vendégeket.
− És a másik, Brown úr?
− Úgy látszik, az meg egy híres angol betörő.
A szállodásné a pénztárban Brown úr számláját írta. Az angol négyszázhúsz frankkal tartozott, amit egész biztosan sohasem fognak látni.
Megint köd lepte el a várost, de az már az a megszokott köd volt, ami télen olyan gyakran megüli a csatornát. A sziréna azért most is üvöltött. A járókelők lélegzete párafelhővé változott.
Maloin a kalitkájából egészen fél tízig nem vett észre semmi rendkívülit. Tajtékpipáját az asztalra tette, és időnként szemrehányó pillantásokat vetett rá, mintha a pipa tehetne valamiről. Balra fordulva, a háza ablakában fényt vett észre, és ráncba húzódott a homloka.
Az éjszaka rejtélyei a Francette körül kezdődtek. A halászhajó befejezte a szénfelvételt, hogy aztán egy óra múlva elinduljon a dagállyal. Egy daruárbocra erősített fényszóró megvilágította a fedélzetet. Szeneskosarak himbálóztak egy csigasoron, és egyik a másik után borította ki tartalmát a hajófenékbe.
Ekkor három városiasan öltözött ember tűnt elő az árnyékból. Egyikük mondott valamit, amit Maloin nem hallott, mire az egyik matróz rögtön elszaladt, hogy egy közeli kocsmában megkeresse a kapitányt.
A beszélgetés a fényszóró fényénél folyt le. A váltóőr felismerte az egyik embert, aki a rendőrséghez tartozott. Látta mind a hármat, ahogy jöttek-mentek a fedélzeten. Bementek az elülső figyelőhelyre, aztán a távírdász kabinjába, közben egy egyenruhás csendőr fel-alá járkált a rakparton, de a medence másik oldaláról is szabályos lépések hallatszottak.
A rendőrök ellenőrizték a Hencegő-t és a Rozogá-t is, melyek még ezen az éjszakán halászni indultak. Amikor ennek vége volt, a három árnyék, ahelyett hogy eltávolodott volna, továbbra is a rakpartokon bolyongott, néha, ha világosabb helyre értek, kibukkantak a sötétből, a bárkák fölé hajoltak, a kávéházak belsejét kémlelték.
A harminc év alatt Maloin százszor is szemtanúja volt hasonló látványnak, amelynek elindítója mindig egy párizsi távirat volt.
„Ellenőrizni a pályaudvarokat, a kikötőket és minden határátkelőhelyet.”
Látta Caméliát, aki szokás szerint az elsők közt lépett be a Moulin Rouge-ba, és semmit sem sejtett.
Az idő múlott. Maloin álmos volt. Elnehezültnek érezte magát, és dühös volt, hogy nem hozott magával kávét. Tíz óra és éjfél között kétszer-háromszor is elbólintott, anélkül hogy teljesen elvesztette volna az öntudatát, sőt egyszer még váltót is állított félálomban, és amikor feltűntek a vagonok, azt találgatta magában, hogy vajon csakugyan felhúzta-e a váltókart, vagy csak álmodta az egészet.
Mint minden este, a dieppe-párizsi gyors fényes ablakai felsorakoztak az első vágányon, a hajó kikötött, és a kikö

HIÁNYZIK KÉT OLDAL!! 

beszélgetni, mert fel-alá sétáltak a járdán, elmentek száz méternyire, aztán szinte teljes összhangban fordultak meg, így sétáltak oda-vissza a vastorony mellett.
A felfigyelő nyugodt volt. Nem jegyzetelt. Néha helyeslően biccentett a fejével. Ami Caméliát illeti, haragjában vagy aggodalmában csak úgy pergett a nyelve. Egyszer még a felügyelő karját is megfogta, mind a két kezével, de a felügyelő finoman kiszabadította a karját, és folytatta a járkálást.
Előző nap még Maloin azt hitte volna, hogy egy ilyen nyomozás megőrjítené. Most viszont, legnagyobb ámulatára, éppen olyan nyugodt volt, mint a felügyelő. Üvegkalitkája magasságából figyelte a párt, a csendőröket és néha a kikötői felfigyelőt is, aki hol az egyik, hol a másik stratégiailag fontos helyen jelent meg.
Könnyű volt az eseményeket rekonstruálni. A londoni rendőrségnek bejelentettek egy lopást, amihez talán még gyilkosság is kapcsolódott, és ők rábukkantak a dieppe-i nyomra. Értesítették a kikötői felfigyelőt, és ő kereste az esőkabátos férfit, vagy legalábbis igyekezett megakadályozni a szökését. Ezért vizsgálták át a halászhajókat, mielőtt még felszedték volna a horgonyt. A kikötőt lezárták. A pályaudvart és az utakat figyelték.
A látvány a kabinból nézve nem volt ijesztő, mert azok az emberek, akik ezt a játékot játszották, nagyon kicsinek látszottak, és a felügyelő igyekezete, ahogy egyik helyről a másikra szaladgált, inkább komikusnak tűnt.
Sokkal nyugtalanítóbb volt Camélia, akinek, úgy tűnt, valami nagyon nyomja a szívét. Vajon elmondta már a Scotland Yard emberének, hogy a két férfi a bőrönddel beült a Moulin Rouge-ba, és hogy együtt mentek el? Talán még azt is látta, hogy a medence felé mentek? Ha igen, akkor a felügyelőnek mindenképpen fel kellett néznie a kalitkára, amely olyan volt a sötétségben, mint egy jelzőlámpa.
Egy taxi bukkant fel a rakparton, és bizonytalanul haladt előre a járda mellett. Amikor a pár mellé ért, belülről egy kéz megkopogtatta az ablakot, a taxi megállt, és a fehér hajú öregember szállt ki belőle. Kezet fogott a felügyelővel, és úgy tett, mintha Caméliával is kezet fogna. Néhány percig beszélgettek, de a nő most már háttérbe szorult. Amikor Camélia visszatért a Moulin Rouge-ba, a két férfi már nem törődött vele. A felügyelő, hogy tiszta legyen a levegő, a taxist is kifizette, és az visszatért a városba.
Hogy a Yard embere meg az ősz hajú öreg ezután mit csinált, az először rejtély volt Maloin számára. Először is megálltak a pályaudvar kapujában, a felügyelő ráérősen végigkémlelte a terepet, aztán egy mozdulattal behatárolta azt a területet, amelyet tőlük három méterre a párizsi vonat foglalt el a hajó beérkezésekor.
Ezután a hajóhoz ment, és többször is végigjárta a hosszát a rakparton, az öreg megadóan követte.
Maloin szembogara összeszűkült, és mintha még a teste is védekezően rándult volna össze. Nem nézett a faliszekrényre, melyben a bőrönd volt. Azt lehetett volna hinni, hogy gyanakszik, pedig öt percen át konok arccal gondolkodott, és ennek a fárasztó munkának az lett az eredménye, hogy gondosan becsukta az ablakot, és újra megrakta a kályhát, a tüzet jól felpiszkálta, hogy pokoli hőség legyen.
A végén még ahhoz is volt bátorsága, hogy kinyújtott lábbal az asztal elé üljön, és mereven maga elé bámulva megtömje a pipáját. Innen semmit sem látott a rakpartból. A közeli házak tetőit is alig lehetett látni. Az ablaküveg hamarosan bepárásodott, szürkéssé vált, aztán pedig olyan fehér lett, mint a tejüveg,
Hárman voltak, akik ismerték ezt a jelenséget, a három váltóőr: télen, amikor fűtötték a kalitkát, egy ablakszemet nyitva kellett hagyni, ha ki akartak látni. Hármuk közül az egyik, aki nyakmerevségben szenvedett, inkább hagyta kialudni a tüzet, hogy elkerülje az állandó léghuzatot.
Maloin sem volt butább, mint egy angol rendőr. Tudta, hogy a Yard felügyelője a hajó mellett járkálva azon tűnődik, hogy a bankjegyekkel teli bőrönd hogyan jutott át a vámsorompón.
Ettől kezdve szükségszerűen követte a két ember útját egészen a Moulin Rouge-ig. Aztán ha a felügyelő kijön a mulatóból és körülnéz, mit láthat? Az üvegkalitkát! Ha eddig még nem vette volna észre, az csak azért történhetett, mert nem állt elég távol tőle, de még az éjszaka folyamán…
Maloin egészen közelről hangokat hallott. A zaj a bezárt ablakok miatt csak zümmögésnek tűnt. Hátratolta a székét, hogy lábát az asztalra tehesse, és sűrű füstöt eregetve hátradőlt.
Annyira nem izgatták a dolgok, hogy szinte egyfolytában csak azon erőlködött, hogy eltüntesse az ajkára kiülő mosolyt. Amikor hallotta, hogy a lépcső vasa megrezeg, úgy tett, mintha aludna, ami nem is esett nehezére. Néhány másodperc múlva kopogtak az ajtón, és ő azt morogta:
− Szabad!
A detektív volt. Maloin rögtön arra gondolt, hogy ha az ajtó nyitva marad, a pára eltűnik, így hát felállt, és egy rúgással becsapta az ajtót, miközben dühös pillantást vetett a látogatójára.
− Mit keres maga itt?
Alig tudta mosolygás nélkül megállni, amikor a felügyelő tekintete az ablaküvegekre esett.
− A Scotland Yardtól vagyok, és felvilágosítást szeretnék kérni magától.
A detektív keze fejével megtörülte az üveget, és behatárolta a látómezejét.
− Franciaországban vagyunk vagy Angliában? − kérdezte szemtelenül Maloin.
A látogató meglepődve megfordult, megnézte a kályhát, a tajtékpipát, a régi mappával letakart asztalt, a lila tintás üveget.
− Együtt dolgozom a francia rendőrséggel − mondta.
− És ezt ki bizonyítja be nekem?
Maloin el volt ragadtatva tőle, hogy milyen jól játssza a szerepét.
− Ha olyan nagyon akarja, idehívhatom a kikötői felügyelőt. De nem éri meg a fáradságot. Mindössze egy-két kérdésem volna magához. Ezek az ablakok mindig zárva vannak?
− Mindig.
− Hogyan veszik észre a vagonokat?
Maloin azt gondolta: „Senki sem fogja nekem elhinni, ha azt mondom, hogy ebben a pillanatban nevetni lett volna kedvem!”
Pedig ez igaz volt. Az állával az üvegnek a felé a része felé bökött, amelyet a felügyelő letörölt a kezével.
− Úgy csinálom, mint maga − felelte.
− Az elmúlt éjszakákon nem vett észre semmiféle rendellenességet?
− Mit nevez maga rendellenességnek?
− Semmit. Köszönöm. 
Még egyszer megszemlélte a széket, a kályhát, az asztalt, a tintát, még a szekrényt is, megbökte a kalapját, és távozott. Maloin torka csak ekkor szorult össze, és mit nem adott volna egy csésze kávéért. Pálinka sem volt már az üvegében, és ezúttal a kollégája sem felejtette el elzárni a magáét. Most már nem nyithatta ki az ablakot, és nem nézhetett ki. A meleg elviselhetetlenné vált. Le kellett vennie a zakóját, és ingét eltartani a mellétől. Egy halk hang arra figyelmeztette, hogy odakint csöndes novemberi eső esik.
Anélkül, hogy megmozdult volna, maga elé tudta képzelni az éjszakai látványt: a sárga fények sorát az esőben elmosódó sugarakkal, a vizesen csillogó utcákat, a fekete rakpartot, a medence élénk gyűrűket vető vizét, a csendőröket, felhajtott köpenygallérukkal, a kis kikötői felügyelőt, aki szökdécselve és dühösen jön-megy, s közben lakkcipőjével gondosan kikerüli a sarat.
Camélia a Moulin Rouge oltalmában volt, ahol a vendégek táncolni hívták és itallal kínálták.
De hol lehetett a londoni férfi? Már nincs a szállóban, ez biztos. Látta, hogy a rendőrség emberei elözönlik a kikötőt és a várost. Háromszáz métert sem tehetett volna meg anélkül, hogy egy csendőrbe vagy egy detektívbe ne ütközzék.
Mint mindig, most is a könnyű menedéket kínáló hajókkal kezdték, és szinte biztosra menve, a kétes hírű szállodákkal.
Maloin eljutott a kérdéshez: „Az ő helyében én hová bújnék?”
Első gondolata a sziklafal négy-öt barlangja volt, de ez a csendőröknek is rögtön eszébe jutna.
Ha ezt tette, elveszett!
Az se jobb, ha állandóan helyet változtat. Annak pedig semmi értelme, hogy elkössön egy halászbárkát és kimenjen a nyílt vízre, hiszen minden kikötőt riasztanának.
Nincs két megoldás, csak egy: ha van egy barátja a városban, és az ő vendégszeretetét veszi igénybe.
A londoni férfi azonban senkivel sem beszélt, csak Caméliával, aki viszont szemmel láthatóan dühös volt rá.
„Elkapják!” − vonta le a következtetést Maloin rosszkedvűen.
Aztán arra gondolt: „Ez az én érdekem is. Így majd nem jön hozzám a pénzt követelni.”
De rögtön ki is javította magát: „Azt fogja majd mondani, hogy a bőröndöt a vízbe dobta, a váltóház mellett.”
Maloin fuldoklott. Mégiscsak kiment, hogy szippantson egy korty friss levegőt, és egy pillanatig látta a fényektől körülvett medencét meg a Moulin Rouge színes ablakait. Egy pillanatra a sziklafal felé nézett, és bosszankodva gondolt rá, hogy ha hazamegy, csak mogorva arcokba ütközik majd, talán még szemrehányások is érik, vagy újabb jelenet robban ki.
Elhatározta, hogy egyenesen a szobájába megy és lefekszik, mert szüksége van az alvásra. Szundikált még egy kicsit, és csak akkor nyitotta ki a szemét, amikor már felkelt a nap. Most már kinyithatott egy ablakszemet, hogy körülnézzen.
Mindenekelőtt a csendőröket kereste, de csak kettőt látott, mindkét rakparton egyet-egyet. Egy autóból azonban emberek szálltak ki a piac közelében. Csoportba verődtek. Maloin felismerte a révkapitányt és a tengerészeti felügyelőt, akik a kikötői felügyelő jelentését hallgatták. Velük volt a Scotland Yard embere is. Az aggastyán már biztosan elment aludni.
Néhány perccel később kikötői csónakok váltak el a rakparttól, mindegyikben három-három ember, és Maloin ebből mindent megértett. Időről időre látni lehetett itt ilyet. Ha valaki vízbe fulladt és nem találták meg a holttestét, a csónakok mindig ugyanígy kutattak, csáklyával és boronával.
A vezetők ott maradtak a rakparton a finoman szitáló esőben, amelytől fénylett a válluk. Néhány percig még vitatkoztak, aztán szétváltak.
Ez volt a legkellemetlenebb idő, nyirkos és hideg, olyan égbolttal, ami lassan az ember fejére borult. A vagonok csöpögtek. Babu úr, a hajótulajdonos kitolta a garázsból az autóját, meleg vizet öntött a hűtőbe, ennek ellenére negyedóráig kínlódott az indítókarral, míg végre beindult a motor.
− Vízbe fulladt valaki az éjjel? − kérdezte Maloint a kollégája a csónakokat nézve.
− Nem volt semmi.
− De meleg van! − mondta még a másik, becsukva a kályha ajtaját.
A londoni férfi ezalatt elbújt valahol, talán szállása sem volt, talán még pénze se, hogy vegyen magának valami ennivalót, lehet, hogy…
Maloinné látta, hogy a férje hazaért, és észrevette, hogy kerüli a tekintetét.
Azt hitte, hogy ez még az előző esti jelenet miatt van, és ő tette meg az első lépést:
− Hagytam aludni Henriette-et − mondta, amíg kiöntötte a kávét. − Legalább ennyi haszna legyen belőle. Úgysem marad sokáig munka nélkül.

6

− Olga! Vigye gyorsan a reggelit Mitchel kisasszonynak! 
Amikor a szobaasszony odaért a tálcával, a szállodásné egy mozdulattal megállította, és gyors ellenőrzést tartott.
− Tegyen még hozzá két szelet pirítóst, meg egy adag vajat!
A mahagóni bárpult feletti óra fél tízet mutatott. Az időnek azonban már semmilyen jelentősége nem volt. A Newhaven Szálloda már nem a megszokott életét élte.
Az öreg Mitchel, aki reggel ötkor tért haza, már felkelt. Hallani lehetett, ahogy jön-megy a fürdőszobában, és az emeleti inas azt állította, hogy tornázik.
Molisson felügyelő az egész éjszakát a szállodái kívül töltötte. A főnöknő az íróasztalnál ült, amikor hazajött, olyan nyugodtan, mint más, közönséges ember.
− Hagyjanak aludni tíz óráig, és akár telefonálnak, akár személyesen keresnek, semmilyen címen ne zavarjanak! Tíz órakor küldje fel a reggelit!
− Csak két órát fog aludni! 
− Ennyi elég is!
A felügyelő nagyon kedves volt, nagyon közvetlen, de a szállodásné mégsem merte faggatni. Fél kilenckor megérkezett a kifutófiú, és elmesélte, hogy mindenütt rendőrök meg csendőrök vannak. Kissé túlzott ugyan, de nem nagyon, és a kereskedők is ugyanezt a megállapítást tehették, amikor kinyitották az ablaktáblákat.
Egész nap esett. A tengernek álnok zöld színe volt, és fehér tarajok csíkozták. Háromnegyed kilenckor már keresték telefonon a felügyelőt, de a szállodásné hajthatatlan volt.
− Nem uram, Molisson úr határozott utasítást adott. Tíz óra után, ha lesz szíves…
A szolgálatba lépő Germain azt morogta magában:
− Kíváncsi vagyok, elkapják-e.
A főnöknő egészen meglepődött, hogy eddig nem is gondolt Brown úrra. Kétségtelenül a rendőri felvonulás volt rá ilyen hatással, meg a felügyelő nyugalma és tekintélye.
− Hol rejtőzhet? − folytatta Germain, miközben felvette a fehér zakót, amelyet az étkezések közti időben viselt. −Maga kinézte volna belőle, hogy bűnöző, Dupré asszony? Olyan bánatosan itta a whiskyjét, és szó nélkül, csak egy pillantással kérte a másodikat.
− Pszt! Mitchel úr jön lefelé.
Maloin, aki szuszogva lélegzett, mint aki sokat ivott − pedig egy csöpp szesz sem volt benne −, a bal oldalára fordult, és ekkor jött rá, hogy az ágyában van és körülbelül egy órát alhatott. Az utcai ajtó ebben a pillanatban kinyílt és becsukódott. Majdnem elkezdett gondolkodni, de az a homályos érzés volt benne, hogy úgysem érne a végére, meg kellemetlen is volna a dolog, és sikerült újra elaludnia.
A felesége a konyhában a tűzhelyet tisztogatta, Henriette volt az, aki elment Egy nagy kulcs húzta le a kabátja zsebét. Facipőben volt a fejére kendőt kötött.
− Keress egypár rákot ebédre! − mondta neki az anyja.
Ehhez nem kellett lemenni a meredek ösvényen, amely a medencéhez vezetett, hanem a sziklafalig vezető útra kellett térni. A földet alacsony fű borította, amelynek ugyanolyan fakó, zöld színe volt, mint a tengernek, Henriette észrevette, hogy egy csendőr áll a sziklafal és a kikötő sarkán, de nem izgatta a dolog, lement a horhosba, amely levezetett a tengerhez.
Apály volt. A köveket kétszáz méter szélességben algák és tengeri növények borították. Ezek között kellett átbotorkálni − vigyázva, hogy el ne csússzon −, hogy egy szögesbot végére felszúrja a rákokat. Henriette már hatéves korában fogott itt így rákot. A csendes eső a halántékára tapasztotta a haját. Nagyot lélegzett, hogy érezze a tengeri moszat erős illatát. Az öregkunyhó felé tartott, amelyet az apja használt anyagokból eszkábált össze a szikla lábánál, a sziklaoldalt támfalként használva.
Fönt még mindig látta a csendőr körvonalait, aki − más dolga nem lévén − őt követte a tekintetével.
Apa elfelejtette bezárni az ajtót − gondolta, amikor bedugta a zárba a kulcsot és megállapította, hogy erre nincs szükség.
A kunyhóban egy kis lapos csónak volt, melyet Maloin horgászáshoz használt, ezenkívül rákászkosarak, horgászbotok, meg egy csomó kacat, amiket Maloin nagy viharok után szedett össze a parton: üres kishordók, parafadarabok, kétszersültes ládák, uszadék fa.,
Bent kicsit sötét volt. Henriette tudta, hogy a kosarak bal felől vannak, ezért kettőt lépett, aztán dermedten megállott, mert egy reccsenést hallott. Először egy nagy patkányra gondolt, de újabb reccsenés hallatszott, mely nem származhatott patkánytól, és ekkor a félhomályban felfedezte egy arc tejszerű foltját.
Miért nem kiáltott? Talán a sziklafalon őrködő csendőrre gondolt. A szögesbotról és a rákászkosárról teljesen megfeledkezve kihátrált, gépiesen bezárta az ajtót, és a kulcsot zsebre tette.
Gondolkodás nélkül megiramodott hazafelé, és ahogy közeledett a házhoz, úgy nőtt a félelme, maga is csodálkozott rajta, hogy az előbb még milyen hidegvérrel cselekedett. Aprókat kopogott az ajtón, és mikor az anyja kinyitotta, azt lihegte:
− Egy ember van a kunyhóban! 
− Mit beszélsz?
− És egy csendőrt is láttam a sziklafalon. Biztosan keresnek valakit.
Odafönt, kis szobájában Maloin kinyitotta az egyik szemét, meghallotta a két nő sustorgását. Meglátta az ezüst sugaras tapétát, amit a régi, virágos tapéta helyére tett, mert a kereskedő azt mondta, hogy ez modernebb. De ezt éppen úgy nem tudta megszokni, mint azt a vörös selyemdarabot, amit négy, fából faragott makk díszített, és amely lámpaernyőül szolgált.
Ahhoz, hogy meghallja, hogy miről beszélnek, elég lett volna kinyitnia a másik szemét is, felemelni a fejét és fülelni. Mellette az ágyban azt a helyet, ahol a felesége szokott aludni, egy bemélyedés jelezte, és amikor előrehajtotta a fejét, hozzáért egy párnához, mely nem az ő szagát árasztotta.
Töprengett, hogy hallgatózzék-e vagy aludjon, végül is az alvás mellett döntött, de alvás közben tudta, hogy alszik, és hogy ébredés után kellemetlen dolgokon kell gondolkodnia.

− Az ebédlőben terítenek önnek, Mitchel úr. Germain! Szolgáld fel a reggelit Mitchel úrnak… Ugye szalonnás rántottát kér?
Mitchel úr különös öregember volt, egészen kicsi, szörnyen ideges, de a legszembetűnőbb rózsaszínű, gyermeki bőre volt, gyermekien tiszta arca és fehér haja.
− Még nem fogták el? − kérdezte, az agyát erőltetve, mert csak egy-két szót tudott franciául, és azokat is rosszul ejtette ki.
Olyan rosszul, hogy Germain meg sem értette, és Duprénének kellett tolmácsolnia.
− Mitchel úr azt kérdezi, hogy nem fogták-e még el a tolvajt. Nem tudom, Mitchel úr. A felügyelő alszik, és azt az utasítást adta, hogy tíz óra előtt ne ébresszük fel.
Egy pillantást vetett az órára, amely tíz óra előtt tíz percet mutatott. Ebben a pillanatban a keze mellett felberregett a telefon.
− Halló!… Igen, Newhaven Szálloda… Nem, uram… Ha lenne szíves tíz perc múlva újra telefonálni… Higgye el, nem tehetem… Mit mond?... bocsássa meg, kapitány úr, de tényleg nincs hozzá jogom…
A férje átdugta a fejét a tálaló kisablakán.
− A révkapitány volt az −, magyarázta neki az asszony hadonászva. − Most halásztak ki valamit…
Az ebédlő üvegtáblái mögött Mitchel urat látta, aki lassan evett.
− Germain! Három perc múlva tíz óra. Ideje elkészíteni a tálcát…
Germain megértette, és három perccel később kopogott a 6-os szoba ajtaján. Egy negyedóráig lépéseket lehetett hallani, a folyó víz hangját, aztán végre kinyílott az ajtó, és Molisson felügyelő tűnt fel a lépcsőn, frissen borotválva, lekefélt öltönyben, bekölnizett hajjal.
− A révkapitány telefonált. Azt hiszem, találtak egy hullát..
Az öreg Mitchel, az evést abbahagyva, odafutott, de a felügyelő, miközben feléje nyújtotta a jobb kezét, a ballal leemelte a telefonkagylót.
− Halló! Kérem szépen a kikötőirodát! 
A felügyelő telefonálás közben néha odaszólt angolul az öregnek. Germain a bárpult mellett vigyázállásba meredt; a főnök is mozdulatlanná vált a kisablak mögött, és Dupréné egy halvány mosollyal próbált bocsánatot kérni, hogy egyáltalán jelen van.
A telefonálás befejeztével a felügyelő angolul még beszélt egypár szót az öreg Mitchellel, aztán odaszólt Germainnek:
− Legyen szíves, a felöltőmet!
− Bocsánat, Molisson úr… Bocsássa meg, hogy tolakodó vagyok…
Dupréné elvörösödött zavarában. 
−Megengedi, hogy megkérdezzem, hogy a… hogy Brown urat találták-e meg? 
A felügyelő csodálkozva nézett rá.
− Miért Brown urat?
− Azt hittem… Nem tudom… Úgy gondoltam…
− Egy hullát találtak meg. Annak az embernek a hulláját, akit a maguk Brown ura ölt meg…
Az asszony még vörösebb lett, hisz a felügyelő azt mondta, hogy a „maguk Brown ura”, és ez már majdnem vádolás volt. Töprengett, hogy vajon a férjének feltűnt-e ez a fogalmazás, de az nem figyelt fel a dologra.
− Hozza Mitchel úr bundáját is, Germain!
Mind a két férfi elment, és szinte fagyos levegőt hagytak maguk után a házban. Először senki sem szólalt meg. Germain helyükre rakta az üvegeket, és végül a pultot bámulva megkérdezte:
− Maga el tudja ezt képzelni, Dupréné?
Maga a szállodásné a fotelt bámulta, amelyikben Brown úr szokott ülni, néha több mint egy órát is töltött ott semmibe meredő szemmel. A fotel talán két méterre lehetett tőle. Időnként váltottak néhány szót, a szállodásné még azt is megkérdezte tőle, hogy nős-e, mire a férfi csendben megmutatta neki a jegygyűrűjét.
A szállodásné már odáig jutott, hogy azt képzelte, hogy a férfi szomorúságának talán az asszony helytelen viselkedése vagy gonoszsága az oka.
− Kezdjen teríteni, Germain! Öt teríték kell Henry úrnak és kettő a párizsiaknak.

Maloinék konyhájában suttogtak.
Az épület majdnem új volt, és átgondoltan volt berendezve, így hát könnyű volt rendben tartam. Volt egy kikövezett udvara, egy mosókonyha meg egy benyíló a konyhához. A parketta be volt lakkozva, a lépcsőfeljáró fala olajfestékkel volt lekenve. Csak a válaszfalak vékonyságára nem gondoltak. Egyik szobából a másikba minden szó áthallatszott, és amikor például Maloin az első emeleten öltözött, egy negyedóráig szinte mennydörgést lehetett hallani.
− Biztos vagy benne, hogy kulcsra zártad az ajtót?
− Szándékosan tettem. Kijöttem és ráfordítottam a kulcsot…
− Azon gondolkozom, hogy megmondjuk-e apádnak. .. Nem tudom, mi van vele az utóbbi időben… Láttad az új pipáját? Egy árva szót se szólt róla, csak megvette… Tegnap meg tegnapelőtt jóformán nem is aludt…
A csendőrnek is lehetett volna szólni, és odaadni neki a kulcsot.
Mind a ketten erre gondoltak, de erre a gondolatra lehorgasztották a fejüket, a gyomrukban nyomást éreztek, főleg Henriette, aki most már azt képzelte, hogy a félhomályban egy meghajszolt vad pillantását kapta el.
− Ha legalább tudná az ember, hogy mit követett el…
− Talán van valami a ma reggeli újságban?
Az újság még a levélládában volt, mert csak Maloin szokta elolvasni, amikor felkelt. Henriette végignézte a címeket, lapozgatta az újságot, de semmi olyat nem talált, ami kapcsolatban tehetett volna a kunyhóban rejtőzködő emberrel.
− És ha azért volt ott, hogy ellopja az apád horgászeszközeit?
Megijedtek, mert ha a horgászbotok eltűnnének, Maloin iszonyúan feldühödne. A férfi odafönt olyan éberen aludt, hogy egyfolytában a tudatában volt annak, hogy lent suttognak, bár a fejét, amennyire csak lehetett, belefúrtam párnába, még horkolni is próbált, hogy ezzel csalogassa magához az álmot. Megszólalt egy sziréna, és tudta, hogy tizenegy óra van. Rendes körülmények közt még két órát kellett volna aludnia, utána még lett volna ideje gondolkodni a dolgon.

Miss Mitchel lement a Newhaven Szálló halijába. A tulajdonosnő kíváncsian nézett rá, éjjel az éjjeliőr fogadta a vendégeket. Az embernek általában mindig van valamilyen elképzelése a másikról, mielőtt még megismerné, és Dupréné Eva Mitchelt vékony, határozott, sportos nőnek képzelte.
Pedig Eva Mitchelnek kislányos, jobban mondva babaarca volt, nagy, kék szeme, pici orra, s az öltözéke szinte légies volt. Tudott néhány szót franciául, alig többet, mint az apja, a kiejtése viszont elbájoló volt.
− Van valami újság? − érdeklődött.
− Miről, kisasszony? 
− A pénzünkről.
− Nincs! Csak annyit tudok, hogy kihúztak egy… Bocsásson meg, egy hullát a medencéből… Germain éppen most mondta, hogy már két napja bele volt akadva a déli móló egyik cölöpébe…
− A déli móló egyik… − ismételte meg a lány, mintha csak franciául tanulna.
Nem értette. Dupréné túl gyorsan beszélt. A lány megnézte a bárt, aztán az ebédlőt, majd a szalont, mintha azt kereste volna, hogy hová telepedjék le, végül mégis az ajtó felé indult.
A még mindig zuhogó eső ellenére átvágott a töltésen, aztán látták, hogy teljesen egyedül végigsétál a gáton. Messziről még légiesebbnek, még gyermekibbnek látszott.
A medence mellett a felügyelő és Mitchel úr lépett ki az egyik csarnokból, és a detektív azt mondta a révkapitánynak:
− Ez tényleg Teddy. Majd elküldetem az anyagát.
− Gondolja, hogy meggyilkolták?
− Nem gondolom! Biztos vagyok benne! Ennek előbb-utóbb így kellett végződnie. Ha ismerné Brownt, megértené. Teddy volt a rossz szelleme. Teddy hol erre, hol arra vette rá, és mintha csak véletlen lett volna, Brownnak sohasem volt haszna a dologból…
Kezet ráztak. Mitchel úr nagyon izgatott volt. Amíg nagy léptekkel a rakparton a Yard embere mellett haladt, folyton kérdésekkel gyötörte.
− De ugye átadta az üzenetemet annak a fickónak?
− Szó szerint elismételtem az üzenetet.
− Meg vagyok győződve róla, hogy ez az alak be se tette a lábát a szállodába… Maga azt állította, hogy ha Brown látja, hogy leleplezték, inkább lemond a bankjegyekről, csak nyugta legyen…
A felügyelő nem válaszolt Messziről felismerte a civilbe öltözött csendőröket és rendőröket. De a dieppe-iek is felismerték őket, és a boltokban mindenütt csak róluk beszélgettek, mert az újságok a bűntényről semmilyen említést sem tettek, de még egy nagyobb lopásról sem.
− Keresse meg a lányát, Mitchel úr!
− Tudja, hogy nálam csinálta először a kígyóemberszámot? Előtte csak közönséges bohóc volt egy vándorcirkuszban.
− Igen. Keresse meg Eva kisasszonyt, biztosan unatkozik egyedül a szállodában.

Maloint teljesen elcsigázta az erőlködés, hogy aludjon. Vagy hússzor is átfordult a másik oldalára, és ettől megfájdult a tarkója. Hiába próbálta elhessegetni a gondolatait, rögtön maguktól felsorakoztak, mihelyt egy pillanatra is gyengült az akarata.
− Apád felkelt − mondta Maloinné, felterítve az abroszt az asztalra.
− Szóljak neki?
− Előbb lássuk, milyen hangulatban van. Majd én intek neked.
Maloin többnyire úgy jött le, hogy fel sem öltözött, csak a hálóingére húzott fel egy nadrágot meg egy zakót, a lábára meg nemezpapucsot. Most azonban sokáig hallották, hogy jön-megy, és amikor belökte a konyhaajtót, ugyanúgy volt felöltözve, mint előző nap, az ünnepi ruhájába.
− Mi az a titokzatos dolog, amiről egész reggel sustorogtok? − dörmögte gyanakvó tekintettel.
Felemelte a fedőt a fazékon, méltatlankodott:
− Megint káposzta!
− Rákot akartam csinálni − csúszott ki a felesége száján. 
− És?
Ott látta az asztal sarkán a nagy, fekete kulcsot, meg a kendőt is, amit Henriette akkor szokott feltenni, ha a partra ment.
− Úgy tudom, most apály volt?
− Igen, apa.
Maloinné intett a lányának, hogy beszéljen.
− Megmagyarázom… Legutóbb biztosan elfelejtetted bezárni a kunyhót.
− Mit beszélsz?
− Biztos lehetsz benne, hogy az ajtó nem volt kulcsra zárva.
Maloin összehúzott szemöldökkel várt, háttal a tűzhelynek, keze a pipán, amit épp tömni kezdett.
− Már a sziklafalon is észrevettem egy csendőrt. Be kellett mennem a szögesbotért és a kosárért.
Ebben a pillanatban a felesége meg a lánya ellenségekké váltak a szemében.
− Na és?! Megnémultál?!
− Egy embert láttam a kunyhóban! − kiabálta hadarva Henriette. − A csónak mögé bújt…
Maloin úgy lépett feléje, mintha meg akarná ütni.
− Mit mondott neked? Ismételd el, amit mondott!
− Louis!… − nyögött Maloinné.
− Beszélj már, az istenit!
− Semmit sem mondott. Elmenekültem…
Maloin nehezen lélegzett. A tekintete úgy megkeményedett, mint a kocsmában, ha verekedést szimatolt.
− Megmondtad a csendőrnek?
− Nem − mondta Henriette, a sírással küszködve. Maloin újra megpillantotta a kulcsot, és kitört:
− Szóval bezártad?
A lány most már nem mert megszólalni. Csak bólintott, s felemelte a kezét, hogy kivédje a várható ütéseket.
Maloin fulladozott. Valamit csinálnia kellett. Mindegy, hogy mit, de valami szilaj, vad dolgot, ami megnyugtatja az idegeit. A pipája lett az első áldozat, mert teljes erejéből földhöz vágta, és az, mint egy tojás, darabokra tört.
− Mennydörgős mennykő! Becsuktad a kunyhóba?
A pipa nem volt elég, de Maloinnének, aki követte férje pillantását, sikerült megmentenie a leveses tálat.
− Mennydörgős mennykő! − ismételte meg a férfi. Bármi történhetett volna! De ez! A londoni férfi bezárva a saját kunyhójába!
− Mit fogsz csinálni, Louis? 
Maloin fogta a kulcsot, és zsebre tette.
− Hogy mit fogok csinálni?
Fogalma sem volt róla. De a nők előtt magabiztosnak akart látszani, és gúnyosan elmosolyodott.
− Idefigyeljetek! Mostantól fogva mindketten hallgatni fogtok! Megértettétek? Nem akarom, hogy faggassanak. Most pedig törődjetek a magatok dolgával!
Súlyos léptekkel végigment a folyosón, leakasztotta a sapkáját a fogasról, és kinyitotta az ajtót. Az eső még jobban, még sűrűbben esett. Néhány lépés után már folyt a víz az arcán, a keze is nedves lett. Arra sem gondolt, hogy magához vegye a régi fapipáját, így aztán a dohányzástól is meg volt fosztva.
Alig ötven métert kellett mennie, hogy meglássa a sziklafal sarkán álldogáló csendőrt, aki háttal állt a városnak, mozdulatlanul, mint egy őrszem. A távolban ott volt a fehér csíkos zöld tenger. És egészen távol, a végtelenben egy sötétebb folt rajzolódott ki az égen, a newhaveni hajó füstje.

7

− Tiszteletem! − szólt Maloin zsebre tett kézzel, és megállt a sziklafal szélén. Fesztelenül viselkedett, hiszen egy vasúti alkalmazott is ér annyit, mint egy csendőr. A csendőr ezt meg is értette, mert amikor meglátta a vasutassapkát, mintha csak kollégák volnának, visszaköszönt:
− Tiszteletem!
− Valami nincs rendben a környéken?
Maloin úgy tett, mintha a tengert nézné, de azért oda-odasandított a kunyhóra, mely hullámlemezből és kátránypapírból összeütött tetejével alattuk állt.
− Egy angolt keresnek − sóhajtotta a csendőr a város felé fordulva, amerre, ha valakinek jó szeme volt, a kikötői pályaudvar óráját is lehetett látni.
− Szóval egy angolt.
A csendőrnek már csak a váltáson járt az esze, és Maloin elbátortalanodott. Szeretett volna hosszan beszélgetni, élvezni a társalgást, s közben arra gondolni, hogy a meglapuló ember hallja a hangjukat. A tenger emelkedett. Öt óra felé eléri a sziklafalat, és ha a víz hullámozni fog, a hullámok csapkodni fogják a kunyhó ajtaját.
− Maga itt lakik? − kérdezte a csendőr udvariasságból. 
Maloin megmutatta a meredek szélén álló három házat, mire a másik meggyőződéssel sóhajtva, azt felelte:
− Nem valami derűs hely!
− Mondja már, van fegyver nála? Mármint az angolnál?
− Azt mondják, nincs.
Maloin nem akart elmenni, pedig egyáltalán nem volt természetes dolog ott ácsorogni az esőben, és a tengert nézni. De épp az eső volt az, ami lecsillapította, meg a csendőr jelenléte, a város ázott háztetőinek komorsága és a fehér tajtékok kint a zöld tengeren. Kellett, hogy a világmindenség gyászos legyen. Hallgatta az esőcseppek zaját a kunyhó hullámbádog tetején, és tudta, hogy vékony vízsugarak szivárognak be a kunyhó belsejébe…
− Biztos, hogy még a városban van? − kérdezte olyan közömbösen, mintha csak tüzet kért volna.
− Én csak azt tudom, amit mondtak. A Scotland Yard felügyelője azt állítja, hogy az emberünk zsebében nincs egy fillér sem, és nincs nála sem revolver, sem kés.
Maloinnek erről az jutott eszébe, hogy a bohócának semmi ennivalója sincs. A hely, ahol állt, meg ahogy az agya lassan dolgozni kezdett, megszédítette. Hallja, hogy mit beszélnek, s most arra gondol, hogy bekerítették. Biztosan reszket a félelemtől meg a hidegtől. És amikor Henriette belépett?
Maloin a lábával a meredély széléig lökdösött egy göröngyöt, aztán belerúgott, hogy az leesve végigguruljon a hullámbádogon.
− Magáé ez a viskó? − érdeklődött a csendőr. − Csónakja is van?
− Csak egy lapos fenekű, de valamelyik nap majd veszek magamnak egy motorcsónakot…
− Maguk a vasútnál hány éves korukban mennek nyugdíjba?
− Ötvenöt.
Az az ember még mindig ott volt alattuk, ennivaló nélkül! Maloin egy újabb rögöt gurított le, olyan képet vágva, mint a gyerek, aki az iskolából jövet egy kavicsot rugdal maga előtt. A tekintete azonban tűnődőbb lett, mert abban a pillanatban, amikor a csendőr a nyugdíjról kezdett beszélni, arra gondolt:
− Ha nem nyitom ki neki az ajtót, néhány napon belül meghal!
Erre a gondolatra ugyanis képek rémlettek fel benne. Látta például önmagát, amint éjjel, a dagály idején a tengerig vonszol egy sovány, merev holttestet.
− El kell mennem enni valamit! − mondta tagoltan. Zsebre tett kézzel elindult a háza felé. Szörnyű volt, hogy nem tudta elhessegetni a gondolatait. Éjszaka a csendőrök biztosan mindenhová bevilágítanak a lámpájukkal, és ha az az ember véletlenül megmozdul…
Mindenkit az asztalnál talált, Ernestet is beleértve, aki már hazajött az iskolából. Szó nélkül evett, tekintetét a családján jártatva.
− Van kedved velem jönni? − kérdezte hirtelen Henriette-től.
A lány az anyja felé fordult, az helyeselt:
− Persze! Menjetek csak sétálni mind a ketten!
− És én? − nyöszörögte Ernest. 
−Te itt maradsz!
Maloin felment a szobába, hogy megfésülködjön és egy kicsit lekefélje az öltönyét. Kinyitotta a régi kétszersültes dobozt, mely a tükrös szekrényben volt, azzal a gondolattal, hogy vesz magához egy kis pénzt. A dobozban egy ezerfrankos meg egy ötszázas volt. Lopva a zsebébe dugta mind a kettőt.
− Készen vagy, Henriette? 
− Még öt perc!
Kiment az ajtó elé. Nagy volt a kísértés, hogy bevágja. A víz csobogott az ereszcsatornában. Egy pillanatig várt, aztán gyorsan odakiáltott a lányának:
− Szép legyél ám!
Biztosan éhes az az ember, és az eső sem szűnik. Legalább tíz helyen ázik be a tető, és beszivárog a jéghideg víz…
− Ernest, gyere ki egy percre!
− Miért?
Kituszkolta a gyereket a folyosóra, aztán bement, és kezét a tűz fölé tartotta, ahogy kézmosás után szokta.
− Gondolkodtam arról, amit Henriette mesélt reggel −mondta a feleségének. − Nem kell róla beszélni senkinek. Megértetted?
− És ha elmegy a csónakoddal?
Erre nem is gondolt! Elcsigázva sóhajtotta:
− Most már mindegy!
Henriette kipúderezte az arcát, kirúzsozta a száját. A rúzs kicsit sok is volt, ami annál is inkább szembetűnt, mert zöld selyemruhát vett fel. Valahányszor így öltözött fel, mindig megállapították róla, hogy sokkal húsosabb, mint hitték volna.
− Hová megyünk?
− Majd meglátjuk.
Csendben mentek egészen a kapaszkodóig, és Maloin-nek − minden ok nélkül − olyan érzése volt, mintha ünnep volna, vagy esküvő: a mindennapi életen kívüli élet érzése.
− A hentes nem udvarolt neked? 
− Hova gondolsz!
A férfi apró szemével elégedetten, de egyszersmind nyugtalanul kémlelte a lányát.
− Anyádnak azt mondtam, hogy ne beszéljen a kunyhóról. Természetesen te sem fogsz beszélni róla.
Egy halászhajó tűnt fel, és az egész személyzet Henriette-et leste, mosolyogva. Henriette sem úgy ment, ahogy szokott. Ezek a vasárnapi lépései voltak, könnyedebbek, óvatosabbak. Átlépte a víztócsákat, és valami belső öröm ragyogta be az arcát.
− A Svájci kávéházba megyünk?
Maloin nem felelt azonnal, mert az üvegkalitkát nézte a medence másik oldalán, megborzongott arra a gondolatra, hogy ő gazdag. Ez hihetetlen volt, valószínűtlen! Amíg egyedül volt, még addig sem jutott el, hogy felfogja, hogy mit jelent ez a pénz, de most, ahogy a lányával sétált, egészen új lehetőségeket fedezett fel.
− Örülnél, ha nem kellene többet elmenned szolgálónak?
− Ez képtelenség – felelte a lány anélkül, hogy gyanította volna, hogy mi van a szavak mögött.
− És ha mégis lehetséges volna? És ha szebben öltöztetnélek, mint Lainéné a lányát?
− Költhet az magára, amennyit csak akar, akkor is úgy áll rajta a ruha, mintha vasvillával hányták volna rá!
Maloin látta a kalitkában társa szürke alakját. A nappal is szürke volt.
A lámpák még nem égtek, és minden nagyon komor, nagyon szegényes hangulatot árasztott. A nappalos váltóőrnek is kellett látnia őket, és biztosan irigyelte Maloint, hogy az ünneplőbe öltözött lányával sétál.
Két csendőr őrködött a rakpart sarkán, egy másik pedig a kikötői pályaudvar előtt. A járókelők meggyorsították lépteiket. Sötétedett, és az emberek a fal mellé húzódtak, amikor egy-egy autó ment el mellettük, hogy le ne fröcskölje őket.
A Svájci kávéház fényben úszott. Szólt a zenegép. Camélia már elfoglalta szokott helyét, és mivel Maloin a lányával volt, úgy tett, mintha nem ismerné, Henriette-et azonban tetőtől talpig végigmérte.
− Igyál valami jót, mondjuk likőrt! Pincér! Egy likőrt meg egy jó calvadost!
− Benediktinert?
Henriette tétovázó fintort vágott, aztán megrázta a fejét.
− Nekem is egy calvadost egy szem cukorral. 
Henriette tért, vissza arra, ami mindkettőjüket foglalkoztatta.
− Azon tűnődöm, van-e mit ennie. Vajon fiatalember? Sem fiatal, sem öreg! Nincs kora. Egy szomorú és nyugtalan lény.
− Egy balszerencsés alak! − mondta magában Maloin, aki látta maga előtt a lassan mozgó bárkát és a vízbe merülő csáklyát, mely a bőröndöt kutatta.
− Drága volt a pipád, apa?
− Miért?
− Mert ha nem volt drága, veszek neked helyette egy másikat.
Maloin megijedt, hogy a lánya megtudja, hogy a pipa kétszázötven frankba került, és gyorsan másról kezdett beszélni.
− Az anyád nem mondta, hogy hozz neki kék gyapjúfonalat?
− De igen. Azt akarja, hogy kössek egy szvettert Ernest-nek.
Mennyit érhet egy olyan prém, mint a Caméliáé? Maloin emlékezett rá, hogy egyszer, mikor átölelte a lányt, hozzáért a meleg és illatos prémhez. Ilyen dolgokban nem ismerte ki magát. Feltette a kérdést Henriette-nek, aki lekicsinylően mondta:
− Fogadok, hogy nem igazi. Az a nő meg utcalány. Reggel piszkos pongyolában meg széttaposott papucsban jött be a mészárszékbe.
− És hogyha hamis, akkor mennyibe kerül?
− Talán háromszáz frankba…
Maloin ivott még egy calvadost. A pincérnek ötszázassal fizetett.
− Gyere!
− Hová megyünk?
− Majd meglátod.
Vannak napok, amikor az alkoholnak semmi hatása sincs az emberre, legfeljebb fejfájást okoz, máskor viszont langyos optimizmussal tölti el a keblét. Maloinnel most az utóbbi történt. Csillogott a szeme, és kifelé menet feltűnés nélkül odaintett Caméliának.
Besötétedett. Minden kirakat ki volt világítva. Esernyők ütköztek össze. Maloin egy fiatalasszonyra lett figyelmes, akin kék esőkabát volt, és rögtön elhatározta, hogy a lányának is vesz ilyen kabátot.
Semmitmondó arccal, szája szögletében kis mosollyal betessékelte Henriette-et az Új Áruház halljába, aztán tovább, osztályról osztályra, egészen a kabátrészlegig, és ott minden átmenet nélkül azt mondta az eladónak:
− Mutasson nekünk kék esőkabátot!
− Vászonból vagy selyemből?
Amíg a lánya próbált, a Scotland Yard felügyelőjére gondolt, és a kihívó mosoly neki szólt. De nemcsak a felügyelővel dacolt, hanem a reggeli, élhetetlen csendőrrel, meg a kis kikötői felügyelővel is, aki bizonyára most is eszeveszetten rohangál az esőben.
− Mennyi? − kérdezte.
− Százhetvenöt frank. Van hozzávaló sapkánk is. 
Maloin megvette a sapkát is, ami húsz frankba került, aztán körbepillantott, hogy megbizonyosodjék, nincs más vásárolnivaló.
− Magán hagyja a kabátot, kisasszony?
Magától értetődik. Henriette megadta a címét, hogy a régi kabátot hazaküldhessék. Kinn az utcán egyre inkább ünnepi hangulata lett Maloinnek és a lányának. A járókelők, akik látták az örömüket, nem is kételkedtek benne. Maloin arra gondolt, hogy egy egész ötszázast el tudott költeni.
− A cipőd jó még?
− Nem ázik be, de a kékhez nem illik.
Vettek cipőt is. Micsoda öröm volt a pénztárhoz közeledni, és mutatva, hogy nem fél a számoktól, megkérdezni:
− Mennyi?
Maloinné két hétig járta volna a várost, mire kiválasztotta volna ugyanezt a cipőt! Most már biztosan leváltották a csendőrt. Talán még az őrséget is megszüntették, hiszen nem őrizhetik örökké a partot csak azért, mert valaki szökésben van. A víz kopogott a hullámbádogon.
− Örülsz?
− Igen!… De mit fog mondani anya?
Maloin még keskenyebbre húzta a szemét, nem felelt, kicsit odább megállt egy kesztyűbolt előtt.
− Gyere!
Henriette kis nyugtalansággal kezdte nézni az apját, aki élénknek látszott.
− Prémmel vagy gyapjúval béleltet kérnek?
− Amelyik jobb!
A legfurcsább az volt, hogy Maloin az örömtől és az idegességtől sírni tudott volna. Egy új világban lebegett. Rendes körülmények közt otthon kellett volna lennie és barkácsolnia, ahogy majdnem minden délután tette, vagy dominót játszani a kávéházban.
− Vegyél egy párat anyádnak is! Örülni fog.
− Nem tudom a méretét.
− Ha nem lesz jó, kicseréljük, kisasszony − buzgólkodott az eladó.
Mindenki szeretetre méltó volt. Amikor harisnyát vettek a szomszédos üzletben, Henriette-et asszonyomnak szólították, és Maloin elfordította a fejét, hogy elrejtse a mosolyát
Miben reménykedhetett a kunyhóban lapuló ember? Egy fillérje sem volt. A rendőrségen megvolt a személyleírása.
Maloint hirtelen nem érdekelték többet a lánya vásárlásai. Ha a gyilkos a kunyhót választotta, nem azért tette-e, hogy az éjszaka leple alatt behatoljon Maloinékhez? Ismerte a házat. Biztos lehetett benne, hogy a bőrönd nem maradt a váltóőr kabinjában. Azt is tudta, hogy Maloin éjszaka soha sincs otthon.
Hány hasonló történetet lehet olvasni az újságban: egy rovott múltú, üldözött ember, akinek nincs veszítenivalója, behatol egy magányos házba, egy tanyára, egy villába, asszonyokat, öregeket öl meg fejszével vagy vasrúddal, magához veszi a pénzt, kiüríti az éléskamrát, és letört nyakú palackból issza a bort.
− Mennyi? − kérdezte meggyőződés nélkül. 
Henriette, aki észrevette rajta a változást, egészen halkan megkérdezte:
− Túl drágának találod?
− Dehogy!
− Haragszol?
− Mondom, hogy nem!
Maloin nem szerette Ernestet, mert mindenki azt mondta, hogy a nagybátyjára hasonlít, és mert az anyja mindig a védelmébe vette vele szemben. De azért neki is vett egy új rajztömböt és egy doboz vízfestéket. A csomagokat Henriette vitte. Már nem esett annyira, de a vízcseppek kopogtak a selyempapíron.
Mit lehetne még venni!? Most, hogy már felváltotta az ezerfrankost, nem volt rá oka, hogy megálljon. De még olyan ötlete sem volt, hogy magának vegyen valamit.
− Kellene venni neked egy új sapkát, apa!
Ó, igen! Egy vasutassapkát! Miért ne egy egyenruhát?
− Menjünk be ide egy percre!
Egy kocsmába léptek be, és Maloin a söntéspultnál lenyelt egy féldecit abban a reményben, hogy visszatér a jó hangulata. Hiszen még azt sem teheti meg, hogy éjjel otthon maradjon és őrizze a házát! 
− Mit iszol?
− Semmit. Már nem vagyok szomjas.
− Adjon csak neki is egy kis pohárral! − mondta a pincérnek.
Mert ha a lánya nem iszik, azt már szemrehányásnak is veheti.
− Ennyi nem árt meg, rajta! Hol van egy szőrmeüzlet?
− A postával szemben.
Maloin elnehezedett, még konokabbá vált, mint akit rögeszmék gyötörnek. A szőrmésnél kiállhatatlan volt.
− Mennyibe kerül egy róka?
− Valódi? Ötszáz franknál kezdődik.
− Mutasson e körüli árban! 
A lánya megrántotta a kabátujját.
− Nem kellene. Anya mérges lesz. Az utánzat éppen olyan jó.
− Hagyj békén!
A lányból már elszállt az enyhe mámor, de újra érezte, amikor a róka a nyaka körül volt. A színe vörös volt, és az nem illett az esőkabáthoz.
− A nyakán hagyja?
Persze hogy ott hagyja! Újra az utcákat járták a csomagokkal.
− Nem kellene már hazamenni? − nyugtalankodott Henriette.
Átment a másik oldalra, hogy a mészárszék előtt mehessen el, de a rács be volt húzva, és az üzlet üres volt. Az utca sarkán egy nő kért valakitől felvilágosítást. Maloin figyelmes lett rá, mert az asszony angolul beszélt, alaposan megnézte. Az évszakhoz képest nagyon vékony, fekete kosztümöt viselt. Szabálytalan arca volt, vörös haja kibújt a kalap alól, vékony nyakát egy medalionos aranylánc díszítette.
− Vedd meg az újságokat! – mondta Maloin a lányának.
Szándékosan nem nézett az üvegkalitkára. Amikor befordultak a Svájci kávéház sarkán, hogy a rakpartra jussanak, Henriette beleütközött Caméliába, aki az angol detektívvel állt az árnyékban.
Maloin meggyorsította a lépteit. Neki ne mondjanak semmit! Ő semmi rosszat nem csinált! Összevont szemöldökkel azon törte a fejét, hogyan vessen véget ennek a kunyhódolognak. Elvégre elég volna kivárni, hogy elteljen néhány hét vagy néhány hónap, és aztán kérhetné a nyugdíjazását.
Elmenne Franciaország egy másik részébe, ez lehetne akár Normandia is, vagy a Szajnától délre, mondjuk a Caen felőli részre. Venne egy vitorlás és motoros hajót, és kedvére halászgatna.
− Én mégis kíváncsi vagyok, hogy mit fog anya mondani.
Ahogy közeledtek a házhoz, Henriette nyugtalansága egyre nőtt. Maloinnek éppen csak annyi ideje volt, hogy átöltözzön, megvacsorázzon, és indulnia kellett a munkába.
Vajon nem próbált meg az az ember éjszaka elmenni a rejtekhelyéről? A csónak mögött talál szerszámokat. Ha feltépi a deszkákat…
Őrjítő lenne, ha nem tudná, hogy hol van. De még őrjítőbb azt tudni, hogy a kunyhóban van! Habozott-e, amikor a másikat megölte? Nem! Egész egyszerűen megölte, és úgy ölte meg, hogy nehéz elképzelni, hogy előtte sohasem követett el bűntényt, úgyhogy amit tett, nem is volt különösebben meglepő.
Ha tegnap óta nem evett, biztosan legyengült, hiszen már előtte sem érezte valami jól magát.
De a sötétben meglapulva mégiscsak előnyösebb helyzetben van…
Talán az lenne a legjobb, ha a vékony falon keresztül beszélne vele, halkan, hogy senkit se riasszon fel, és felajánlaná neki a pénz egy részét.
− Valaki van nálunk! − jegyezte meg Henriette, ahogy közeledtek.
− Miről látod?
− A folyosó világos.
Ha nem volt látogató, az előszobában eloltották a villanyt.
− Van kulcsod?
Henriette kinyitotta az ajtót. Hangokat hallottak. Henriette azon tűnődött, hogy nem lenne-e jobb az új holmikat meg a csomagokat kint hagyni a folyosón, de az apja a konyha felé tuszkolta.
A sógor volt ott a feleségével.
− Nem tudtam, hogy jöttök − mondta Maloin, és kerülte a tekintetüket.
A felesége felkiáltott:
− Hát ez meg mi? Apád vette ezeket a?… 
Megtapogatta az esőkabátot, a kalapot, a kesztyűket, és ébredő aggodalommal nézett a férjére.
− Nekem semmi sincs? − nyafogta Ernest, kibontva az egyik csomagot, amelyben harisnyák voltak. A sógornő túl rikítónak találta az esőkabátot. A sógor kijelentette:
− Éppen azt mondtam a feleségednek, hogy nem volt igazad, amikor Henriette-et kivetted a biztos állásból, egy olyan kereskedőtől, akinek van pénze.
Sokan voltak a konyhában, ahol még a kibontott csomagok is fokozták a rendetlenséget. Mindenki beszélt. Henriette a cipőjét mutogatta. Valami égett a kályha tetején.
− Amilyen idők járnak, nehéz jó helyet találni.
Maloin lehajtotta a fejét, mint egy ingerült bika. Látta, hogy mindenki hadonászik. Lárma vette körül, és az volt az érzése, hogy sohasem fog tudni rendet csinálni, és hogy soha nem fog kikeveredni ebből a bonyolult helyzetből.
− A fene egye meg! − sóhajtott rosszkedvűen, ahogy kinyitotta az ajtót.
Felment a szobájába átöltözni, s mielőtt meggyújtotta a villanyt, megdörzsölte a szemét.

8

A hallt az ebédlőtől egy üvegfal választotta el, és Dupréné a helyéről tudta irányítani a tálalást, mivel egy kisablak az ebédlővel is, meg a tálalóval is összekötötte.
Ezen az estén kevesen voltak. Vacsoraidőben betoppant egy pár, megkérdezték az ételek árát; ifjú házasok voltak szerény anyagiakkal, nászútra mentek Londonba. A bal sarokba ültették őket, s ők az ezüst evőeszközöktől és Germain ruhájától megilletődve ettek.
Egy ügynökön kívül, aki tíz napra jött Dieppe-be, csak az angoloknak volt megterítve. Az öreg Mitchel meg a lánya ült az egyik oldalon, Molisson felügyelő a másikon.
Mindenki csendben vacsorázott, és Dupréné tudta, hogy amíg nem végeznek, hallgatni fognak. Ez mindig így volt, ha legalább öt asztal nem volt megterítve, olyan feszélyezett volt a légkör, hogy ha valaki ilyenkor jelent meg azzal a szándékkal, hogy vacsorázzék, legtöbbször megállt a küszöbön és visszahátrált. Mivel kevesen voltak, gyors volt a kiszolgálás, Germain úgy leste a tányérokat, mint valami zsákmányt.
Éppen a sajtot kezdték enni, amikor csapódott az utcai ajtó. Aztán tétova lépések hallatszottak, megjelent egy fiatal nő, és félénken nézett körül.
− Szobát kér? − kérdezte a szállodásné már messziről. A jövevény angolul válaszolt, és Dupréné megnyomta a csengőt, hogy hívja Germaint, aki tudott egy kicsit angolul.
Az ebédlőből Molisson látta a fiatalasszonyt, és felemelkedett a székről, hogy megtudja, mi az oka a felindultságának.
− Brown felesége − mormogta a hall felé indulva. − Nem tudom, mit keres itt.
− Én tudom!
Eva Mitchel is felemelkedett, szalvétáját az asztalra tette, majd furcsa mosollyal, amiben egy kis kihívás is volt a felügyelővel szemben, hozzátette.
− Én táviratoztam neki, hogy jöjjön.
Egy percet sem vesztegetett, egy pillanatig sem habozott, mintha mindent előre elrendezett volna. Mihelyt az előcsarnokba ért, megszólalt angolul:
− Ugye maga Brownné? Kérem, jöjjön velem a szalonba! Eva Mitchel vagyok.
Brownné körülbelül huszonnyolc éves lehetett. Korábban bizonyára nagyon bájos nő volt, törékeny szépség, s a szépsége nem múlt el nyomtalanul, de megfakult. Amikor feleségül ment Brownhoz, táncosnő volt egy harmadrendű tánckarban, ennek ellenére nagyon halk szavú és engedelmes teremtés volt, a mosolyával most is szinte bocsánatot kért, hogy a világon van.
Eva Mitchel egy fotel karfájára ült, keresztbe tette a lábát, és rágyújtott egy cigarettára.
− Van híre a férjéről?
− Nincs. Rotterdamban kell lennie. Amikor a táviratát megkaptam, azt hittem, hogy valami baleset érte.
− A maga véleménye szerint mi Brown úr foglalkozása?
− Egy francia színházi arcfesték- és parókagyár ügynöke
− Ha magának ezt mondta, hazudott. A maga férje betörő, s az az úr, aki ott ül az apámmal, a Scotland Yard egyik felügyelője, és azzal van megbízva, hogy a férjét letartóztassa.
Olyan egyszerűen beszélt, hogy Brownné meg sem mozdult, á szeme tágra nyílt, és még csak eszébe sem jutott, hogy tiltakozzék.
− Apám, akit ott lát, Harold Mitchel, a Palladium igazgatója.
A kis Brownné olyan mozdulatot tett, mint aki fejet akar hajtani, de nem a lány vádjai miatt, hanem mert elvakította ez a név.
− A férje több mint ötezer fontot lopott el tőle. 
Molisson két üvegfalon keresztül figyelte őket, a fotel karfáján ülő Mitchel kisasszonyt és az előtte álló Brownnét, aki kézitáskája zárjára szorította a kezét, és máris készen állt rá, hogy mindent megtegyen, amit a másik parancsol neki.
− Ha bizonyítékokat akar arra, amit mondtam, ide hívhatom a felügyelőt.
A másik udvariasan nemet intett a fejével.

Épp ekkor lépett be Maloin az üvegkalitkába, s szokásához híven odavetette: − Szevasz!
− Szevasz, öreg! Mi bajod van? − kérdezte a kollégája.
− Nekem? Mi lenne?
A kályhára tette a kulacsát, az asztalra a kenyerét, s a zsebéből egy újságot húzott ki.
− Még mindig itt eszi a fene a csendőröket?
− Most őrjáratot tartanak. Időnként egy-egy zseblámpa kerek fényét lehet látni, amint átfésüli a kikötő egyik-másik szögletét.

Eva Mitchel nem vesztegette az időt, még azt sem engedte mega társának, hogy lélegzethez jusson.
− Ennyi pénzünk maradt, az apámnak meg nekem. Ha Brown visszaadja, egy részét meghagyjuk neki, és nem jelentjük fel. De ha ezt megtagadja, elítélik és felakasztják gyilkosságért.
− Gyilkosságért?
− Itt Dieppe-ben három nappal ezelőtt megölte a bűntársát, Teddyt! Maga ismerte Teddyt, ugye?
− Ugyanannak a cégnek volt az ügynöke, mint a férjem.
− Azaz együtt törtek be. Brown kirabolta az apám irodáját, és eljött Dieppe-be, hogy találkozzék Teddyvel. Az osztozkodásnál biztosan összevesztek, és a férje megölte Teddyt. Ha nem hisz nekem, hívja ide a felügyelőt! Brown most valahol a városban bujkál, és magának kell megtalálnia, hogy átadja neki az üzenetet. Van pénze?
− Két fonttal jöttem el Newhavenből.
− Itt van még kettő. Csak étkezésre kell meg szállásra. Ez a szálloda nem drága.
− Mit kell tennem? − kérdezte Brownné.
Még nem sírt, de látni lehetett rajta, hogy már nincs messze tőle, és hogy csak apránként fogja fel, mi is történik vele.
− A maga dolga. Keresse! Adjon fel hirdetést az újságban! Talán a felügyelő tud magának tanácsot adni.
Molisson mindenesetre elképedten nézte Eva Mitchelt, mikor az visszatért a helyére és vett magának az édességből.
− Mit mondott neki?
− Az igazat, ő biztosabban megtalálja a férjét, mint mi. S ha a férfi megtudja, hogy a felesége idejött, magától fog jelentkezni.
− És ha az asszony megtalálja? − kérdezte a felügyelő döbbenten. − Akkor mi lesz?
− Bűnt követett el…
− Franciaországban! Ez már nem tartozik magára. Ez a francia rendőrség ügye.
Mitchel éppolyan csodálkozva nézett a lányára, de valami kényszeredettség keveredett ebbe a csodálkozásba.
− Miért nem szóltál nekünk?
− Mert ti biztosan megakadályoztátok volna, hogy idehívjam.
Háttal ült a szalon üvegfalának, csak a felügyelő látta Brownnét, aki beleroskadt egy fotelbe, arcát a kezébe temetve. Molisson befejezte a vacsorát, letette az asztalra a szalvétát. Amikor belépett a szalonba, a fiatalasszony nagyot sóhajtott, de a kezét nem vette le az arcáról.
− Igaz ez?
− Igaz − mondta a felügyelő melléje ülve. − Brown nagyon kínos helyzetben van. Eddig csak a börtön fenyegette, de most…
− Az is igaz, hogy ha visszaadja a pénzt…
− Igen, Mitchel visszavonja a feljelentést. A Scotland Yard nem foglalkozik többé vele. Az már az ő dolga, hogy a francia rendőrséggel hogy rendezi az ügyet. Mit csinált a fiúkkal?
− Csak az egyik fiú, a másik lány − mondta Brownné gépiesen. − Rábíztam őket az egyik szomszédasszonyra. De mondja, mit kell csinálnom?
A felügyelő Mitcheléket nézte, akik még mindig ettek, aztán a kifakult szőnyegre bámulva meggyújtotta a pipáját.
− Talán az lenne a legokosabb, ha sétálgatna a városban, főleg az elhagyottabb helyeken. Dieppe nem nagy. Megvan rá az esély, hogy Brown észrevegye magát.
Az asszony félt. Látszott a szemén. Félt az elhagyott utcáktól, de meg a férjével való találkozástól is. Molisson nem tudta, mit mondjon neki.
− Mindenekelőtt azt tanácsolom, hogy vacsorázzék meg és menjen aludni. Ráér holnap is dönteni.
Az asszony megint magára maradt, a kis szalonban, a szállodásné bement hozzá,, és megkérdezte, hogy akar-e vacsorázni. Az asszony nem értette a kérdést. Dupréné evő mozdulatokat tett, Brownné erre megrázta a fejét.
− Meglátják, hogy meg fogja találni a férjét! – erősködött Eva Mitchel. − Tudom, hogy most nagyon nehéz neki, de az apámnak is éppen olyan kínos, hogy öregkorában itt áll pénz nélkül, miután annyi művésznek segített megcsinálni a szerencséjét.
A nászutasok felkeltek az asztaltól, beléptek a szalonba, de tapintatosan ki is jöttek, amikor a kisírt szemű nőt észrevették. A férfi megkérdezte a fogadósnétól:
− Van itt valahol egy mozi?
Elmentek. Camélia a Moulin Rouge-ban, a szokott helyén, a bárpult mellett ült, elrévedő tekintettel, keserű szájjal. A főnök éppen akkor nézte át az újságokat.
− Ismerted?
− A kicsit igen! Teddynek hívták. Majdnem minden hónapban átjött Franciaországba. Ritkán fordult elő, hogy ne jutottam volna az eszébe. Tudtam, hogy valami veszélyes és nem egészen tisztességes foglalkozása van. Vannak pillanatok, amikor az embernek véletlenül kicsúszik a száján egy szó, de neki sosem. Igazi gentleman volt, ahogyan ők mondják. És udvarias, jól nevelt! Amikor a szobába beléptünk, mindig maga elé engedett, és sohasem jött ki előttem.
Camélia félbeszakította magát.
− Ezt a keringőt ne! − kiáltott oda a zenekarnak. 
Magyarázni kezdett a főnöknek:
− Ezt játszották, mikor utoljára itt volt, azzal a másikkal, a magas sovánnyal. Kértem, hogy táncoltasson meg, de azt felelte, hogy dolga van, majd később visszajön. Nem tetszett nekem a barátjának a képe. Oda is súgtam Teddynek: „Ne bízz meg a barátodban!” Nekem mindig vannak előérzeteim. Így volt ez akkor is, mikor a bátyám meghalt… Teddy rám kacsintott. Ittak három vagy négy whiskyt, a csapos biztosan emlékszik rá. Elmentek, én meg Dédével táncoltam… Hát nem voltam éppen jókedvű. Akármibe fogadtam volna, hogy Teddy nem jön vissza. Másnap kétszer vagy háromszor is találkoztam a másikkal. Még beszéltem is vele. De akkor még semmit sem tudtam, különben hívtam volna a zsarukat…
A pincér is őt hallgatta, meg egy taxisofőr is, aki minden este beugrott egy pohár italra.
− Kíváncsi vagyok, hol bujkál − mondta a főnök, és töltött Caméliának.
Brownné nem szólt senkinek, csak elment a szállodából. A felügyelő utánament, mert félt, hogy az asszony valami ostobaságot csinál. Brownné nem ismerte a várost, és a gát mentén indult el a sötétben. Sehol nem volt egy lélek sem. Az asszony szinte elveszett a nyirkos végtelenben. Visszafordult. Talált egy megvilágított utcát, tétovázott, azután anélkül, hogy tudta volna, a város központjában kötött ki.
Botorkálva ment, mint aki nagyon fáradt. Néha szinte futott, aztán megtorpant, mint aki nem akar továbbmenni. Járókelők fordultak meg utána. Molisson, aki hátulról látta, arra gondolt, hogy biztosan sír, és eltűnődött, hogy vajon Eva, az öreg Mitchel vagy a saját érdekében cselekedett így.
Rosszkedvű volt, és szívesebben vállalt volna ő is valami kínos szerepet, mint hogy ezt a vörös hajú, kislányos fiatalasszonyt nézze, aki ilyen reménytelen terveket forgat a fejében, és habozás nélkül hajlandó is végrehajtani őket.
Vajon mivel próbálkozik a kis Brownné? Nem kell-e közben arra gondolnia, hogy a férje élete függ tőle, hogy akármi lesz is, mindenképpen találkoznia kell vele, hogy visszaadassa az ötezer fontot?
Már nem esett. Az utca kövezete még nedves volt, és víztócsák csillogtak a gázlámpák fényében. Brownné hirtelen a kikötőmedence előtt találta magát. Egy hosszú pillanatra mozdulatlanná vált, mielőtt megfordult volna. Cipősarkai féloldalt el voltak kopva. Vöröses hajfürtök göndörödtek a nyakszirtjén. Beleütközött a felügyelőbe, azonnal felismerte, és felkiáltott:
− Mondja már meg, hogy mit akarnak, mit tegyek! 
Könnyek nélkül sírt, az arca olyan volt, mintha sírna, de a zokogás már kifogyott belőle.
− Visszakísérem a szállodába, és lefekszik. Miss Mitchel nagyon rosszul tette, hogy táviratozott magának.
− De hiszen azért tette, hogy megmentsük Brownt! 
Csak nehezen állt rá, hogy a felügyelő visszakísérje, időnként egy-egy sötét utca sarkánál megállt, szerette volna elkiáltani a férje nevét.
− Jöjjön!
− És ha itt rejtőzik?
Később minden átmenet nélkül bőbeszédűvé vált:
− Ismertem Teddy Bastert. Brown azt mondta, hogy ő a főnöke, és hogy legyek kedves hozzá.
− Valami olyasmi is volt − sóhajtott Molisson, akit ez az ostoba séta a városban jobban kimerített, mint egy egész napos nyomozás. − Jöjjön!
− Legalább kabát van nála? − kérdezte az asszony.
− Nincs. Az esőkabátját a szállodában hagyta. 
Hideg volt. Számítani lehetett rá, hogy ha a szél keletire fordul, hajnal felé fagyni fog.
− Hol talál ennivalót?
− Nem tudom, Brownné. Ne tegyen fel több kérdést! Holnapra biztosan lesznek újabb híreink.
Amikor átmentek a szálloda hallján, látták, hogy Eva Mitchel és az apja dámát játszanak a szalonban. Molisson egy pillanatra már azt hitte, hogy neki kell Brownnét lefektetni, az asszonyt annyira elhagyta az ereje.
− Megígéri nekem, hogy holnapig semmi sem fog történni?
− Hát persze.
Tíz perccel később a felügyelő bezárkózott a telefonfülkébe, és felhívta a kikötői felügyelőt.
− Halló! Maga az? Semmit sem találtak?
− Semmit. Az őrjáratok egész éjjel cirkálni fognak. Abban majdnem biztosak vagyunk, hogy nem ment el a városból. Erről jut eszembe, jelezték, hogy egy angol nő szállt ki a hajóból Brownné névre szóló útlevéllel. Ez a?…
− Igen, ez a felesége. Nekem majd gondom lesz rá.

Az üvegfülkében Maloin ledobta az újságot, amit már végigolvasott. Ez az egyik helyi lap volt, a nagy párizsi napilapok nem foglalkoztak az üggyel. Az újságban benne volt az egész história. A riporternek bizonyára sikerült megszólaltatnia Molissont, mert a cikk leleplezte Brown múltját, és minden részletet közölt a palladiumbeli betörésről, még egy kép is megjelent az öreg Mitchelről meg a lányáról, amint éppen kilépnek a Newhaven Szállodából.
Maloin maga sem tudta, miért, már két napja nem nézett be a szekrénybe. Két olyan nap volt ez, amikor folyton fájt a feje az állandó erőlködéstől, hogy gondolkozzék. Már csak azért is gyötrő volt ez, mert mindig ugyanazok a gondolatok jártak a fejében. Vajon nem volt-e butaság, hogy délután ilyen nagy bevásárlást csinált? Mert látta ő jól, hogy a sógorának idegesen rángatózott az arca, némi hátsó gondolattal még meg is jegyezte:
− Azt hinné az ember, hogy megütötted a főnyereményt!
Nem akart a sziklafal felé sem fordulni, mely a feketeségből még sűrűbb fekete színével vált ki. Sosem gondolta volna, hogy ennyi ember fog rohangászni emiatt a bőrönd miatt, de talán senki sem volt rá olyan nagy hatással − még a Scotland Yard embere sem −, mint az öreg Mitchel, főnökre valló viselkedésével. Az öreg olyan ember volt, aki egy felvilágosításért − egy szálloda vagy üzlet címére vonatkozóan − biztosan borravalót adott volna neki, és ő el is fogadta volna!
Lehetséges, hogy az angolnak egy fillérje sincs? Ez a gondolat hízelgett Maloinnek, s egyben feszélyezte is. Ráadásul a cikk végén volt egy rövid mondat, amit szóról szóra megjegyzett:
„Brownnak felesége és két gyermeke van, akik Newhavenben élnek, és úgy tűnik, sejtelmük sincs az egészről.”
Látta Brownt, a kék esőkabátját, kopott ruháját, foltozott cipőjét. Maga elé tudta képzelni a házat, mely a newhaveni sziklafalra épült, mint ahogyan az övé meg a dieppe-i sziklafalra: ugyanolyan formájú ház, csak talán egy kicsit polgáribb. Ebben azonban már nem volt biztos.
Adta a hármas vágányt, ahogy kérték, ivott egy csésze forró kávét. A rakparton meglátta Molisson felügyelőt, aki azzal az angol nővel beszélt, akivel délután az utcán találkoztak.
Maloin fulladozott. Érezte, hogy valamit okvetlenül tennie kell. Egy pillanatig már azon a ponton volt, hogy kinyitja a szekrényt, és ledobja a bőröndöt a kikötőbe.
De mire lenne ez jó? Nem változna semmi. Még ha biztos lehetne benne, hogy egy vagy két hét múlva, amikor már mindennek vége lesz, megtalálja majd ugyanazon a helyen! De az árapály elsodorhatja, belemerülhet az iszapba, ráakadhat egy hajó horgonyára.
Úgy tett, mint aki nem gondol Brownra. Nem akart rágondolni. Szándékosan más elfoglaltságot keresett magának, de a gondolatai állandóan a kunyhó körül jártak. Olyan sokszor halászott éjszaka! Minden órában tudta, hogy milyen magas a tenger. Hallgatta a hullámok csapkodását a köveken, beszippantotta a kátrány illatát, amivel ő is bekente a csónakját, biztos volt benne, hogy Brown ruháján is vannak már kátrányfoltok.
A csendőrőrjáratok a sziklafal barlangjait kutatták. Az egyik csendőr a kunyhó mellett elhaladva belerúghat a deszkafalba, arra gondolva: „Ki tudja, nincs-e bent!”
− Nincs joguk, hogy feltörjék az ajtót! − mondta Maloin félhangosan.
De vajon érdekelné is ez a csendőröket, ha az az ember megmozdulna odabent? Ez jó volna-e, vagy rossz? Vajon beszélne-e Brown a váltóőrről?
Amikor a newhaveni hajó befutott a kikötőbe, Maloin nem is gondolt a hajó manővereire. Nem látott mást, csak mozgó fényeket és árnyakat. A váltóállítást irányító csengetést leszámítva, csak valami egybefolyó zajt hallott.
Nem mert a háza felé nézni, ahol már régen kialudt a fény. A kunyhóban van elég szerszám a zár felnyitásához. Ha Brown tudja, hogy Maloinnél van a bőrönd, akkor nyilván azt gondolja, hogy a házban rejtette el valahol.
A kikötői felügyelő a pályaudvar bejáratánál minden utast megnézett, és Maloin már majdnem lement hozzá. Talán nem is ítélnék el túl szigorúan. Büntetlen előéletű. Mindenki közbenjárna az érdekében. De elvennék tőle a táskát! Elveszítené az állását!
Csak alkalmi munkákat vállalhatna, mint Baptiste, halat árulhatna az utcán, vagy valami hasonlót. Henriette-nek újra dolgoznia kellene, és ezért őt okolná. A felesége meg folyton azt mondogatná:
− De ravasz akart lenni valaki!
A sógora a mennyországban érezné magát, Ernest pedig nem engedelmeskedne többet neki.
Ha most néhány percre lemehetett volna a Moulin Rouge-ba, biztosan berúgott volna. Talán még Caméliá-val is elment volna, hogy bebizonyítsa: még élő és erős ember.
Csak két csendőrt vett észre, de amikor a párizsi gyors elment, meglátta egy zseblámpa villogó fényét, és rájött, hogy a járőrök még mindig cirkálnak. Egy járőr elhaladt a váltóház mellett, és a fénycsóva végigpásztázta a vaslétrát.
Alig két órával később a fény a víz másik partján, a sziklafal tetején ugrált, alig száz méterre a házától, olyan területen, melyet a legapróbb részletekig ismert.
− Egy kiéhezett ember… − dünnyögte. 
Majd hirtelen azt mondta: 
− Pontot kell tenni erre az ügyre!
Nem bírt volna több olyan éjszakát eltölteni, mint amilyen az utolsó három volt. Még nem tudta, hogy mit fog csinálni, de valamit tenni fog. Ha nem lett volna az a hülye beosztása, rögtön elindult volna a kunyhó felé, de a váltókat nem lehetett felügyelet nélkül hagyni.
Megkönnyebbült, hogy végre döntött, megnézte az óráját, és az utolsó három órát konok arccal, várakozással töltötte. A halvásár még sötétben elkezdődött, Felkelt a nap tisztán, hidegen. Megérkezett a kollégája, nedves orral, a ruhájából áradt a jeges levegő.
− Minden rendben?
− Rendben!
Anélkül, hogy bármit is előre eltervezett volna, bement egy üzletekkel teli utcába, ahol az egyik hentes éppen kinyitott, és vett egy szál kolbászt, két doboz szardíniát meg egy darab pástétomot, közben mogorván nézegette magát a falon lógó tükörben.
A piacon észrevett egy kocsmát, elővette a kék zománcos kulacsot, és megtöltette kisüstivel.
Gyengének érezte magát. Kedvetlenül cselekedett, mint mikor valaki valami kínos feladatot teljesít, mint amikor egy olyan szomszéd temetésére megy az ember, akinek még köszönni sem szokott. Még csak nem is hitt abban, amit csinált Nem érezte magát szilárd közegben. Ha valaki hirtelen megrázza, és ő az ágyában ébred fel, azon sem csodálkozott volna.
Ahelyett, hogy nekivágott volna az ösvénynek, a sziklafal tövében ment tovább. Fönt nem látott semmiféle egyenruhát. A kunyhója kicsit odébb volt, az első horhos után. Nagy kövek, leomlott szikladarabok közt kellett átlépkednie, és mivel az ennivalót a zsebébe tette, arra gondolt, hogy a pástétom teljesen összelapulhatott.
Az utolsó pillanatban leült egy kőre, hirtelen annyira elérzékenyült a saját, a felesége, a lánya, de még Ernest sorsa felett is. A ház mögötte volt, egészen közel, láthatatlanul, a szikla tetejére állítva, mint egy építőjáték, a kéménye biztosan füstölt. Ernest most reggelizik, aztán indul az iskolába. Henriette-et biztosan hagyják aludni, hiszen olyan ritkán van rá alkalma, hogy világos nappal ébredjen.
Reggel a háznak meghitt illata volt, a szobák szagából, a kávé illatából meg egy kis mezei illatból tevődött össze. Amikor hazaért, először a tűz fölé tartotta a kezét, aztán levette vastag cipőjét, és belebújt a papucsba, mely a tűzhely tetején melegedett.
A nap hátralévő része teljesen az övé volt, először aludt, ami kijárt neki, és ami nem akadályozta meg abban, hogy hallja a ház és az utca zajait. Utána azt tett, amit akart, rendbe rakhatta a horgászfelszerelését, befesthette a csónakját, csavargathatta a rádiót, vagy szétszedhetett egy ébresztőórát.
Kihúzta a kolbászt a zsebéből, és csodálkozva nézte, mintha elfelejtette volna, hogy ő vette. A tenger sima volt, alig szegélyezte fehér hab, de a nyílt tengeren fehér tajtékok hánykolódtak, a szárazföld felől fújó szél hajtotta őket. Maloin felismerte a halászbárkákat, melyek lassan húzták maguk után a fésűskagyló-fogó hálókat.
− No lám! Az idén még nem is ettünk fésűs kagylót − gondolta.
Most már elég pihenőt engedélyezett magának. Nem töltheti itt az egész napot a kövön.
De a meggyőződés egyre kisebb lett benne. Nem látta már elég világosan mindannak a fontosságát vagy szükségességét, amit tenni akart. Kis híján hazament, mondván hogy semmi sem történt, az élet megy tovább. Hát csakugyan nem folytatódhat tovább az élet?
A mindig gyűlölt sógor jutott az eszébe, és döntött. Visszatette a kolbászt a zsebébe, nehézkesen felállt, mint az olyan ember, akit a fájdalmak teljesen összetörtek.

9

Talán figyelte valaki távcsővel. Gyakran megteszik ezt halászok, akik a part közelében húzzák a fenékhálót Egy kis fekete pontot vesznek észre a sziklafal tetején vagy a lábánál. Odaszólnak egymásnak:
− Nézd csak! Maloin az. Megy rákászni.
Felveszik a látcsövet, mely a hajópárkányon hever és a hálóhúzásra várva a partot figyelik.
Három halászhajó látszott a kezdődő nappal gyöngyház fényében. Kettő barna vitorlával, egy pedig kékkel.
Maloin azzal a nyugalommal ment a kunyhó felé, mely a szorongást szokta kísérni. Mert szorongás volt ez, olyan, amilyet egy-egy nehéz lépés megtétele előtt érzett, amikor például a vasút nagyfőnökével kellett beszélnie, vagy egy gyűlésen kellett felszólalnia.
Ilyenkor tiszta az ember feje. Mindent lát, mindent hall, szinte megduplázódik. Mikor a nagy kulcsot a zárba dugta, mintha tükörben látta volna magát.
Azt is megtehette volna, hogy kinyitja az ajtót néhány centiméterre, bedobja az ennivalót, aztán ráfordítja a kulcsot és elmegy. Úgy is elmehetett volna, hogy nyitva hagyja az ajtót. Olyan sokféle lehetőséggel számolt, hogy ezek már nem is érdekelték.
Akármit is tesz, pusztán azért teszi, mert tennie kell valamit. Ennek már semmi jelentősége sem volt, és tudta nagyon jól, hogy már késő visszafordulni.
A kulcs könnyen fordult, mert Maloin rendben tartotta a dolgait, és a zár meg volt olajozva. Először csak egy kicsit nyitotta meg az ajtót, és mereven nézte a félhomályt, melyben kirajzolódott a csónak orra, a csónak valamikor egy tőkehalhalászé volt.
Semmi sem mozdult. Egyetlen hang, egyetlen reccsenés sem volt. Maloin még azt a gyenge reszketést sem hallotta, ami elárulja egy élőlény jelenlétét.
Erre jobban kinyitotta az ajtót, a világosság behatolt a kunyhóba, és ekkor Maloin valami erős szagot érzett, mintha egy emberistálló szaga lett volna, összeráncolta a szemöldökét, körülnézett a hasábokra állított csónak körül. Jobbra egy kátrányoshordó volt, balra kosárhalmok, és mindenütt még a legkisebb szögletben is mindenféle egymásra hányt holmik; deszkák, ládák, egy horgony, hajókötelek, régi dobozok.
− Nem sok levegő volt itt! − gondolta.
Sohasem fordult elő, hogy becsukott ajtó mellett maradt volna bent a kunyhóban, és most idegesítette a fanyar bűz. A szeme hússzor is végigjárt a falakon.
Nem is gondolva rá, hogy voltaképp ezért jött, kihúzta a kolbászt a zsebéből, letette a csónakra, és közben próbált meggyőződni róla, nem áll-e ki valahol egy kéz vagy egy láb.
− Brown úr! − mondta olyan hangon, mintha valami megszokott beszélőtárshoz szólna.
A két doboz szardínia is a csónakra került.
− Hallgasson meg, Brown úr… Tudom, hogy itt van… a kunyhó az enyém… Ha fel akartam volna jelenteni, már tegnap megtehettem volna…
Elhallgatott, kissé előrehajolva, mint aki követ dobott egy titokzatos kútba. Semmi sem rezdült, csak szavainak visszhangja.
− Ahogy parancsolja! Láthatja, hogy én jóindulattal jöttem magához. Tegnap nem jöhettem, mert egy csendőr állt itt, épp maga fölött a sziklán.
Kezében tartotta a kék zománcos kulacsot, de minden ok nélkül még mozdulni sem mert. Tovább beszélt, mintha előre betanult szöveget mondott volna, pedig csak azt mondta, ami az eszébe jutott.
− Az a legfontosabb, hogy egyen. Hoztam kolbászt, szardíniát meg pástétomot. Figyel rám?
A füle úgy vörösödött, mint amikor gyermekkorában valakit fel kellett köszöntenie. A hangja érdesebbé vált.
− Semmi értelme ravaszkodni. Tudom, hogy hall engem. Ha elment volna, a zárat feltörve találtam volna vagy az ajtót nyitva.
Vajon a kátrányoshordó mögött bújt meg? A halomba rakott kosarak mögött? Vagy a csónak alatt? Mert a vízi alkalmatosság alatt is elég nagy hely volt.
− Itt hagyom ezt az ennivalót, meg egy kulacsot is, amiben pálinka van. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha újra bezárom az ajtót, mert a csendőrök erre is jöhetnek, és ha nyitva találnák az ajtót, ide is benéznének…
Még sohasem beszélt a semmibe. Ez annyira zavarta, hogy kezdett dühbe jönni.
− Hallgasson rám! Nincs vesztegetni való időnk. Tudnom kell, hogy itt van-e, és él-e vagy pedig meghalt.
Az a gondolat, hogy esetleg egy halotthoz beszél, még csak meg sem mosolyogtatta.
− Csak egy szót szóljon, vagy csináljon valami zajt! Nem is próbálkozom vele, hogy meglássam. Rögtön elmegyek, és holnap megint hozok ennivalót
Kemény tekintettel várt. A szája lassan fenyegető ívbe görbült, kicsit lehajtotta a fejét, olyan mozdulattal, ami nála azt jelentette, hogy az agyát kezdi elönteni a vér.
− Ne próbálja elhitetni velem, hogy nem ért franciául! Hallottam, amikor Caméliával beszélgetett.
Még várt. Tízig számolt, hogy türelemre kényszerítse magát.
− Még háromig számolok… − mondta hangosan. −Egy… kettő…
Ez már nemcsak düh volt. Félelem is. Mozdulni sem mert már. Arra gondolt, ha átkutatná a kunyhót, talán egy mozdulatlan hullára akadna, ami úgy lapul meg az egyik sarokban, mint a patkány, amely mérgezett gabonát evett… Egy pillanatig átvillant, hogy talán a szag… De nem! Huszonnégy óra után még nem bűzlik egy hulla!
− Hol van! Elmegyek…
Hátrált is egy lépést, mert nagy volt a kísértés, hogy elmenjen. Mögötte a kitárt ajtó a napfényes tengerre nyílt. Olyan egyszerű lett volna elmenni, s az ennivalót ott hagyni a csónakon.
− Megyek… − mondta még egyszer.
De nem ment! Képtelen volt elmenni! Földbe gyökerezett a lába!
− Lássa be, hogy nem viselkedik rendesen! Én idejöttem tisztességgel…
„Menj már el, te hülye!” − mondta neki egy belső hang. S ő válaszolt magában erre a hangra:
„Még egy perc! Csak egy!… Mindjárt válaszolni fog… Rögtön el fogok menni… − Késő lesz! − Én tehetek róla?”
Igen, ő tehetett róla, hogy képtelen volt kilépni az ajtón, és visszatérni abba a tiszta és napfényes világba, mely odakint várt rá. A tekintete ide-oda járt. A hangja elbizonytalanodott, könyörgővé vált.
− Brown úr, érzem, hogy megharagszom… 
Remegett az idegességtől, érezte, hogy közeledik a végső perc.
− Utoljára számolok háromig… Egy… kettő… 
Folyton maga elé nézett, arra nem is gondolt, hogy a háta mögött is van egy szöglet, mely sötétebb a többinél. Ebből a szögletből hallatszott egy reccsenés, és mielőtt még megfordult volna, kapott egy ütést a jobb vállára, valami nehéz tárggyal üthettek, vasrúddal vagy kalapáccsal, de hegye is volt annak a tárgynak.
− Te piszok! − ordította megfordulva.
Brown állt ott. Legalábbis az a valaki, aki azelőtt Brown volt, és aki Maloin egész monológja alatt csak egyetlenegy mozdulatot tett, azt, amivel le akarta ütni.
Vöröses szakálla nőtt. Két szem villogott a félhomályban. Egy ádámcsutka járt fel-alá a meleg és lihegő lélegzés ütemére.
A kar másodszor is meglendítette a fegyvert. Nem kalapács volt, hanem a szögesbot, amellyel a rákokat szokták kiszedni a kövek meg a moszatok alól.
Maloin egy ösztönös mozdulattal elkapta a felemelt csuklót, úgy megcsavarta, hogy a csontok megroppantak, és kitépte a szögesbotot a még mindig rátapadó ujjak közül.
Az idegessége elmúlt. Nézte a férfit, ahogy eltorzult az arca a fájdalomtól, és ahogy felemelkedett, hogy ráugorjon. Maloin most már nem gondolt arra, hogy ez Brown, még arra sem, hogy egy ember. Csak azt tudta, hogy ez az élő valami el akarja kapni, hogy kettejük összefonódott teste lehuppanna a földre, hogy az ujjak megpróbálnák megragadni a torkát, kinyomni a szemét, vagy kicsavarni a karját.
Ekkor higgadtan, pontosan és kegyetlenül döfött. Nem célzott. A szögesbot valami lágyba fúródott, aztán egy hörgés hallatszott.
Az a valami még élt. A két szem még mindig csillogott. Egy kéz nyúlt Maloin felé.
− Nesze! − zihált Maloin.
Megint szúrt a bottal. Minden szúrás visszhangzott a saját húsában is, mint akkor, amikor egy patkányt taposott agyon a cipője sarkával. Tízszer kellett rátaposnia. A patkány makacsul élni akart!
Most meg meleg, szaggatott zihálást érzett, egy kéz fogta meg a combját, és megpróbálta feldönteni.
− Nesze!… Nesze, nesze!
Az a valami már alig mozgott. Elnyúlt a földön, az ujjai lassan szétnyíltak. De még volt egy hirtelen mozdulata, és Maloin döfésre készen várt.
Az arc a föld felé fordult. A szürke öltöny piszkos volt, szakadt. A haja összeragadt a vértől. A test iszonyatos mozdulatlanságba dermedt. Maloin nem bírta tovább. Térdre esett, zokogott, zavarodottan kiabált, remegett, rázta a hideg.
− Bocsásson meg!… Hallja?… Bocsásson meg!… Nem akartam… Maga nagyon jól tudja, hogy nem akartam…
Nem mert hozzáérni a halotthoz. Az orrát nézte, amely belenyomódott a földbe.
− Brown úr?… Brown úr!… Mondjon már valamit?… Keresek orvost… Ápolni fogjuk… Visszaadom a bőröndjét… Segítek magának elszökni…
A nyitott ajtó felé fordult. Látta a kék meg a barna bárkát, mozdulatlanul álltak a tengeren, mely sima volt, akár az ég.
− Brown úr!… Az isten szerelmére… Legalább azt ismerje el, hogy maga kezdte… Én ennivalót meg italt hoztam magának…
Térdelve kiegyenesedett, levette a kulacsot a csónakról és félelmét legyőzve, hirtelen megfordította a halottat, mely most a hátára terült.
A szeme nyitva volt. A halántékán volt egy seb, azaz inkább egy lyuk, egy igazi lyuk, amilyet valamilyen agyagba fúr az ember.
− Brown úr!
Maloin kihúzta a dugót, a kulacs száját az angol szájához tartotta, és önteni kezdte az italt. A pálinka bugyogva folyt az összeszorított fogakra, az állra, körülfolyta az ádámcsutkát.
− Maga halott… − mondta lassan Maloin olyan hangon, mintha csak most ébredt volna fel.
Felállt, leverte a port a térdéről, kezével hátrasimította a haját. Időbe telt, mire megint rendesen lélegzett. A mellkasa erőteljesen járt fel-alá. Kicsit fájt a torka, talán a kiabálástól.
Azon törte a fejét, hogy miért ég a szeme, arra nem emlékezett, hogy sírt volna.
Lehajolt, hogy felvegye a kulacsot. Zsebre tette, nem is gondolt rá, hogy a maradékot megigya.
Rettenetes nyugalom fogta el. Olyan nyugalom, amilyet sohasem érzett, az ürességhez hasonlított. Ugyanúgy mozgott, mint más közönséges ember, de nagyon jól erezte, hogy ő most már nem olyan, mint a többiek. Átlépett egy ismeretlen határon, de nem tudta volna megmondani, hogy ez melyik pillanatban történt.
Lassanként kisimult az arca, és ennek tudatában volt. Érezte, hogy vonásaiból eltűnik a merevség, izmai fellazulnak, és a bőre is újra rugalmassá válik.
Rendet csinált! Ezt másnak el sem merte volna mondani, mert kigúnyolták volna. Pedig így volt! Először az öltözetét hozta rendbe, aztán maga körül csinált rendet. Ott voltak a feldöntött tárgyak, többek közt egy kosárrakás, amit a küzdelem során észre sem vett.
A végére maradt Brown szeme, nem hagyhatta nyitva. Maloin lezárta Brown szemét, és még csak egy pillanatra sem hőkölt vissza, amikor hozzáért a szemhéjához. Csak ennyit mondott:
− Így ni!
A kolbászt meg a szardíniákat beletette a zsebébe, még egyszer visszafordult, hogy meggyőződjék róla, nem maradt-e még valami tennivalója. Már elindult kifelé, amikor egy hang rákiáltott.
− Szervusz, Louis!
Előrement a küszöbig, és az ajtóban megállt.
− Szervusz, Mathilde! 
− Tengerre szállsz?
− Talán igen, talán nem!
Ez már a megszokott hangja volt. A napfény miatt félig lehunyta a szemét. Vagy húszméternyire mehetett el Mathilde, az öregasszony, aki rákot fogott, hogy eladja a piacon. A szögesbotja a kezében volt ugyanolyan szögesbot, mint amilyen a kunyhóban is volt Az öregasszony a hátán cipelt kosár miatt meggörnyedve ment
− Fagyni fog?
− Azt hiszem!
Amikor az öregasszony elment ő még ott maradt a helyén háta mögött a halottal, előtte a tengerrel. A levegő olyan friss volt, hogy szinte apró tűszúrásokat érzett a bőrén. Keleti szél fújt, és a tenger, az égbolt és a sziklafal egy kagyló belsejére hasonlított olyan tiszták és szivárványosak voltak a színeik. Távolról látni lehetett, hogy a kék vitorlás bárka halászai felhúzzák a hálót, és kosárba dobálják a fésűs kagylót.
Maloin meggyújtotta a pipáját, egy pillanatig az egyenesen felszálló füstöt nézte.
Nem volt több tennivalója. Ezután már sohasem kell semmit csinálnia. Fogai között a pipával, sajgó vállad engedélyezett magának még egy percet, még kettőt.
− Itt az ideje, hogy befejezzem a pipázást – határozta el magát.
Egy csomó dolgot előre sejtett, de még lesz ideje ezeken gondolkodni. Nem sürgette semmi. Mindez kizárólag őrá tartozott.
Egyik éjjel az üvegkalitkájában, amikor még olyan volt, mint más közönséges ember, lassú és nehézkes, a feje tele volt gondolattöredékkel, és egyszer maga elé képzelte a kunyhót, de még a mozdulatot is, amellyel megöli Brownt. Nos, akkor befejezte a történetet, hiszen látta magát, amint a holttestet a tengerhez vonszolja a sötétben.
Erre a gondolatra megvonta a vállát. Lehet, hogy az ilyen képzelődéseknek van valami kapcsolatuk a válósággal, az igazsággal, amire az ember akkor még csak nem is gyanakszik?
Amikor azon a lehetőségen gondolkodott, hogy megöli Brownt, egyáltalán nem akarta megölni, és biztos volt benne, hogy nem is tenné meg, hogy nem is volna rá képes.
Most mégis megölte Brownt!
Vajon azt legalább meg tudta volna mondani, hogy miért nem ment el, miután lerakta az ennivalót a csónakra? Milyen démon hajtotta, hogy összevissza meséljen, siránkozzon, fenyegetőzzön, ígérgessen, háromig számoljon, mint egy kölyök, aki a nővérét bosszantja!
Erre a kérdésre senki sem tudna felelni, ő maga sem. De azt tudta, hogy ez volt a titka az egésznek.
Pipája kialudt, de még maradt egy kicsit. A friss levegő cirógatta a bőrét. Nyálával ledörzsölt egy kis vérfoltot a jobb mutatóujjáról.
− Menjünk!
Mathilde anyó úgy mászkált az algával belepett sziklákon, mint egy négylábú pók.
Maloin kulcsra zárta az ajtót, a cipője talpáról ledörzsölte a kavicsot, és elindult a vízmosás meredek ösvényén. A három ház füstölt, a fényben rózsaszínűnek látszottak, minden ablak alatt egy fehér kockakő volt Egy halászhajó úszott kifelé a medencéből, vontatóhajó nélkül, hangtalanul, mintha a habok vitték volna.
− Mindig úgy tűnik, mintha a kikötőben gyorsabban haladnának, mint a nyílt tengeren − gondolta.
A sárkaparón ledörzsölte a cipőjét, kinyitotta az ajtót, és megállt a folyosón lévő fogas előtt.
− Te vagy az? − kérdezte fentről a felesége.
− Igen.
− Későn jöttél. Már majdnem elküldtem Henriette-et, hogy…
Henriette a konyhában volt ócska ruhában, piros papucsban, melyből kilátszott a meztelen bokája.
− Adj enni!
Nem sokszor fordult vele elő, hogy ilyen csendesen beszélt. A kolbászt meg a szardíniákat az asztalra tette. Akkor vette észre, hogy a pástétomot a csónakon felejtette.
− Ezeket mért hoztad?
− Kedvem támadt a kolbászra. Anyád a szobákat takarítja?
Evett két karika kolbászt a kávé mellé, aztán bort kért, és folytatta az evést. Éhes volt. Minden falatnál úgy érezte, mintha a mellkasában lévő űrt töltené meg.
− Mit mondott tegnap Victor bácsi, mikor elmentem?
− Mindig ugyanazt.
− Fogadni mernék, hogy a prémről beszélt.
− Azt mondja, hogy a mi körülményeink közt nem való, hogy egy lánynak prémet vegyenek, amikor az anyjának a férjhezmenetelig kellett rá várni.
− Szerencsétlen pasas! − mondta Maloin.
Jobb volt így, hogy a felesége el volt foglalva odafent, és egyedül hagyta a lányával.
− Megmutatnád nekem a prémedet? Meg mindent, amit tegnap vettem neked…
Anélkül, hogy az evést abbahagyta volna, megtapogatta a rókát. Most nem érezte olyan tömöttnek, mint előző nap, és ez egy pillanatra lehangolta.
− Mennyi ideig tart egy ilyen prém?
− Talán három-négy évig, ha az ember csak vasárnap hordja. Mi bajod van?
− Semmi.
Nem volt semmi baja. Csak egy akaratlan fintor.
− Nem kell a papucsod?
− Nem, el kell mennem. Ernest iskolában van?
− Már régen. Elfelejted, hogy már kilenc óra? 
Megrázta a kék kulacsot, és a maradék pálinkát egy pohárba öntötte.
− Ez van! − mondta megtörölve száját.
− Ezt mire mondod?
− Ez minden! Nincs semmi! Vagyis hát ez van! De te ezt úgy sem érted.
− Mi van ma veled?
− Mi volna?
− Nem tudom. Furcsa vagy. Egy kicsit félek tőled. 
− Miért félnél?
Felállt, háttal volt a tűznek, a kezét hátratette, ahogy szokta. A prém, mint egy vadállat nyúlt végig az asztalon a piszkos tányérok meg a kék esőkabát mellett, aminek gumiszaga volt.
− Ja, igen! Victor bácsi még azt is mondta, hogy ezek az esőkabátok egészségtelenek, mert nem levegőzik bennük a bőr.
Maloint elbágyasztotta a meleg. Érezte, hogy egyre jobban ellustul, és jól megrázta magát, amíg még nem késő.
− Add ide a sapkámat! Nem, ne az újat! Még jó a régi is. 
Megállta lépcső aljánál, hallotta, hogy a felesége söpör.
Megfogta a karfát, de aztán meggondolta magát.
− Szervusz, Jeanne! − kiáltotta. 
− Nem fekszel le?
− Most nem.
− Ha látod a hentest, mondd meg neki, hogy… 
− Felesleges. Hoztam kolbászt. 
A lányához fordult, lopva megcsókolta, ahogyan szokta; félig az arcát, félig a haját.
− Szervusz! − mondta Henriette.
Maloin nem válaszolt, kinyitotta az ajtót, átlépett a kék kőből készült küszöbön, és becsukta maga mögött az ajtót.

10

Tíz perccel múlt fél tíz. Germain kinyitotta a pince csapóajtaját, hogy feltöltse a bár készletét. Dupréné telefonon adta le a megrendeléseit.
− Igen… Tizenhét szeletet… Ne túl nagyokat…
Beszéd közben az órát figyelte, mert Molisson felügyelő meghagyta, hogy tíz órakor keltsék fel. Hallani lehetett, hogy az öreg Mitchel a fürdőszobában a napi tornáját végzi.
Eva már lejött, apró piros virágmintásruha volt rajta, és szokása szerint előreszegezett tekintettel úgy ment el Dupréné mellett, hogy még csak nem is üdvözölte. Néhány percre megállt a szálloda küszöbén, aztán csak úgy kabát nélkül, a szélben lobogó hajjal megindult egy alak felé, aki a gát mellvédjére könyökölt.
A levegő tiszta és friss volt. A fényes égbolt és a virágmintás ruha a nyári napokat idézte az ember emlékezetébe. A kis Brownné volt az, aki a mellvédre támaszkodott, a tengert nézte eltompultan. A mellette megszólaló hangra összerezzent.
− Nyelvhala van ma? − kérdezte a szállodásné a telefonba.
A tekintete az óráról a gátra siklott. Brownné egy fekete, Miss Mitchel egy fehér sziluett volt. Mögöttük barna vitorlák haladtak. Dupréné még hozzátette:
− Most jut eszembe, tegyen hozzá két tucat fésűs kagylót is. Mennyibe kerül?
Közben azon tűnődött magában, hogy mit magyarázhat még Miss Mitchel ennek az asszonynak. Mert Eva hevesen magyarázott valamit, miközben visszakísérte társát a szállodába.
− Nem! Ez nagyon drága! Csak nyelvhalat küldjön!
A két nő a kinti aranyszínű világosságból belépett a hall szürke fényébe, aztán a szalon félhomályába, de Miss Mitchel nem hagyta abba a beszédet. Brownné időnként ráemelte félénk tekintetét, dadogott néhány szót, és még aki nem tudott angolul, azt is kitalálhatta, hogy mit mond:
− De hát mit akar, mit tegyek?
Eva egy percre sem hallgatott el, csak úgy ömlött belőle a szó, valóságos szóáradat volt ez, utasítások s egyben fenyegetések is.
− Bocsánat. Molisson felügyelő itt van?
Dupréné nem látta, hogy mikor lépett be az ismeretlen, aki egy olcsó bőrönddel a kezében előtte állt.
− Tíz perc múlva felébresztem − mondta, miután egy pillantást vetett az órára. − Ki keresi?
− Nem fontos.
Maloinnek nem volt sürgős. A hallban kétféle fotel volt; az egyik nádfonatú, a másik bársonyhuzatos. Megszokott alázatosságában a nádfonatút választotta, lábát nem merte keresztbe tenni, sapkáját a térdére fektette, csomagját letette a földre.
Néhány pillanatig nem is vette észre, hogy mi folyik a szalonban, amelynek az üvegfala éppen szemben volt vele. Eva mozdulata hívta föl a figyelmet, amint tollat keresett. Mivel nem talált, elindult az íróasztal felé, és közben súrolta a váltóőr lábát.
Annyi idős volt, mint Henriette, de semmi közös nem volt bennük, mozdulataikban, beszédmódjukban, öltözködésükben, és Maloin kedvetlenül gondolt a kék esőkabátra.
− Adjon nekem tollat meg tintát!
− Igenis, Miss Mitchel.
Maloin követte a tekintetével Evát, aki visszatért a szalonba, és akkor vette észre a megrendült fiatalasszonyt, akin egy fekete kosztüm volt, olyan, amilyet a lánya is viselhetett volna.
Maloin nem tudott angolul. Eva leültette a fiatalasszonyt egy kis asztal mellé, és diktálni kezdett neki:
− Kérjük Pitt Brownt, hogy…
Maloin meglepődött, hogy francia szavakat hall, de Miss Mitchel tett egy ideges mozdulatot, s aztán elfojtott haraggal újra angolul beszélt. Kétszer is rámutatott a papírlapra írt szavakra, Brownné pedig lehajtotta a fejét.
Végül is Eva odébb tolta az asszonyt, leült a helyére, és a szavakat keresgélve összeállított egy szöveget, amit aztán hangosan felolvasott:
− „Arra kérjük Pitt Brownt, hogy mindenképpen lépjen kapcsolatba a feleségével, Newhaven Szálloda, Dieppe.”
Maloin sokáig nézte őket értetlenül, tompa aggyal.
Amikor aztán minden megvilágosodott előtte, szemével szó szerint ráakaszkodott a fekete kosztümös nőre.
Biztosan átsírta az éjszakát, mert az orra vörös volt, a szemhéja puffadt. Maloin folytatta az összehasonlítást közte és a lánya közt. Észrevette a félretaposott cipősarkakat, a medaliont, mely a blúz kivágásában lógott, a rakoncátlan hajfürtöket, Henriette-nek is éppen ilyen fürtjei voltak.
Lépéseket hallott a lépcsőn, de még nem a felügyelő jött le. Az öreg Mitchel jelent meg, üdvözölte Duprénét, mert megszokta, hogy mindenkinek köszönjön, és bement az ebédlőbe, ahová Germain is besietett.
Csak mikor már leült, akkor vette észre Evát és Brownnét a szalonban, de úgy tett, mintha nem törődne velük, és megrendelte a reggelit.
Miss Mitchel megint úgy haladt el Maloin mellett, hogy közben súrolta, de nem kért bocsánatot. A papírlapot az íróasztal felé nyújtotta.
− Jelentesse meg ezt az apróhirdetést a dieppe-i újságokban! Az én költségemre.
Odament az apjához, homlokon csókolta, és állva magyarázott neki.
− Germain! Menjen, és ébressze föl Molisson urat, mondja meg neki, hogy várnak rá!
Maloin nem volt türelmetlen, nem reagált semmire, mintha minden olyan szervétől megfosztották volna, amely mozgatja az embert. Képes lett volna estig így maradni, mozdulatlanul a fonott fotel szélén, és ránézésre senki sem gondolta volna, hogy az oly sokat keresett bőrönd ott van a lába mellett, de azt sem, hogy ő ölte meg azt az embert, akinek az apróhirdetés szól.
Egy takarítónő jelent meg vödörrel, ronggyal és kefével hogy felmossa a hallt.
− Elnézést, hogy zavarom − mondta −, de egy pillanatra fel kellene emelnie a lábát…
Pontosan úgy, mint otthon, amikor a konyhát mossák, és ő a levegőben tartja a lábát, amíg a felmosórongyot elhúzzák alatta!
Germain lépett be az ebédlőbe egy tálcával, amelyen szalonnás rántotta volt, egy kristálypohárban kagyló alakú vajdarabok, s kis csészékben különféle dzsemek. Az öreg Mitchel reggelije… Tekintete szórakozottan siklott végig Maloinen, de csak a vasutassapkát vette észre.
Brownné úgy süppedt bele a szalon egyik foteljébe, hogy azt lehetett hinni, ahhoz, hogy újból életre keljen, Eva újabb utasításaira van szükség. Mitchel evett. Lánya, aki a piszkos üvegen megtörő napfényben állt, nyilván azt mesélte, hogy mit csinált ma reggel. Közben a felügyelő a szobájában borotválkozott.
Maloin úgy ült ott, mintha egy vasúti váróteremben lett volna. El is mehetett volna. Senki sem akadályozta volna meg benne. Elvihette volna a bőröndöt, felülhetett volna egy vonatra, aztán egy másikra, elmehetett volna valamelyik városba, s ott bemehetett volna a bankba, és beválthatta volna a bankjegyeket.
Elég lett volna, ha kinyújtja a kezét, felemeli a bőröndöt, és elindul a napfény felé.
De itt is hagyhatta volna a bőröndöt, s az itt maradt volna talán egy vagy két napig is, amíg valamelyik inasnak eszébe nem jut, hogy megnézze, mi van benne. Az íróasztalnál a szállodásné telefonált:
− Halló! Igen!… Brown… B mint Bernát, R mint Róbert…
Szavanként lediktálta a hirdetést.
− Megjelenik a ma esti számban? Lenne szíves megmondani, mennyivel tartozom? Az egyik vendégünké lesz.
És hirtelen, amikor Maloin nem is számított rá, egészen megváltozott a hangja:
− Igen, felügyelő úr, ő az, ott ül.
Maloin elszorult torokkal felállt, még egyszer megnézte Brownnét.
− Maga akar velem beszélni?
Csak nem fog elakadni a hangja? Nézte Molissont, a szája remegett, s nem tudta kimondani a szavakat, amiket akart. Ez eltartott néhány másodpercig, aztán, hogy véget vessen a dolognak, hirtelen felkapta a bőröndöt, és odanyújtotta a detektívnek, ezekkel a szavakkal:
− Itt van!
Molisson összevonta a szemöldökét, felnyitotta a bőröndöt, és az ebédlő felé fordulva, nyugodt hangon odaszólt:
− Mitchel úr!
Maloin észrevette, hogy a felügyelő nem örült, sőt a tekintete elkomorult. Az öreg Mitchel abbahagyta a reggelizést, és elindult feléjük, de a lánya megelőzte.
− Itt van a pénze! − mondta a Scotland Yard embere a bőröndre mutatva. A felügyelő ahelyett, hogy Mitchelt nézte volna, a szalon üvegfalán keresztül Brownnét kémlelte, aki figyelte őket, de nem értette, mi történik. Az aggastyán a bőröndöt feltette egy nádfonatú asztalra, hogy ellenőrizze a tartalmát, higgadtan kirakta a bankjegyeket, s közben halkan számolt. Eva súgott valamit a fülébe. Az öreg Maloin felé fordította a fejét, fogott egy bankjegyet, aztán meggondolta magát, kivett még egyet, és odanyújtotta őket.
Mikor a váltóőr megrázta a fejét, elcsodálkozott, és arra gondolva, hogy Maloin kevesli a pénzt, hozzátett még egy harmadik bankjegyet is.
− Brown? − kérdezte közben Molisson.
Brownné, a bankjegyeket meglátva, odament, megállt a szalon ajtajában, és alázatosan várt, hogy magyarázattal szolgáljanak. Eva, miközben segített apjának a számolásban, magyarázni kezdett neki.
Még lett volna idő. Ha Maloin akarta volna, csak annyit kellett volna mondania, hogy a bőröndöt találta valahol, és megesküdni, hogy semmit sem tud. Brownné tekintete kérdőn szegeződött rá, de a szemében már ott volt a kétségbeesés.
Maloin előhúzta zsebkendőjét, és megtörölte a homlokát. Úgy gondolta, hogy mivel az asszony nem ért franciául, nyíltan beszélhet, és gyorsan, egy lélegzetre kimondta:
− Megöltem Brownt!
Vége volt! Nagyot sóhajtott, és másfelé nézett. Molisson egy percet sem vesztegetve már le is vette a fogasról a felöltőjét és a kalapját.
− Jöjjön velem!
Brownné azonban utánuk ment, olyan arckifejezéssel, mint aki nem akarja elhagyni őket. Molisson nem mert feléje fordulni. Maloin nehezen nyelte a nyálát. Menet közben az asszony angolul beszélt, elcsukló hangon.
− Mit mondott?
Mentek a járdán a napsütésben. Molisson ment középen. Egyikük sem tudta, hová mennek, mindhárman ösztönösen cselekedtek.
− Azt kérdezi, hogy szenvedett-e a férje. 
− Megértette?
Majdnem elfutott, de ez csak egy ösztönszerű villanás volt, a teste nem is engedelmeskedett, ment tovább, ugyanolyan léptekkel, mint a másik kettő.
− Mit mondjak neki? − kérdezte Molisson.
− Nem tudom! A férje meghalt! Érti?
Nem tudta. Még a kérdés értelmét sem fogta fel. Megpróbált visszaemlékezni, de semmi olyant nem talált az emlékezetében, ami megfelelt volna a szenvedni szónak.
− Ez annyira más… − mormolta, először érezve a tehetetlenségét, hogy nem tudja kifejezni magát.
Elnézett a tenger felé, hogy ne lássa Brownné feléje forduló arcát.
− Azt fogom neki mondani, hogy nem szenvedett! 
Molisson angolul beszélt, Brownné a szemét törülgette.
Maloin gépiesen rátért a sziklafal felé vezető útra.
− Messze van? − kérdezte a felügyelő.
− A medence másik oldalán, a házamtól két lépésre. Majd meglátja.
Télen csak két-három ilyen nyugodt, derült reggel van, amikor az ember ilyen tisztán hallja a vasárnapi harangzúgást.
− Szervusz, Louis! − kiáltotta valaki, amikor átmentek a halpiacon.
Maloin felismerte Baptiste-ot, aki kihúzta a bárkáját a vízből, s arra használta fel a szép időt, hogy újra befesse halványzöldre.
− Szervusz! − kiáltotta oda, mint egy visszhang. Közömbösen nézte az üvegkalitkát a víz másik oldalán.
Egyszerre léptek mind a hárman, mintha összebeszéltek volna, és Maloin még azt sem érezte, hogy idegenek társaságában van.
Alig beszéltek valamit, és Brownné máris mindent tudott. Nem volt kiabálás, fenyegetőzés, kínos mozdulatok. Megértette a francia beszédet, anélkül hogy tudott volna ezen a nyelven. Rájött, hogy hova mennek, és éppen olyan gyorsán ment, mint ők; éppen olyan fáradt arcvonásokkal, a szembogara a szokottnál kicsit merevebb volt, az ajka pedig szárazabb.
Amikor Maloin meglátta a sziklafal tetejére épült házát, a napfényben úszó falfelületet, rámutatva, odaszólt Molissonnak:
− Itt lakom!
Maga Brownné is megnézte a házat.
Egyre gyorsabban mentek. Az asszony markában egy csomóba gyűrt zsebkendő volt, és néha megtörölte vele a szemét meg az orrát.
Az első emeleten nyitva volt egy ablak. Valaki mozgott a szoba félhomályában, de nem lehetett tudni, hogy Henriette-e vagy az anyja.
− Erre! Vigyázzanak, mert rossz az út! 
Megkerülték a sziklafalat. A kék vitorlás bárka éppen beért a kikötőbe, és a halász odakiáltott:
− Szervusz, Louis!
− Fésűs kagylót halásztak − magyarázta Maloin.
Félénken mondta, mintha a kedvességével a bűnét akarta volna elfeledtetni. Pedig nem volt ilyen gondolata. Ez ösztönös volt, és a kis Brownnéval szemben szeretett volna még előzékenyebb lenni, hiszen az asszony nem szokta meg, hogy kövek közt járjon, és megsérült a bokája.
A másik két bárka még halászott. A dagály olyan közel hozta őket a parthoz, hogy még egy pipának a füstje is látszott, meg hogy az egyik halász húz egyet a borosüvegből.
− Innen már meglátják a kunyhót. 
Aztán még gyorsan hozzátette:
− Mindig éjszaka dolgozom. Így aztán az egész nappalom szabad, barkácsolok, halászok, mindenhez értek egy kicsit. Ezt a kunyhót is magam csináltam, a csónaknak meg a halászfelszerelésnek.
Úgy beszélt, mintha csak azt akarta volna mondani:
− Látják, ilyen vagyok. Nincs énbennem gonoszság. Derék ember vagyok. Nem kell énrám haragudni. Alapjában véve éppen olyan szerencsétlen vagyok, mint Brownné. Mi ketten nagyon szerencsétlenek vagyunk. Majd meglátják!
Meglóbálta a kulcsot, amit az angol nő összeszűkült szembogarakkal nézett, az asszony szeme alatti karikák még mélyebbek lettek, megragadta a felügyelő karját
− Olyan bután történt… − mondta akadozva Maloin. Félreállt, csak a meggörbült háta látszott, mely mintha ütésekre várt volna.
Brownné nem mozdult. A felügyelőbe kapaszkodva mereven nézte az elterült holttestet, aztán Maloint, aztán megint a hullát. Nem tudott beszélni, nem tett egyetlen mozdulatot sem, és úgy tűnt, hogy még csak nem is lélegzik.
− Itt van! − ismételte a váltóőr remegő térddel, izzadó tenyérrel.
− A kunyhóban bújt meg?
− Igen. Amikor megtudtam, hoztam neki kolbászt meg szardíniát. Nézzék! A csónakon a fehér papírban egy darab pástétom van.
Elhallgatott. Brownné ledobta magát a földre, a kövek közé. Vonaglott, zokogott, keze, lába görcsösen rángatózott. A felügyelő letérdelt melléje, és angolul beszélt hozzá. Maloin azt sem tudta, mit tegyen, hova álljon. Volt nála egy tiszta zsebkendő, azt szétnyitotta, és ráterítette Brown arcára.
− Csukja be a kunyhót! − utasította Molisson, aki az asszonnyal volt elfoglalva.
Maloin engedelmeskedett, megfordította a kulcsot, zsebre tette, és félrevonulva várt, a tengert nézte.
Elmúlt néhány perc, amikor visszafordult, a felügyelő éppen segített Brownnénak felállni, megveregette a szoknyája alját, hogy leverje róla a port. Az asszony, anélkül hogy Maloinra nézett volna, mondott néhány szót.
− Azt kérdezi, hogy nem mondott-e valamit a férje, ami rá vonatkozik − szólalt meg a felügyelő.
Mit válaszolhatna? Az asszony semmit sem értett meg. Ez az egész nem így történt. Addig verekedtek a szögesbottal, amíg az egyik el nem némult. Elgondolkodott. Szívesen szerzett volna örömet az asszonynak, de nem talált elfogadható hazugságot, és megrázta a fejét
Kétségbeejtő volt, hogy nem tudott mit mondani, de még annál is kétségbeejtőbb volt az a gondolat, hogy az egyetlen ember, aki megértette volna, éppen a halott volt.
− Menjünk! − sóhajtotta.
Molisson csodálkozásán majdnem feldühödött.
− Hová akar menni? 
− A rendőrségre.
Hát mindenütt falakba fog ütközni? Mi rendkívüli van az ő viselkedésében? Katasztrófa történt, amilyen minden nap történik, ez néha egy baleset, máskor egy hajótörés, máskor pedig egy bűntény. Hát nem egyre megy?
Volt két áldozat három áldozat, hat áldozat Brown meghalt, de meghalhatott volna helyette Maloin is, és akkor most Brown magyarázná el a dolgot Maloinnének.
S hogy ki a szerencsétlen? Hát mindnyájan azok, beleértve Henriettet és Ernestet is, akik még semmit sem sejtenek.
− Menjünk csak vissza a városba! − mondta Molisson. − Aztán majd meglátjuk.
− Ahogy akarja. De nincs mit meglátni.
Mindent megadott volna, hogy segíthessen Brownné-nak a kövek közt menni. Néha röpke pillantást vetett az asszonyra, mintha annak a lehetőségét mérlegelte volna, hogy az asszony elfogadná-e a karját. Abban viszont biztos volt, hogy Brownné Eva Mitchelnek rögtön megengedné, hogy vigasztalja.
− Butaság sírni! − mondta akarata ellenére is a felügyelőnek.
− Mit mond? − kérdezte Brownné angolul.
− Semmit! − válaszolt Molisson rövid habozás után. 
A szálloda küszöbén Maloin megállt, és azt mondta:
− Itt megvárom magukat.
Egészen elkedvetlenedett, amikor meglátta, hogy az angol attól fél, hogy elmenekül. Bentről nehéz, bőrből készült bőröndöket hoztak ki, luxusszállók címkéi voltak rájuk ragasztva. Mitchel csomagjai voltak, aki bundába bújva éppen a számla kiegyenlítésével volt elfoglalva.
Maloin látta, amint az öreg a felügyelő és Brownné társaságában belép a szalonba. Valamivel később Eva is csatlakozott hozzájuk, már az utazáshoz volt öltözve. Végre, néhány perccel később kijött Molisson, és odament Maloinhez, aki megkérdezte:
− Legalább adtak neki valamit? 
− Igen.
− Sokat? 
− Száz fontot.
Ahogy mentek egymás mellett a napfényes városban, a detektív hirtelen elárulta, hogy mi foglalkoztatja.
− Miért megy a rendőrségre? − kérdezte másfelé nézve.
− Hát hová menjek?
− Én nem is tudom! Ha akarta volna… Feltételezem, hogy jogos önvédelemre hivatkozik.
Maloin erre felcsattant:
− Azt hiszi, hogy ezen jár az eszem?
Először lépett be a kikötői felügyelő irodájába. Mivel az iroda a pályaudvaron volt, és mivel Maloin vasutasruhában volt, a felügyelő azt hitte, hogy valami szolgálati ügyről van szó.
− Mit akar, öreg?
Hitetlenkedve ugrott fel, amikor az ,,öreg” azt mondta:
− Ma reggel megöltem Brownt, és elmondom magának…
− Egy pillanat! Egy pillanat! 
Molisson felé fordult.
− Mit beszél ez az ember? Maga ismeri?
Maloin nézte a felügyelő lakkcipőjét, kétsoros, kék öltönyét, elválasztott haját, a becsületrend vékony szalagját, és arra gondolt:
− Ez semmit sem fog megérteni!
− Kezdjük az elején! − mondta a másik, leülve asztala mellé, és lecsavarva a töltőtolla kupakját. − Ki maga?
− Louis Maloin, váltóőr a kikötői pályaudvaron.
− Honnan ismeri a Brown nevű angol állampolgárt? 
Maloin már sajnálta, hogy idejött. Ezt nem látta előre. Ő a sorsát akarta követni, bemenni a börtönbe, mert ez elkerülhetetlen volt, hisz megölte Brownt. De egyszerűen, méltósággal akart odamenni.
− Láttam, amikor vízbe lökte a társát, és kihalásztam a bőröndöt.
Nézése rosszindulatúvá vált, mint olyankor, amikor a sógora volt náluk látogatóban.
− Mit csinált azzal a bőrönddel?
− Most adta vissza Mitcheléknek − szólt közbe Molisson, aki észrevette Maloin türelmetlenségét.
− Miért?
− Mert megöltem Brownt, a szentségit! − üvöltötte Maloin.
− Egy pillanat! Nekem úgy tűnik, hogy ez két különálló ügy. Mi célból ölte meg Brownt?
− Nem akartam megölni. Vittem neki kolbászt meg szardíniát, és egy negyedóráig beszéltem neki. Úgy csinált, mintha nem volna ott, vagy mintha meghalt volna. Amikor meghallottam, hogy megmozdul…
− Hányszor szúrt?
− Nem számoltam.
− Majd a boncolás után megtudjuk. Amikor Brown már halott volt, mit csinált a bőrönddel?
− Először hazamentem.
− Hogy eltüntesse a vérfoltokat?
− Dehogyis! Azért mentem haza, hogy hazamenjek! Ettem! Aztán elmentem…
− Bevallja, hogy evett?
− Méghozzá a Brownnak vett kolbászból ettem − vetette oda Maloin megvetően. − Most elégedett?
− Tehát azért ölte meg, hogy megtartsa a pénzt?
A váltóőr meg sem szólalt. Inkább a földet nézte, kemény tekintettel, összeszorított fogakkal. A kikötői felügyelő félig lehunyt szemmel figyelte egy pillanatig, majd leakasztotta a telefonkagylót.
− Adja nekem a bíróságot, kisasszony! Halló! Az államügyésszel szeretnék beszélni. Maga az, ügyész úr? Itt Janet. Itt van az irodámban az a személy, aki a Mitcheltől ellopott pénzt magánál tartotta. Igen, tegnapelőtt beszéltem önnel erről az ügyről. Nem, francia, egy vasutas. Ma reggel megölte Brownt.
Miért volt szüksége rá, hogy beszéd közben kacsintgasson?
− Értem! Ott leszek! Ebéd után rögtön rekonstruálhatjuk a történteket.
A kandallón volt egy márványóra, amely már fél tizenkettőt mutatott. Ernest már kijött az iskolából, és a szomszédban lakó kis Bernard-ral már a meredek út felé tart.
− Halló! Adja a rendőrkapitányságot!… Kapitányság? Itt Janet! Küldjenek nekem két embert egy pasas őrzésére, akit most kísértek be.
Őt, Maloint nem kísérték be! Minek ez a hazugság? És miért nevezi pasasnak?
− Ami magát illeti, barátom… − kezdte a kikötői felügyelő felemelkedve.
Egészen elcsodálkozott Maloin tekintetén, amikor a szeműk találkozott. A tekintet súlyos és átható volt, mintha nagyon magasról jött volna, és mintha felmérné a pici, lakkcipős embert.
− …a törvény − folytatta gyorsabban − megköveteli, hogy egy ügyvéd is elkísérje magát az ügyészség helyszíni szemléjére, ami most lesz ebéd után. Van valakije?
Hát még mit akarnak? Maloin megvonta a vállát, s nosztalgiával gondolt arra a látogatásra, amelyet az imént tettek hárman a kunyhóban. Mennyivel egyszerűbb, mennyivel méltóságteljesebb volt!
− Értesítette a családját?
− Talán meghívtam volna őket, hogy tanúi legyenek annak, amiket mond! − vágott vissza Maloin, maga is csodálkozva a vakmerőségén.
Mert hiszen nem volt kedve tréfálni. Ellenkezőleg, elmélkedésre, békességre lett volna szüksége. Az kellett volna, hogy elvezessék egy cellába, és hagyják, hogy nyugodtan kivárja, amíg döntenek a sorsáról.
− Nem lesz mindig ilyen önfejű!
Maloin mosolygott, és ez a mosoly mintha lakatot tett volna belső világára.
Mindent megértett. Nem kell többet kísérleteznie a magyarázkodással. Ezután majd engedelmesen megadja mindazt a felvilágosítást, amit kérnek tőle, de egy szóval sem többet.
Még aznap, ebéd után emelt fővel ment végig a kunyhója körül összegyűlt kíváncsi tömeg sorai közt. Miért is sütné le a szemét Baptiste előtt? Meg ezek előtt a jól öltözött urak előtt, akik irattáskával a kezükben mindenfelé ugrabugráltak.
− Elismeri, hogy…
Ravasz arcot vágtak, megpróbálták becsapni, holott ő már magától mindent elmondott, és nem várta meg, hogy nyomozzanak utána.
A sziklafal tetejéről zokogást hallott. Felemelte a fejét, és észrevette a feleségét, aki néhány lépésre Bernard-éktól a kötényébe sírt. Ernestet biztosan a másik szomszédra bízták. Sokáig kereste Henriette-et a tekintetével, végül észrevette, hogy a tömeg mögé rejtőzött
− Megismételné azokat a mozdulatokat, amiket reggel tett?
Megvetéssel szemlélte őket, mindet, ahányan csak voltak: az ügyészt, a bírót, akinek kis kecskeszakálla volt, meg a többieket, akiknek nem tudta a rangját. Adtak melléje egy ügyvédet, aki folyton jeleket adott neki, mintha csak azt mondta volna:
− Vigyázat!
Ugyan mire vigyázzon? Ha már ragaszkodtak hozzá, hát ő újrakezdte a jelenetet. De arra képtelen volt, hogy rátaláljon azokra a mondatokra, amiket akkor mondott. A mondatok nélkül viszont a mozdulatoknak semmi értelmük nem volt.
− Bocsánatot kérek tőled, szegény Brownom − mondta magában. − Mindenáron látni akarják, hogyan mozgatom a szögesbotot.
Amikor a kezébe vette a botot, olyan nyugodtan, ahogy az ember egy rákászbotot a kezébe vesz, a tömeg felmorajlott, és az emberek rémülten hátráltak.
− Melyik helyen volt ez a tárgy?
− Semmilyenen, Brown fogta.
− Hogyan szúrt?
− Vaktában.
A tömeg megint felmorajlott! Neki már mindegy volt. Szinte örült, hogy ilyen ostobának találja ezeket az embereket.
− Nézzék! Itt is van a pástétom.
− Ne nyúljon hozzá! − kiáltott a bíró.
Az írnokokkal, akik jegyzeteltek, meg a bíró és az ügyvéd közötti szóváltással együtt összesen két óra ment el. Maloinről előzőleg levették a bilincseket, hogy meg tudja fogni a szögesbotot. Amikor vége volt a szemlének, újra megbilincselték.
− Nem akar más kísérletet indítványozni? − kérdezte az ügyész az ügyvédtől.
− Nem. De természetesen elmeorvosi szakvéleményt kérek az ügyfelemről.
Előző nap még a nézők mindegyike azt mondta, ha szembetalálkozott Maloinnel: „Szervusz, Louis!”
Most meg borzalommal nézték, mintha nem is ő lett volna Maloin, de mintha még emberi lény sem lett volna. A lánya pedig a leghátsó sorban lapult!
A kunyhót nem lehetett autóval megközelíteni, így a menet a város egy részén gyalogosan vágott keresztül. Utcakölykök futottak utánuk, hogy tovább láthassák a foglyot. Fényképészek állták el az útjukat.
Végre becsukták Maloint egy cellába, ő elégedetten nézte a fehér falakat, a fal mellett álló keskeny ágyat, a mozgatható kisasztalt. Nem emlékezett rá, hogy volt-e valaha is ilyen álmos, és már majdnem elaludt, ruhástul, amikor bevezették az ügyvédjét
− Minden lehetséges baklövést elkövetett, engedje meg, hogy ezt megmondjam.
Otthon biztosan sírnak a konyhában, ahol most gyújtották meg a lámpát, és a kék kulacs, amit még Henriette születése előtt egy szombat délutánon vett, ott áll az asztalon, és bűzlik a pálinkától.
− Azért jöttem, hogy néhány tanácsot adjak. 
Maloin úgy nézett az ügyvédre, mint egy különös, de felesleges tárgyra.
− Mindenki egyetért abban, hogy a maga cinizmusa felháborító, és ez az én feladatomat nagyon nehézzé teszi. Tudnia kell, hogy…
Maloin félbeszakította:
− Most jut eszembe, mikor lesz a temetés?
− Kinek a temetésé?
− Browné.
− Még nem tudják. Előbb felboncolják.
− De miért, amikor én mindent elmondtam?
− Mert tudni kell, hogy melyik döfés okozta a halált és hogyan.
− A felesége elutazott?
− Még mindig a szállodában van.
− Gondolja, hogy Brownt Dieppe-ben temetik el?
− Hacsak az asszony nem fizeti meg az Angliába való elszállítást.
− Mitcheléknek kellene megfizetniük! 
Szemöldökét összevonva az ügyvédre nézett, sóhajtott. 
− Hagyjon engem!
− Okvetlenül szükség van rá, hogy egymás közt megteremtsük az összhangot…
− Igen, majd holnap! Vagy máskor!
Ez már baj! Még a temetésen sem lehet ott, mert Brown-né majd arra költi a Mitcheléktől kapott száz fontot, hogy hazaszállíttassa a férje holttestét. És sem őt, sem a férjét nem fogja többet látni.
Ostoba dolog, de így van! Az a legbosszantóbb, hogy másként is történhetett volna. Minden a véletlenen múlott.
Hisz véletlen volt az is, hogy amikor Brown éjjel megindult az üvegfülkébe, megállta második lépcsőfokon! Mit mondtak volna ők ketten egymásnak odafent?
És amikor egészen hazáig követte Maloint, de nem szánta rá magát, hogy megszólítsa. Pedig akkor Maloin hajlandó lett volna visszaadni a bőröndöt!
No meg aztán az a reggel, amikor meglátogatta a kunyhóban kolbásszal, szardíniával meg pástétommal?
Mit beszéltek volna meg ketten? Hogyan döntöttek volna? Mi lett volna belőlük utána, és mi történt volna a házukkal, a newhaveni és dieppe-i házzal, mi lett volna a két asszonnyal, a gyerekekkel?
− Lehetetlen lett volna! − mondta végül halkan.
− Mi lett volna lehetetlen?
Maloin ekkor vette észre az ügyvédet, és felsóhajtott:
− Semmi! Gondolkodom.
− Helyesen teszi. De én azt hiszem, hogy túl sokat gondolkodik.
Jobb volt ráhagyni.
− Most aludni szeretnék.
Ez nem volt igaz. Alighogy az ügyvéd kiment és suttogni kezdett a fegyőrrel, Maloin lekuporodott az ágyára, és megint Brownra gondolt, Brown feleségére, a csatorna túlsó partján levő házukra, aminek este kivilágosodnak az ablakai.
Amikor öt évre ítélték, a felesége és a lánya zokogva borult a nyakába, ő pedig megcsókolta őket, s olyan arccal nézett körül, mintha keresne valakit.
Aztán engedelmesen követte a csendőröket.

MAIGRET

ÉS A BORKERESKEDŐ

ELSŐ FEJEZET

− Ugye, azért ölted meg, hogy elszedd a pénzét?
− Nem akartam megölni. Gondolja, hogy ha meg akarom ölni, játék pisztollyal megyek oda?
− Tudtad, hogy sok pénze van?
− Azt nem, hogy mennyi. Nyolcvankettő vagy nyolcvanhárom éves volt, egész életében dolgozott, úgyhogy nyilván volt spórolt pénze.
− Hányszor kértél tőle?
− Nem tudom. Többször is. Ha meglátogattam, mindig tudta, miért teszem. A nagyanyám volt, és minden alkalommal a kezembe nyomott öt frankot. Képzelheti! Mit kezdjek öt frankkal, mikor munkanélküli vagyok?
Maigret komoran, súlyosan, kicsit szomorúan nézte, a fiút. Mindennapi ügy volt, az a fajta piszkos bűntény, amilyen nagyjából hetente akad: tizenéves fiú rablási szándékkal megtámad egy egyedülálló öregasszonyt. Théo Stiernet esete csak abban tért el a szokványostól, hogy az áldozat a nagyanyja volt.
Az ember nem is hitte volna, hogy a történtek után ilyen nyugodt marad, s ilyen buzgón felelget a kérdésekre. Meglehetősen kövér, puhány fickó volt, a képe kerek, álla jóformán semmi, a szeme guvadt, az ajka vastag s olyan vörös, hogy első pillantásra azt a benyomást kelti, mintha ki volna festve.
− Öt frankot, mint valami kissrácnak, fagyira! 
− A férje meghalt?
− Már majdnem negyven éve. Nagyanyámnak évtizedekig a Szent Pál téren volt rövidáru-kereskedése. Csak két esztendeje kellett feladnia a boltját, mert már nem bírta a lába.
− Apád?
− Bicétre-ben van, a diliházban. 
− Anyád él még?
− Élni él, de már régen nem lakom nála. Örökké tintás. 
− Testvéred van?
− Egy nővérem. Tizenöt éves korában elment otthonról, azóta se tudjuk, mi van vele.
Elérzékenyülésnek árnyéka sem volt a hangjában.
− Honnét tudtad, hogy nagyanyád otthon tartja a pénzét?
− Nem bízott a bankokban, de még a takarékpénztárban sem.
Este kilenc óra volt. Előző nap ilyenkortájt követte el a bűncselekményt, a Roi-de-Sicile utcai ócska bérházban, ahol Joséphine Ménard a harmadik emeleten, egy kétszobás lakásban lakott. Egy negyedik emeleti lakó látta, amikor Stiernet kilépett a lakásból. A szomszédasszony jól ismerte a fiút. Jó estét kívántak egymásnak.
Fél tíz felé Pallocné, a szemközti lakásban lakó szomszédasszony át akart nézni az öregasszonyhoz, amint máskor is gyakran megtette.
Kopogott, de nem kapott választ. Az ajtó nem volt kulcsra zárva, s ő elfordította a gombot. Joséphine Ménard holtan, összekuporodva feküdt a padlón, a koponyája be volt törve, az arca szinte péppé verve.
Théo Stiernet-t már reggel hatkor elcsípték a Gare du Nord egyik padján, ahol békésen aludt.
− Hogy jutott eszedbe megölni?
− Meg sem fordult a fejemben, ő támadott rám, és én megijedtem.
− Rászegezted a játék pisztolyodat?
− Igen, de ő fütyült rá. Lehet, hogy rögtön észrevette, hogy az csak játék. „Takarodj, te semmirekellő!…− ezt mondta. − Ha azt hiszed, hogy megijedek tőled…” Felkapott egy ollót a kerek asztalról, és azzal jött felém, közben egyre ismételgette: „Takarodj innét!… Takarodj innét, ha mondom, különben egész életedben megemlegeted…”
Ménardné kis termetű, látszólag törékeny asszony volt, de borzasztóan robbanékony.
− Holtra rémültem. Azt hittem, kiszúrja a szemem azzal a szétnyitott ollóval. Körülnéztem, hogy mivel védekezhetnék. A kályha mellett megláttam a piszkavasat, és felkaptam.
− Hányszor sújtottál le vele?
− Nem tudom. Az istennek se akart összeesni. Egyre csak bámult rám a meredt szemével.
− Az arca csupa vér volt?
− Igen. Nem akartam, hogy szenvedjen. Nem tudom. Egyre csak ütöttem.
Maigret szinte hallotta az ügyész hangját a tárgyaláson: „Ekkor Stiernet, mint egy vadállat, rávetette magát szerencsétlen áldozatára…”
− És amikor összeesett?
− Csak néztem, de nem értettem az egészet. Nem akartam megölni. Esküszöm. Elhiheti.
− Ennek ellenére elég higgadtan átkutattad a fiókjait.
− Nem rögtön utána. Először elindultam az ajtó felé. Aztán jutott csak eszembe, hogy összesen egy frank ötven maradt a zsebemben, és hogy kitették a szűrömet a hónapos szobából, mert háromheti lakbérrel tartozom.
− Így hát visszafordultál?
− Vissza. Nem kutattam át a lakást, ahogy maga mondta, ha jól értettem. Éppen csak néhány fiókot nyitottam ki. Találtam egy ócska pénztárcát, azt zsebre vágtam. Aztán felkaptam egy papírdobozt, abban két gyűrű volt, meg egy kámea.
A két gyűrű, a kámea és a kopottas pénztárca Maigret asztalán sorakozott a pipái mellett.
− A dohányt nem találtad meg?
− Nem is kerestem. Nagyon kapkodtam magam, hogy megszabaduljak a látványtól. Még akkor is olyan volt, mintha rám bámulna, akárhová mentem is a szobában. A lépcsőházban találkoztam Menou-néval. Utána bementem egy presszóba, és ittam egy konyakot. Aztán megláttam, hogy szendvics is van a pulton, ettem hármat.
− Éhes voltál?
− Gondolom, igen. Ettem, ittam egy kávét, aztán nekivágtam a városnak. Majdnem úgy álltam, ahogy előtte, mert a bukszában csak nyolc frank huszonöt volt.
„Majdnem úgy álltam, ahogy előtte!”
Úgy mondta ezt, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, és Maigret töprengve bámult rá, képtelen volt levenni a szemét az arcáról.
− Miért éppen a Gare du Nord-t választottad?
− Nem választottam. Véletlenül vetődtem oda. Irtó hideg volt.
December tizenötödikét írtak. Hideg északi szél fújt, parányi hópelyheket sodort magával, mintha por szállna az utcaköveken.
− Belgiumba akartál szökni?
− Azzal a pár frankkal a zsebemben?
− Milyen terveid voltak?
− Először is aludni akartam.
− Tudtad, hogy le fognak tartóztatni?
− Nem gondoltam rá. 
− Mire gondoltál?
− Semmire.
A rendőrség viszont megtalálta a dohányt: huszonkétezer frank volt csomagolópapírba bugyolálva a tükrös szekrény tetején.
− Nem is tudom.
Nyílt az ajtó, Lapointe lépett az irodába.
− Fourquet felügyelő telefonált. Magával akart beszélni, főnök, de mondtam, hogy nem ér rá.
Fourquet a XVII. kerületben volt, s abban a gazdag, nagypolgári negyedben ritkán történnek bűnesetek.
− A Fortuny utcában, kétszáz méternyire a Monceau parktól kinyírtak valakit. Az iratai alapján valami nagykutya lehet, ismert bornagykereskedő.
− Semmi mást nem tudnak?
− Állítólag épp a kocsija felé igyekezett, amikor négy golyót eresztettek belé. Tanú egy szál se. Az utca eléggé csendes, és akkor éppen egy lélek sem járt arra.
Maigret Stiernet-re pillantott, s vállat vont.
− Lucas itt van?
Az ajtóhoz ment, meglátta az íróasztalnál ülő Lucas-t.
− Bejönnél egy pillanatra?
Stiernet úgy bámult egyikről a másikra, nagy, kerek szemmel, mint aki véletlenül tévedt be ide.
− Elölről kezded a kihallgatást, és lejegyzed a válaszait. Utána aláírja a jegyzőkönyvet, és átviszed a fogdába. Te meg, Lapointe, velem jössz.
Belebújt nehéz, fekete kabátjába, nyaka köré tekerte tengerészkék gyapjúsálját, melyet Maigret-né kötött neki. Mielőtt kilépett volna az irodából, ismét megtömte a pipáját, még egy pillantást vetett a gyilkosra, aztán a folyosón rágyújtott.
Bár még nem volt olyan késő, az arcdermesztő, jeges északi szél miatt, mely a legmelegebb gúnyán is átfújt, kevesen jártak az utcán. A két férfi beült a bűnügyi rendőrség egyik kis fekete kocsijába, s rekordidő alatt szelte át Párizs jórészét.
A Fortuny utcában a rendőrök lezárták a forgalmat, s nem engedték, hogy a kíváncsiskodó járókelők odatolakodjanak a járdán elnyúlt testhez, amely körül négy-öt ember sürgölődött.
Fourquet is ott volt, most Maigret elé indult.
− Épp most ért ide a kerületi főfelügyelő. Itt az orvos is. 
Maigret kezet fogott a főfelügyelővel, régi ismerősével.
A főfelügyelő választékos, kellemes ember volt.
− Ismeri Oscar Chabut-t?
− Ismernem kellene?
− Elég fontos ember, Párizs egyik legnagyobb bornagykereskedője. Övé volt a Csuhásbor. Számtalanszor láthatta a jellegzetes szerzetesfigurát a kamionokon, plakátokon. Uszályai, tartálykocsijai vannak.
A járdán heverőalak testes, bár kövérnek nem mondható férfi volt. Testalkata inkább rögbijátékosra emlékeztetett. Az orvos most felállt mellőle, és leporolta a nadrágját, mert porhó tapadt a térdére.
− Jó, ha két-három perccel túlélte a lövést. A boncolás után többet tudunk majd mondani.
Maigret elnézte a feltűnően világoskék, majdnem sápadtszürke, merev szemet, a markáns arcot, az erőteljes állkapcsot, mely már kezdett megereszkedni.
Most a bűnügyi nyilvántartó furgonja állt meg a járda mellett, és a szakemberek úgy szedegették elő belőle a készülékeiket, mintha film− vagy tévéfelvételre készülődnének.
− Értesítették az ügyészt?
− Igen. Küld majd egy ügyészhelyettest meg egy vizsgálóbírót.
Maigret Fourquet-t kereste a pillantásával, néhány lépésnyire fel is fedezte, amint hosszú karjával csapkodta magát, hogy felmelegedjék.
− Melyik az áldozat kocsija?
A járda mellett öt-hat kocsi állt, egyik drágább, mint a másik. A Chabut-é piros Jaguár volt.
− Megnézték a kesztyűtartót?
− Meg. Napszemüveg, Michelin útikalauz, két provence-i autótérkép meg egy doboz köhögés ellem orvosság.
− Majdnem bizonyos, hogy innen, az egyik házból jött ki.
Az utca rövid volt, és ahogy Maigret megfordult, felismerte azt a villát, amely előtt még mindig ott hevert a holttest. A ház a századforduló stílusában épült, az ablakok körül faragott kőberakások, arabeszkek. Az volt az érzése, hogy a szegekkel kivert bejárati tölgyfa ajtóban megrebben a rácsos kémlelőablak.
− Gyere velem, Lapointe…
A bejárat felé indult, megnyomta a csengő gombját. Csak meglehetősen hosszú idő múlva nyílt ki résnyire az ajtó. A kivilágítatlan folyosón egy nő állt, de csak az egyik szemét és a vállát lehetett kivenni.
− Mi az?
Maigret felismerte a nőt.
− Jó estét, Blanche!
− Mit akar?
− Maigret felügyelő vagyok. Nem emlékszik? Igaz, már jó tíz éve, hogy utoljára találkoztunk.
Benyomta az ajtót, bár senki sem mondta, hogy kerüljön beljebb.
− Gyere! − mondta Lapointe-nek. − Te még túl fiatal vagy ahhoz, hogy ismerd Madame Blanche-ot, őt mindenki csak így hívja.
Maigret, mintha csak otthon volna, villanyt gyújtott, s belökte egy kettős ajtó egyik szárnyát, mely szőnyeggel és tarkabarka párnákkal teli, dúsan kárpitozott, tágas fogadószobába nyílott. A számtalan lámpa fényét selyemernyők tompították.
Madame Blanche ötvenesztendősnek látszott, bár biztosan megvolt már hatvan is. Gömbölyű, apró termetű asszony volt, akit némelyek igen választékos úrihölgynek néztek. Fekete selyemruhát viselt, két-három soros gyöngy vált ki élesen a sötét anyag hátteréből.
− Most is olyan sokat dolgozik? És most is olyan tapintatosan?
Maigret harminc évvel ezelőtt ismerte meg, amikor a nő még a Madeleine körúton koptatta a járdát. Szép volt, és gyöngéd, ajkán örökké nyájas mosoly, amitől két gödröcske képződött az arcán.
Később a Notre-Dame-de-Lorette utca egyik találkahelyén a madám helyettese lett; itt biztos lehetett az ember, hogy szép lányokkal találkozik.
Aztán ismét előlépett. Jelenleg ennek a magánpalotának a tulajdonosa, ahol alkalmi párok lelnek elegáns, fényűző menedékre, kiváló, márkás pezsgőre és whiskyre.
− Hogy történt a dolog? − kérdezte a felügyelő, míg Blanche igyekezett összeszedni magát.
− Itt ugyan semmi sem történt. Azt nem tudom, odakint mi volt. Észrevettem a nagy jövés-menést.
− Lövéseket nem hallott?
− Lövések voltak? Azt hittem, valami kocsi.
− Maga hol volt?
− Hát, hogy őszinte legyek, éppen a konyhában ettem. Csak egy falat kenyeret meg sonkát. Soha nem vacsorázom.
− Ki van még a házban?
− Senki. Miért?
− Oscar Chabut kivel volt?
− Ki az az Oscar Chabut?
− Jobban tenné, ha jó szándékot tanúsítana, különben kénytelen leszek bevitetni az Orfévres rakpartra.
− Én csak a keresztnevükön ismerem a vendégemet Majdnem mindegyik fontos ember.
− És az ajtót csak akkor nyitja ki, ha előzőleg a kémlelőablakon megnézte, ki az.
− Ez színvonalas ház, kérem. Nem engedek be akárkit. Ezért is hagy békén bennünket az erkölcsrendészet.
− Akkor is kinézett a kémlelőablakon, amikor Chabut elment?
− Ezt meg miből gondolja?
− Lapointe, kísérd el, légy szíves, a rakpartra, hátha ott bőbeszédűbb lesz.
− Nem hagyhatom itt a házat. Elmondom, amit tudok. Gondolom, hogy a Chabut nevezetű illető az a vendégem, aki körülbelül fél órája ment el innét.
− Törzsvendég volt? Gyakran járt ide?
− Olykor-olykor. 
− Havonta? Hetente?
− Inkább hetente.
− Mindig ugyanazzal a nővel?
− Nem, nem mindig.
− A mai partnere új volt? 
Blanche habozott, végül vállat vont.
− Igazán nem tudom, miért kéne slamasztikába keverednem. Úgy harmincszor jöhetett egy év alatt.
− A pasas előre telefonált, hogy bejelentse, mikor jön?
− Mindenki így tesz.
− Hánykor érkeztek? 
− Hét körül.
− Együtt vagy külön-külön?
− Együtt. Rögtön felismertem a piros kocsit 
− Italt rendeltek?
− Már elő volt készítve nekik a jegesvödörben a pezsgő. 
− A nő hol van?
− De hát… Elment…
− Azután, hogy Chabut-t leterítették? 
Maigret tétovázást olvasott ki a nő tekintetéből.
− Természetesen már előbb.
− Azt állítja, hogy előbb a nő távozott? 
− Ez tény.
− Nem hiszek magának, Blanche.
Pályafutása során gyakran megesett, hogy hasonló házakkal kellett foglalkoznia, s ismerte a szokásaikat. Tudta hát, hogy mindig a férfi megy el először, a nőnek ugyanis idő kell, hogy rendbe szedje magát.
− Vezessen abba a szobába, ahol voltak. Te meg, Lapointe, figyeld a folyosót, hogy senki se léphessen meg. Nos tehát, hol voltak?
− Az első emeleten. A rózsaszín szobában.
A falakat faburkolat borította, a lépcsőt faragott korlát szegélyezte. A sápadtkék, süppedős szőnyeget a lábuk alatt sárgaréz rudak szorították a lépcsőfokokra.
− Amikor láttam, hogy maguk idejönnek…
− Mert ugyebár a kémlelőablak mögött őrködött?
− Ez csak természetes, nem? Igyekeztem megtudni, hogy mi történt. Amikor felismertem magát, egyből sejtettem, hogy kellemetlenségeim lesznek…
− Vallja be, hogy tudta az áldozat nevét.
− Tudtam.
− A nőt hogy hívják?
− Esküszöm, hogy csak a keresztnevét tudom. Anne-Marie. Én csak úgy hívtam, hogy Szöcske.
− Miért?
− Mert hórihorgas, sovány lány, a lába meg a karja két-két hosszú csáp.
− Most hol van?
− Mondtam, hogy ő ment el először. 
− Nem hiszem el.
Blanche belökte az egyik ajtót. Az agyonpárnázott-szőnyegezett szobában egy szobalány éppen tiszta ágyneműt húzott a baldachinos ágyra. Egy asztalkán még ott állt a pezsgősüveg, mellette két kehely, az egyikben, amelyiken rúzsnyomok is voltak, maradt egy kis ital.
− Amint látja…
− A nő valóban nincs sem ebben a szobában, sem a fürdőszobában. Hány szobája van ezen kívül?
− Nyolc.
− Van-e közöttük foglalt?
− Nincs. A vendégeim többnyire késő délután, de leginkább éjszaka érkeznek. Egy bejelentésem volt kilenc órára, de nyilván meglátta a tömeget a járdán és…
− Mutassa meg a többi szobát!
Az első emeleten négy szoba volt, mind többé-kevésbé a második császárság stílusában berendezve, súlyos bútorokkal és színehagyott kárpitokkal.
− Láthatja, hogy nincs itt senki.
− Menjünk tovább!
− Miért ment volna fel a második emeletre?
− Azért csak megnézem.
Az első két szoba tényleg üres volt, de a harmadikban egy lány ült meredten egy gránitvörös bársonnyal bevont, puffadtra kárpitozott széken.
Riadtan felpattant. Magas volt, girhes, melle meg csípője jóformán semmi.
− Ki ez? − kérdezte Maigret.
− A kilencórás vendéget várta.
− Ismeri? 
− Nem.
Ám ekkor a fiatal nő vállat vont. Húszesztendősnek sem látszott, s most úgy viselkedett, mint akinek édes mindegy.
− A végén úgyis megtudja − mondta. − Nyomozó, ugye?
− Maigret felügyeld.
− Komolyan?
A lány kíváncsian nézett Maigret-re.
− Egyenesen maga foglalkozik az üggyel?
− Amint látja.
− Meghalt? 
− Meg.
Madame Blanche-hoz fordult, és szemrehányó hangon mondta neki:
− Miért hazudott, miért mondta, hogy csak megsebesült?
− Nem tudhattam, nem mentem oda hozzá.
− Kicsoda maga, kisasszony?
− Anne-Marie Boutin vagyok. A titkárnője.
− Gyakran járt ide vele?
− Átlag hetente egyszer. Mindig szerdán, mert úgy tudják, hogy ilyenkor angolórán vagyok.
− Menjünk le! − dörmögte Maigret.
Émelygett a hóka színektől és a fátyolos fényektől, melyek elmosódottá tették az arcvonásokat.

*

A fogadószobában állapodtak meg, de senki sem ült le. Az utcáról behallatszottak a hangok, a járás-kelés. Odakint hidegen süvített az északi szél, a házban viszont olyan erős volt a fűtés, mintha melegházban lettek volna. A kínai vázákban az óriási zöld szobanövények is melegházra emlékeztettek.
− Mit tud a főnöke haláláról?
− Csak amit ő elmondott − mutatott Szöcske Madame Blanche-ra. − Hogy valaki rálőtt, és megsebesítette. Meg hogy a szomszéd házmester kijött a lövésekre, és nyilván ő hívta fel a rendőrséget, mert néhány perc múlva már itt is voltak.
A kerületi rendőrkapitányság a Villiers sugárúton volt, egy kőhajításnyira onnét.
− Rögtön meghalt? 
− Igen.
Maigret látta, hogy a lány kicsit elsápad, de nem sír. Csak mintha fejbe kólintották volna. Gépiesen folytatta is:
− Én azonnal el akartam menni innét, de ő nem hagyta.
− Miért nem? − kérdezte Maigret Madame Blanche-tól.
− Egyenest a maga kollégájának a karjaiba futott volna. Épp akkor ért ide. Szerettem volna, ha sem a lány, sem ez a ház nem keveredik bele ebbe az egészbe. Ha a sajtó is beleüti az orrát, akár most rögtön bezárhatok.
− Mondja el pontosan, hogy mit látott. Hol volt az a férfi, aki leadta a lövéseket?
− Két kocsi közt állt, épp az ajtóval szemközt. 
− Jól látta?
− Nem. Elég messze van az utcai lámpa. Csak a körvonalait tudtam kivenni.
− Magas volt?
− Inkább alacsony, széles vállú, és sötét ruhát viselt. Háromszor vagy négyszer lőtt, nem számoltam. Oscar úr a hasához kapott, megingott, és előrebukott.
Maigret eközben a lányt figyelte. Felkavarta ugyan a dolog, de kétségbeesésnek nyoma sem látszott rajta. 
− Szerette?
− Ezt meg hogy érti?
− Régóta a kedvese?
A lány mintha meghökkent volna ettől a szótól.
− Nem egészen úgy volt, ahogy képzeli. Intett, amikor megkívánt, de sohasem beszélt szerelemről. Én sem úgy gondoltam rá, mint a kedvesemre…
− Az édesanyja hányra várja haza? 
− Fél tíz és tíz között.
− Hol lakik?
− A Caulaincourt utcában, a Constantin-Pecqueur tér mellett.
− Hol vannak Oscar Chabut irodái?
− A Charenton rakparton, a bercyi raktárak után.
− Holnap reggel bemegy?
− Persze.
− Előfordulhat, hogy szükségem lesz magára. Lapointe, kísérd ki, és menj el vele a metró bejáratáig, hogy ha netán az újságírókat már értesítette valaki, ne zaklassák.
A pipáját tapogatta, mintha tétovázna, megtömje-e vagy sem, s rágyújtson-e ebben a légkörben. Végül úgy döntött, hogy rágyújt.
Madame Blanche gömbölyded hasán nyugtatta összekulcsolt kezét és békésen nézte a felügyelőt, mint akinek teljesen tiszta a lelkiismerete.
− Bizonyos benne, hogy nem ismerte fel azt aki lőtt?
− Esküszöm, hogy nem.
− Előfordult-e a vendégével, hogy férjes asszonyokat hozott ide?
− Gondolom, elő. 
− Sűrűn járt ide?
− Megesett, hogy egy héten többször is láttam, aztán tíz napig, két hétig felém se nézett. De ez volt a ritkább.
− Senki sem telefonált vele kapcsolatban? 
− Nem.
Az ügyészhelyettes és a vizsgálóbíró már elment. Most még kegyetlenebb hideg volt, mint az imént. A törvényszéki orvostani intézetemberei hordágyra tették a borkereskedő tetemét majd begurították a furgonba.
A bűnügyi nyilvántartó hivatal szakemberei is visszapakoltak a kis teherautójukba.
− Találtak valamit?
− Négy darab töltényhüvelyt. Hat-harmincötös kaliberűek.
Kis kaliberű fegyver. Amatőr vagy nő használ ilyet. Közelről kell lőni vele.
− Újságírók?
− Már volt itt kettő, de elég gyorsan leléptek, nehogy lekéssék a vidéki számukat.
Fourquet felügyelő türelmesen várakozott, közben igencsak topogott a járdán. Az arca elé zsebkendőt tartott, hogy felmelegítse az orrát.
− Innét jött ki?
− Innét − dörmögte Maigret.
− Megmondja a sajtónak?
− Szívesebben venném, ha nem kürtölnék világgá, már amennyire ez lehetséges. Magánál vannak a személyazonossági papírjai, a levéltárcája?
Fourquet előhúzta a zsebéből a papírokat, és odaadta Maigret-nek. 
− A címe?
− Vosges tér. A házszámot megtalálja a személyijében. Értesíti a feleségét?
− Jobb, ha én mondom meg, mint hogy holnap reggel tudja meg az újságokból.
A Villiers utca sarkáról látni lehetett a Malesherbes metrómegállót, ahonnét Lapointe éppen öles léptekkel tartott visszafelé.
− Köszönöm, hogy felhívott, Fourquet. Bocsásson meg, hogy ilyen sokáig hagytam itt kint ácsorogni. Tényleg hideg van.
Beült a jól szigetelt kis autóba. Lapointe a kormányhoz ült, és kérdő pillantást vetett a főnökére.
− A Vosges térre.
Egy ideig csendben ültek a kocsiban. A Monceau park aranyozott hegyű kerítésrácsára már vékony rétegben lerakódott az egyre hulló fehér por. A Champs-Elysées-t elhagyva letértek a rakpartra, és hamarosan a Vosges téren voltak.
A házmester, akit nem lehetett látni sötét fülkéjében, bekapcsolta a lépcsőházi világítást. Maigret menet közben odamormolta:
− Chabut-néhoz…
A házmester nem kérdezett semmit. A két férfi az első emeleten állt meg, ahol a tömör tölgyfaajtón, egy aprócska sárgaréz névtáblán, ott volt Oscar Chabut neve. Még csak fél tizenegy volt. Becsengetett. Egy perc elteltével kötényes, patyolat főkötős fiatal szobalány nyitott ajtót, s nézett rájuk kérdő szemmel. Szép barna nő volt, fekete selyem szobalányruhája kiemelte az idomait.
− Chabut-nét keresem. 
− Ki keresi?
− Maigret felügyelő a bűnügyi rendőrségről. 
− Egy pillanat.
A lakásból rádió vagy televízió hangja szűrődött ki, hangok válaszolgattak egymásnak, mint egy színdarabban. Aztán a hang hirtelen elhallgatott, s egy pillanat múltán smaragdzöld pongyolás, meglepett arcú nő jött feléjük.
Még nem volt negyvenéves. Szép volt, s főként kecses, finoman előkelő tartása ragadta meg Maigret-t.
− Jöjjenek be, uraim!
Tágas nappaliba vezette őket, ahol az imént kikapcsolt tévé előtt karosszék terpeszkedett.
− Üljenek le, kérem. Csak azt ne mondják, hogy baleset érte a férjemet.
− Pedig sajnos erről van szó.
− Megsérült?
− Súlyosabb.
− Csak nem azt akarja mondani?… 
Maigret bólintott.
− Szegény Oscar!
Ő sem sírt, csupán a fejét hajtotta le szomorúan.
− Egyedül volt a kocsiban?
− Nem autóbalesetről van szó. Valaki lelőtte. 
− Egy nő?
− Nem. Férfi.
− Szegény Oscar − mondta ismét. − Hol történt?
S mivel Maigret habozott, az asszony magyarázni kezdett.
− Nem kell félnie, nyugodtan megmondhatja. Mindenről tudtam. Már régóta nem szerettük egymást szerelemmel, még csak férj-feleség sem voltunk, hanem valahogy inkább barátok. Derék, lomha kutyus volt. Az emberek félreismerték, mert kidüllesztett mellel járt, és szeretett az asztalra csapni.
− Ismeri a Fortuna utcát?
− Majdnem minden barátnőjét odavitte. Még Madame Blanche-ot is ismerem, igazán bűbájos nő. A férjem ugyanis ragaszkodott hozzá, hogy megmutassa a helyszínt. Hiszen mondom, hogy jó barátok voltunk. Kivel volt ott?
− Egy fiatal lánnyal, a titkárnőjével.
− Szöcskével? Ő keresztelte el így, és most már mindenki így hívja.
Lapointe-nek majd kiesett a szeme, olyan elbűvölten bámulta ennek az asszonynak a könnyed előadásmódját. 
− A házban történt?
− Az utcán, amikor a férje a kocsijához igyekezett. 
− Elfogták a gyilkost?
− Éppen elég ideje volt, hogy végigrohanjon az utcán, és nyilván leszaladt a metróba. Mivel maga tudott a férje kalandjairól, talán van valami elképzelése a gyilkos személyéről…
− Bárki lehetett − suttogta az asszony lefegyverző mosollyal. − Bármelyik férj vagy szerető. Vannak még a földön féltékeny férfiak.
− Nem kapott fenyegető leveleket?
− Nem hiszem. Több barátnőnkkel is bizalmas kapcsolatban állt, de egyiknek sem tudom elképzelni a férjét, mint lehetséges gyilkost. Ne tévessze meg a dolog, felügyelő úr. A férjem nem volt szívtipró. És a látszat ellenére vadállat sem volt. Nyilván meglepődik, ha elmondom, hogy félszeg ember volt, s éppen a gátlásossága miatt érezte úgy, hogy bizonyítania kell. Nos, a legjobban az nyugtatta meg, ha úgy érezte, hogy a legtöbb nőt megkaphatja.
− Maga mindig áldását adta rájuk?
− Eleinte még bujkált előlem. Csak hosszú esztendők múltán fedeztem fel, hogy több barátnőmmel is ágyba bújt. Egyszer rajtakaptam, s akkor egy kimerítő beszélgetés során megállapodtunk, hogy jó barátok leszünk. Most már érti? Azért persze így is nagy veszteség nekem, hogy meghalt. Összeszoktunk. Szerettük egymást.
− Féltékeny volt magára?
− Teljes szabadságot élveztem mellette, de férfiúi hiúsága úgy diktálta, hogy minél kevesebbet tudjon rólam. Most hol van a holttest?
− A törvényszéki orvostani intézetben. Holnap délelőtt legyen szíves befáradni, hogy hivatalosan is azonosítsa.
− Hol érte a lövés?
− A hasán és a mellén.
− Szenvedett?
− Gyakorlatilag azonnal meghalt.
− Szöcske ott volt, mikor megölték?
− Nem. A férje előbb ment el. 
− Egyedül volt.
− Megkérném, hogy holnapra írja össze a barátnői névsorát, az összes szeretőjét, akiről tudomása van.
− Csakugyan férfi lőtt rá?
− Madame Blanche szerint igen.
− Az ajtót még be sem csukták utána?
− De igen. Az asszony a kémlelőablakon nézett ki. Köszönöm, Chabut-né asszony, és higgye el, sajnálom, hogy rossz hírt kellett hoznom. Jó, hogy eszembe jut: a férje családja Párizsban él?
− Igen, az apja, az öreg Désiré. Hetvenhárom éves, de még most is ő vezeti a Kis Sancerre-hez címzett kis kocsmáját a Tournelle rakparton. Özvegy, a cselédasszonyával él, az úgy ötvenéves lehet.
A kocsiban Maigret odafordult Lapointe-hez. 
− Nos? − kérdezte.
− Érdekes asszony, ugye? Maga elhiszi, amit mond? 
− El hát.
− Nem roskadt magába a bánattól.
− Annak is eljön az ideje. Mihelyst egyedül lesz az ágyában. Talán a szobalány majd sír helyette, mert minden bizonnyal ő is lefeküdt a gazdájával.
− Mániákus alak volt, ugye?
− Többé-kevésbé. Vannak férfiak, akiknek erre van szükségük, hogy higgyenek saját magukban. A feleségének igaza van. Tournelle rakpart… Kíváncsi vagyok, nyitva van-e még az a kocsma.
Éppen abban a pillanatban értek oda, amikor egy ősz hajú, durva kék vászonkötényt viselő férfi le akarta húzni a vasredőnyt. A félig nyitott ajtón át látni lehetett az asztalokra állított székeket, a fűrészport a padlón s néhány piszkos poharat a pulton.
− Zárva vagyunk, uraim.
− Csak beszélni szeretnénk magával. 
A férfi összevonta a szemöldökét.
− Velem? De hát kik maguk?
− Bűnügyi rendőrség.
− Megmondanák, mi dolgom nekem a bűnügyi rendőrséggel?
Közben bementek a kocsmába, és Désiré Chabut becsukta mögöttük az ajtót. A helyiség egyik sarkában hasas kályha árasztott kellemes meleget.
− Nem magáról van szó, hanem a fiáról.
Az öreg gyanakodva nézte őket rezzenéstelen, ravasz paraszttekintetével.
− Mit csinált a fiam?
− Semmit. Baleset történt vele.
− Mindig mondtam neki, hogy túl gyorsan hajt. Súlyos a sérülése?
− Meghalt.
A férfi bement a pult mögé, s egyetlen, szó nélkül töltött magának egy kis pohár törkölypálinkát. Egy szuszra felhajtotta.
− Kérnek? − kérdezte.
Maigret bólintott, de Lapointe nemet intett, mert utálta a törkölyt.
− Hol történt?
− Nem közlekedési balesetről van szó. A fiát egy automata pisztollyal ölték meg.
− Ki lőtte le?
− Éppen ezt szeretném kideríteni.
Az öreg sem sírt. Ráncos arca érzéketlen maradt, a tekintete kemény.
− Voltak már a menyemnél?
− Voltunk. 
− Mit mondott?
− Ő sem tudja, ki lehetett.
− Több mint ötven éve élek itt. Jöjjenek velem! 
Egy konyhába vezette őket. Villanyt gyújtott. 
− Nézzék!
Hét-nyolc éves kisfiú képét mutatta, kezében karika, aztán ugyanez a gyerek elsőáldozó- ruhában.
− Ez ő. Itt született, a félemeleten. Az itteni iskolába járt, aztán gimnáziumba ment, de kétszer is megbukott az érettségin. Borügynök lett. Házról házra járt. Aztán egy máconi kereskedő jobbkeze lett, akinek itt Párizsban is volt fióküzlete. Higgyék el, sokszor nehéz volt neki, keményen dolgozott. És amikor megnősült, éppen csak annyit keresett, amennyiből ketten megélhettek.
− Szerette a feleségét?
− Persze hogy szerette. Az asszony gépírónő volt a fiam főnökénél. Először egy Saint-Antoine utcai kis lakásba költöztek. Gyerekük nincs. Oscar aztán önállósította magát, bár én nagyon lebeszéltem róla. Meg voltam győződve, hogy aztán nagyon megbánja, s lám, épp az ellenkezője történt, bármihez nyúlt, sikerült neki. Biztos látták már a Szajnán az uszályait, öles betűkkel áll az oldalukon, hogy Csuhásbor. Ahhoz viszont, hogy így sikerüljön egy vállalkozás, kemény kézzel kell a dolgokhoz nyúlni. Az ő sikere sarokba szorította a kisebb borkereskedőket, a tönk szélére jutottak. Természetesen ez nem az ő hibája volt. De ettől még ugyanúgy haragszanak rá, s ez emberileg érthető is.
− Azt akarja mondani, hogy lehet, hogy egy alulmaradt vetélytárs követte el a gyilkosságot?
− Ez a legvalószínűbb, nem?
Désiré nem említette a fia szeretőit, nem szólt egy esetleges féltékeny férjről vagy szerelmesről. Vajon tudott-e róluk egyáltalán?
− Ismer olyanokat, akik haragudtak rá?
− Ismerni nem ismerek, de vannak. A bercyi raktáraknál biztos többet tudnak mondani. A fiamat úgy ismerték ott, mint aki gátlástalanul átgázol a többieken.
− Gyakran meglátogatta magát?
− Szinte soha. Mióta beütött neki az üzlet, nemigen tudtunk egy nevezőre jutni.
− Mert maga túl keménynek találta a módszereit?
− Azért is, meg másért is. De hát ennek már nincs jelentősége.
És enyhén remegő mutatóujjával hirtelen egy, csak egyetlenegy könnycseppet dörgölt szét az arcán. 
− Mikor láthatom?
− Holnap, a törvényszéki orvostani intézetben, ha kívánja.
− Arra lefelé van, ugye, a túlparton?
Még mindig merev szemmel megtöltötte a két poharat, kihörpintette a magáét. Maigret is kiitta a poharát, s néhány pillanat múlva már ismét bent ült a kocsiban.
− Vigyél haza, légy szíves! Aztán menj haza a kocsival! 
Majdnem éjfél volt, amikor felfelé indult a lépcsőn, s megpillantotta a lakásuk ajtaja elé kilépő feleségét. Már nyolckor értesítette, hogy későn jön haza, mert akkor még azt hitte, az ifjú Stiernet-vel többet kell bajlódnia. 
− Nem fáztál meg?
− Alig dugtam ki az orrom, csak ameddig beültem meg kiszálltam a kocsiból.
− A hangod olyan, mintha megfáztál volna.
− De nem köhögök, és az orromat sem kell fújni.
− Várj csak reggelig. Jobb lesz, ha csinálok neked egy pohár grogot, és szépen beveszel vele két aszpirint. Vallott a kölyök?
Maigret-né csak annyit tudott, hogy Stiernet agyonverte a nagyanyját.
− Minden további nélkül. Egyetlen pillanatig sem tagadott.
− Pénzt akart?
− Munkanélküli. Kitették az albérletéből is, mert már két hónapja nem fizetett.
− Vadállat?
− Dehogyis. Körülbelül egy tízéves gyerek szellemi és viselkedésbeli szintjén áll. Nem is érti, mi történt vele, s arról sincs fogalma, hogy mi vár rá. Készségesen, buzgó képpel válaszol a kérdésekre, mintha iskolában lenne.
− Úgy gondolod, nem felelős a tetteiért?
− A bírák dolga, hogy eldöntsék, nem az enyém. Szerencsére!
− Van rá esély, hogy jó ügyvédet jelölnek ki neki?
− Majd valami ifjoncot, akit senki sem ismer a bíróságon, már ahogy ez szokás. Három frank van a srác zsebében. De nem miatta jöttem ilyen későn, hanem egy fontos férfiú miatt, akibe több revolvergolyót eresztettek, éppen amikor Párizs legmenőbb találkahelyéről kilépett.
− Mindjárt jövök, csak úgy hallom, forr a víz, elkészíteni a grogodat.
Ezalatt Maigret levetkőzött, pizsamát vett, tétovázott, megtömje-e még utoljára a pipáját, majd természetesen megtömte. A dohánynak mintha kezdene megfázás-íze lenni…

MÁSODIK FEJEZET

Amikor Maigret-né egy csésze kávéval a kezében megérintette a vállát, nagy kísértést érzett, hogy mint gyerekkorában, azt mondja, nem érzi jól magát, inkább itthon maradna a jó meleg ágyikóban.
Fájt a feje, főképp a homlokürege, s nyirkosnak érezte a homlokát. Az ablaküvegen nem lehetett kilátni, mintha csak tejüvegből volna.
Ivott egy kis kávét, s végül morogva kiveckelődött az ágyból, kinézett az utcára; a köd miatt csak homályosan látta a kezüket a zsebükbe mélyesztő koránkelőket, amint a metrólejárat felé iparkodtak.
Lassan kitisztult az agya, megitta a maradék kávéját, hosszasan zuhanyzott. Amikor borotválkozni kezdett, Chabut-n gondolkodott, aki nagyon felcsigázta az érdeklődését.
Ki festette le vajon a leghűbben? Madame Blanche csupán vendéget látott benne, az egyik legjobb vendégét, aki minden egyes látogatásakor pezsgőt rendel. Úgy érezte, szórnia kell a pénzt, hadd lássák, hogy gazdag. Biztosan nagyon szeretett ilyeneket mondani:
− Házalóként kezdtem a pályafutásomat, és az apám még most is kocsmáros a Tournelle rakparton. Alig tud írni-olvasni.
Szöcske vajon pontosan mit gondolhat róla? Nem sírt, s mégis, Maigret-nek az volt a benyomása, hogy Chabut nem közömbös a számára. Tudta, hogy mást is el-elvitt a Fortuny utcai puha fészekbe, de nem látszott féltékenynek.
A borkereskedő felesége még kevésbé. Maigret-nek most felrémlett egy-egy tudat alatt elraktározott kép. Például a Vosges téren, a nappali falán, a legelőnyösebb helyen, az az életnagyságú olajfestmény. Szépen kinyalt, nagyon élethű kép. Chabut kihívó képpel néz rajta maga elé, ökölbe szorított kézzel, mintha éppen ütni készülne.
− Hogy érzed magad?
− Ha megiszom a második csésze kávémat, egészen jól leszek.
− Azért vegyél be egy aszpirint, és a lehető legkevesebbet mászkálj odakint! Mindjárt telefonálok taxiért.
Amikor az Orfévres rakpartra érkezett, még mindig az egyelőre homályos körvonalú borkereskedő társaságát élvezte, akibe mindenáron igyekezett valami életszerűséget lehelni. Az volt az érzése, hogy ha jobban megismeri, minden további nélkül leleplezi a gyilkosát is.
Most is sűrű köd ült a városon, s Maigret kénytelen volt villanyt gyújtani. Átfutotta a postáját, aláírt néhány iratot, és kilenckor a szokásos beszámolóra indult az igazgató irodájába.
Amikor rá került a sor, röviden összefoglalta a Théo Stiernet-ügyet.
− Úgy véli, hogy a fiú szellemi fogyatékos?
− Az ügyvédje nyilván ezzel fog védekezni; ha ugyan nem a hányatott gyermekkor című fejezetet részesíti előnyben. Csakhogy legalább tizenötször lesújtott, s így különös kegyetlenséggel elkövetett bűntényről fognak beszélni, kiváltképp mivel a nagyanyjáról van szó. Fel sem fogja, mi vár rá. Készségesen válaszol a kérdésekre. Nem találja rendkívülinek, amit tett.
− És a Fortuny utcai eset, amelyről röviden a ma reggeli újságok is írtak?
− Erről majd később bővebben. Az áldozat gazdag, közismert ember. A metró folyosóin is ki vannak téve a Csuhásbor plakátjai.
− Szerelmi bűntény?
− Egyelőre nem tudom. Minden tőle telhetőt megtett, hogy masszív gyűlöletet ébresszen maga iránt, és semmi okunk sincs inkább az egyik, mint a másik irányba nyomozni.
− Ugye, éppen egy találkahelyről jött ki?
− Olvasta az újságban?
− Nem. Csak ismerem a Fortuny utcát, és hamar rájöttem az összefüggésre.
Amikor visszatért az irodájába, még mindig az előző napi események foglalkoztatták. Jeanne Chabut is piszkálta a képzeletét, ő sem sírt, bár komoly megrázkódtatás érte. Öt-hat évvel lehet fiatalabb, mint a férje volt. 
Honnét szedte az eleganciát, a könnyedséget, mely ott bujkál a legapróbb mozdulatában, minden szavában?
A férje a hét sovány esztendő során ismerte meg, amikor még egyszerű gépírónő volt.
Oscar hiába csináltatta az öltönyeit a legjobb szabóknál, faragatlan fickó maradt, s most is volt benne valami esetlenség.
Az utolsó pillanatig nem tudott magához térni a meglepetéstől, hogy ilyen sikeres üzletember, s úgy érezte, hencegnie kell a vagyonával.
Nyilván az asszony bútorozta be a lakást, kivéve a kissé nevetséges olajképet. Kellemes összhang uralkodott a modern és a régi stílusú bútorok közt, az ember jól érezte magát közöttük. Az asszony most biztosan a törvényszéki orvostani intézetbe készül, ahol már valószínűleg végeztek a boncolássál. Meg sem fog rezzenni. Olyan fából faragták, hogy képes lesz szembenézni az egykor tetemnézőnek nevezett művelet nyomasztó légkörével.
− Itt vagy, Lapointe?
− Itt, főnök.
− Elmegyünk.
Felvette nehéz télikabátját, nyaka köré tekerte a sálját, fejére tette a kalapját, s mielőtt kilépett volna az irodájából, pipára gyújtott. Az udvarban beültek az egyik kocsiba, és Lapointe megkérdezte:
− Hová megyünk?
− A Charenton rakpartra.
Végigmentek a Bercy rakparton, ahol a kerítések mögött raktárak sorakoztak. Minden egyes épület egy-egy bornagykereskedő nevével ékeskedett; a legnagyobb épületek közül három a Csuhásbor feliratot viselte.
Távolabb, az utca alsó végén kikötőféle volt, vagy tíz hordó sorakozott ott, egy uszályról újabbakat rakodtak ki melléjük. Ezeken is a Csuhásbor felirat. Ezek is Oscar Chabut borai.
Az utca túloldalán lévő épület elég öregecske, tágas, szintén hordókkal telezsúfolt udvar veszi körül. Az udvar végében éppen üvegekkel teli rekeszeket rakodtak egy kamionba, s egy lelógó bajszú, kék kötényes ember felügyelt a munkálatokra.
− Elkísérjem, főnök? Beállok a kocsival az udvarra.
− Igen, légy szíves.
Még az udvart is megülte az erős lőreszag. Egy zománcozott táblán azt olvasták, hogy „Kérjük csengetés nélkül belépni”, s ők beléptek. A kőlapokkal borított folyosón ugyanaz az átható szag csapta meg az orrukat.
Balra nyitva volt az egyik ajtó, odabent, a meglehetősen sötét helyiségben, egy enyhén kancsalító lány ült a telefonközpont készüléke előtt.
− Mit óhajtanak?
− Chabut úr titkárnője bent van? 
Gyanakodva méregette őket.
− Személyesen kívánnak vele beszélni? 
− Igen.
− Ismerik? 
− Igen. 
− Tudják, mi történt?
− Tudjuk. Jelentse be a titkárnőnek Maigret felügyelőt! 
A lány most már figyelmesebben megnézte magának a felügyelőt, aztán az ifjú Lapointe-re pillantott, aki jobban érdekelte.
− Halló, Anne-Marie? Itt van valami Maigret felügyelő meg egy másik, akinek nem tudom a nevét. Beszélni akarnak veled. Igen. Jó. Felküldöm őket.
A lépcső poros volt, a falakon megfakult a festék. A lépcsőházban találkoztak egy fiatalemberrel, kezében nagy köteg papír. Az emeleten egy félig nyitott ajtó mellett ott állt Szöcske. Eléggé tágas, de nagyon egyszerűen berendezett irodába vezette őket.
Mintha ötven esztendeje bútorozták volna be. Félhomály uralkodott benne, s mint az udvaron meg a házban mindenütt, itt is savanykás borszag terjengett.
− Találkoztak vele?
− Kivel?
− A feleségével. 
− Igen. Jól ismeri?
− Ha a főnök meg volt fázva, előfordult, hogy a Vosges térre kellett mennem dolgozni. Szép asszony, ugye? Nagyon okos. A férje bizonyos esetekben hozzá fordult tanácsért.
− Nem hittem volna, hogy ilyen ósdi berendezést találok itt.
− Az Opera sugárúton egészen más jellegű irodák vannak, az épület teljes szélességében neonbetűs cégtáblával. Azok modern, elegáns, világos, kényelmes irodák. Onnét tartják a kapcsolatot a tizenötezer elárusítóhellyel, ott szerveznek havonta újabbakat adatfeldolgozó gépeik vannak, és szinte minden műveletet elektronikus berendezésekkel végeznek.
− És itt?
− Ez a régi iroda. Itt még a régi szép idők légköre uralkodik, és ez megnyugtatja a vidéki ügyfeleket. Chabut mindennap elment az Opera sugárútra, de legszívesebben itt dolgozott.
− Oda is vele ment?
− Néha, de nem sokszor. Ott volt egy másik titkárnője.
− Rajta kívül ki irányította még az üzleti ügyeket?
− A szó szoros értelmében irányítani senki sem irányította. Chabut senkiben sem bízott. Leprétre úr a pincemester itt dolgozik, ő a termeléssel foglalkozik. Meg van egy könyvelő is, Riolle úr, aki csak néhány hónapja jött hozzánk. Itt, a szemben lévő irodában négy gépírónő dolgozik. 
− Ez minden?
− A telefonközpontos lányt látták. Meg hát itt vagyok én. Nehéz megmagyarázni. Hogy úgy mondjam, mi vagyunk a vezérkar, de a munka dandárját az Opera sugárúton végzik.
− Chabut mennyi időt töltött ott naponta?
− Talán egy órát? Néha kettőt.
Az irodában redőnyös íróasztal volt, amilyen még a régi szép időkben volt szokás, tele iratokkal.
− A többi gépírónő is olyan fiatal, mint maga? 
− Akarja látni őket?
− Majd később.
− Van egy jóval idősebb, Berthe kisasszony. Harminckét éves, ő van itt a legrégebben. A legfiatalabb huszonegy esztendős.
− Miért magát választottá titkárnőnek?
− Kezdő titkárnőt keresett. Olvastam a hirdetést, és jelentkeztem. Ennek több mint egy éve. Akkor még be sem töltöttem a tizennyolcadik évemet. Jópofának talált, és megkérdezte, van-e szerelmesem vagy szeretőm.
− Volt?
− Nem. Éppen akkor fejeztem be egy titkárnői tanfolyamot.
− Utána hány nappal kezdett udvarolni?
− Nem udvarolt. Rögtön másnap behívatott, azzal az ürüggyel, hogy megmutatja a hivatalos iratokat, és megsimogatott. „Tudnom kell, mihez tartsam magam” − ezt suttogta.
− Aztán?
− Egy hét múlva elvitt a Fortuny utcába.
− A többi lány nem volt féltékeny?
− Tudja, mind átesett már ugyanezen.
− Itt?
− Itt is, meg másutt is. Nehéz ezt megmagyarázni. Olyan magától értetődően csinálta, hogy nem lehetett rá haragudni. Egyetlen lányt ismerek csak, akit utánam vett fel, és aki a harmadik nap bevágta maga mögött az ajtót, és elment.
− Ki tudta, hogy a szerda a maga napja?
− Gondolom, mindenki. Mindig vele együtt mentem le, s beszálltam a kocsijába. Sose bujkált. Ellenkezőleg.
− Ebben az irodában ki volt az előde?
− Chazeau-né. Most a folyosó másik végén dolgozik. Huszonhat éves, elvált.
− Szép nő?
− Az. Nagyon szép alakja van. Őt nem lehetne Szöcskének hívni.
− Nem haragszik magára?
− Eleinte fura mosollyal méregetett. Gondolom, arra várt, hogy Chabut-nek hamarosan elege lesz belőlem.
− Chazeau-nénak továbbra is viszonya volt vele?
− Valószínűnek tartom, mert előfordult, hogy túlórázott. Az meg nem titok, hogy mit jelent.
− Nem látszott rajta, hogy úgy érzi, sérelem érte?
− Én soha nem vettem észre. Mint mondtam, inkább mintha mulatott volna rajta. Sokan nem vesznek engem komolyan. Még az anyám sem, most is úgy bánik velem, mint egy csitrivel.
− Chazeau-nénak nem támadhatott olyan ötlete, hogy bosszút áll?
− Nem az a fajta. Voltak más férfiismerősei is. Hetente többször is elment szórakozni, és másnap alig bírt dolgozni.
− És a harmadik nő?
− Aline. Rajtam kívül ő a legfiatalabb. Huszonkét éves, egészen fekete, kicsit hóbortos, kicsit színpadias. Ma reggel elájult, vagy legalábbis úgy tett, aztán meg jajveszékelni kezdett.
− Ő régebben dolgozik itt, mint maga?
− Igen. Valamelyik nagyáruházban dolgozott, mikor a hirdetést olvasta. Mindnyájan hirdetésre jöttek ide…
− Egyik sem olyan szenvedélyes természet, hogy rálőhetett volna?
Madame Blanche azt mondta, hogy férfi körvonalait látta a két kocsi közt. De vajon nem lehetett az nő? Esetleg nadrágban? Sötét volt.
− Egyik sem − felelte Szöcske.
− A felesége sem?
− A felesége nem féltékeny. Úgy él, ahogy kedve tartja. Chabut kellemes társ volt neki.
− Kellemes?
A lány eltöprengett.
− Ha igazán ismerte az ember, az volt. Első pillantásra gőgös, erőszakos férfi benyomását keltette. Megjátszotta a nagyfőnököt. A nőkkel úgy viselkedett, mint aki biztosra megy. De ha jobban megismerte az ember, kiderült, hogy talán jámborabb, mint amilyennek kinéz. És sebezhetőbb is. Gyakran kérdezgette, főleg szerelmeskedés után, hogy mit gondolok róla. „Mit szeretne, mit gondoljak? − kérdeztem vissza. − Szeretsz? Valld be, hogy nem! −Attól függ, mit ért ezen. Jól érzem magam magával, ha ezt akarja tudni. − Ha megunnálak, mi lenne? − Nem tudom. Bele kellene nyugodnom. − A többiek, itt szemben, mit szólnak hozzá? − Semmit. Jobban ismeri őket, mint én.”
− És a férfiak? − kérdezte Maigret.
− Mármint akik itt dolgoznak? Először is itt van Leprétre úr, akiről már beszéltem. Valaha önálló volt, de nem volt elég dörzsölt, hogy a felszínen maradjon. Most majdnem hatvanéves. Keveset beszél. Csodálatosan ismeri a mesterségét, és úgy dolgozik, hogy szinte észre sem lehet venni a jelenlétét. 
− Nős?
− Az. Már két fia is nős. A rakpart legvégén, Charenton-ban lakik egy kertes házban. Biciklivel jár be dolgozni.
Odakint halvány rózsaszínű lett a köd, sejteni lehetett, hogy mögötte kisütött a nap. A Szajna gőzölgött. Lapointe felírt egy-két dolgot a térdére fektetett jegyzettömbbe.
− Létezett már a Csuhásbor, amikor Leprétre-nek kezdett rosszul állni a szénája?
− Azt hiszem, igen.
− Hogy viselkedett Chabut-vel?
− Mindig tisztelettudó volt, de tartózkodóan viselkedett.
− Előfordult, hogy vitatkoztak?
− A jelenlétemben soha. És mivel én majdnem mindig itt voltam…
− Ha jól értettem, Leprétre zárkózott ember?
− Zárkózott és szomorú. Azt hiszem, sosem láttam nevetni, és a lelógó bajsza miatt még szomorúbbnak látszik.
− Ki dolgozik még az épületben?
− A könyvelő, Jacques Riolle. Inkább csak pénztáros. Odalent van az irodája. Csak bizonyos számlákkal foglalkozik, ezért az irodáját csak úgy hívjuk, hogy a kis pénztár. Hosszadalmas lenne elmagyarázni az üzletmenetet. Az igazi számlázást meg a raktárakkal folytatott levelezést az Opera sugárúton végzik. Itt főképpen a felvásárlást intézik, és mi tartjuk a kapcsolatot a szőlőmívelőkkel is, akik szabályos időközönként feljönnek délről.
− Riolle egyikőjükbe sem szerelmes?
− Ha az is, nem mutatja. Majd személyesen győződjenek meg róla. Vagy negyvenesztendős, megrögzött agglegény, és avas szagot áraszt. Félénk, gyáva ember, tele apró rögeszmékkel. A Latin negyedben lakik, családi panzióban. 
− Más?
− Az irodákban senki. Odalent, a borraktárakban meg a szállításnál van még öt-hat ember, akiket ugyan névről meg látásból is ismerek, de hogy úgy mondjam, semmi kapcsolatom velük. Most biztos azt gondolja, hogy fura egy népség vagyunk, ugye? Ha ismerte volna a főnököt, természetesnek találná az egészet.
− Hiányozni fog magának?
− Igen. Nem is titkolom.
− Kapott tőle ajándékot?
− Pénzt soha nem adott. Előfordult, hogy ha meglátott valamelyik bolt kirakatában egy sálat, megvette nekem.
− Most mi lesz?
− Nem tudom, ki veszi át az üzlet irányítását Az Opera sugárúton ott van Louceck úr, ő amolyan pénzügyi tanácsadó, Többek között ő foglalkozik az adóbevallással meg a könyvelési mérlegekkel. Csakhogy a borhoz semmit sem ért.
− És Leprétre úr?
− Mondtam, hogy ő meg rossz üzletember.
− Chabut-né?
− Gondolom, mindent ő örököl. Nem tudom, vajon a férje helyébe lép-e. Talán megteszi. Olyan asszony, aki tudja, mit akar.
Maigret-t meglepte, milyen józanul gondolkodik ez a kölyöklány: hogy egyetlen kérdéssel sem lehetett sarokba szorítani, s most figyelmesen megnézte magának. Volt benne valami határozott vonás, amely rokonszenvet ébresztett, s ahogy hosszú, sovány csápjaival hadonászott, nem lehetett megállni mosoly nélkül.
− Tegnap este elmentem a Tournelle rakpartra.
− Az öreghez? Bocsánatot kérek, azt kellett volna mondanom, hogy a főnök apjához.
− Milyen viszonyban voltak ők ketten?
− Tudomásom szerint rossz viszonyban. 
− Miért?
− Nem tudom. Régi dolog lehetett. Azt hiszem, az apa túl keménynek, érzéketlennek hitte a fiát. Soha semmit sem fogadott el tőle, és nem tudom, vajon nem azért dolgozik-e még most is, vénségére, hogy borsot törjön a fia orra alá.
− Chabut beszélt róla néha?
− Ritkán.
− Más mondanivalója nincsen?
− Nincs.
− Van más férfi is az életében?
− Nincs, ő nekem bőven elég volt.
− Továbbra is itt akar dolgozni?
− Ha nem küldenek el.
− Hol van Leprétre úr irodája?
− A földszinten. Az ablakai a hátsó udvarra nyílnak.
− Benézek egy pillanatra a kolléganőihez.
Ebben az irodában is égtek a lámpák, két lány gépelt, a harmadik pedig, a legidősebb, a postát szortírozta.
− Ne zavartassák magukat! Engem bíztak meg a nyomozás vezetésével, és nyilván lesz még alkalmam külön-külön is beszélgetni mindannyiukkal. Most csupán annyit szeretnék tudni, nincs-e bármelyikőjüknek valami gyanúja.
Egymásra néztek, és Berthe, a harmincas, molett kis nő enyhén elpirult.
− Van valami elképzelése? − kérdezte tőle Maigret.
− Nincs. Én nem tudok semmit Ugyanúgy megdöbbentett a dolog, mint a többieket.
− Az újságból tudta meg a gyilkosságot?
− Nem. Amikor bejöttem dolgozni…
− Tudomása szerint voltak ellenségei?
A három nő tekintete elkalandozott, majd egymásra néztek.
− Nem kell szégyellniük magukat. Sok mindent megtudtam az életmódjáról és különösen a nőkkel való viszonyáról. Elképzelhető, hogy egy férj, egy szerető vagy akár egy féltékeny nő a tettes.
Úgy látszott, senkinek sincs ínyére a beszéd.
− Gondolkodjanak a dolgon! A legapróbb tény is fontos lehet.
Lapointe és Maigret lement a földszintre. Ott Maigret benyitott a könyvelőhöz, aki tökéletesen megfelelt Szöcske leírásának.
− Régóta dolgozik a cégnél?
− Öt hónapja. Előtte egy bőrdíszművesnél dolgoztam a Nagykörúton.
− Tudott a főnöke szerelmi ügyeiről?
A férfi elvörösödött, kinyitotta a száját, de nem tudott mit mondani.
− Azok közt, akiket a főnöke itt fogadott, volt-e olyan, akinek oka lett volna rá, hogy gyűlölje?
− Már miért gyűlölték volna?
− Ha jól tudom, üzleti ügyekben nem ismert könyörületet.
− Hát nem volt érzelgős alak.
A férfi máris megbánta a válaszát, s azon gondolkodott, hogy juthatott odáig, hogy véleményt nyilvánítson.
− Ismeri Chabut-nét?
− Előfordult, hogy a szállítóitól idehozta a számláit. De többnyire postán küldte el őket. Nagyon kedves, nagyon egyszerű asszony.
− Köszönöm.
Hátravolt még valaki, a szomorú, lógó bajuszú Leprétre úr. A többinél még ódivatúbb, még vidékiesebb irodájában bukkantak rá. Gyanakodva nézte a két férfit feketére mázolt, bormintákkal telerakott íróasztala mögül.
− Feltételezem, hogy tudja, mit csinálunk itt? 
Leprétre beérte egy fejbólintással. A bajusza az egyik oldalon jobban lelógott, mint a másikon, és igen büdös tajtékpipát szívott.
− Valakinek elég súlyos oka volt rá, hogy megölje a főnökét. Régóta dolgozik itt?
− Tizenhárom éve.
− Chabut úrral jól megértették egymást?
− Soha nem panaszkodtam.
− Teljesen megbízott magában, ugye?
− Saját magán kívül senkiben sem bízott meg.
− De mégis úgy viselkedett magával, mint az egyik legközelebbi munkatársával.
Leprétre arca semmilyen érzésről nem árulkodott. Fura kis ellenzős sapkát viselt, és Maigret arra gondolt, hogy biztosan a kopaszságát akarja eltakarni. Mindenesetre esze ágában sem volt levenni.
− Semmi mondanivalója? 
− Semmi.
− Soha nem avatta a bizalmába? Nem mondta, hogy valaki megfenyegette?
− Nem.
Hasztalan lett volna folytatni. Maigret intett Lapointe-nek, hogy kövesse.
− Köszönöm. 
− Nincs mit.
És Leprétre felállt, hogy becsukja mögöttük az ajtót.

*

A kocsiban hirtelen kitört Maigret-n a mind ez idáig lappangó nátha. Jó néhány percen át egyfolytában az orrát fajta, kivörösödött tőle a képe, és könny szökött a szemébe.
− Ne haragudj, fiam − dörmögte Lapointe-nek. − Reggel óta érzem, hogy ki fog törni rajtam. Az Opera sugárútra! Elfelejtettük megkérdezni, hányas szám.
Hamar megtalálták, óriási betűk hirdették a Csuhás-bort, melyek este ki voltak világítva. A súlyos, méltóságteljes épület mák fontos cégeknek is otthont adott, többek közt egy külföldi banknak és egy fiduciárius társaságnak.
A második emelet mennyezete magas volt, a tágas, márványpadlós előtérben a krómozott acélasztalkák körül a rendkívül modem vonalú, fémvázas fotelek többnyire üresen álldogáltak. A falakon három plakát, ugyanazok, amelyeket a metróban is lehetett látni. Élvezkedő képű, falánk ajkú szerzetest ábrázoltak, amint éppen egy pohár bort készül felhajtani.
Az első plakáton a bor vörös volt, a másodikon fehér, a harmadikon pedig rozé.
Egy üvegfal mögött hatalmas irodát pillantottak meg, ahol vagy harmincan dolgoztak, férfiak és nők vegyesen. A túlsó végén újabb üvegfal mögött újabb irodákat lehetett látni. Minden világos volt, fényárban úszott, a felszerelés modern, a bútorok a legújabb divatot követték.
Maigret odament a tolóablakhoz, de amikor szólni akart a fiatal portáslánynak, elő keltett kapnia a zsebéből a zsebkendőjét. A lány a türelmetlenség legkisebb jele nélkül várta, hogy befejezze az orrfújást
− Elnézést kérek. Louceck úrral szeretnék beszélni. 
− Ki keresi?
A lány odanyújtott neki egy papírtömböt, amelyen ez állt: „Családi és utónév”,majd lejjebb, egy másik vonalon: „A látogatás célja”.
Maigret csak annyit firkantott oda: Maigret felügyelő.
A lány eltűnt az első ablakkal szemben nyíló ajtó mögött, és elég sokáig maradt távol. Azután a nagy irodából került elő, bevezette őket egy második várószobába, ez már melegebb hangulatú, de ugyanolyan modern volt, mint az első.
− Louceck úr azonnal fogadja magukat, csak telefonál.
Tényleg nem kellett sokat várniok. Egy másik, szemüveges fiatal lány jött értük, s vezette át őket egy levegős, ugyancsak modern irodahelyiségbe.
Egészen alacsony kis emberke állt fel a székéből, s nyújtotta feléjük a kezét.
− Maigret felügyelő? 
− Igen.
− Stéphane Louceck. Foglaljanak helyet! 
Maigret bemutatta Lapointe-et.
− Foglaljon helyet, kérem, maga is!
Igen csúnya emberke volt, abból a fajtából, akinek nem rokonszenves a csúnyasága. Hosszú, göcsörtös orra volt, kékes hajszálerekkel; barna szőrszálak meredeztek az orrlyukából meg a füléből. A szemöldöke pedig vagy két centi vastag volt, drótszerű, bozontos. Az öltönyére ráfért volna a vasalás, s a nyakkendője is igen roggyantan lógott a mellén.
− Gondolom, a gyilkosság ügyében jöttek? 
− Persze.
− Már korábban vártam a rendőrséget. Soha nem olvasom a reggeli lapokat, mert hajnalban kezdek dolgozni, így Chabut-nétól értesültem a hírről, telefonon.
− Nem tudtam, hogy itt is vannak irodák, így előbb a Charenton rakpartra mentünk. Ha jól értettem, Oscar Chabut leginkább ott dolgozott.
− Mindennap benézett ide is. Olyan ember volt, aki mindent a saját szemével akar látni.
Arckifejezése semleges, közömbös volt, a hangja sem árult el semmit.
− Megkérdezném, tudott-e róla, hogy vannak ellenségei.
− Nem tudtam róla.
− Sikeres üzletember volt, és míg ide eljutott, némelyekkel szemben könyörtelennek kellett lennie.
− Nem tudok róla.
− Arról is értesültem, hogy nagyon érdekelték a nők.
− A magánéletével nem foglalkoztam.
− Hol volt az irodája?
− Itt, velem szemben.
− A titkárnőjével járt ide?
− Nem. Az Opera sugárúton épp elég alkalmazott van. 
Sem mosolyra, sem bármiféle érzelmi megnyilvánulásra nem ragadtatta magát.
− Régóta dolgozott vele?
− Ezek az irodák még nem is léteztek, amikor már vele dolgoztam.
− Azelőtt mi volt a foglalkozása?
− Pénzügyi tanácsadó.
− Gondolom, a jövedelembevallással foglalkozott. 
− Többek között.
− Most maga fog a helyébe lépni?
Maigret-nek ismét orrot kellett fújnia, s érezte, hogy izzadságtól gyöngyözik a homloka.
− Elnézést kérek…
− Csak nyugodtan. Nehéz a kérdésére felelnem. Az üzlet nem részvénytársaság, hanem Chabut úr tulajdona, így, ha a végrendelet másként nem rendelkezik, a felesége tulajdonába megy át.
− A feleségével jó viszonyban van? 
− Alig ismerem.
− Maga volt Oscar Chabut jobbkeze?
− Én foglalkoztam az eladással és a raktározással. Franciaországban több mint tizenötezer elárusítóhelyünk van. Itt negyven alkalmazott dolgozik, a vidéket mintegy húsz ellenőrünk járja. Ami pedig Párizst és külvárosait illeti, megint más irodák foglalkoznak velük. Ugyanott intézik a reklámügyeket és a külföldi eladásokat.
− Hány nő dolgozik maguknál? 
− Tessék?
− Azt kérdeztem, hány asszonyt és lányt alkalmaznak?
− Nem tudom.
− Ki szokta felvenni őket? 
− Én.
− Oscar Chabut nem szólhatott bele?
− Itt, különösen ezen a területen, nem.
− Egyik nőnek sem udvarolt?
− Semmi hasonlót nem vettem észre.
− Ha jól értettem, az eladások terén maga a legfontosabb ember.
Louceck csupán egy hunyorítással nyugtázta a kijelentést.
− Valószínű tehát, hogy megmarad ezen a helyen, s ráadásul a Charenton rakpart irányítását is átveszi?
A férfi meg sem moccant, közömbösen nézett maga elé.
− Az alkalmazottaknak volt okuk panaszra a főnökükkel kapcsolatban?
− Fogalmam sincs róla.
− Gondolom, szívesen venné, ha letartóztatnánk a gyilkost?
− Ez magától értetődik.
− Eddig nem sokat segített nekem.
− Sajnálom.
− Mit gondol Chabut-néról?
− Igen értelmes asszony. 
− Jól kijött vele?
− Az előbb nagyjából ugyanezt kérdezte. Azt válaszoltam, hogy alig ismerem. Jóformán be sem tette ide a lábát, én pedig nem jártam a Vosges térre. Nem vagyok az az ember, akit vacsorákra hívnak és szórakozóhelyekre jár.
− Chabut nagyvilági életet élt?
− A felesége jobban meg tudja mondani, mint én.
− Nem tudja, írt végrendeletet? 
− Nem tudom.
Maigret úgy érezte, kicsit forog a feje, és az volta benyomása, hogy ennek a beszélgetésnek úgysem lesz semmi eredménye. Louceck úgy határozott, hogy hallgatni fog, és ehhez szigorúan tartja is magát.
A felügyelő felállt.
− Szeretném, ha az itt dolgozók nevét, címét és korát beküldené nekem az Orfévres rakpartra.
Louceck rezzenéstelen szemmel éppen csak bólintott. Megnyomott egy gombot, mire egy fiatal nő kinyitotta az ajtót, s várta, hogy a látogatókat a lépcsőig kísérhesse. Maigret, mielőtt beült volna a kocsiba, bement egy presszóba, és felhörpintett egy pohár rumot. Remélte, hogy jót tesz. Lapointe gyümölcslét ivott.
− Most mit csinálunk?
− Majdnem dél van. Túl késő ahhoz, hogy a Vosges térre menjünk, inkább menjünk vissza az irodába! Később majd bekapunk valamit a Dauphine sörözőben.
Bement a telefonfülkébe, a Richard-Lenoir körúti lakása számát kérte.
− Te vagy az? Mit főztél ebédre? Nem, most nem megyek haza, tedd el estére. Tudom, hogy kicsit rekedt vagyok. Egy órája egyfolytában fújom az orrom. Akkor ma este…
Meglehetősen morcos volt.
− Több-kevesebb oka mindenkinek volt rá, hogy a halálát kívánja. De csak egy ember hagyta, hogy felülkerekedjen rajta a vágy, s az rá is lőtt. A többi ártatlan, de bármilyen ártatlanok is, az az ember érzése, hogy ahelyett, hogy segítenének, megpróbálnak a kerékkötőink lenni. Kivétel talán ez a mókás Szöcske, ő nem mérlegeli gondosan minden mondatát, s úgy tetszik, őszintén válaszol a kérdésekre. Te mit gondolsz róla?
− Ahogy mondja, főnök, mókás figura. De nem dugja a homokba a fejét, s nem vesz be mindenféle szöveget.
A törvényszéki orvos jelentése ott feküdt Maigret íróasztalán. Szakkifejezésekkel teletűzdelt, több mint négyoldalas szövegből és a golyók bemenetéről készült két vázlatból állt. Kettő az alhasba, egy a mellkasba, a negyedik pedig valamivel a váll alá fúródott.
− Nem telefonált senki? 
Maigret Lucas-hoz fordult.
− Elküldted a jelentést az ügyészi hivatalba? 
Stiernet vallomásáról volt szó.
− Ma reggel küldtem el, alighogy beértem. Még meg is látogattam a gyűjtőben.
− Hogy van?
− Békés. Sőt, mondhatnám, derűs. Nem izgatja, hogy be van zárva, nem emészti magát.
Valamivel később Maigret és Lapointe lement a Dauphine sörözőbe. Két taláros ügyvéddel és három-négy felügyelővel találkoztak, ez utóbbiak ugyan nem tartoztak Maigret csoportjába, de üdvözölték. Maigret-ék bementek az éttermi részbe.
− Mi finomat főztek ma?
− Biztos ízleni fog: borjúbecsináltat tejfölös mártással.
− Mi a véleménye a Csuhásborokról? 
A tulaj vállat vont.
− Azok se rosszabbak, mint az, amit egykor kimérve árusítottak. Különféle déli és algériai borok keveréke. Manapság a vevő előnyben részesíti a többé-kevésbé hangzatos címkét viselő, palackozott borokat.
− Maga tart Csuhásbort?
− Ugyan kérem, dehogy. Hozzak egy kis bourgeuil-i vöröset? Remekül illik a becsinálthoz.
Maigret a következő pillanatban előrántotta a zsebkendőjét.
− Na, már megint! Mihelyst fűtött helyiségben vagyok, rám jön.
− Miért nem megy haza lefeküdni?
− Azt hiszed, pihennék? Nem tudom kiverni a fejemből ezt a Chabut-t. Mintha mindent megtett volna, hogy borsot törjön az orrunk alá.
− A feleségéről mi a véleménye, főnök?
− Egyelőre semmi. Tegnap este elbűvölőnek találtam, csodálatosan uralkodott magán, dacára annak, ami történt. Talán kicsit túlságosan is, az az érzésem, hogy a férjével szemben megjátszotta a pártfogót Az elnéző feleség. Nemsokára megint találkozunk vele. Talán megváltozik róla a véleményem. Nekem a túlságosan tökéletes lények mindig gyanúsak.
A becsinált húsa pontosan olyan puha volt, amilyennek lennie kellett, a mártás aranysárga, rendkívül illatos. Utána ettek egy-egy körtét, majd kávét ittak, s valamivel két óra után beléptek a Vosges téri ház kapuján.
Ugyanaz a szobalány nyitott ajtót, aki előző nap, leültette őket a hallban, majd beszólt az asszonyának.
Amikor visszatért, nem a nappaliba vezette őket, hanem távolabb, egy kis szobába, ahol Jeanne Chabut rögtön meg is jelent.
Nagyon egyszerű, de csodálatos szabású, fekete ruhát viselt, ékszer nélkül.
− Foglaljanak helyet, uraim! Ma délelőtt ott voltam, s utána egyetlen falat sem ment le a torkomon.
− Feltételezem, hogy ideszállítják a holttestet.
− Ma délután ötkor. Előtte még feljön a temetkezési vállalat megbízottja, hogy körülnézzen, hol ravatalozhatják fel a férjemet. Nyilván ebben a szobában, mert a nappali túl nagy.
A kis fogadószobát rendkívül magas s majdnem a padlóig érő ablak világította meg; ez a helyiség is világos és derűs volt, mint a lakás többi része, csak valamivel nőiesebb,
− Maga válogatta össze a bútorokat és a kárpitokat?
− Mindig érdekelt a lakberendezés. Szerettem volna lakberendező lenni. Apámnak könyvesboltja van a Jacob utcában, nem messze a Szépművészeti Főiskolától, s különben is az egész környék tele van régiségboltokkal.
− Hogy lett maga gépírónő?
− Független akartam lenni. Úgy gondoltam, majd esti tanfolyamokra járok, de aztán rájöttem, hogy lehetetlen. Aztán meg találkoztam, Oscarral.
− A szeretője lett?
− Rögtön az első este. De hát vele ez természetes volt.
− Ő kérte magát feleségül?
− Úgy nézek ki, mint aki férjül kér valakit? Nyilván belefáradt, hogy egyedül éljen egy kis szállodában, ahol spirituszfőzőn magának kellett az ételt elkészítenie. Akkoriban igen keveset keresett.
− Maga továbbra is állásban maradt?
− Az első két hónapban igen. Aztán nem akarta, hogy dolgozzam. Talán furcsának találják, de nagyon féltékeny volt.
− És hű?
− Én azt hittem.
Maigret figyelte az asszonyt, s kényelmetlen érzés kerítette hatalmába. Homályosan sejtette, hogy valami sántít. Az asszonynak szép volt az arca, de a vonásai természetellenesen mozdulatlanok maradtak, mintha plasztikai sebész faragta volna őket.
Szinte soha nem pislogott. Nagy, világoskék szeme volt, s olyan tágra meresztette, mintha még ártatlanabbnak szeretett volna látszani.
Maigret kénytelen volt kifújni az orrát, ezalatt az asszony csendben ült.
− Elnézést kérek!
− Nem feledkeztem meg a névsorról, amit kért. Nem kis erőfeszítéssel bár, de megcsináltam.
Egy barokk íróasztalról egy levélpapírt vitt oda. Nagy, egyenes szálú, szikár betűs írása volt.
− Csak azoknak a nevét írtam ide, akiknek a felesége valószínűleg közelebbi kapcsolatban volt a férjemmel.
− Nem tudja bizonyosan, kik azok?
− A legtöbb esetben nem. De elég gyorsan rájöttem abból, ahogyan beszélt róluk, s ahogy viselkedett velük, amikor estélyt adtunk.
Maigret halkan olvasta a neveket.
− Henry Legendre.
− Gyáriparos. Ingajáratban Párizs és Rouen között. Marie-France a második felesége, tizenöt évvel fiatalabb nála.
− Féltékeny?
− Azt hiszem, igen. De Marie-France sokkal ravaszabb nála. Maison-Lafitte-ben van birtokuk, a barátaik minden hétvégén odajárnak.
− Maguk is voltak ott?
− Egyetlenegyszer, mert mi is vasárnap fogadtunk vendégeket a sully-sur-loire-i nyaralónkban. Nyaranta Cannes-ba jártunk, egy új épület két felső emelete a miénk, a Palm Beach mellett. A tető is a mienk, átalakítottuk amolyan kertfélévé…
− Pierre Merlot − olvasta Maigret.
− Tőzsdeügynök. A felesége, Lucile, pici, szőke, fitos orrú nő, már túl a negyvenen, de most is olyan, mint egy csitri lány. Ez nyilván mulattatta Oscart.
− A férj tudott a dologról?
− Biztos, hogy nem. A férj megszállott bridzsjátékos, és amikor estélyt adtunk, mindig voltak néhányan, akik bezárkóztak ebbe a szobába, s játszottak.
− A férje nem játszott?
− Az ilyen jellegű játékok nem érdekelték. 
Halványan elmosolyodott.
− Jean-Luc Caucasson. Művészeti könyvkiadó. Egy meglehetősen modortalan, fiatal modellt vett feleségül. A nő rendkívül muris.
− Poupard ügyvéd úr. Az esküdtszékről?
A párizsi ügyvédi kamara egyik tagja, a nevét gyakran lehetett az újságokban olvasni. A felesége amerikai volt, nagy vagyonnal.
− Nem sejtett semmit?
− Elég gyakran kell vidékre utaznia tárgyalásra. Csodálatos lakásuk van a Szent Lajos-szigeten.
− Xavier Thorel. Csak nem a miniszter?
− De. Xavier kedves barátunk.
− Ezt úgy mondja, mintha inkább a maga barátja lenne.
− Nagyon szeretem. Ami pedig Ritát illeti, ő minden férfinak a nyakába ugrik.
− A férje tudja?
− Beletörődik. Pontosabban visszaadja a kölcsönt.
Újabb nevek, újabb keresztnevek, egy építész, egy orvos, Gérard Aubin, az Aubin és Boitel banktól, az I. Ferenc utca egyik előkelő szalonjának a tulajdonosa.
− Hosszabb is lehetne a lista, mert rengeteg embert ismerünk, de csak azokat a nőket válogattam ki, akikről körülbelül biztosan tudom, hogy Oscarral bizalmas kapcsolatuk volt.
Hirtelen megkérdezte:
− Elmentek az apjához? 
− El.
− Mit mondott?
− Az az érzésem, hogy a fiával meglehetősen hűvös viszonyban állt.
− De csak azóta, hogy Oscar sok pénzt kezdett keresni. A férjem azt szerette volna, ha az apja felhagy a kocsmároskodással. Felajánlotta, hogy vesz neki egy szép kis birtokot Sancerre-ben, nem messze attól a tanyától, ahol az öreg született. De kölcsönösen félreértették egymást Désiré azt hitte, hogy a fia meg akar tőle szabadulni.
− És a maga apja?
− Most is megvan a könyvesboltja. Az anyám a félemeleten lakik, ahonnét már ki sem tud mozdulni, mert alig tud járni, és a szíve is beteg.
A szobalány kopogott, s belépett.
− A temetkezési vállalat embere van itt, asszonyom.
− Mondja meg neki, hogy azonnal megyek. 
Aztán a két férfihoz fordult:
− Elnézésüket kell kérnem. A következő napokban rengeteg tennivalóm lesz. Természetesen, ha van valami újság, vagy ha felvilágosításra van szükségük, nyugodtan forduljanak hozzám!
Halvány, gépies mosolyt küldött feléjük, s rugalmas lépteivel kikísérte őket.
Az előtérben összefutottak a temetkezési vállalat alkalmazottjával, aki felismerte Maigret-t, és tisztelettel köszöntötte.
Napközben nagyrészt feloszlott a köd, de most ismét megsűrűsödött, s elmosta a tárgyak körvonalait.
Maigret pedig a változatosság kedvéért újra az orrát fújta, és közben isten tudja, mit dörmögött. 

HARMADIK FEJEZET

Bizonyos társadalmi körökben, dúsgazdag nagypolgárok között, akiknek a jelenlétében esetlennek, zavartnak érezte magát, Maigret mindig kínosan feszengett. A Jeanne Chabut-féle névsoron szereplő emberek például többé-kevésbé mindnyájan ugyanahhoz a körhöz tartoztak, s ennek a körnek megvoltak a maga szabályai, szokásai, tabui, nyelvezete. Tagjai összejöttek a színházban, az éttermekben, az éjszakai mulatókban, vasárnap vidéken, a nyaralóikban, amelyek eléggé egyformák voltak, nyáron pedig Cannes-ban vagy Saint-Tropez-ban.
Oscar Chabut, a népi sarjadék, foggal-körömmel felkapaszkodott eddig a zárt kis világig, s hogy meggyőződjön róla, hogy befogadták, úgy érezte, lehetőleg minden nővel le kell feküdnie.
− Hová megyünk, főnök?
− A Fortuny utcába.
Maigret a kocsiülésre roskadva, egykedvűen, szórakozottan nézegette az utcák, a körutak forgalmát. Az utcán égtek a lámpák, a legtöbb ablakban is fény gyúlt már. Egyik járdától a másikig világító girlandok húzódtak az úttest fölött, a kirakatokban aranyozott vagy ezüstözött fenyők, karácsonyfák csillogtak.
A tömeget sem a hideg, sem a köd nem riasztotta, elárasztotta az utcákat, az emberek kirakatnál kirakatra vándoroltak, sorba álltak az áruházakban. Maigret elgondolkodott, milyen ajándékot vegyen majd a feleségének, de semmi ötlete nem támadt. Jobb híján egyfolytában fújta hát az orrát, s szeretett volna minél előbb ágyba bújni.
− Ha odaérünk, átadom neked a listát, te meg szépen kideríted, hogy a rajta szereplő személyek hol tartózkodtak szerdán este kilenc óra tájban.
− Ki kell őket kérdeznem?
− Csak akkor, ha máshonnét nem kapsz felvilágosítást. Ha a sofőröket vagy a cselédeket kikérdezed, talán megtudod, amire kíváncsi vagy.
Szegény Lapointe nem volt elragadtatva a rábízott feladattól.
− Gondolja, főnök, hogy közülük volt valamelyik?
− Akárki lehetett. Ez az Oscar valószínűleg mindenkivel megutáltatta magát, a férfiakkal mindenesetre. Megvárhatsz a kocsiban. Néhány perc alatt végzek.
Becsöngetett a villába; léptek neszét nem is lehetet hallani, de a kémlelőablak szinte azonnal kinyílt. Madame Blanche kénytelen-kelletlen beengedte.
− Mit akar még tőlem? Ilyenkor már jönnek a vendégeim, és ha lehet, mellőzném a rendőrség jelenlétét.
− Nézze át ezt a névsort, legyen szíves!
A nagy fogadószobában álltak, ahol csak két lámpa égett. Az asszony odament a zongorához a szemüvegért, aztán átfutotta a listát.
− Mit vár tőlem?
− Hogy mondja meg, van-e ezek közt a maga vendégei közül valaki.
− Először is már mondtam, hogy leginkább a keresztnevükön ismerem őket, és hogy a vezetéknevet soha nem mondjuk ki.
− Ahogy én magát ismerem, azért tud róluk mindent.
− Bizalmi munkát végzünk, mint az orvos vagy az ügyvéd, s nem tudom, miért ne járna nekünk is a szakmai titok kiváltsága.
Maigret türelmesen végighallgatta, aztán anélkül, hogy felemelte volna a hangját, ezt morogta:
− Válaszoljon!
És az asszony pontosan tudta, hogy kettejük közül nem az övé lesz az utolsó szó.
− Ketten vagy hárman járnak ide.
− Kicsodák?
− Aubin, Gérard Aubin, a bankár. A gazdag protestáns pénzemberek körébe tartozik, és elképesztő óvintézkedéseket tesz, nehogy valami kiderüljön.
− Gyakran jár ide?
− Havonta kétszer-háromszor.
− Hoz magával valakit?
− A hölgy mindig előbb érkezik.
− Mindig ugyanaz? 
− Igen.
− Soha nem fordult elő, hogy a folyosón vagy a lépcsőn összefutott volna Chabut-vel?
− Arra én ügyelek, hogy ilyesmi ne forduljon elő.
− Megláthatta az utcán, vagy felismerhette a kocsiját. A felesége is volt már itt?
− Igen, Oscar úrral.
− Aztán még kit ismer?
− Marie-France Legendre-t, a gyáriparos feleségét. 
− Gyakran járt itt?
− Négyszer-ötször. 
− Mindig Chabut-vel?
− Igen. A férjét nem ismerem. Elképzelhető, hogy álnéven jár ide. Némelyik vendég így tesz. Például a miniszter, Xavier Thorel. Jó előre idetelefonál, hogy szerezzek neki egy nőt, lehetőleg manökent vagy fotómodellt. Louis úrnak hívatja magát, de mivel a fényképe gyakran megjelenik az újságokban, mindenki felismeri.
− Van-e olyan, aki leginkább szerdán jár ide?
− Nincs. Nincs állandó napjuk.
− Thorelné is Oscar Chabut szeretője?
− Rita? Jött ő Chabut-vel is, meg másokkal is. Kacér kis barna nő, képtelen meglenni férfi nélkül. Nem vagyok benne biztos, hogy a vére hajtja. Főleg arra van szüksége, hogy foglalkozzanak vele.
− Köszönöm.
− Most már békén hagy?
− Nem tudom.
− Ha mégis vissza kell jönnie, legyen olyan kedves, és szóljon ide előtte telefonon, hogy elkerüljünk olyan találkozásokat, amelyek rám nézve rendkívül hátrányosak lennének. Köszönöm, hogy nem beszélt rólam az újságíróknak.
Maigret visszament a kocsihoz. Most sem tudott többet, mint a látogatása előtt, de mivel semmi kiindulópontja nem volt, minden irányba tapogatóznia keltett.
− És most, főnök?
− Haza.
A homloka meleg volt, a szeme égett, és fájt a bal válla.
− Sok szerencsét, öregem! Megvan a névsorod? Ugorj be előbb a rakpartra, és csináltass róla fénymásolatot, nehogy újra el kelljen kérnünk Jeanne Chabut-től!
Maigret-né csodálkozott, hogy férje ilyen korán hazament.
− Úgy nézel ki, mint aki nagyon meg van fázva. Ezért jöttél haza ilyen hamar?
Maigret arca egészen nyirkos volt.
− Nem tudom, nem leszek-e influenzás. Épp a legrosszabbkor.
− Fura egy eset, ugye?
Maigret-né most is, mint legtöbbször, az újságokból vagy a rádióból értesült, hogy éppen milyen üggyel foglalkozik a férje.
− Egy pillanat. Telefonálnom kell.
Felhívta a Fortuny utcai házat. Madame Blanche belebúgott a telefonba.
− Maigret vagyok. Az imént elfelejtettem megkérdezni valamit. Chabut felhívta magát, mielőtt odament?
− Néha igen, néha nem.
− Szerdán telefonált?
− Nem. Felesleges is lett volna, mivel majdnem minden szerdán itt volt.
− Ki tudott erről? 
− Itt senki.
− Kivéve a szobalányát.
− A szobalányom spanyol, alig ért franciául, és képtelen megjegyezni a neveket…
− Valaki mégis tudta, valaki tisztában volt vele, hogy Chabut hánykor lép ki a maga házából, s a hideg ellenére odakint várt rá.
− Bocsásson meg, le kell tennem, csöngetnek. 
Maigret levetkőzött, pizsamába bújt, felvette a háziköntösét, s leült a bőrfoteljébe a nappaliban.
− Az inged át van izzadva. Jobban tennéd, ha megmérnéd a lázadat.
Maigret-né bevitte a fürdőszobából a lázmérőt, s ő öt percig a szájában tartotta.
− Mennyi?
− Harmincnyolc négy.
− Miért nem fekszel rögtön ágyba? Ne hívjam fel Pardont?
− Ha minden beteg kihívná egy nyavalyás kis megfázásért!
Ki nem állhatta, ha zavarnia kell az orvosokat, s különösen öreg barátját, Pardont, nem szerette háborgatni, aki oly ritkán ehette végig nyugodtan az ebédjét.
− Megágyazok neked.
− Egy pillanat. Félretetted a lucskoskáposztámat?
− Csak nem akarsz káposztát enni? 
− Miért ne ennék?
− Mert nehéz. Nem vagy jól.
− Azért csak melegítsd meg! Ki ne felejtsd belőle az oldalast!
Mindig ugyanoda kanyarodtak vissza a gondolatai. Valaki tudta, hogy Chabut ezen a szerdán a Fortuny utcában lesz. Nem valószínű, hogy követte. Először is Párizsban nehéz valakit követni, főleg kocsival. Aztán meg a borkereskedő Szöcskével együtt ért oda, hét óra felé.
Elképzelhető-e, hogy a gyilkos majdnem két órát várt volna a jeges szélben, úgy, hogy senki se vegye észre? Különben nem is jöhetett kocsival, hiszen a gyilkosság után a Malesherbes metróállomásra rohant.
Mindez eléggé zavarosan kavargott a fejében, s meg kellett erőltetnie magát, hogy gondolkodni tudjon.
− Mit iszol?
− Természetesen sört. Nem tudom, mi mást ihatnék a káposztához.
De a szeme nagyobb volt, mint a szája, s hamarosan eltolta maga elől a tányért. Igazán nem volt szokása, hogy este fél hétkor lefeküdjék, most mégis megtette. Maigret-né két aszpirint vitt neki.
− Nem kéne bevenned valami mást is? Ha jól emlékszem, vagy három évvel ezelőtt, mikor utoljára beteg voltál, Pardon felírt neked valami gyógyszert, ami nagyon jót tett.
− Nem emlékszem.
− Tényleg nem akarod, hogy felhívjam?
− Tényleg. Húzd össze a függönyöket, és oltsd el a villanyt!
Tíz perc sem telt belé, s ő már bőségesen verejtékezett, a gondolatai álomszerűek lettek. Valamivel később már aludt is.
Hosszúnak találta az éjszakát. Többször is eldugult orral, fulladozva ébredt. Ilyenkor egy ideig félálomban feküdt, s majdnem mindén alkalommal hallotta vagy hallani vélte a felesége hangját.
Egyszer ott állt az ágya mellett. Tiszta pizsamát adott neki.
− Vegyél másik pizsamát, ez csuromvíz. Azon gondolkodom, ne cseréljem-e ki a lepedőt is.
Maigret révedező tekintettel hagyta, hogy a felesége csináljon vele, amit akar. Azután egy templomban találta magát, amely igen hasonlított Madame Blanche fogadószobájához, csak sokkal nagyobb volt. Középen, a padsorok közti úton, párok vonultak el egymás után, mint egy esküvőn. Valaki zongorázott, de orgonaszó hallatszott.
Neki valami feladatot kellett volna elvégeznie, de nem tudta, mi az, és Oscar Chabut csúfondáros képpel nézett rá. Ahogy elvonultak előtte a párok, ő mindegyik nőnek odaköszönt, a keresztnevükön szólította őket.
Aztán megint feleszmélt, s nagy megkönnyebbüléssel látta, hogy a szobát végre szürkés fény árasztja el, s a konyhából kávé illata száll felé.
− Felébredtél?
Már nem izzadt. Pilledt volt, de nem érezte rosszul magát.
− Behozod a kávémat?
Úgy érezte, időtlen idők óta nem ivott ilyen finom kávét. Apró kortyokban élvezgette.
− Ideadnád a pipámat meg a dohányt? Milyen az idő?
− Kicsit ködös, de korántsem annyira, mint tegnap. Nemsokára kisüt a nap.
Gyerekkorában nagy ritkán előfordult, hogy beteget jelentett, mert nem tanulta meg a leckét. Most talán nem ugyanez a helyzet? Nem, mert lázas volt.
Maigret-né még a pipa előtt odaadta a lázmérőt. Ő engedelmesen a szájába dugta.
− Harmichat öt. Túl alacsony.
− Jót izzadtál, az vitte le.
Maigret rágyújtott, s megint ivott egy kávét.
− Remélem, legalább egy napra itthon maradsz, és pihensz.
Nem válaszolt azonnal, tétovázott. Főleg most, hogy már nem fájt a feje, jól érezte magát a puha ágyban, Lapointe most úgyis a névsorban szereplők alibijét ellenőrzi.
Lehangoló volt az egész. A nyomozás csigalassúsággal haladt s mivel az volt az érzése, hogy ez az ő hibájából van így, hogy csak ki kell nyújtania a kezét, csak végig kell gondolnia, s máris kideríti az igazságot még jobban bosszantotta a dolog.
− A lapokban van valami új?
− Állítólag nyomon vagy.
− Ez szöges ellentétben áll azzal, amit mondtam nekik. Kilenc órára már három nagy csésze kávét megivott, a szoba levegője pedig kéklett a pipafüsttől.
− Mit csinálsz?
− Felkelek.
− Csak nem mész el? 
− De.
Maigret-né nem ellenkezett, tudta, hogy azzal úgysem menne semmire.
− Telefonáljak a rakpartra, hogy az egyik fejügyelő jöjjön érted kocsival?
− Jó ötlet Lapointe biztos nincs benn. Kérdezd meg Janviert-t, ráér-e! Mégsem: elfelejtettem, hogy megbíztam egy üggyel. De Lucas bizonyosan el tud jönni.
Állva már nem érezte olyan jól magát, mint fekve, kicsit szédült is. Borotválkozás közben kissé megvágta magát, mert remegett a keze.
− Ebédre csak hazajössz? Semmi értelme, hogy komolyan megbetegedj.
Az asszonynak igaza van, de mit csináljon. Aztán a felesége vastag sálat tekert a nyaka köré, s míg ő lefelé ballagott a lépcsőn, az asszony követte a tekintetével a lépcsőfordulóról.
− Jó napot, Lucas! A nagyfőnök nem hívatott?
− Megmondtam neki, hogy már tegnap este sem érezte jól magát.
− Újság?
− Lapointe egész este vadászott. Most is kint mászkál a listájával. Hová vigyem, főnök?
− A Charenton rakpartra.
Ott már egészen otthon érezte magát, egyenest fölment a lépcsőn, mögötte Lucas, aki viszont először járt ezek közt a díszletek közt. Maigret kopogott, kinyitotta az ajtót. Szöcske ott gépelt a kuckójában.
− Már megint én vagyok. Bemutatom Lucas felügyelőt, ő az én legrégebbi munkatársam.
− Fáradtnak látszik, felügyelő úr.
− Az is vagyok. Szeretnék néhány fontos kérdést feltenni magának, de leginkább egyvalamire vagyok kíváncsi.
Leült Chabut helyére, a redőnyös íróasztal elé.
− Ki tudott arról, hogy maga a főnökével szerdán a Fortuny utcába járt?
− Idebent?
− Akár itt, akár másutt.
− Itt mindenki tudta. Oscar nem volt valami titoktartó. Mihelyt új szeretője volt, világgá akarta kürtölni.
− Együtt mentek el az irodából?
− Együtt. És együtt szálltunk be a meglehetősen feltűnő kocsijába.
− Ez nagyjából minden szerdán így történt?
− Nagyjából. 
− Louceck tudta?
− Sejtelmem sincs róla. Ide csak nagyon ritkán jött. A főnök töltött naponta egy-két órát az Opera sugárúton.
− Elmondaná, milyen volt a napi beosztása?
− Egy átlagos napját tudnám elmondani, mivel nem szigorúan meghatározott program szerint dolgozott. Leggyakrabban kilenc óra felé indult el otthonról a Jaguárjával, a sofőrt meg a Mercedest a feleségének hagyta. Először megállt a Bercy rakparton, kicsit körülnézett a raktáraknál, ahol a bort keverik és palackozzák.
− Azt a munkát ki irányítja?
− Elvben Leprétre felügyel rá, pendlizik a két munkahely között, de van egy igazgatóhelyettes-féle, azt hiszem, de Séte-nek hívják.
− Ide el szokott jönni? 
− Ritkán.
− Tud a főnökével való viszonyáról?
− Elképzelhető, hogy beszéltek neki róla.
− Soha nem udvarolt magának?
− Azt hiszem, észre sem vett. 
− Jól van. Aztán?
− Chabut úr tíz óra felé ért ide, akkor átnézte a postáját. Ha megbeszélése volt, emlékeztettem rá. Gyakran fogadta a délről érkező szállítóit.
− Magával hogy viselkedett?
− A hangulatától függött. Volt úgy, hogy jóformán észre sem vette, hogy itt vagyok. Máskor meg azt mondta: Gyere csak ide! És felemelte a szoknyámat. Nem izgatta, hogy az ajtó nincs kulcsra zárva; az íróasztalon szeretkeztünk.
− Soha nem kapták rajta magukat?
− De igen, kétszer vagy háromszor az egyik gépírónő, egyszer meg Leprétre. A gépírónők nem csodálkoztak, hiszen ugyanez velük is előfordult.
− Mikor ment el az irodából?
− Ha otthon ebédelt, akkor délfelé. Ha viszont a városban, és ez elég gyakran megesett, akkor fél egy tájban.
− Maga hol ebédel?
− Úgy kétszáz méternyire innét, a rakparton. Van ott egy kisvendéglő, egészen tűrhető a konyhája.
− És délután?
A derék Lucas elképedve hallgatta ezt az egészet, többször is tetőtől talpig végigmérte Szöcskét, de nemigen értette a viselkedését.
− Majdnem mindennap elment az Opera sugárútra, s körülbelül négy óráig maradt ott. Közös irodája van Louceck úrral.
− Ott is vannak barátnői?
− Nem hiszem. Az ott egészen más ágazat, a légkör is különbözik az ittenitől. Egyébként az az érzésem, hogy Louceck jelenléte feszélyezte volna. Talán ő az egyetlen, akitől mintha félt volna egy kicsit. A félelem túl erős szó. De nem úgy bánt vele, mint a többiekkel, és azt hiszem, soha nem ordibált vele.
− Négy óra felé visszajött ide?
− Négy óra és fél öt között. Aztán egy ideig Leprétre-nél volt. Előfordult, hogy végignézte egy hajó kirakodását. Azután visszajött, becsöngette az egyik gépírónőt, és leveleket diktált neki.
− Magának nem?
− Csak ritkán, inkább a személyes levelezését. Szüksége volt valakire, egy jelentéktelen emberre, aki előtt hangosan gondolkodhat az irodájában. Ez volt az én szerepem. Ha egy szalmaszálat sem tettem volna keresztbe, ugyanez lett volna a helyzet.
− Hánykor ment el végleg?
− Elméletileg hatkor, de megtörtént, hogy maradhatnékja támadt velem vagy valamelyik másik lánnyal.
− Az estét soha nem töltötte magával?
− Csak a szerda estét, körülbelül kilencig.
− Mindig maga ment el később Madame Blanche-tól?
− Nem. Előfordult, hogy együtt mentünk el, sőt az is, hogy elvitt egészen a Caulaincourt utcáig, ahonnét már csak száz méter hazáig. Most szerdán sietett, azt mondtam, ne várjon meg.
− Gondolkodjon még, ki tudhatott a Fortuny utcabeli kiruccanásaikról?
Maigret orrot fújt, majd a fejébe nyomta a kalapját. Maigret-nének igaza volt: előbújt a nap, sugarai a Szajna vizén csillámlottak.
− Gyere, Lucas! Köszönöm, kisasszony!

*

Abban a pillanatban, amikor a kocsi bekanyarodott, hogy behajtson a bűnügyi rendőrség udvarára, Maigret tekintete összeakadt egy férfi pillantásával, aki a rakpart kőkorlátjának dőlt. Villanásnyi ideig tartott az egész. Akkor a felügyelő nem is tulajdonított fontosságot neki, már csak azért sem, mert a férfi már el is indult a Dauphine tér felé. Kissé húzta a lábát.
− Észrevetted? − kérdezte később Maigret Lucas-tól. 
− Kit?
− Azt a ballonkabátos férfit. A bejárattal szemben állt, az ablakokat bámulta. Aztán amikor odaértünk, rám nézett. Biztos vagyok benne, hogy felismert.
− Csavargó?
− Nem. Meg volt borotválkozva, és rendes ruhát viselt. Persze nem sülhet meg a ballonjában.
Maigret még akkor is az ismeretlenre gondolt, amikor az irodájába ért, s gépiesen az ablakhoz ment, hogy megnézze. Az persze már nem volt a rakparton.
Azon töprengett, mi ragadta meg annyira a férfiban, s arra az eredményre jutott, hogy talán a rendkívül sokatmondó tekintete. Olyan ember izzó pillantása volt ez, akit súlyos gond vagy szenvedés gyötör.
Lehet, hogy a felügyelőhöz intézett kihívásról van szó?
Vállat vont, megtömte a pipáját, és leült az íróasztalához. Különösebb ok nélkül megint elöntötte az arcát a verejték, kénytelen volt megtörölközni.
Reggel megígérte Maigret-nének, hogy ebédre hazamegy, de elfelejtette megkérdezni, mit főz. Szerette, ha már reggel tudta, mi lesz ebédre, mert akkor előre örült az ételnek.
Megszólalt a telefon.
− Felügyelő úr, magát keresik. Az illető nem hajlandó megmondani sem a nevét, sem azt, hogy miért telefonál. Azért felveszi?
− Adja be, kérem. Halló!…
− Maigret felügyelő? − kérdezte valaki fojtott hangon. – 
Én vagyok.
− Csak azt akartam mondani, hogy ne izgassa magát a borkereskedő halála miatt. Szemét alak volt.
Maigret megkérdezte:
− Jól ismerte?
Ám a férfi már letette a kagylót. A felügyelő is letette hát, s közben töprengve bámulta a készüléket. Talán Chabut halála óta egyfolytában erre várt: valami kiindulási pontra.
A telefonhívás semmi újat nem mondott, hacsak azt nem, hogy szerepel az ügyben valaki, minden bizonnyal a gyilkos, aki képtelen megbújni a névtelenség homályában. Az ilyenek aztán vagy írnak, vagy telefonálnak. És nem szükségszerűen őrültek.
Több ilyen esete is volt már. Egyszer például egy bűnöző olyan csökönyösen telefonálgatott, hogy a végén elfogták.
A feje nehéz volt, de felbontotta a postáját, aláírt egy halom jelentést meg mindenféle hivatalos iratot, amelyek majdnem annyi munkát jelentettek neki, mint maga a nyomozás.
Délben elgyalogolt a Palais körútra, majd kis habozás után belépett a sarki kávéházba. A szája kiszáradt, s azon gondolkodott, mit igyon. Mivel előző nap rumot ivott, most is azt rendelt. Aztán még egyet, mert pici volt a pohár.
Taxival ment haza. Lassan cammogott föl a lépcsőn; odafönt a felesége már nyitott ajtóval várta, vizsla szemmel nézett rá:
− Hogy érzed magad?
− Jobban, bár kétszer-háromszor is előfordult, hogy hirtelen elöntött az izzadság. Mit főztél?
Levette a kabátját, kalapját, sálját, és bement a nappaliba.
− Natúr borjúmájat.
Egyik kedvenc étele volt. Leült a foteljébe, átfutotta a lapokat, de közben másra gondolt.
Vajon a férfi, aki felhívta, nem ugyanaz volt-e, akit nem sokkal azelőtt a bűnügyi rendőrség bejáratával szemben a rakparton látott?
Kénytelen megvárni, hogy ismét telefonáljon. Az is lehet, hogy itt, a lakásán fogja felhívni, hiszen az újságok gyakran emlegették a Richard-Lenoir körúti lakását. Egyébként az összes taxisofőr ismeri a címét.
− Mire gondolsz? – faggatta Maigret-né, miközben terített.
− Egy pasasra, akivel nemrég találkoztam, összeakadt a tekintetünk, s most az az érzésem, hogy valami üzenetet akart közölni velem.
− Egyetlen pillantással?
− Miért ne? Nem tudom, vajon ő telefonált-e valamivel később, hogy megmondja: Chabut szemét alak volt. Szó szerint így fejezte ki magát. De letette, még mielőtt bármit is kérdezhettem volna.
− Bízol benne, hogy újra telefonál?
− Igen. Majdnem mindig újra telefonálnak. Szeretnek játszani a tűzzel. Persze lehet, hogy csak egy szerencsétlen, hóbortos alak, aki csupán annyit tud az ügyről, amennyit az újságok írtak. Ez is előfordul.
− Bekapcsoljam a tévét?
Majdnem néma csendben ettek, mert Maigret gondolatai szinte gépiesen a nyomozás meg annak szereplői körül forogtak.
− Nem unod, ha holnap is ezt esszük, csak hidegen, előételnek?
Másnapra is a borjúmájat választotta, hidegen. Édesség gyanánt diót, fügét és mandulát evett. Csupán két pohár bordóit ivott, de ettől is egészen elbódult, leült hát az ablak mellé a foteljébe.
Behunyta a szemét, s jó ideig álom és ébrenlét között lebegett. Úgy érezte, észrevétlenül siklik át az álomba, s ez olyan kellemes volt, hogy nem szívesen hagyta abba.
Ismét maga előtt látta a rakparti férfit, amint az egyik lábát kicsit húzza. Vajon a bal vagy a jobb lába volt? Szendergésében a kérdés olyan súlyt kapott, amit nemigen tudott volna megmagyarázni.
Maigret-né hangtalanul jött-ment, leszedte az asztalt, s ő csak a néha-néha érezhető enyhe légmozgásból tudta, hogy ott sürög-forog körülötte.
Azután ez is megszűnt. Nem érezte, hogy a száján át lélegzik s halkan horkol. Amikor hirtelen felriadt, meglepődött, hogy a foteljében ül. A faliórán öt perccel múlt három óra. Tekintetével a feleségét kereste. A konyhából halk zajok szüremlettek be, s rájött, hogy a felesége vasal.
− Jól aludtál?
− Remekül. Egész nap csak aludnék.
− Nem akarod megmérni a lázadat?
− Ha ragaszkodsz hozzá… 
Most harminchét hat volt.
− Okvetlenül be kell menned a hivatalba?
− Igen, azt hiszem.
− Akkor vegyél be egy aszpirint, mielőtt elmész! 
Engedelmesen bevett egy aszpirint, majd hogy elvegye a a gyógyszer ízét, felhajtott egy gyűszűnyi elzászi kökénypálinkát, amit a sógornője küldött nekik.
− Azonnal hívok neked taxit.
Az égbolt tisztán, sápadtkéken borult föléje, a nap ragyogóan sütött, ennek ellenére igen hideg volt.
− Bekapcsoljam a fűtést, főnök? Mintha meg volna fázva… Nálunk otthon mindenki taknyos, a feleségem meg a srácaim is. Mindig sorozatban kapjuk el. Holnap vagy holnapután rám kerül a sor.
− Eszébe ne jusson a fűtést bekapcsolni! Így is örökké izzadok.
− Maga is? Reggel óta már vagy háromszor-négyszer öntött el a víz.
Úgy érezte, a lépcső meredekebb, mint volt, s jólesően zöttyent bele az íróasztala mögött a székbe. Csöngetett, hívatta Lucas-t.
− Van valami újság?
− Nincs, főnök.
− Névtelen telefon?
− Nem volt. Lapointe az imént jött meg, azt hiszem, beszélni szeretne magával.
− Mondd meg neki, hogy várom.
Az íróasztalán sorakozó pipák közül kiválasztott egyet, mégpedig a legkarcsúbbat, s lassan megtömte.
− Sikerült összeszedned minden adatot?
− Nagyjából igen. Szerencsém is volt. 
− Ülj le! Add ide a listát!
− Nem tudja kisilabizálni a jegyzeteimet, főnök. Inkább felolvasnám, aztán majd megírom a jelentést. Xavier Thorellel, a miniszterrel kezdem. Nem is kellett kérdezősködnöm utána, mert a csütörtöki újságokból megtudtam, hogy éppen a kormányt képviselte egy ellenállásról szóló film bemutatóján. 
− A feleségével?
− Igen, Rita is, meg a tizennyolc esztendős fiuk is vele volt.
− Folytasd!
− Később rájöttem, hogy a névsorban szereplők közül mások is részt vettek ugyanezen a gálaesten, csak éppen az újságok nem közölték a nevüket. Ez a helyzet Rioux doktorral, aki kétháznyira lakik Chabut-éktől a Vosges téren.
− Kitől tudakolóztál?
− A házmesternétől. Még mindig ők a legmegbízhatóbb hírforrások. Állítólag Rioux doktor Chabut-né orvosa.
− Gyakran betegeskedik?
− Úgy hírlik, sokszor hívatja. Tömzsi emberke, a néhány szál barna haját gondosan ráfésüli a kopaszságára. A felesége nagydarab vörös kanca, nemigen vonzhatta Oscar Chabut-t.
− Ez kettő. Aztán?
− Henry Legendre, a nagyiparos, Rouenban volt, van ott egy kis lakása, ahol hetente egyszer-kétszer megszáll. A sofőrjétől tudom, aki üzletkötőnek nézett.
− A felesége?
− Egy hete ágynak dőlt, influenzás. Pierre Marlot-ról, a tőzsdeügynökről viszont semmit sem sikerült megtudnom, hacsak azt nem, hogy állítólag valamelyik étteremben vacsorázott. Ez gyakran előfordul velük, mármint Lucile-lel, a feleségével és vele. Arra már nem volt időm, hogy végigjárjam a nagyobb éttermeket. Állítólag nagy ínyenc.
− Caucasson, a művészeti kiadó? 
− Ugyanabban a champs-elysées-beli moziban volt, ahol a miniszter.
− Poupard ügyvéd úr?
− A Gabriel sugárúton, az Egyesült Államok nagyköveténél vett részt egy nagy vacsorán.
− Poupard-né?
− Ő is ott volt. Hátravan még Japyné, Estelle Japy, özvegy vagy elvált, aki a Haussmann körúton lakik. Hosszú ideig Chabut szeretője volt. Kénytelen voltam körüludvarolni a szobalányát, hogy valami felvilágosítást kapjak róla. Már hónapok óta nem találkozott Chabut-vel, aki különben elég csúnyán elbánt vele. Szerdán egyedül vacsorázott otthon, majd egész este a tévét nézte.
Megszólalt Maigret telefonja. Felvette.
− Magával akarnak beszélni, uram. Azt hiszem, ugyanaz a férfi, aki ma reggel kereste.
− Adja be!
Hosszú ideig csend volt, csak a vonal másik végén lévő férfi lélegzését hallotta.
− Ott van még? − kérdezte végül a hívó.
− Igen, hallgatom.
− Csak meg akartam ismételni, hogy szemét alak volt Ezt jól jegyezze meg!
− Egy pillanat.
De már megint letette.
− Lehet, hogy a gyilkos, de az is lehet, hogy csak telefonbetyár. Amíg az első mondat után lecsapja a kagylót, nincs rá mód, hogy eldöntsem. Se arra, hogy utolérjem. Neki kell majd a kelleténél többet mondania, vagy valami baklövést elkövetnie.
− Mit mondott?
− Ugyanazt, amit ma reggel: hogy Chabut szemét alak volt.
Nyilván rengetegen voltak ezen a véleményein, beleértve a Chabut-ék szokásos vendégkörét is. Mindent megtett, hogy általános ellenszenvet, sőt gyűlöletet szítson maga ellen, egyrészt a nőkkel, másrészt a beosztottjaival való bánásmódja révén.
Az ember kénytelen azt hinni, hogy kedvét lelte a kihívó viselkedésben. Nos, szerda estig valószínűleg senki sem utasította rendre. Vagy lehet, hogy egyszer felpofozta valaki, s ő erről mélyen hallgatott? Akadt-e egy féltékeny férfi, aki istenesen a képébe mászott?
Pimaszul viselkedett, s elbizakodottságában kihívta maga ellen a sorsot.
Aztán mégis akadt valaki, Blanche szerint egy férfi, akinek elege lett belőle, s megvárta a Fortuny utcai villa előtt. Ennek a valakinek még a többinél is nyomósabb oka lehetett rá, hogy gyűlölje, hiszen azzal, hogy megölte, a szabadságát, sőt az életét kockáztatta.
Vajon a barátok közt kell a gyilkost keresni? Az információk, melyeket Lapointe összegyűjtött, eléggé lehangolóak. Manapság egyre ritkábban öl valaki, főleg bizonyos körökben, pusztán azért, hogy bosszút álljon a házasságán esett csorbáért.
Vajon a Charenton rakpartiak közül való a gyilkos? Vagy az Opera sugárúti iroda dolgozói közül?
S végül ő-e az a névtelen telefonáló, aki már kétszer is felhívta a felügyelőt, hogy könnyítsen a szívén?
− Befejezted?
− Még itt van Philippe Borderei meg a barátnője. Az egyik nagy napilap színházi kritikusa. A La Michodiére színházban voltak egy főpróbán. És itt van Trouard, az építész, ő egy ismert üzletemberrel vacsorázott a Lipp étteremben.
Vajon hányan nem szerepelnek a listán, akiknek minden okuk megvolt rá, hogy haragot tápláljanak a borkereskedővel szemben? Többtucat embert, férfit és nőt kellene, mélyen a szemükbe nézve, kifaggatni. Ez természetesen elképzelhetetlen, s ezért kapaszkodott Maigret olyan kétségbeesetten a telefonáló ismeretlenbe, aki esetleg ugyanaz a férfi, akit aznap reggel a rakpart mellvédje mellett látott.
− Tudja, mikor lesz a temetés?
− Nem. Amikor Chabut-nétól eljöttem, éppen a temetkezési vállalat emberét várta. A holttestet valószínűleg tegnap a késő délutáni órákban szállították haza a Vosges térre. Mi lenne, ha elnéznénk oda?
Nemsokára már a Vosges tér felé robogott velük a kocsi. Az első emeleten nyitva találták az ajtót, s ahogy beléptek, nyomban körüllengte őket a gyertyák és krizantémok illata.
Oscar Chabut már a koporsóban feküdt, de még nem zárták rá a koporsófedelet. Egy korosabb hölgy talpig gyászban térdelt egy imazsámolyon, egy fiatalabb pár pedig ott állt szemtől szembe a gyertyák táncoló lángjai megvilágított halottal.
Ki volt a gyászruhás, idős hölgy? Jeanne Chabut édesanyja? Lehetséges. Sőt valószínű. Ami pedig a fiatal párt illeti, mindketten kínosan feszengtek, s miután keresztet vetettek, a férfi maga után húzta a párját.
Maigret eleget tett a szertartás előírásainak, szentelt barkaággal keresztet vetett a levegőbe. Lapointe szinte nevetségesen mély meggyőződéssel követte példáját.
Oscar Chabut még halálában is lenyűgöző volt, az arca erőt sugárzott, a vonásai talán durvák voltak, de szépség rejlett bennük.
Amikor Maigret és Lapointe kilépett a szobából, Chabut-né éppen feltűnt a folyósón.
− Engem keresnek?
− Nem. A férjének tartozunk ezzel a látogatással.
− Ugye, olyan, mintha élne? Jól dolgoztak. Olyannak látták őt, amilyen az életben volt, csak sajnos a tekintetét nem láthatták.
Gépiesen a hall túlsó oldalán nyíló bejárati ajtó felé vezette őket.
− Szeretnék valamit kérdezni, asszonyom − suttogta hirtelen Maigret.
Az asszony kíváncsian nézett rá. 
− Mondja csak!
− Valóban szeretné, ha megtalálnánk a férje gyilkosát? 
Az asszony nem számított erre a kérdésre, s egy pillanatra szinte elakadt a lélegzete.
− Miért kívánnám, hogy szabadlábon maradjon?
− Nem tudom. Ha megtaláljuk, perbe fogják, nagy per lesz, a sajtó, a rádió, a televízió bő lére eresztve tárgyalja majd. Tanúk hosszú sorát fogják felvonultatni. Kihallgatják a férje női alkalmazottait. Bizonyosan lesz közöttük olyan, aki elmondja majd az igazat. Talán a férje barátnői is ezt teszik.
− Értem, hová akar kilyukadni − suttogta az asszony töprengő arccal, mint aki mérlegeli magában az érveket.
− Nyilvánvaló, hogy nagy botrány kerekedik belőle − tette hozzá később.
− Nem válaszolt a kérdésemre.
− Őszintén megmondom, hogy nekem mindegy. Nem vagyok bosszúálló fajta. Biztosan alapos oka volt annak, aki megölte, legalábbis úgy gondolta. Talán még alapos joga is volt rá. Mi jó származnék abból a társadalomra, ha tíz esztendőre vagy életfogytiglanra börtönbe csuknák?
− Ha tehát van valami elképzelése a gyilkos személyéről, akkor, gondolom, megtartja magának.
− Mivel el sem tudom képzelni, ki lehet a gyilkos, ezen egyelőre nem gondolkodtam. Ugye kötelességem volna elmondani? Ha így van, azt hiszem, elmondanám, de nem szívesen.
− Ki veszi át a férje ügyeinek irányítását? Louceck?
− Félek attól az embertől. Hüllőre hasonlít, és utálom, ha rám néz.
− A férje mégis mintha bízott volna benne…
− Louceck nagyban hozzájárult ahhoz, hogy sok pénzt keressen. Agyafúrt ember, csodálatraméltóan ismeri a törvényt, s azt is, hogyan csűrheti-csavarhatja. Eleinte csak a férjem adóügyeivel foglalkozott, majd apránként felküzdötte magát a második helyig.
− A Csuhásbor ötlete kinek a fejéből pattant ki?
− A férjem fejéből. Akkoriban még mindent a Charenton rakparton intéztek. Azt már Louceck tanácsolta, hogy az Opera sugárúton is létesítsenek irodát, vidéken pedig növeljék a lerakatok számát, hogy minél több árusítási gócot építhessenek ki.
− A férje becsületesnek tartotta?
− Szüksége volt rá. S a férjem meg tudta védeni magát.
− Még nem válaszolt a kérdésemre, ő veszi majd át az üzlet irányítását?
− Kétségtelen, hogy legalábbis egy ideig a helyén marad, de magasabbra nem léphet.
− Kinek a kezében lesz a hatalom? 
− Az enyémben.
Olyan egyszerűen mondta, mintha a világ legmagátólértetődőbb dolga lett volna.
− Mindig üzletasszonynak éreztem magam, a férjem is gyakran kért tőlem tanácsot.
− Az Opera sugárúton lesz az irodája?
− Ott, csakhogy én nem osztom meg Louceckkel az irodát, mint Oscar. Irodahelyiségben igazán bővelkedünk.
− És eljár majd a raktárakba, a pincékbe meg a Charenton rakparti irodákba?
− Miért ne?
− Az alkalmazottak körében nem tervez semmilyen változtatást?
− Miért kellene változtatnom? Mert a lányok úgy nagyjából mind lefeküdtek a férjemmel? Evvel az erővel a barátnőimmel sem találkozhatnék többé, kivéve a matuzsálemeket.
Apró termetű, élénk mozgású fiatal nő toppant be, s a ház úrnőjének karjába vetette magát.
− Szegénykém… − suttogta.
− Ugye megbocsát, felügyelő úr…
− Tessék csak!
Maigret a lépcsőn lefelé menet sűrűn törölgette a homlokát a zsebkendőjével, s közben így dörmögött:
− Fura asszony.
Néhány lépcsőfokkal lejjebb hozzátette:
− Megeszem a fejem, ha ezt az ügyet egykettőre le tudjuk zárni.
Jeanne Chabut legalább őszinte volt, s ez nem kis érdem.

NEGYEDIK FEJEZET

Öt óra körül járhatott, amikor valaki halkan kopogott Maigret irodájának az ajtaján. Választ sem várva a kopogásra, a rangidős kapus, az agg Joseph lépett be, s egy papírlapot nyújtott Maigret-nek.
„Név: Jean-Luc Caucasson.
A látogatás célja: a Chabut-ügy.”
− Hová vitte?
− Az akváriumba.
Az egyik várószobát hívták így, amelyet három oldalról üvegfalak határoltak, s ahol mindig akadt látogató.
− Várakoztassa még néhány percig, aztán vezesse be hozzám!
Maigret hosszadalmasan kifújta az orrát, pár pillanatig elácsorgott az ablak előtt, s végül felhajtott pár korty finom pezsgőt; mindig tartott a faliszekrényében egy üveget aranytartaléknak.
Változatlanul úgy érezte, hogy kóvályog a feje, s az a kellemetlen érzés kerítette hatalmába, hogy vattaszerű közegben mozog.
Éppen az íróasztala mellett állt, s a pipáját igyekezett meggyújtani, amikor Joseph bejelentette:
− Caucasson úr van itt.
Az említett urat szemmel láthatóan nem hatotta meg Orfévres rakpart légköre. Kézfogásra nyújtott kézzel ment oda Maigret-hez:
− Maigret főfelügyelőhöz van szerencsém? 
A felügyelő válaszul csak ennyit morgott:
− Tessék leülni, kérem!
A felügyelő megkerülte az íróasztalt, hogy a helyére ülhessen.
− Ha jól tudom, művészeti könyveket ad ki.
− Így van. Talán ismeri a Saint-André-des-Arts utcában a boltocskámat?
Maigret inkább nem válaszolt, csak szinte álmodozva bámult a látogatójára. Szép, magas, jó alakú férfi volt, dús, őszes haja szépen simult a fejére. Szürke volt az öltönye és a kabátja is, az ajkán pedig, nyilván megszokásból önelégült mosoly ült. Fajtiszta állatot juttatott az ember eszébe, például egy afgán agarat.
− Elnézését kérem, hogy zavarom, annál is inkább, mert a látogatásom a maga szempontjából nem túl érdekes. Oscar Chabut barátja voltam…
− Tudom. Azt is tudom, hogy szerdán egy ellenállásról szóló film bemutatóján volt. A film csak fél tízkor kezdődött, így kényelmesen eljuthatott a Fortuny utcából a Champs-Elysées-re.
− Gyanúsítottnak tekint?
− Míg az ellenkezője be nem bizonyosodik, többé-kevésbé mindenki gyanús, aki kapcsolatban állt Oscar Chabut-vel. Ismeri Madame Blanche-ot?
A férfi egy pillanatig habozott, majd gyorsan döntött.
− Ismerem. Magam is jártam nála.
− Kivel?
− Jeanne Chabut-vel. Ő tisztában volt vele, hogy a férje eljárt a villába. Szerette volna a saját szemével látni.
− Chabut-né a kedvese?
− Volt. Minden okom megvan rá, hogy azt higgyem, mások is a kegyeibe férkőztek.
− Magával mikor volt jóban?
− Már vagy egy fél éve nem volt vele randevúm.
− A Vosges téren bonyolították le a találkáikat?
− Ott, amikor a férje délre utazott. S ez szinte hetente előfordult.
− Ezért jött el hozzám?
− Nem. Most csak a kérdésére válaszoltam. Én azt akartam megkérdezni, találtak-e leveleket.
Maigret összeráncolt szemöldökkel nézte a férfit.
− Micsoda leveleket?
− Azokat, amelyeket személy szerint Oscarnak írtak. Persze nem a hivatali levelezésére gondolok. Feltételezésem szerint a magánleveleit a Vosges téren vagy a Charenton rakparton tartotta.
− És maga szeretné, ha ezeket a leveleket visszakaphatná?
− Meg… így hívják a feleségemet… megszállott levelező − mondta. − Hosszú leveleket ír, melyekben mindent összehord, ami az eszébe jut…
− Az ő leveleit szeretné megtalálni?
− Meglehetősen hosszú ideig volt viszonya Oscarral. Megleptem őket, s Oscart ez kellemetlenül érintette.
− Szerelmes volt?
− Soha életében nem volt szerelmes. A feleségem csak eggyel több trófeát jelentett neki.
− Maga féltékeny?
− Idővel kénytelen voltam belenyugodni.
− A feleségének másokkal is akadt kalandja?
− Be kell vallanom, hogy igen.
− Ha jól értettem, a felesége Chabut szeretője volt, maga pedig Chabut-néé. Nagyjából erről van szó?
Maigret hangjában, viselkedésében fojtott irónia bujkált, de a művészeti könyvek kiadója ezt nem vette észre.
− Maga is írt leveleket?
− Hármat vagy négyet.
− Chabut-nénak?
− Nem, Oscarnak.
− Panaszkodott bennük, hogy Megnek viszonya van vele?
− Nem.
A kínos ponthoz érkezett, s igyekezett fesztelenül beszélni.
− Maga nyilván tudja, milyen helyzetben van ma egy művészeti kiadó. Vevő csak elszórtan akad, a könyvek rendkívül magas önköltséggel készülnek. Évek telnek el, míg egy-egy kiadás megjelenik, s komoly tőkét képvisel, így már világosan láthatja, hogy miért szorulnak mind a mai napig mecénásokra.
Maigret most gúnyosabban, mint valaha, de ártatlan képpel ezt kérdezte:
− Chabut mecénás volt?
− Nagyon gazdag volt. Csak úgy dőlt hozzá a pénz. Úgy gondoltam, segíthetne rajtam, és…
− Ezt meg is írta neki? 
− Igen.
− Annak dacára, hogy a felesége Chabut szeretője volt?
− A két dolognak semmi köze egymáshoz.
− Már azután írt, hogy rajtakapta őket?
− Nem emlékszem pontosan, de azt hiszem, igen. 
Maigret hátradőlt, s az ujjával a pipája hamuját nyomkodta.
− És maga már Jeanne Chabut szeretője volt? 
− Tudtam én, hogy nem fogja megértem. Egyre csak a jó öreg polgári erkölcsök szerint ítél, amelyek pedig már kihaltak a mi köreinkben. Számunkra ezeknek a szexuális kapcsolatoknak semmi jelentőségük nincs.
− Tökéletesen értem. Más szóval maga kizárólag azért fordult Oscar Chabut-höz, mert ő gazdag volt.
− Pontosan azért.
− Bármelyik bankárhoz vagy nagyiparoshoz is fordulhatott volna, akit nem is ismer.
− Ha megszorultam volna, igen.
− Nem volt szorult helyzetben?
− Az ázsiai művészet bizonyos aspektusairól szerettem volna egy jelentős művet kiadni.
− Azokban a levelekben olyan mondatok is vannak, amelyeket megbánt?
A férfi egyre kínosabban érezte magát, de sikerült megőriznie méltósága töredékeit.
− Mondjuk inkább úgy, hogy félre lehet őket érteni.
− A felületes emberek, például az olyanok, akik nem tartoznak a maga köreibe, és meglehetősen szűk látókörűek, zsarolásra is gondolhatnának, ugyebár?
− Többé-kevésbé.
− Kitartóan követelte a pénzt?
− Három vagy négy levelet írtam.
− Mind ugyanarról? És eléggé rövid időn belül?
− Szorított az idő, hogy a könyvet előkészítsük. A keleti művészet egyik legkiválóbb szakértője már leadta a szöveget.
− Chabut fizetett?
Caucasson a fejét rázta. 
− Nem.
− Nagy csalódás volt?
− Az. Ezt nem vártam volna tőle. De hát nem ismertem eléggé.
− Kőszívű volt, ugye?
− Kőszívű, és mélységes megvetés élt benne.
− Levélben válaszolt magának?
− Még csak arra sem méltatott. Egyik este harminc barátjának koktélt adott, és akkor én utánamentem, abban a reményben, hogy végre választ kapok tőle…
− És kapott?
− Durva választ kaptam. Hátrafordult, és a fogadószoba kellős közepén, jó hangosan ezt mondta, amit persze a többiek is hallottak: „Tudja meg, hogy tojok Megre, s még inkább tojok arra, hogy maga mit ügyködik a feleségemmel. Úgyhogy abbahagyhatja a kuncsorgást.”
Amikor belépett az irodába, az arca sápadt volt, most azonban elvörösödött, és gondosan ápolt keze enyhén reszketett.
− Láthatja, hogy egészen őszintén beszélek. Hallgathattam volna, kivárhattam volna az eseményeket.
− Azaz megvárhatta volna, hogy megtaláljam a leveleket?
− Ki tudja, kinek a kezébe kerülnek?
− Azóta találkozott Chabut-vel?
− Kétszer. Meget és engem továbbra is meghívtak a Vosges térre.
− És maguk elmentek − morogta Maigret tettetett csodálattal. − Amint látom, megbocsátotta a sértést.
− Mi mást tehettem volna? Durva alak volt, de maga az őserő. Bizonyosan másokat is megalázott a barátaink közül. Úgy érezte, szüksége van a hatalom tudatára, az pedig nem érdekelte, hogy szeretik-e.
− Maga arra számított, hogy visszaadom a leveleket?
− Szívesebben venném, ha megsemmisítené őket.
− Mind a felesége, mind pedig a maga leveleit, ugye?
− Meg levelei valószínűleg szenvedélyes hangú, ha ugyan nem egyenest erotikus levelek, az enyémeket pedig, amint már mondtam, félreérthetik.
− Majd meglátom, mit tehetek magukért.
− Megtalálta a leveleket?
Maigret nem felelt, hanem az ajtó felé indult, hogy jelezze, befejezte a beszélgetést.
− Jó, hogy eszembe jut: nincs véletlenül egy hat-harmincötös automata pisztolya?
− Az üzletben van egy automata pisztolyom. Évek óta ugyanabban a fiókban tartom, nem is tudom, milyen kaliberű. Nem szeretem a fegyvereket.
− Köszönöm. Ja, még valami: tudta, hogy Chabut barátja minden szerdán, ugyanabban az időpontban jár a Fortuny utcába?
− Tudtam, mert előfordult, hogy Jeanne és én ezt az időpontot használtuk ki.
− Akkor mára be is fejeztük. Ha szükségem lesz magára, behívatom.
Caucasson a végén az ajtókeretet súrolva távozott. Maigret a lépcsőig követte a pillantásával. Amikor visszament az irodájába, a Vosges téri lakást kérte telefonon. Jó időbe került, míg megkapta, mert örökösen foglalt volt a vonal.
− Chabut-né asszony? Itt Maigret felügyelő. Elnézését kérem, hogy ismét zavarom, de az imént meglátogatott valaki, és kénytelen vagyok egy-két kérdést feltenni magának.
− Csak gyorsan, kérem, mert rendkívül sok a dolgom. Holnap lesz a gyászszertartás, de csak a legszűkebb ismeretségi kört hívom meg.
− Egyházi szertartás lesz?
− Csak egyszerű beszentelés. Mindössze a férjem néhány bizalmas barátját és két-három munkatársát értesítem.
− Louceck urat is?
− Kénytelen vagyok.
− Leprétre-et?
− Természetesen őt is. Meg a titkárnőjét, azt a sovány lányt, akit Szöcskének nevezett. Három kocsival megyünk egyenest az ivryi temetőbe.
− Nem tudja véletlenül, hol tartotta a férje a magánleveleit?
Meglehetősen hosszú csend támadt.
− Képzelje, soha eszembe se jutott ezen gondolkodni. Most viszont éppen ezt teszem. A lakáscímre alig-alig jött levele, leginkább a Charenton rakpartra küldték a postát. Meghatározott levelekről van szó?
− Barátok, barátnők leveleiről.
− Ha megőrizte őket, akkor a páncélszekrényében kell hogy legyenek.
− Hol van az a páncélszekrény?
− A nappaliban, az arcképe mögött.
− A kulcsa magánál van?
− Tegnap küldték vissza az emberei azokat a ruhákat, amelyeket szerdán viselt a férjem. Az egyik zsebében ott volt a kulcscsomója. Észrevettem, hogy van rajta egy páncélszekrénykulcs is, de aztán nem foglalkoztam a dologgal.
− Ma már nem szeretném több idejét elrabolni, de a gyászszertartás után…
− Holnap délután hívjon fel!
− Addig is kérem, ne semmisítsen meg semmit, még a legkisebb papírfecnit se.
Vajon nem szalad-e rögtön kíváncsian a páncélszekrényhez, hogy elolvassa azokat a nevezetes leveleket? 
Maigret felhívta Szöcskét.
− Mi újság ott maguknál?
− Mi kellene hogy legyen?
− Most tudtam meg, hogy meghívtak a gyászszertartásra.
− Így van. Telefonon. Nem számítottam rá. Inkább az volt az érzésem, hogy ellenszenves vagyok az asszonynak.
− Mondja csak, a Charenton rakparti épületben van páncélszekrény?
− Van, a földszinten, a könyvelő irodájában.
− Kinél van a kulcsa?
− Természetesen a könyvelőnél, és valószínűleg Oscarnál is volt.
− Tudomása szerint abban a páncélszekrényben őrzött személyes holmikat is, például leveleket?
− Nem hiszem. Amikor magánjellegű levelet kapott, vagy apró darabokra tépte, vagy a zsebébe gyömöszölte.
− Azért kérdezze már meg a könyvelőt, és mondja meg a választ! Vonalban maradok.
Kihasználta az alkalmat, hogy újratömje időközben kialudt pipáját. Lépteket hallott, ajtónyitást, majd csukódást, aztán néhány perc múltán ismét ajtónyitást és lépteket.
− Ott van még?
− Igen.
− Úgy van, ahogy gondoltam. A páncélszekrényben csak hivatalos papírok vannak, meg valamennyi készpénz. A könyvelő még azt sem tudja, vajon a főnöknek volt-e kulcsa hozzá. Azt gondolja, hogy inkább Leprétre úrnál van letétben egy kulcs.
− Köszönöm.
− Maga is ott lesz a temetésen?
− Nem hiszem. Különben sem hívtak meg.
− Egy templomba az lép be, aki akar.
Maigret letette a kagylót. Még mindig úgy érezte, mázsás súly ül a fején, de legalább a hangulata derűsebb volt, mint reggel. Becammogott a felügyelők irodájába, ahol Lapointe éppen a jelentését gépelte. Csak két ujjal irt, de ugyanolyan sebesen, mint a legtöbb gépírónő.
− Az imént meglátogatott valaki. A művészeti kiadó − mondta Maigret.
− Mit akart?
− Vissza akarta szerezni a leveleit. Sosem bocsátom meg magamnak, hogy nem gondoltam Oscar Chabut leveleire. Egyikből-másikból bizonyosan sok mindenre fény derülne, mint például Caucasson leveleiből, amelyekben pénzt követel…
− Mert a felesége ágyba bújt a borkereskedővel?
− Caucasson rajtakapta őket. Ő viszont közeli kapcsolatban állt Jeanne Chabut-vel. De ez csak egy eset a sok közül. Azt hiszem, ha megkaparintjuk a levelezését, másokat is felfedezünk…
− Hol vannak azok a levelek?
− Valószínűleg abban a páncélszekrényben, amely a nagy szalonban van, a mi emberünk arcképe mögött.
− A felesége olvasta a leveleket?
− Állítólag eszébe sem jutott a páncélszekrény. Véletlenül jutott a kulcsához, annak az öltönynek az egyik zsebében volt, amelyet Chabut szerdán viselt.
− Beszélt neki róla?
− Beszéltem. És meggyőződésem szerint még ma este elolvassa őket. A temetés holnap lesz. A Szent Pál-templomban lesz a beszentelés, aztán mindössze három kocsi viszi a bizalmas barátokat az ivryi temetőbe.
− Maga elmegy, főnök? 
− Nem.
Minek is menne? A borkereskedő gyilkosa nem az a fajta, aki a temetés alatt hívja fel magára a figyelmet.
− Mintha jobban volna, főnök? Kevesebbet fújja az orrát.
− Csak el ne kiabáld! Majd holnap reggel kiderül. 
Fél hat volt.
− Nem érdemes megvárnom, hogy hat óra legyen. Otthon mégiscsak jobb.
− Jó estét, főnök!
− Jó estét, gyerekeim!
És Maigret pipáját a foga közé szorítva, válla közé húzott fejjel, enyhén rogyadozó térddel kilépett a felügyelői irodából.

*

Nagyon mélyen aludt, s ha álmodott is valamit, másnap reggel nem emlékezett rá. Az éjszaka folyamán valószínűleg megváltozott a széljárás, mert reggelre sokkal enyhébb lett a levegő, s kitartó, egyhangú eső dobolt az ablaküvegen.
− Megméred a lázad?
− Nem. Nincs lázam.
Jobban volt. Élvezettel elkortyolgatta a két csésze kávét, aztán Maigret-né megint taxit hívott.
− Ne felejtsd itthon az ernyődet!
Az irodájában gépies pillantást vetett a rá váró levélkupacra. Régi szokása volt ez. Ahogy végigfutott a borítékokon, rögtön a szemébe ötlött, ha valamelyiken egy barát vagy olyasvalaki írása volt, akitől üzenet várt.
Az egyik borítékra iskolás írással írták rá a címzést. A bal felső sarokban háromszor is aláhúzták a „Saját kezébe” megjegyzést.

Maigret Főfelügyelő úrnak, 
a Bűnügyi Osztály vezetőjének
   Orfévres rakpart 38.

Ezt a levelet bontotta föl először. Két ívpapír volt benne, a felső szegélyüket levágták, nyilván valamelyik söröző vagy kávéház cégjelzése volt rajtuk. Szabályos írással, szabályos szóközökkel írták a levelet, és az ember érezte, hogy aprólékosan gondos, a részletekre figyelő ember keze alól került ki.

Remélem, hogy levelem nem akad el valamelyik beosztottjánál, és személyesen olvassa majd el.
Én telefonáltam magának kétszer is, de mindkét alkalommal hirtelen letettem a kagylót, mert féltem, hogy sikerül kinyomoznia az állomás számát, ahonnét hívtam. Állítólag az automata telefonközpont jóvoltából ez lehetetlen, de én inkább nem bízom az ilyesmiben.
Nem értem, az újságok miért hallgatnak Oscar Chabut személyiségét illetően. Hát azok között, akikkel az újságírók beszéltek, egyetlen ember sem akadt, aki megmondta volna az igazat?
Úgy beszélnék róla, mint nagyvonalú, vakmerő, kitartó emberről, aki saját erejéből hozta létre az egyik leghatalmasabb bornagykereskedést.
Nem rossz! Az az ember szemét alak volt, ezt már mondtam, és meg is ismétlem. Egy pillanatig sem habozott, ha bárkit fel kellett áldoznia a vágyálmaiért és nagyzási hóbortjáért. Azon gondolkodom, nem volt-e bizonyos értelemben őrült.
Szinte elképzelhetetlen, hogy egy egészséges lelkületű ember úgy viselkedjék, ahogy ő. A nőkkel való kapcsolatában egyedül az vezérelte, hogy bemocskolja őket. Azt akarta, hogy minden nő az övé legyen, hogy lealacsonyítsa őket, és úgy érezze, magasabb rendű náluk. Egyébként a barátnői jóhírére fittyet hányva dicsekedett sikereivel.
Hát a férjek? Lehetséges, hogy semmiről sem tudnak? Nem hiszem. Megvetésével őket is leigázta, és valamilyen úton-módon hallgatásra kényszerítette őket.
Mindent le kellett alacsonyítania maga körül, hogy nagynak, mindenhatónak érezze magát. Érti, mire gondolok?
Megesik velem, hogy jelen időben beszélek, mintha még élne, holott elnyerte méltó jutalmát. Senki sem fogja megsiratni, még a rokonai sem, még az apja sem, aki már jó ideje nem is kívánta látni.
Minderről az újságok mélyen hallgatnak, s ha majd egy szép nap letartóztatja azt, aki rálőtt, s véget vetett aljas üzelmeinek, mindenki arra a férfira acsarkodik majd.
Szerettem volna kapcsolatba lépni magával. Láttam, amint egy másik férfi, valószínűleg az egyik nyomozója társaságában bement a Vosges téri házba. A Charenton rakparton is észrevettem. Ott korántsem olyan egyszerű minden, mint amilyennek igyekeznek feltüntetni. Minden, ami azzal az emberrel kapcsolatba került, bizonyos fokig megfertőződött.
A gyilkost keresi? Magának ez a foglalkozása, és én nem is haragszom érte. De ha létezne igazság a földön, dicsérettel kellene illetnie a gyilkost.
Ismétlem: undorító, szemét alak volt, mélységesen romlott lény.
Kérem, Főfelügyelő úr, fogadja őszinte tiszteletemet, és elnézést kérek, hogy nem írom alá.

A levél alján mégis volt valami irkafirka.
Maigret újból elolvasta a levelet, de most lassan, minden mondatot jól megrágva. Pályafutása során száz meg száz névtelen levelet kapott már, s tévedhetetlenül felismerte azokat, amelyek valóban fontosak.
Ebben a levélben a fellengzősség, no meg a nyilvánvaló túlzás dacára nemcsak alaptalan rágalmak voltak, s a borkereskedőről felvázolt arckép bizony hasonlított az eredetijére. Vajon a gyilkos írta? Oscar Chabut számos áldozatának egyike? Ha igen, olyasvalakiről van-e szó, akinek szokása szerint megkaparintotta, majd elhajította a feleségét?
Vagy olyan férfiról, akinek Chabut üzleti cinizmusa miatt kellett szenvednie?
Bár nem akarta, most felrémlett előtte a bicebóca, aki a bűnügyi rendőrség előtt várt rá, majd elsietett a Dauphine tér felé. Nem volt különösebben megnyerő külsejű. Úgy festett, mint aki ruhában aludt, bár nem volt csavargó sem. Párizsban ezrével akadnak ilyen meghatározhatatlan hovatartozású egyének. Vannak, akik kérlelhetetlenül csúsznak lefelé, s előbb-utóbb a Szajna-parton találkozik velük az ember, ha ugyan már előbb bele nem ugranak a folyóba.
Másoknak sikerül megkapaszkodniuk, s összeszorított foggal a felszínre vergődniük, főleg ha valaki segítő kezet nyújt feléjük.
Maigret a szíve mélyén szeretett volna segíteni ennek az embernek. Valószínű, hogy nem őrült, bár a Chabut iránt érzett gyűlölete életének kizárólagos mozgatórugójává vált.
Vajon ő terítette le a borkereskedőt? Lehetséges. Ráillik a szerep, hogy kezét görcsösen egy pisztoly jéghideg agyára szorítva leselkedjék a sötétben.
Fogadalmához híven lőtt; lőtt egyszer, lőtt kétszer, lőtt négyszer, azután sántikálva elügetett a metróállomás felé.
Hol aludt? Hová ment onnét? Vajon elegendőnek találta, ha eljut a nagykörútra vagy egy másik, forgalmas negyedbe, bemegy egy eszpresszóba, hogy megmelegedjék, s egyedül ünnepelje az iménti sikert?
Chabut-t nem pillanatnyi ihlet hatására ölték meg, Aki véghezvitte ezt a gyilkosságot, tétovázgatva hosszú ideig érlelte, magában jól meghányta-vetette a sérelmeit, s csak azután tökélte el magát.
Nos, az ellensége halott. Nem olyan ez egy kicsit, mintha a gyilkos hirtelen elveszítette volna élete értelmét? Az áldozatot úgy emlegették, mint kiváló férfiút, kivételesen ügyes üzletembert. Arról, aki megölte, senki sem beszélt, mint ahogy az indokai sem érdekeltek senkit.
Ezért aztán telefonált, majd írt Maigret-nek.
És még fog is írni, s akarata ellenére mond majd valami olyat, ami miatt elfogják.
Maigret a nagyfőnök irodájába ment, mert jelentéstételre csengettek.
− A Fortuny utcával kapcsolatban semmi újság?
− Semmi kézzelfogható. Ennek ellenére dereng valami halvány reménysugár.
− Gondolja, hogy botrány lesz?
Maigret összevonta a szemöldökét, ő nem beszélt a főnökének Chabut egyéniségéről, az újságok sem mondtak róla semmit. Akkor hát miért beszél már most botrányról?
Mert a bűnügyi rendőrség igazgatója ismerte a borkereskedőt? Vagy mert ő is eljárt azokhoz az emberekhez, akiknek a köreiben jól ismerték Chabut-t? Ha így van, akkor tudnia kell, hogy jó néhány embernek alapos oka volt rá, hogy úgy gyűlölje Chabut-t, hogy kedve legyen az életére törni.
− Egyelőre senkire sem gondolok név szerint − mondta kitérően.
− Akárhogy is, jól tette, hogy a sajtónak nem mondott túl sokat.
Maigret később átnézte a többi levelét is, majd felhívatott egy gépírónőt, hogy egypár levélre lediktálja a választ. Még mindig nagyon összetörtnek érezte magát, s elég gyengécske volt, de már nem kellett zsebkendővel a kezében élnie. Lapointe valamivel dél előtt futott be.
− Remélem, nem fog rám megharagudni. Úgy is mondhatnám, hogy a saját szakállamra mentem oda. Kíváncsi voltam a temetésre. Talán összesen húszan lehettek, s az alkalmazotti gárdát egyedül Louceck képviselte.
− Senki mást nem ismertél föl?
− Amikor kijöttem a templomból, az volt az érzésem, hogy a szemben lévő járdáról egy férfi figyel. Igyekeztem utolérni, de mire a kocsisoron átfurakodtam, eltűnt.
− Olvasd csak ezt!
Odaadta a névtelen levelet, s a felügyelő jó párszor elmosolyodott, míg olvasta. 
− Ez rávall, nem?
− Figyeld csak: látott engem a Vosges téren, a Charenton rakparton, s nyilván akkor is, amikor bejöttem a bűnügyire. Ma reggel bizonyosan arra várt, hogy elmegyek a temetésre.
− Nyilván engem is látott már magával, s most felismert.
− Ma délután jó lenne, ha egy emberünk őrt állna a Vosges téren. Csakhogy ne foglalkozzék velem. Valószínűleg meglátogatom Chabut-nét. Az emberünk arra figyeljen, hogy nem ólálkodik-e valaki a ház körül. Az eddigiek alapján nyugodtan kijelenthetjük, hogy az illető képes pillanatok alatt légneművé válni.
− Menjek oda én?
− Ha akarsz. Te legalább már tudod, hogy néz ki.
Hazament ebédelni, jó étvággyal evett, s talán csak negyedórát szundikált a karosszékében. Amikor visszaért a rakpartra, felhívta a Vosges téri lakást. Jeanne Chabut-t kérte a telefonhoz. Elég hosszú ideig várakoztatták.
− Bocsánatot kérek, hogy rögtön a temetés után zavarom. Bevallom, hogy mihamarabb szeretném látni azt a levelezést, amely talán értékes felvilágosításokkal szolgál.
− Ma délután szeretne eljönni? 
− Ha lehetséges.
− Öt óra tájban jön valaki hozzám, azt nem halaszthatom el. Ha most rögtön idejön…
− Pár perc múlva ott vagyok.
Lapointe már ott őrködött a ház környékén. Maigret Torrence-szal vitette oda magát, de aztán visszaküldte a fiút a bűnügyire. A kapubejáratról eltűnt a könnycsepp alakú ezüstdíszekkel ékes fekete drapéria, s a lakásban sem volt már nyoma a ravatalnak. Csupán a krizantémillat emlékeztetett a halottra.
Az asszony ugyanazt a fekete ruhát viselte, mint előző nap, csak most színes ékkövekből készült tűt tűzött ki rá, s így nem keltett olyan komor benyomást. Nagyon határozottan viselkedett, tökéletesen uralkodott magán.
− Ha óhajtja, bemehetünk a kis szalonomba. A nagy szalon túlságosan tágas két embernek.
− Kinyitotta a páncélszekrényt? 
− Nem is titkolom.
− Hogy találta ki a kombinációt? Gondolom, nem ismerte.
− Persze, hogy nem ismertem. Az volt az első gondolatom, hogy a férjem nyilván mindig magánál hordta a számokat. Keresni kezdtem a levéltárcájában. Amikor kinyitottam a jogosítványát, találtam benne egy számsorozatot, s azt kipróbáltam a páncélszekrényen.
A XV. Lajos stílusú komódra kikészített egy hevenyészve összekötözött, testes csomagot.
− Előrebocsátom, hogy nem olvastam el az összeset. Ha egész éjszaka olvasok, akkor sem jutok a végére. Nagyon meglepődtem, hogy megőrizte ezeket a papírokat. Még az én réges-régi szerelmes leveleimet is megtaláltam, amiket még az esküvő előtt írtam neki.
− Úgy gondolom, inkább az újabb levelekkel kellene kezdenünk, amelyek talán magyarázatot adnak a gyilkosságra.
− Foglaljon helyet!
Maigret elképedt, amikor az asszony feltette a szemüvegét, így egészen más lett az egyénisége. Most értette csak meg, micsoda akaraterő van benne, hogy a kezébe vegye az üzleti ügyeket. Hidegfejű nő ült itt előtte, akiben valószínűleg fékezhetetlen akarat dolgozik, s aki nemigen adja föl a harcot, ha valami célt tűz maga elé.
− Egy csomó szerelmes levél… Nézze csak!… Ezt itt valami Rita írta alá… Nem tudom, melyik Ritáról van szó.

Holnap háromkor ráérek. A szokott helyen? Puszi. Rita

− Amint látja, Rita nem érzelgős, a levélpapírja ízléstelen, arról nem is beszélve, hogy illatosítva van.
− Dátum nincs rajta?
− Nincs, de az utolsó hónapok levelei között találtam.
− Jean-Luc Caucassontól semmi sem akadt a kezébe?
− Tud róla? Elment magához?
− Ugyancsak aggódik a levelek miatt.
Változatlanul esett az eső, s a víz kacskaringós patakokban folyt le a magas ablakokon. A lakás békés, csendes volt. Levelek százai hevertek előttük, melyek végső soron egy ember életét ölelték fel.
− Ezt itt Caucasson írta. Akarja maga olvasni?
− Igen, szívesebben venném.
− Rágyújthat ám a pipájára. Egyáltalán nem zavar.

Kedves Oscar barátom!
Hosszú ideig haboztam, megírjam-e ezt a levelet, de régi barátságunkra gondolva eloszlottak aggályaim. Te csodálatos üzletember vagy, én viszont nemigen értek a számokhoz, ez a magyarázata annak, hogy igen kínosan érzem magám, ha pénzről kell beszélnem.
A művészeti könyvek kiadása nem olyan mesterség, mint a többi. Az ember örökké lesi-várja azt a könyvet, amely majd nagy sikert arat. Néha sokáig kell rá várni, s amikor végre a kezedbe kerül, egyszerűen képtelen vagy kiadni.
Velem is ez történt. Az üzlet pang, több mint egy esztendeje nem adtam ki semmit, s ekkor kapok egy rendkívüli könyvet az ázsiai művészet bizonyos aspektusairól. Tudom, hogy remek könyv, és le is fogja aratni a megérdemelt babérokat. Majdnem biztos az is, hogy el tudom adni a kiadói jogot az Egyesült Államoknak és más országoknak is, ezeknek a bevételeknek egy kis része is elegendő a kiadások fedezésére.
De ahhoz, hogy kiadhassam a könyvet, most rögtön szükségem volna körülbelül kétszázezer frankra, amiből pillanatnyilag egyetlen fillér sem áll a rendelkezésemre. Megnek ugyan van valami kis pénzmagja, de az sem több úgy tízezer franknál.
Kölcsönözni tudnád-e nekem ezt az összeget? Tudom, hogy neked ez meg se kottyan. Életemben először kérek így pénzt, és hidd el, hogy nagyon keservesen esik.
Mielőtt rászántam volna magam, beszéltem Meggel, s ő azt mondta, hogy téged olyan mély baráti érzelmek fűznek hozzánk, hogy bizonyosan nem utasítod vissza ezt a segítséget.
Hívjál fel, vagy írj egy sort, s tudasd, mikor és hová menjek, hozzád-e vagy valamelyik irodába. Mindent aláírok, amit csak kívánsz.

− Undorító, nem?
Maigret pipára gyújtott, az asszony cigarettára.
− Nyilván maga is észrevette a Megre való utalást. A második levél már rövidebb.
Mindkét levél kézzel volt írva, apró betűs, jól olvasható, de ideges kézírással.

Kedves barátom!
Csodálkozom, hogy még nem kaptam választ a levelemre. Nagyon össze kellett szednem a bátorságomat, hogy írjak neked. Csak irántadvaló bizalmamról tettem tanúbizonyságot, amikor olyan őszintén feltártam előtted a dolgokat.
Azóta csak romlott a helyzet. A közeljövőben eléggé nagy kiadásaim lesznek, amelyek arra kényszerítenek, hogy bezárjam a boltot.
Meg mindent tud, s csak emészti magát; könyörgött, hogy írjak neked.
Remélem, bebizonyítod, hogy a barátság nem üres szó csupán.
Számítok rád, aminthogy te is számíthatsz énrám.
Őszinte híved

− Nem tudom, maga is érzi-e a szavak mögött a burkolt fenyegetést.
− Igen − morogta Maigret. − Ez elég világos.
− Akkor most olvassa Meg leveleit!
Maigret kivette az első, keze ügyébe kerülő levelet:

Drága egyetlenem!
Mintha már ezer éve nem láttalak volna, pedig múlt hétfőn találkoztunk! Milyen jó volt a karodban, a melledhez simulni, ahol annyira biztonságban érzem magam!
Tegnapelőtt küldtem neked pár sort, hogy mikor találkozzunk. El is mentem a szokott helyre, de te nem jöttél. Blanche azt mondta, hogy nem is telefonáltál.
Nyugtalan vagyok. Tudom, hogy nagyon elfoglalt ember, vagy, hogy fontos üzleti ügyeid vannak, meg azt is tudom, hogy nem én vagyok neked az egyetlen. Ha nem hagysz el teljesen, nem is féltékenykedem. Szükségem van rá, hogy szoríts, hogy érezzem a szagodat.
Tudasd velem hamar, hogy mi van veled. Nem várok tőled hosszú levelet, csak a találkozásunk időpontját.
Jean-Luc mostanában igen elfoglalt. Valami eget verő könyvet forgat a fejében, amely szerinte élete nagy húzása lesz. Mennyire jelentéktelennek, milyen tutyimutyinak érzem őt egy olyan férfi mellett, mint te!
Csók mindenhová.
A te Meged

− Van még egy csomó ebből a fajtából, némelyik meglehetősen sikamlós.
− Mikor írta az utolsót?
− Mielőtt nyaralni mentünk volna. 
− Hová mentek?
− Cannes-ba, az ottani lakásunkba. Oscarnak kétszer-háromszor fel kellett repülnie Párizsba. Odalent összejöttünk néhány párizsi barátunkkal, de Caucassonék nem voltak ott. Ha jól emlékszem, valahol Bretagne-ban van egy kis házuk, egy olyan faluban, ahová főleg festők járnak.
− Több levelet nem talált, amelyben pénzt kértek volna?
− Csak egy részüket olvastam el. Van itt pár sor egy eléggé merész özvegytől, úgy hívják, hogy Estelle Japy. A férjem néhány hónapig bejáratos volt hozzá.

Drága barátom!
Itt küldök egy számlát, amit én nemigen tudnék kifizetni. Remélem, mihamarabb láthatom.
A maga Estelle-je

− A számla is itt van?
− Nem találtam itt, így hát nem tudom, mennyiről és miről szólt. Valami ékszer? Bunda? Ma délelőtt ott volt a templomban, de a temetőbe már nem jött ki.
− Gondolom, nem adja ide a leveleket, hogy vasárnap kényelmesen átolvashassam őket.
− Kínos, hogy vissza kell utasítanom a kérését, de nagyon nehezemre esne, ha akár csak rövid időre is meg kellene válnom ezektől az emlékektől. Jöjjön, amikor jólesik, akár holnap, és én békén hagyom, hogy olvashasson. Van itt egy levél Robert Trouard-tól is, az építésztől, aki megpróbálta rábeszélni a férjemet, hogy szálljon be valami luxuslakás-építési akcióba.
− Előfordult, hogy elfogadott hasonló javaslatokat?
− Tudomásom szerint soha.
− Trouard felesége?
− Persze ő is, mint a többi. Csak éppen azt hiszem, a férj nem tudta. Nézze csak, ez itt a leghóbortosabb levél. Hat teljes oldal, tele féktelen erotikával. A Wanda nevű hölgy, akit nem ismerek, nemcsak annak érzi szükségét, hogy a legapróbb részletig mindent felidézzen, amit előző nap csináltak, hanem észbontó képzelőerővel részletezi azt is, amit majd a következő találkozásuk során fognak csinálni. Szerintem vagy orosz, vagy lengyel a nő. Oscarnak nem lehetett könnyű megszabadulni tőle. Vagy itt van egy másik. Marie-France írta, Henry Legendre felesége…
Odanyújtotta Maigret-nek a halványkék papírlapot. A tinta rajta sötétebb kék volt. 

Te drága szörnyeteg!
Gyűlölnöm kellene téged, s ez be is következik, ha még ezen a héten nem kérsz tőlem bocsánatot. Szép kis dolgokat tudtam meg rólad, azt nem mondom el, kitől, mert az illető is a trófeáid közé tartozik. Az is igaz, hogy nyilván nem emlékszel mindegyikre.
Szóval néhány nappal ezelőtt egy koktélon voltál, s úgy esett, hogy valaki rólam kezdeti beszélni. Nos, biztosan tudom, hogy jó hangosan, legalább öt ember előtt ezt mondtad:
− Kár, hogy lóg a melle.
Azt már eddig is tudtam, hogy faragatlan tuskó vagy. Íme a bizonyíték. Ahhoz viszont nincs bátorságom, hogy soha többé ne lássalak.
Te lépsz.

− Az egész sokkal élvezetesebb volna, ha ismerné a szereplőket, ha például láthatta volna, hogyan lép be a szépséges Legendre-né a férje karján egy szalonba, a keblén felhalmozott gyémántokkal. Most viszont búcsúznom kell, mert Gérard egyik pillanatról a másikra megérkezhet. Gérard Aubinről van szó, a bankárról, akitől egy-két dologban tanácsot kell kérnem. Tökéletesen megbízom benne. Ha kedve van, jöjjön vissza holnap délután…
− Nem valószínű, hogy eljövök.
− Megértem, hogy inkább családi körben szeretné tölteni a vasárnapját.
Az asszony nem is sejtette, hogy Maigret-ék megint egy környékbeli moziban töltik a délutánt, majd kart karba öltve hazasétálnak.
A téren Maigret megpillantotta Lapointe-et.
− Igaza volt, főnök. De megint átrázott. Ez az ember olyan, mint az angolna. Először a ház körül kerestem, persze nem mertem túl közel jönni. Úgy fél óra múlva a Vosges térnek azt a részét fésültem át, amelyik kerítéssel van körülvéve. Az eső miatt csak kevesen jártak arra. A szemben lévő oldalon viszont, egy padon, észrevettem valakit, s szinte bizonyos vagyok benne, hogy ő volt az. Kókadt, barna kalapot, ballonkabátot és sötét árnyalatú öltönyt viselt. Bementem a kertbe, elindultam feléje, de még tíz lépést sem tettem, mikor felpattant a padról, és eltűnt a Birague utcában. Két idős hölgy legnagyobb meglepetésére, akik ketten egy esernyő alatt vitatkoztak, futásnak eredtem. Amikor a Saint-Antoine utcába értem, az én pasasomnak már híre-hamva sem volt. Az az ember érzése, hogy magát követi, mintha arról akarna meggyőződni, hogy folytatja a nyomozást.
− Ő talán még többet is tud a nyomozásról, mint én. Ha legalább beszélhetne! Van kocsid?
− Busszal jöttem.
− Akkor menjünk busszal.
És Maigret zsebre vágta a kezét.

ÖTÖDIK FEJEZET

Mégsem mentek moziba, ahogy Maigret előző nap eltervezte. Az eső egyre ömlött, csak úgy zuborgott a járdán, s szinte egyetlen lélek sem járt a Richard-Lenoir körúton. Csak a mise kezdetekor és végén lehetett néhány sietős sötét árnyat látni, amint esernyőjük alatt a falhoz lapulva nekifeszülnek a szélnek. Mert délelőtt tíz órától a szél is feltámadt, s nagy lökésekkel fújni kezdett.
A felügyelő is csak tíz óra tájban szánta rá magát, hogy megmosakodjék, pedig ez ritkán esett meg vele. Egész reggel pizsamában és köntösben tehetetlenkedett.
Ismét felment a láza, nem nagyon, csak harminchét hatra, de ez épp elég volt ahhoz, hogy ellustítsa, elgyengítse.
A felesége kihasználta az alkalmat, hogy kényeztetheti, s valahányszor valami figyelmességgel szolgált, Maigret úgy tett, mintha zsörtölődne. 
− Mit főzöl ebédre?
− Sült húst, zellerrel és krumplipürével.
Mint amikor a felügyelő még gyerek volt. A vasárnapi sült. Akkoriban úgy szerette, ha nagyon megsütötték. A nap folyamán még többször is megrohanták a gyerekkori emlékek.
Befészkelték magukat a lakásba, s onnét nézték a zuhogó esőt. Maigret délfelé megkockáztatta:
− Azt hiszem, étvágygerjesztőnek iszom egy pohárka kökénypálinkát.
Az asszony nem tiltakozott, s ő kinyitotta az ebédlőszekrényt. Választhatott a kökény- és a málnapálinka között. Mindkettőt az elzászi sógornőjétől kapta. A málna illatosabb volt, s ha csak egy pici kortyot az ember a szájában forgatott egy pillanatig, még fél óra múlva is illatosnak érezte a szájpadlását.
− Nem kérsz egy csöppet?
− Nem, tudod, hogy rögtön elalszom tőle.
Jó illatok terjengtek a lakásban, a náthája is csak alig-alig tompította őket. Átnézte a hetilapokat, amelyeket hét közben nem volt ideje elolvasni.
− Furcsa, hogy bizonyos társadalmi körökben érvényüket vesztették az élet szabályai…
Az asszony nem kérdezte, mire utal. Mindennek ellenére, Maigret nem tehetett róla, most is nyakig ült a Chabut-ügyben, s többször is előfordult, hogy elejtett egy-egy félmondatot az üggyel kapcsolatban.
− Ha legalább százan többé-kevésbé meg szeretnének gyilkolni egy embert…
Ki volt hát az az ágrólszakadt, sántikáló emberke, aki olyan ügyesen fel tudott szívódni a tömegben? És hogyan tudott szinte minden alkalommal előbb megjelenni ott, ahová Maigret indult?
Ebéd után a karosszékben ejtőzött. Amikor kinyitotta a szemét, látta, hogy a felesége varrogat, mert képtelen egyetlen pillanatra is ölbe tett kézzel ülni.
− Jó nagyot aludtam.
− Az jót tesz.
− Ha legalább tényleg kitörne rajtam az influenza!…
Bekapcsolta a tévét. Vadnyugati filmet adtak, s ő élvezettel nézte. Természetesen volt a filmben egy rossz ember, aki bizonyos hasonlóságot mutatott Chabut-vel. A sátánfajzat itt is be akarta bizonyítani, a többieknek is, meg magának is, hogy milyen erős, s ezért megalázta az embereket.
Amikor vége volt a filmnek, eszébe jutott a Vosges téri kis szalonban kettesben eltöltött idő.
− Fura egy asszony… − dörmögte.
− Ki veszi át az üzletet? 
− Ő.
− Ért hozzá?
− Nemigen. De hamar megtanulja, és majdnem biztos vagyok benne, hogy megáll a lábán. Sőt fogadni merek, hogy egy év sem telik bele, s kihajítja Loucecket.
Éppen a tengerfenékről olvasott egy cikket, amikor felötlött benne egy gondolat. Mit is mondott Szöcske a könyvelőről? Hogy nemrég dolgozik csak ott. Néhány hónapja. Az elődje vajon saját jószántából ment el, vagy elküldték?
Most azonnal tudni akarta a választ. Nem hagyta nyugodni a gondolat, keresni kezdte s meg is találta a telefonkönyvben a lány számát.
Hosszú ideig csöngött a telefon, de nem vették fel. Szöcske biztosan elment a mamájával moziba vagy valami rokonhoz. Fél nyolc felé ismét hívta, de sikertelenül.
− Gondolod, hogy tud valamit?
− Fel sem merült benne, hogy fontos lehet a dolog, így nem is beszélt róla. Egyébként nagyon valószínű, hogy hamis nyomon járok. Pillanatnyilag egy csomó hamis nyomom van…
De azért kellemes vasárnapot töltöttek. Este hideg húst meg sajtot ettek. Tízkor már mindketten ágyban voltak.
Másnap reggel Maigret nem ment be a rakpartra, hanem felhívta Lapointe-et, hogy menjen érte kocsival.
− Kipihente magát, főnök?
− Gyakorlatilag egész nap fel sem keltem a karosszékemből. Úgy érzem, minden tagom elmerevedett. A Charenton rakpartra, fiacskám!
Az alkalmazottak a helyükön voltak, de lázas tevékenységnek, sőt egyáltalán: tevékenységnek nyoma sem látszott, csak az udvarban görgették az emberek a hordókat, fejükön zsákkal az eső ellen.
− Amíg én végzek, menj és csevegj el egy kicsit a könyvelővel!
Felment a lépcsőn, kopogott, s szembe találta magát Szöcske nyílt mosolyával, amely mintha kicsit mindig kinevetné a világ dolgait.
− Nem volt ott a temetésen? − kérdezte a felügyelő.
− Megkérték az alkalmazottakat, hogy ne menjenek el. 
− Kicsoda?
− Louceck úr. Körlevelet küldött.
− Tegnap eszembe jutott valami, ami fölött elsiklottam. Ha jól emlékszem, azt mondta a könyvelőről, hogy nem régóta van itt.
− Július elsejétől dolgozik itt. Furcsa, hogy éppen ma beszél róla.
− Miért?
− Mert tegnap a moziban nekem is eszembe jutott, s úgy gondoltam, beszélnem kell magának róla, ha megint eljön. A régi könyvelőről van szó, Gilbert Pigouról. Júniusban, ha nem tévedek, június vége felé ment el a cégtől, ezért gondoltam, hogy felesleges róla beszélnem.
Maigret Oscar Chabut forgó karosszékében ült, Szöcske meg keresztbe tette hosszú lábait, a miniszoknya a combja feléig sem ért.
− Magától ment el?
− Nem.
− Milyen ember volt?
− Nem volt neki semmilyen egyénisége, s nem hívta fel magára a figyelmet. Látta odalent a könyvelői irodát, az udvarra néz. Azt mondjuk, hogy könyvelés, de az igazi könyvelést az Opera sugárúton végzik. Az ő kezén csak a jelentéktelen apróságok mentek át.
− Nős volt?
− Igen. Azt hiszem. Sőt biztos vagyok benne. Emlékszem, hogy egyszer telefonált, hogy nem tud eljönni, mert a feleségét sürgősen meg kell operálni. Ha nem tévedek, perforált vakbélgyulladással. Nem volt beszédes ember. Mintha félt volna az emberektől, és a lehető legkisebbre húzta össze magát.
− Jól dolgozott?
− Kezdeményezőkészséget nem igényelt a feladatköre. Kizárólag rutinfeladatai voltak.
− Nem udvarolt magának? Vagy a többi gépírónőnek?
− Ahhoz túl félénk volt. Több mint tizenöt évvel ezelőtt jött a céghez, amikor az üzlet kezdett fellendülni. Szerencsétlen alak volt.
− Miért mondja ezt?
− Mert eszembe jut az utolsó beszélgetése a főnökkel. Sokért nem adtam volna, ha nem kell ott lennem annál a jelenetnél. Életemben nem éltem át ennél kínosabbat. Oscar délelőtt tíz óra tájt jött vissza az Opera sugárútról, s a kezét dörzsölve utasított: „Szóljon oda telefonon Pigou-nak, hogy jöjjön fel.” Mintha előre élvezte volna, ami történni fog, és én már akkor nagyon ideges lettem. „Foglaljon helyet, Pigou úr! Kicsit balra, hogy a fény magára essen. Utálok olyan emberekkel beszélni, akiknek csak az elmosódott körvonalait látom. Hogy van? − Köszönöm, jól. − A felesége is? − Ő is. − Változatlanul a Saint-Honoré utcában dolgozik, ha jól emlékszem, valami fehérneműboltban?”
Szöcske félbeszakította az elbeszélését, hogy hozzátegye:
− Döbbenetes volt, milyen jól emlékezett nemcsak az emberekre, de a legapróbb tényekre is. Soha nem látta Pigounét, de arra emlékezett, hogy elárusító volt egy Saint-Honoré utcai fehérneműüzletben. „A feleségem már nem dolgozik − mondta Pigou. − Kár.” A könyvelő csak bámult rá, nem tudta, mit gondoljon. És Chabut a legnagyobb nyugalommal kijelentette: „Ki van dobva, Pigou úr. Ez volt az utolsó délelőttje a cégnél. Mivel eszem ágában sincs munkáltatói bizonyítványt adni magának, valószínű, hogy hosszú ideig nem talál majd munkát.” Úgy játszott vele, mint macska az egérrel, és ezt borzasztó volt nézni. Pigou a széke peremén ült, s most azon igyekezett, hogy le ne essék, nem tudott mit kezdeni a kezével, és olyan szorongás lepte meg, hogy azt hittem, sírva fakad. ,,Látja, Pigou úr − mondta Chabut −, ha az ember becstelen útra akar lépni, okosabb, ha nagystílűen csinálja, s nagydobra veri.” A könyvelő még küzdött egy keveset, felemelte a kezét, kitátotta a száját, mintha mondani akarna valamit. „Fogja ezt a papírt! Nekem van róla másolatom. Ez azoknak az összegeknek a listája, amelyeket maga három év alatt ellopkodott tőlem. − Tizenöt éve… − Tizenöt éve, pontosan. Csak azt nem értem, miért éppen három évvel ezelőtt kezdte el a sikkasztgatásait, miért nem előbb.” Pigou arcán könny csurgott. Nagyon sápadt volt. Úgy tett, mintha felállna, de Chabut ráparancsolt: „Maradjon ülve! Ki nem állhatok álló emberekkel beszélni. Amint látja, három esztendő alatt háromezer-nyolcszáznegyvenöt frankot lopott el tőlem. Apránként. Eleinte csak ötven frankokat emelt el, jószerivel minden hónapban egyszer. Azután hetvenötöt. Egyszer aztán egy komolyabb összeget: ötszáz frankot. − Karácsonykor. – Na és? – Azt mondtam, hogy megkaptam az év végi prémiumot. − Nem értem. − A feleségem akkor már nem dolgozott. Eléggé beteges. − Csak nem azt akarja mondám, hogy a felesége miatt sikkasztott? − De igen, ez az igazság. Folyton szemrehányást tett nekem. Egyre azt fújta, hogy nincs bennem semmi ambíció, meg hogy a munkaadóim kizsákmányolnak, és többet kellene, hogy fizessenek. −Tényleg? – Azzal gyötört, hogy kérjek fizetésemelést. – És nem volt hozzá bátorsága. − Mivel felesleges lett volna, vagy nem? − De. Maga olyan alkalmazott, amilyenből tizenkettő egy tucat, kisszerű, különösebb képzettség és kezdeményezőkészség nélkül.” Pigou mozdulatlanul ült tovább, az íróasztalt bámulta maga előtt. „Liliane-nak azt mondtam – szólalt meg aztán −, hogy fizetésemelést kértem, és ötven frankkal fel is emelték a béremet. A főnököd ugyan nem halt bele az erőlködésbe, de kezdetnek ez is valami − mondta Liliane.”
Szöcske ismét félbeszakította az elbeszélését.
− A jelenet egyre kínosabbá kezdett válni. A könyvelő alól mindinkább kicsúszott a talaj, a főnök tekintete pedig egyre diadalittasabb lett. „Egy esztendeje már száz frankra emelkedett a tarifa − szólalt meg. − És tavaly karácsonykor állítólag ötszáz frank prémiumot adtam. Legalább a felesége számára nélkülözhetetlen alkalmazott lett, ha nem tévedek. − Bocsánatot kérek… − Késő, Pigou úr. Maga az én szememben megszűnt létezni. Elképzelhető, hogy egy szép nap Louceck is sikkasztásra adja a fejét. Benne sem bízom jobban, mint bárki másban. Az is lehet, hogy már el is kezdte, de neki van annyi esze, hogy ezt senki se vegye észre. És ő nem fog filléreket lopkodni, hogy a felesége előtt belevaló pasas látszatát keltse, ő nagyban fog kirabolni, és azt hiszem, leveszem majd előtte a kalapom. Látja, Pigou úr, maga szerencsétlen flótás. Mindig is az volt, és örök életében az is marad. Szerencsétlen, beszari alak. Jöjjön ide, kérem!” Amikor láttam, hogy Chabut feláll, majdnem felsikoltottam:
„Ne!” Pigou közeledett, egyik karját úgy tartotta, hogy az arca elé kaphassa, de Oscar gyorsabb volt, s a tenyere már a könyvelő arcán csattant „Ezt azért kapta, mert hülyének nézett. Átadhatnám magát a rendőrségnek, de a dolognak ez az oldala nem érdekel. Most szépen kimegy ezen az ajtón, összeszedi a cókmókját, és eltűnik. Maga egy kis tetű, Pigou úr, s ami még rosszabb, hülye is.”
Szöcske elhallgatott.
− Elment?
− Mi mást tehetett volna? A tollát is ott felejtette a fiókjában, de sosem jött érte.
− Azóta nem is hallott róla?
− Az első pár hónap alatt nem.
− A felesége nem telefonált?
− Csak valamikor szeptemberben vagy október végén. El is jött.
− Chabut fogadta?
− Éppen itt volt az irodában, amikor Chabut megérkezett. Tudni akarta, vajon a férje itt dolgozik-e még. „Nem mondta meg, hogy június óta nem dolgozik a cégnél? − kérdeztem. – Nem. − mondta. −Továbbra is minden reggel, ugyanabban az időpontban ment el hazulról, ugyanakkor jött haza, és a hónap végén ideadta a fizetésének megfelelő összeget. Azt állította, hogy nyáron azért nem megy szabadságra, mert túl sok a munkája. Majd a télen pótoljuk. Világéletemben arra vágytam, hogy téli sportokat űzzek − mondogatta. − Ez nem lepte meg magát? − kérdeztem. − Tudja, olyan keveset foglalkoztam vele…” Sokkal szebb, mint,hittem volna, szép alakja van, és csinosan is volt öltözve. „Abban reménykedtem, hogy tud valamit a férjemről. Két hónapja eltűnt otthonról − mondta aztán. − És hogyhogy nem jött már előbb? − Gondoltam, előbb-utóbb csak hazajön.” Közömbösen viselkedett. Sötétbarna szeme nem árulkodott mély érzelmekről. „Mostanra kimerültek a forrásaim és…” Chabut belépett, tetőtől talpig végigmérte a jövevényt, aztán felém fordult: „Ez meg kicsoda? − Pigouné − mondtam kénytelen-kelletlen. − Mit akar? − Azt hitte, a férje még mindig itt dolgozik. Eltűnt. − Azt a mindenit! − Két-három hónapon keresztül az asszony megkapta tőle a fizetésének megfelelő összeget. ” Chabut az asszony szemébe nézett. „Maga semmit sem vett észre? Nem tudom, a férje hol szedte össze a pénzt, de nem lehetett könnyű. Maga nem tudta, hogy sikkasztott? Szánalmas kis sikkasztó, aki elhitette magával, hogy fizetésemelést kapott. Ha nem ment haza, akkor végleg lecsúszott. − Mit akar ezzel mondani? − kérdezte az asszony. − Egy-két hónapig felszínen lehet maradni, de elérkezik a pillanat, amikor az ember olyan mélyre süllyed, hogy semmi reménye többé, hogy a felszínre jusson… Legyen szíves, hagyjon minket magunkra, Anne-Marie…” Sejtettem, miért. Hányingerem volt. Kimentem az udvarra, hogy egy kis friss levegőt szívjak. Fél óra elteltével láttam, hogy elmegy az asszony. Amikor elhaladt mellettem, elfordította a fejét, de azért láttam, hogy a szájrúzs szétmázolódott az arcán.
Maigret hallgatott. Megtömte, majd meggyújtotta a pipáját Aztán ezt dörmögte:
− Megengedi, kicsikém, hogy olyan dologról kérdezzem, amihez semmi közöm?
A lány kicsit nyugtalanul pillantott rá.
− Ismerte őt, jól ismerte, s mégis folytatta vele a viszonyt. Miért?
Szöcske először félvállról vette a kérdést.
− Vele vagy mással… Valaki csak kellett… 
Aztán komolyabban felelt:
− Velem mintha kicserélték volna. Velem nem érezte szükségét, hogy hencegjen, szájhősködjön. Ellenkezőleg, kimutatta, hogy sebezhető. Egyszer azt mondta: „Talán mert te nem is számítasz, kicsi vagy még, és nem akarsz kihasználni…” Irtózatosan félt a haláltól. Mintha csak előre érezte volna, mi fog vele történni. „Előbb-utóbb valamelyik nyavalyás nyúlszívű fel fog lázadni, a pokolba is! − mondogatta. − Miért viselkedik úgy, hogy meggyűlöljék? − kérdeztem. − Mert képtelen vagyok megszerettetni magam. Akkor jobb, ha istenigazából gyűlölnek.”
A lány most már higgadtabban folytatta:
− Hát ez van. Azóta nem hallottam Pigouról. Nem tudom, mi lett vele. Eleinte eszembe sem jutott, hogy beszéljek magának róla, biztos azt gondoltam, hogy ez már idejétmúlt történet. Tegnap a moziban jutott hirtelen eszembe az a pofon…

*

Valamivel később Maigret lement a lépcsőn, bekopogott a könyvelő irodájának ajtaján, és belépett. Lapointe éppen egy rossz szabású sötét öltönyt viselő, jellegtelen fiatalemberrel beszélgetett.
− Főnök, bemutatom magának Jacques Riolle-t.
− Már találkoztunk.
− Persze, el is felejtettem.
Riolle csak állt, egészen megbénította a felügyelő jelenléte. Az ő irodája volt a ház legsötétebb, leglehangolóbb helyisége, s valami oknál fogva itt érződött a legáthatóbb lőreszag. A polcokon zöld dossziék sorakoztak, mint egy falusi jegyző irodájában. A két ablak közt óriási, régimódi páncélszekrény pöffeszkedett, s a valószínűleg használtan összevásárolt bútorokon tintafoltok, sőt bevésések is éktelenkedtek; mint az iskolapadokon.
Riolle riadtan himbálta magát hol az egyik, hol a másik lábán, s Maigret-nek az volt az érzése, mintha Gilbert Pigout látná a kezdet kezdetén.
− Végeztél, Lapointe?
− Már csak magát vártam, főnök.
Elköszönlek a fiatalembertől, s pár pillanat múltán már a kis fekete kocsiban ültek. Lapointe felsóhajtott:
− Már azt hittem, soha az életben nem jön le. Egy ilyen színtelen, kedvetlen fickóval, mint ez, igen hosszú a várakozás. A végén azért a bizalmába avatott. Még nem könyvelő, esti iskolán végzi a tanulmányait, s reméli, hogy két év múlva megkapja a képesítését. Egy falujabeli lány a menyasszonya. Nevers-be való. Csak akkor házasodhatnak össze, ha felemelik a fizetését, mert nem keres annyit, hogy nekiindulhassanak a közös életnek…
− A lány most is Nevers-ben lakik?
− Ott. A szüleivel él, és egy rövidáruüzletben dolgozik. A fiú havonta egyszer meglátogatja.
Lapointe gépiesen az Orfévres rakpart felé indult, de Maigret odaszólt neki.
− Nem megyünk rögtön vissza az irodába. Előbb vigyél el a Froidevaux utca ötvenhét b-be!
A Saint-Michel körútról jobbra kanyarodtak, a Montparnasse-temető felé.
− Az ifjú Riolle nem ismerte az elődjét?
− Nem. Apróhirdetésre jelentkezett. Maga Chabut kérdezte ki először.
− És meggyőződött róla, hogy jelentéktelen kis alak.
− Mit akar ezzel mondani?
− Azt, hogy Louceck kivételével kizárólag gyenge, a sorsukba beletörődő emberekkel vette körül magát, akiket kedvére lenézhetett. Mindent összevetve, ez az ember az egész világot megvetette, a férfiakat csakúgy, mint a nőket, azokat, akik neki dolgoztak éppúgy, mint a hozzájuk járó barátokat. Meg vagyok győződve róla, hogy azért feküdt le annyi nővel, hogy úgy érezze, uralkodik fölöttük, bizonyos értelemben bemocskolja őket.
− Itt vagyunk, főnök.
− Talán jobb lenne, ha nem jönnél föl velem. Pigounéval akarok beszélni, és ha ketten állítunk be hozzá, esetleg túl hivatalosnak tetszik a látogatásunk, s megfélemlítjük. Várj meg itt ebben a kis presszóban!
Kinyitotta a házmesterfülke ajtaját.
− Pigouné asszonyt keresem.
− A negyediken balra.
− Itthon van?
− Nem láttam, hogy elment volna. Valószínűleg itthon van.
Gyalog ment fel a negyedikre, mert nem volt lift, olykor-olykor megállt, hogy kilihegje magát. A ház tiszta volt, rendesen karbantartották, a lépcsőház sem volt túlságosan sötét. Az első emeleten valahol rádióztak. A másodikon egy négy-öt éves kisfiú ült az egyik lépcsőfokon és matchboxozott.
A negyedikre érve bekopogott, mert sehol sem találta a csengő gombját. Várt egy darabig, majd ismét kopogott, s közben bosszantotta a gondolat, hogy esetleg újból el kell jönnie.
Az ajtóra tapasztotta a fülét, de bentről semmi zajt nem hallott. Ennek ellenére harmadszor is bedörömbölt, immár olyan hangosan, hogy az ajtólap megremegett a sarokvasain. Most lépteket hallott, vagy inkább csoszogást, mintha valaki papucsban közeledett volna.
− Tessék!
− Pigouné asszonyt keresem, kérem.
− Egy pillanat.
Valamivel több, mint egy perc telt el, s végre kinyílt az ajtó. Fiatalasszony bámult rá kíváncsian, összefogta maga előtt a pongyoláját.
− Mit árul?
− Semmit. Egyszerűen csak beszélni szeretnék magával. Maigret felügyelő vagyok a bűnügyi rendőrségről.
Az asszony habozott, de végül beengedte.
− Jöjjön be! Nem éreztem jól magam, pihengettem.
Amikor a nappaliba értek, az asszony becsukta a hálószoba ajtaját, de Maigret azért észrevette a megvetett ágyat.
− Foglaljon helyet! – mondta a nő, s egy székre mutatott. Az ablak a temetőre meg a magas fasori fákra nyílt.
A bútorokat egy Barbés körúti nagyáruházban vették, a katalógusok nyelvén szólva rusztikus stílust képviseltek. Egy kis asztalkán lemezjátszó állt, a mellette lévő díványon szanaszét lemezek hevertek, mintha Liliane-nak az lett volna a szokása, hogy elnyúlik a díványon, s közben zenét hallgat. Egy hamutartó teli volt cigarettacsikkel.
− A férjem miatt jött?
− Igen is, nem is. Van róla híre?
− Semmi. Elmentem az irodájába is, de ott már hat hónapja hírét se látták.
− Mikor hagyta itt magát?
− Két hónapja. Szeptember végén, aznap, amikor a fizetését kellett volna hazaadnia.
Egy fotel karfáján ült, s valahányszor szétnyílt a pongyolája szárnya, kivillant puncsrózsaszín hálóinge. Nemigen érdekelte. Nyilván mindig így öltözött, ha itthon volt.
− Régóta házasok?
− Nyolc éve. Véletlenül jött be abba az üzletbe, ahol dolgoztam. Nyakkendőt akart venni. Irtó sokáig válogatott. Úgy festett, mint aki zavarban van. Amikor este haza indultam, a nyomomba szegődött. Négy-öt napon át követett, csak azután mert megszólítani.
− Már akkor is ebben a lakásban lakott a férje?
− Nem. A Latin negyedben bérelt egy bútorozott szobát Még három hete sem ismertük egymást, amikor megkérte a kezem. Én nem voltam odaérte. Kedves fiú volt, de jelentéktelen.
− Nem volt szerelmes belé?
Az asszony ránézett, s kifújta a cigarettája füstjét.
− Létezik egyáltalán szerelem? Őszintén szólva én nemigen hiszek benne.
− Még egy kérdést, Pigouné asszony. A férje nem sántít véletlenül egy kicsit?
− Ha siet, hajlamos rá, hogy a ballábát a másik elé csapja, amióta egy kocsi fellökte, és eltörött a térdkalácsa.
− Régen történt ez a balesete?
− Még mielőtt megismerkedtünk volna.
− Mióta ismeri?
− Nyolc éve. Egy hónapig olyan jegyesfélék voltunk, aztán jött a házasélet.
− Továbbra is dolgozott?
− Három évig igen. De aztán nem ment a dolog. Reggel el kellett készítenem a reggelit, rendet kellett csinálnom. Délben egy vendéglőben találkoztunk, együtt ebédeltünk, este be kellett vásárolnom, vacsorát készítenem, a háztartással törődnöm. Nem volt élet az úgy.
Maigret végignézte a lemezekkel meg képes újságokkal borított, keskeny díványt, a csikkekkel tele hamutartót. Nyilván ez volt a kedvenc helye, és talán itt aludt, amikor ő kénytelen volt olyan kitartóan dörömbölni az ajtón.
Vajon voltak-e szeretői? Maigret a fejét tette volna rá, hogy unaloműzésből és valamiféle romantikából tartott szeretőket.
Az asszony arcán durcás kifejezés ült, de mintha ez nála természetes lett volna.
− Amíg a férje el nem tűnt, nem is gyanított semmit?
− Nem. Nem tudom, elment-e máshová dolgozni, de mindig ugyanabban az időpontban ment el itthonról, és este is ugyanakkor járt haza.
− És hónap végén ugyanazt az összeget adta magának?
− Ugyanazt. Havonta negyven frank zsebpénzt adtam neki cigarettára meg apró-cseprő dolgokra.
− Nem aggódott, amikor látta, hogy nem jön haza?
− Nemigen. Nem vagyok aggódós természet. Telefonáltam az irodájába. Egy férfi vette fel a kagylót. Kértem, hadd beszéljek a férjemmel. „Nincs itt − mondta. − Nem tudja, mikor megy vissza? − Fogalmam sincs. Régen nem láttam…” És letette. Erre aztán egy kicsit ideges lettem, elmentem a rendőrségre, nem hallottak-e róla valamit, például nem történt-e vele baleset.
Nyilván nem nagyon törte magát, hogy hírt halljon felőle.
− Maga tudja, hol van? − kérdezte.
− Nem. Magától akartam megtudni. Fogalma sincs róla, hol bújhatott meg?
− Az apjánál biztos nem. Az Alésia utcában lakik már vagy ötven éve. Gilbert is abban a lakásban született. Mondhatni örök életében ebben a kerületben lakott. Az anyja már nem él. Az apja nyugdíjas. A Lyoni Hitelbank egyik fiókjánál volt pénztáros.
− Jól megértették egymást a fiával?
− Amíg Gilbert el nem vett feleségül, igen. Azt hiszem, az apja ki nem állhat. Gilbert persze mellém állt, úgyhogy az utóbbi esztendőkben teljesen elhidegültek egymástól.
− Nem értesítette az apját, hogy eltűnt?
− Minek? Máskor sem találkoztak többször, csak január elsején. Ilyenkor mind a ketten elmentünk, és kaptunk egy pohárka portóit meg egy szelet piskótát. Az egész lakáson látszott, hogy nincs benne asszony.
− Mivel magyarázza, hogy a férje három hónapon keresztül továbbra is hazaadta a fizetését, holott már nem dolgozott?
− Talán másutt dolgozott.
− Gyűjtött pénzük nem volt?
− Adósságunk volt, nem gyűjtött pénzünk! A hűtőszekrényt még most sem fizettük ki egészen, s éppen az utolsó pillanatban tudtam lemondani a mosogatógépet, amelyet szeptemberben kellett volna hogy szállítsanak.
− Nem voltak értéktárgyai?
− Biztos, hogy nem. Még a gyűrűk is hamisak, amelyeket tőle kaptam. De még nem mondta, miért foglalkozik vele.
− A főnöke június végén rúgta ki, miután rájött, hogy három éven át belenyúlt a kasszába.
− Szeretője volt?
− Nem. Egészen jelentéktelen összegeket emelt el, eleinte havi ötven frankot.
− Ez volt hát a fizetésemelése?
− Ez. Maga egyre csak azt hajtogatta neki, hogy beszéljen Chabut-vel, s mivel nem volt hozzá bátorsága, egyébként nem is lett volna semmi értelme, hamisításra adta a fejét. Az ötven frankot felemelte százra. Aztán tavaly karácsonykor…
− Az ötszáz frank prémium! 
Az asszony vállat vont.
− De hülye! Most aztán jól előléptették! Vajon talált más munkát?
− Kétlem. 
− Miért?
− Mert a legkülönbözőbb napszakokban láttam az utcán, amikor az irodákban és üzletekben javában tart a munkaidő.
− Elkövetett valamit? Valami oka van rá, hogy keresi.
− Oscar Chabut-t a múlt szerdán megölte egy férfi. A Fortuny utca egyik találkahelyül szolgáló villája előtt lesett rá. A férjének volt pisztolya?
− Volt neki egy kis fekete automata pisztolya. Még katonaságnál kapta az egyik barátjától.
− Most is itt van?
Az asszony felállt, becsoszogott a hálószobába, hallatszott, amint huzigálja a fiókokat.
− Nem találom. Nyilván magával vitte. Tudomásom szerint soha nem használta, sőt talán még tölténye sem volt. Nem emlékszem, hogy láttam volna töltényt.
Újabb cigarettára gyújtott, s most bele is ült a fotelbe.
− Komolyan gondolja, hogy képes volt megölni a főnökét?
− A főnöke kegyetlenül bánt vele, egyszer még egy pofont is lekent neki.
− Ismerem azt az embert. Szóval találkoztam már vele. El tudóm róla képzelni. Szörnyű durva alak.
− Nem mondta el magának, mi történt?
− Nem. Csak azt mondta, hogy örül, hogy megszabadult a férjemtől, és hogy én is örülhetek, hogy megszabadultam tőle.
− Pénzt adott magának?
− Ezt meg miért kérdi?
− Mert rá vallana. El tudom képzelni, mi történt.
− Akkor van fantáziája.
− Nincs. De tudom, hogyan viselkedett a nőkkel.
− Azt akarja mondani, hogy mindegyikkel ugyanúgy bánt?
− Azt. Megbeszélt magával újabb találkát?
− Felírta a telefonszámomat.
− De soha nem hívta föl?
− Soha.
− Arra még nem válaszolt, hogy pénzt kapott-e.
− Ezer frankot adott. 
− És azóta miből él?
− Ebből-abból. Egy csomó apróhirdetésre válaszoltam már, de eddig még semmi sem sikerült.
Maigret elgémberedett tagokkal, verejtékben úszó homlokkal állt föl.
− Köszönöm, hogy fogadott.
− Meg fogja találni? Hiszen azt mondja, többször is látta.
− Ha megint az utamba kerül, s nem tűnik el a tömegben, mint eddig, akkor meg.
− Hogy néz ki?
− Mint aki elfáradt, s az éjjel nem ágyban aludt. Nincsenek Párizsban barátai?
− Én egyetlen barátját sem ismerek. Csak az én barátnőmhöz, Nadine-hoz jártunk, ő egy zenésszel él együtt. Néha ők is eljöttek hozzánk este. Vettünk egy-két üveg bort, a fiú meg elektromos gitáron játszott nekünk.
Nyilván a zenésszel is meg még jó néhány férfival lefeküdt.
− Viszontlátásra, asszonyom!
− Viszontlátásra, felügyelő úr! Ha megtud valamit, legyen olyan kedves, értesítsen! Mégiscsak a férjem. Jobb szeretném, ha kiderülne, hogy csakugyan megölt valakit. Gondolom, ez elégséges válóok?
− Én is azt hiszem.
Maigret felírta az öreg Pigou Alésia utcai címét, aztán megkereste Lapointe-et, aki a kis presszóban a délutáni újságot olvasta.
− Nos, főnök?
− Kis cafka. Ritkán láttam egyetlen nyomozás alkalmával ennyi visszataszító embert. Pincér, egy rumot!
− Az asszony nem tud valamit, ami nyomra vezethetne bennünket?
− Semmit. Soha nem is érdekelte a férje. Mihelyt tehette, abbahagyta a munkát, és legalábbis a látszat alapján, egy díványon hemperegve tölti a napjait, lemezeket hallgat, egyik cigarettát a másik után szívja, és képeslapokat olvas. Nyilván az összes filmsztár hálószobatitkait ismeri. Amikor a férje eltűnt, rá se hederített, és amikor megmondtam neki, hogy lehet, hogy a férje megölt egy embert, csak annyit kérdezett, hogy ez elégséges válóok-e.
− És most mit csinálunk?
− Elviszel az Alésia utcába, szeretnék pár szót váltani az apjával.
− A nő apjával?
− Nem, a férfi apjával. A Lyoni Hitelbank nyugdíjas pénztárosa. Amikor a fia megnősült, gyakorlatilag megszakította vele a kapcsolatot.
Az Alésia utcai lakás valamivel jobb módra utalt, s Maigret nagy megkönnyebbülésére lift is volt a házban. Alighogy becsöngetett, már ajtót is nyitottak.
− Tessék?
− Pigou úr?
− Én vagyok. Mit óhajt?
− Megengedi, hogy bemenjek?
− Maga is enciklopédiát akar eladni? Csak a múlt héten négyen jöttek ilyen céllal.
− Maigret felügyelő vagyok, a bűnügyiről.
A lakásban padlópaszta illata terjengett, s olyan tiszta volt minden, mint a patikában. Minden tárgy a maga helyén.
− Üljön le, kérem!
Aprócska nappaliban voltak, amelyet valószínűleg ritkán használtak. Pigou széthúzta a félig összevont függönyöket.
− Remélem, nem történt valami baj?
− Tudomásom szerint semmi sem történt a fiával. Csupán azt szeretném tudni, mikor látta utoljára.
− Nem nehéz megmondani. Január elsején. 
S kissé keserű mosolyra húzódott a szája.
− Elkövettem azt a ballépést, hogy figyelmeztettem, ne vegye el azt a lányt, akit mindenáron feleségül akart venni. Alighogy megismertem a lányt, tudtam, hogy nem neki való. Erre a fiam felfortyant, azzal vádolt, hogy vén, önző alak vagyok, meg mit tudom én, még mivel. Azelőtt hetente egyszer eljött hozzám. Ez után a beszélgetés után csak újévkor láttam viszont. És azóta minden január elsején eljön hozzám a feleségével, mintha egy kötelező udvariassági szabálynak tenne eleget.
− Haragszik rá?
− Nem. Nem tehet róla, hogy az az asszony jelenti neki az egész világot.
− Pénzt soha nem kért magától?
− Maga nem ismeri. Ahhoz ő túl büszke.
− Most, az utóbbi hónapokban sem? 
− Mi történt?
− Júniusban kitették az állásából. Három hónapon át ugyanúgy járt el hazulról, mint amikor még a Charenton rakparton dolgozott, és ugyanannyi pénzt adott haza.
− Akkor hát talált magának másik állást?
− Nem gondolja, hogy negyvenöt évesen, szakképzettség nélkül ez elég nehéz?
− Lehet. De hát mégis…
− Valahonnét csak előteremtette azt a pénzt. Szeptember végén eltűnt.
− A felesége azóta nem látta?
− Nem. Egykori főnökét, Oscar Chabut-t a nyílt utcán négy pisztolylövéssel leterítette egy ismeretlen tettes.
− És maga azt hiszi, hogy?…
− Nem tudom, Pigou úr. Nyomozok. Azt remélem, hogy magától megtudok valamit.
− Én még annyit sem tudok, mint maga. A felesége még azt is feleslegesnek tartotta, hogy értesítsen. Úgy gondolja, hogy valami titkolnivalója van, és bujkál?
− Lehetséges. Az utóbbi napokban majdnem bizonyos, hogy őt láttam két-három alkalommal is. Emellett alapos okom van rá, hogy úgy véljem, ő telefonált nekem kétszer, s ő küldött egy iskolás betűkkel írt levelet…
− Azt nem mondta neki…
− Mit? Ha ő lőtte le a főnökét, akkor játszik a tűzzel, mintha csak arra vágyna, hogy letartóztassák. Ez gyakrabban előfordul, semmint hinné az ember. Nincs hol lakjék, nincs miből éljen. Tudja, hogy előbb-utóbb menthetetlenül elkapják. Nem szégyelli, hogy rálőtt. Ellenkezőleg, mintha inkább büszke volna rá, mert Chabut aljas ember volt.
− Nem értem.
− Majd értesítem a fejleményekről, Pigou úr. Viszont ha jelentkezne magánál, legyen olyan kedves, hívjon fel!
− Már mondtam, nem valószínű, hogy hozzám fordul.
− Köszönöm, hogy fogadott. 
Lapointe megkérdezte:
− Tud valamit az öreg?
− Még annyit se, mint az asszony. Tőlem tudta meg, hogy eltűnt a fia. Ápolt kis öregúr, nagyon rokonszenves. Azzal tölti az idejét, hogy a padlóját meg a bútorait suvickolja, a lakását rendezgeti. Se tévét, se rádiót nem láttam nála, Most viszont menjünk vissza a rakpartra! Ideje az ügy végére járnunk.
Egy óra múlva Maigret irodájában öt munkatársa gyűlt össze.

HATODIK FEJEZET

− Üljetek le, fiaim!
Maigret pipára gyújtott, s álmodozó tekintete egyikről a másikra siklott.
− Nagy vonalakban mindnyájan ismeritek az ügyet. Mióta Oscar Chabut a Fortuny utca egyik házából kilépve meghalt, s én elkezdtem a nyomozást, egy férfi különös érdeklődést tanúsít a dolgaim és a járás-kelésem iránt. Értelmes ember, mert mintha csak előre látná minden mozdulatomat. Ügyesen be tud olvadni a tömegbe, mert eddig nem sikerült utolérnem.
Már alkonyodott, de a villanyt senki sem gyújtotta meg, s a gyűlést félhomályban tartották. Az irodában igen meleg volt. A szomszéd szobából át kellett hozni két széket.
− Ennek az embernek a bűnösségére semmi bizonyíték nincs a kezemben. Csak a gyanú. Meg az, hogy olyan csökönyösen úgy viselkedik, mint aki bűnös. Ma délután megtudtam, ki ő, és megismertem a történetét is, amely első hallásra hihetetlennek tűnik. A borkereskedő könyvelőjéről van szó. Egy alázatos, szürke kis emberről. Nyolc éve nős. A felesége egykor elárusító volt, de hamarosan abbahagyta a munkát, s felhánytorgatta neki, hogy nem keres elég pénzt. Írja csak föl a nevét és a címét, Lourtie! Majd megmondom, miért. Liliane Pigou, Froidevaux utca ötvenhét b. A Montparnasse-temetővel szemben. Napjai jelentős részét egy díványon tölti félpucéron heverészve, lemezeket hallgat, egyik cigarettát a másik után szívja, képeslapokat és képregényeket olvas. Azért hívtalak össze benneteket, mert úgy döntöttem, kerül, amibe kerül, elkapom az emberemet. Lehet, hogy fegyver van nála, de nem hinném, hogy használná. Maga, Janvier, kiválaszt hat embert, akik párosával váltják majd egymást az Orfévres rakparton. Az illető kétszer is idetelefonált, írt egy elég hosszú levelet, és legalább egyszer lesett rám a szemben lévő járdán. De sajnos sikerült eltűnnie, még mielőtt utolértük volna.
Sűrűsödött a kékes szürkület. Maigret felgyújtotta a zöld ernyős íróasztali lámpát, de a csillárt nem, úgyhogy az iroda falai árnyékban maradtak, s az arcok élesen kiváltak a sötét háttérből.
− Jegyezzétek meg a személyleírását. Inkább alacsony termetű, nem éri el a százhetvenet. Kövérnek nem kövér, csak tömzsi, az arca kerek, mint a hold. Sötétbarna öltönyt és gyűrött ballont visel. Dohányzik. Végül az egyik lábára kicsit sántít. Évekkel ezelőtt volt valami balesete, azóta járás közben kilódítja a bal lábát.
− Barna hajú? − kérdezte Lourtie.
− Az, a szeme is barna, a szája elég vastag. Nem kelti csavargó benyomását, csak olyan emberét, akinek végképp minden forrása kimerült. Azért akarom, hogy állandóan ketten őrködjenek, mert rendkívül ügyesen fel tud szívódni. Érti, Janvier?
− Igen, főnök.
Maigret a kövér Lourtie-hoz fordult, aki aprókat pöfékelt a pipájából.
− Amit Janvier-nak mondtam, az magára is vonatkozik. Sem neki, sem magának nem kell személyesen őrt állniuk, csak felügyelni, hogy az embereik a helyükön vannak-e, és szabályos időközönként váltják-e egymást.
− Meglesz.
− Most maga jön, Torrence. Hat főből álló csapat, mint a többieknek. Ez most a nagy játszma. Nem szeretném kockáztatni, hogy ismét kicsússzon a kezünk közül. A maga körzete a Vosges tér, a Chabut-ház környéke. Chabut-né szép, negyvenes asszony, rendkívül jól öltözik, a legjobb szalonoknál dolgoztat. Sofőrje van és Mercedese. Ha véletlenül a férje kocsiját használná, az nyitható tetejű piros Jaguár. 
Úgy néztek egymásra, mint a kisiskolások.
− Most Lucas jön. Te, fiam, a Charenton rakpartot őrzöd. Ma szombat van. Ma délután sem az irodákban, sem a borraktárakban nem lesz senki, mint ahogy holnap sem. Nem tudom, őrzik-e az épületeket.
− Értem, főnök.
− Azokat a pontokat őriztetem, ahol a legvalószínűbb, hogy felbukkan. Soha nem merészkedik nagyon közel. Az az ember érzése, hogy rendkívül izgatja a nyomozásunk, és hogy mindenáron ki szeretné találni, mi történik és mi fog történni. Azon tűnődöm, hogy talán akarata ellenére is valamiféle vágyat érez, hogy elfogassa magát.
− És én? − kérdezte Lapointe.
− Te itt maradsz, hogy bármelyik pillanatban értem jöhess, ha kell. Te gyűjtőd össze a kintről érkező információkat is, és telefonon tájékoztatsz mindenről.
Azt hitték, befejezte, s már keltek volna föl, amikor Maigret egy kézmozdulattal visszatartotta őket.
− Vannak kiderítetlen dolgok. Ez az ember június vége felé vesztette el a munkahelyét. Valószínű, hogy nem volt félretett pénze, hacsak a felesége elől nem dugott el valami pénzt, bár havonta az utolsó fillérig hazaadta neki, amit keresett. A főnöke a júniusi fizetését nem adta oda neki, mondván, hogy ezzel fedezi, ha csak részben is, a sikkasztott pénzeket. Nos, Pigou június harmincadikán ugyanúgy hazaadta a szokásos összeget, mint az előző hónapokban. Szeptemberig a szokásos időpontban indult el hazulról, mint ahogy a szokásos időpontban tért is haza, úgyhogy a felesége nem is tudta, hogy már nem dolgozik a Charenton rakparton. Feltételezem, hogy keresett munkát, de nem talált. Szeptemberben eltűnt. Azóta úgy látszik, bedobta a törülközőt, abbahagyta a küzdelmet, és a külseje alapján azt kell hinnünk, hogy nem alszik minden éjjel paplanos ágyban. Hogy éhen ne haljon, naponta legalább pár frankot össze kellett szednie. Nos, egyetlen hely van, amely ellenállhatatlan vonzást gyakorol az utcára került emberekre: a Nagycsarnok. Nem tudom, mi lesz velük, ha néhány hónap múlva kiköltöztetik a Nagycsarnokot Rungis-ba. Megcsörrent a telefon.
− Halló. Maigret főfelügyelő? Megint az az ember van a vonalban, aki kizárólag magával akar beszélni.
− Adja be! Ő az! − fordult a többiekhez. − Halló, igen. Tessék…
− Találkozott a feleségemmel. Sejtettem. Sokáig fent volt nála, s addig a beosztottja lent várt egy közeli presszóban. Nagyon haragszik rám a feleségem?
− Szerintem egyáltalán nem.
− Nem nagyon boldogtalan?
− Nem látszott boldogtalannak.
− Pénzről nem beszélt? 
− Nem.
− Kíváncsi vagyok, miből él.
− Néhány héttel ezelőtt elment Chabut-höz, aki ezer frankot adott neki. 
A vonal túlsó végéről vihogás hallatszott.
− Az apám mit mondott magának?
Elképesztő volt. Ez az ember nagyjából mindenről tudott, amit Maigret csinált. Kocsija viszont nem volt, és pénze sem, hogy taxizzon. Le s föl rohangászott Párizsban a bicebóca lábával, anélkül hogy felfigyeltek volna rá, s mihelyst felismerték, varázslatos módon eltűnt.
− Semmi különöset. Annyit megértettem a szavaiból, hogy nem rajong a feleségéért.
− Mondja csak ki, hogy utálja! Emiatt vesztünk össze. Választanom kellett: vagy ő, vagy a feleségem.
Úgy látszik, ugyancsak rossz lóra tett.
− Miért nem jön el ide, az Orfévres rakpartra, hogy négyszemközt elbeszélgessünk? Ha nem ölte meg Chabut-t, ugyanúgy elmehet, ahogy jött. Ellenkező esetben egy jó ügyvéd elintézi, hogy minél kisebb büntetést kapjon, ha ugyan nem sikerül felmentetnie magát. Halló!… Halló!…
Gilbert Pigou letette a kagylót.
− Hallottátok. Már tudja, hogy a feleségénél jártam, a lakásukon, és hogy utána elmentem az apjához.
Mintha csak társasjátékot játszottak volna, melyben eddig Pigou nyert meg minden dobást. Pedig nem is volt különösebben okos. Sőt.
− Hol is tartottam? Ja, igen. A Nagycsarnoknál. Párizsban itt van a legtöbb esély rá, hogy egy lecsúszott elemet megtaláljunk. Szeretném, ha már ma éjszaka egy tucatemberünk gondosan átfésülné a környéket. Segítséget kérhetnek az első kerület nyomozóitól, ők jobban ismerik a helyszínt.
Vajon lesz-e valami eredményük ezeknek az intézkedéseknek? Reménykedni lehet, de csak halvány esély van rá, hogy Pigou hagyja magát elcsípni. Most megint éppen ott ácsorgott a szemben lévő járdán, s Maigret irodájának kivilágított ablakaira meredt.
− Ez minden, gyerekeim.
Amikor derék iskolás gyerekek módjára felálltak, és az ajtó felé ballagtak, Maigret ismét megszólalt.
− Fontos figyelmeztetés. Senki sem viselhet fegyvert. Ez rátok is vonatkozik. Bármi történjék is, semmiképpen nem akarom, hogy rálőjenek.
− És ha ő lő? − dörmögte a kövér Lourtie.
− Azt mondtam: semmiképpen. Különben nem fog lőni. Megkövetelem, hogy épen és egészségesen hozzátok be.
Fél hat volt. Maigret mindent megtett, ami tőle telt. Most már csak várnia kellett, hogy mi történik. Fáradt volt, s még most is levert a meghűlése miatt.
− Lapointe, maradj még egy pillanatig! Mi a véleményed a tervemről?
− Nincs kizárva, hogy sikerül.
A felügyelő nem nagyon bízott a tervben.
− Ha őszinte lehetek, szerintem vagy véletlenül akad a hálójukba, isten tudja, mikor, vagy mindaddig, amíg úgy határoz, hogy nem engedi magát elfogni, kicsúszik a kezünk közül.
− Én is hajlok rá, hogy ezt higgyem, de kénytelen-kelletlen intézkednem kell. Vigyél haza, légy szíves! Szeretnék, mielőbb papucsban ücsörögni a kandalló előtt, és ágyba kerülni.
Forró volt a feje, a torka is kezdett fájni. Még a végén torokgyulladássá fajul a náthája.
A kocsiban hiába meregette a szemét, nem látta annak az embernek a körvonalait, aki annyira foglalkoztatta.
− Ugorjunk be előbb a Dauphine sörözőbe!
Keserű volt a szája, s úgy érezte, mielőtt hazamegy, okvetlenül meg kell innia egy pohár jó hideg sört.
− Mit iszol?
− Én is sört. Meleg volt az irodájában, főnök. 
Maigret mohón felhajtott két sört, megtörölte a száját, és pipára gyújtott. A Chátelet negyedben karácsonyi fényárban úszott minden, girlandok csüngtek egyik házsortól a másikig. Az egyik nagyáruházból az alkalomhoz illő zeneszámokat bömböltek a hangszórók.
Maigret a házak előtt is jobbra-balra nézelődött, reménykedve, hátha megpillantja Pigout, de még csak hasonló alakot sem látott sehol.
− Jó éjszakát, fiam! 
− Jobbulást, főnök!
Lassan ballagott föl a lépcsőn, s pihegve ért fel a lakásuk elé, ahol a felesége már várta. Az asszony az első pillanatban látta rajta, hogy nemcsak hogy nem javult az állapota, de még az elkeseredés is úrrá lett rajta. 
− Gyere be gyorsan, meg ne fázz!
Maigret-nek éppenséggel melege volt, izzadt. Levette nehéz télikabátját, sálját, kibogozta a nyakkendőjét, és sóhajtva rogyott a foteljébe.
− Kezd fájni a torkom.
A felesége nem fogta fel tragikusan a betegséget, mert Maigret-t majdnem minden esztendőben elkapta egy-két hétre a nátha. De a férfi hajlamos volt rá, hogy félvállról vegye a dolgot, iszonyodott attól az érzéstől, hogy kevesebbet bír el.
− Senki sem telefonált?
− Vársz valami hívást?
− Mondjuk úgy. Az imént hívott fel a rakparton, és biztosan ismeri az itthoni címemet is. Nagyon izgatott, s úgy érzi, feltétlenül kapcsolatba kell lépnie velem.
Régi nyomozások jutottak eszébe, többek közt egy gyilkos esete, aki majdnem egy hónapon át minden áldott nap több oldalas levelet írt neki, mindegyiket egy másik sörözőből, ő nem vágta le a levélpapírokról a fejlécet. Párizs összes sörözőjét és kávéházát figyelniük kellett volna, s az egész rendőrségi állomány sem lett volna rá elég, hogy elkapják.
Egy reggel Maigret az akváriumban, az Orfévres rakpart üvegfalú várótermében megpillantott egy türelmesen várakozó kis öregembert, ő volt az. 
− Mi a vacsora?
− Rájapörkölt vajjal. Nem lesz neked túl nehéz?
− A gyomrom nem fáj.
− Ne hívjam el Pardont?
− Hagyd békén azt a szegény embert! Elég baja van az igazi betegekkel.
− És ha az ágyba vinném a vacsorádat?
− Hogy egy óra múlva csuromvizes legyen a lepedőm? 
Másra nem volt hajlandó, mint hogy pizsamát vegyen, rá köpenyt, és papucsot húzzon. Próbált újságot olvasni, de máson járt az esze. Egyre Pigou körül forgott, a kis könyvelő körül, aki sikkasztó lett, mert a felesége azzal vádolta, hogy fél a főnökétől, és nem mer fizetésemelést kérni.
Hol járhat most? Van-e még egy kis pénze? Hol és hogyan szerezte, ha van?
Chabut is eszébe jutott, ez a mások iránt csak megvetést érző, pökhendi ember, aki úgy gondolta, ellenszenvessé kell tennie magát. Minden pimaszul sikerült neki az üzleti életben, de attól még ugyanolyan sebezhető maradt. Ugyanaz az ember volt akkor is, aki egykor házról házra járt, abban a reményben, hogy rendelnek tőle egy láda bort.
Maigret több olyan gátlásos embert is ismert, akik mindenkibe belekötöttek, aki csak az útjukba került.
− Kész a vacsora.
Nem volt éhes, de azért evett. Nehezére esett a nyelés. Reggelre talán még be is reked.
A bűnügyi rendőrség emberei azóta már biztosan elfoglalták a helyüket a kijelölt pontokon. Maigret kis híján hozzátette az utasításaihoz: „A Richard-Lenoir körútra is jöjjön ki valaki, velünk szembe.”
Csak a hiúsága tartotta vissza. Még azt hihették volna, hogy fél. Amikor felállt az asztaltól, kinézett az ablakon. Nem esett az eső, de elég erősen fújt a szél, most megint keletről, s ez mindig hideget hoz. Két szerelmes ballagott kart karba öltve az utcán, néhány méter után mindig megálltak csókolózni.
Pelerines biciklis rendőröket is látott, békésen őrjáratoztak. Az utca másik oldalán majdnem minden ablakban világos volt, s némelyik függöny mögött emberi körvonalakat lehetett látni, többek közt egy egész család árnyképét egy kerek asztal körül.
− Nem nézed a tévét? 
− Nem.
Semmihez sem volt kedve, csak a zsörtölődéshez, mint mindannyiszor, amikor nem érezte jól magát a bőrében, vagy ha egy nyomozás hosszú ideje nem hozott eredményt.
Nem volt hajlandó a szokásosnál korábban lefeküdni, s megint csak elkezdett újságot olvasni. Fél óra elteltével újból megállt az ablak előtt, s tekintetével az immár ismerős körvonalakat kereste.
A járdán egy lélek sem volt, egyetlen taxi jött csak lefelé a körúton.
− Gondolod, hogy eljön? 
− Honnét tudjam?
− Mintha várnál valamit.
− Mindig várok valamit. Lehet, hogy csak Lapointe hívását.
− Ügyeletes?
− Egész éjszaka, őt bíztam meg, hogy a beérkező információkat összegyűjtse.
− Gondolod, hogy az az ember kezd pánikba esni?
− Nem. Változatlanul hidegvérrel cselekszik. Inkább mintha nem látná világosan, milyen helyzetben van. Ezt az embert egész életében megalázták. Éveken át lesunyt fejjel járt. Aztán hirtelen úgy érzi, mintha bizonyos fokig felszabadult volna. Az egész rendőrség vele foglalkozik, s nem sikerül elkapniuk. Ez talán nem diadal? Fontos ember lett.
− És még fontosabb lesz, ha bíróság elé kerül.
− Éppen ezért habozik, hogy elfogassa-e magát, vagy folytassa a macska-egér játékot.
Ismét olvasni kezdett. A pipájának rossz íze volt, de azért csak szívta, hogy úgy mondjuk, elvből. Ő sem akarta beadni a derekát, nem akarta átadni magát a náthának, nyitva tartotta a szemét, holott a szemhéja vörös volt és égett.
Fél tízkor megint felállt, és az ablakhoz ment. A szemben lévő járdán egy férfi állt, felemelt fejjel, mintha ennek a lakásnak az ablakaira meredne.

*

Maigret-né az asztalnál ült, s most kinyitotta a száját, mert kérdezni akart valamit. Ám pillantása férje széles hátára esett, mely most, szigorú mozdulatlanságba meredve, mint a megfeszített íj, még szélesebbnek látszott.
Volt valami titokzatos, szinte ünnepélyes ebben a hirtelen mozdulatlanságban.
Maigret meg sem mert moccanni, úgy nézte a férfit, mintha attól félne, hogy elijeszti. A férfi is csak állt és nézett, pedig a muszlinfüggönyön keresztül nyilván csak egy korvonalat látott.
Meung-sur-Loire-ban egyszer a felügyelő épp egy nyugágyban hevert, amikor a kert végében az egyik platánról lemászott egy mókus.
Először mozdulatlanul figyelt, mellkasának selymes szőrén látni lehetett, hogy ver a szíve. Azután óvatosan előrejött néhány centimétert, s ismét mozdulatlanságba dermedt.
Maigret alig mert levegőt venni, az apró, vörös állatka meredten nézte az embert, aki mintha lenyűgözte volna, de a teste továbbra is készenlétben állt, hogy bármikor elmenekülhessen.
Mindez lassan játszódott le, mint egy lassított felvétel, szakaszonként. A mókus nekibátorodott, s egy jó méternyivel csökkentette kettejük között a távolságot. Ez az óvatos közeledés tíz percnél is tovább tartott, s a végén a mókus csupán félméternyire volt a lelógó kéztől.
Szerette volna, ha megsimogatják? Talán, de semmiképpen sem akkor és ott. Jól megnézte a kezet, aztán az arcot, majd újból a kezet, s néhány ugrással visszamenekült a fára.
Ez az emlék jutott most Maigret eszébe, míg a szemben lévő járdán ácsorgó férfit nézte. Gilbert Pigout is mintha lenyűgözte volna a felügyelő, akit szinte árnyként követett.
Ám akárcsak a mókus, ő is kész volt rá, hogy az első riasztó mozdulatra elillanjon. Felesleges lett volna, hogy a felügyelő felöltözzék, és lemenjen hozzá. Akkorra úgyis hűlt helyét találná. S annak se lett volna értelme, hogy telefonáljon a legközelebbi rendőrőrsre.
Vajon megpróbál bátorságot önteni magába, hogy átmenjen az úttesten, és belépjen a házba? Nincs kizárva. Nem volt sem barátja, sem bizalmasa.
Megtette, amit elhatározott: megölte Oscar Chabut-t. Azután elmenekült. Miért? Nyilván reflexszerűen. Most mit akar tenni? Folytatja a rabló-pandúrt?
Ez a jelenet is, mint a mókusos, legalább tíz percig tartott. Aztán a férfi egyszer csak lépett egyet feléje, ám szinte ugyanabban a pillanatban félfordulatot vett, még egy utolsó pillantást vetett az ablakra, és elindult a Chemin-Vert utca felé.
A felügyelő háta ellazult. Egy percig még az ablak előtt maradt, mintha vissza akarná nyerni megszokott külsejét, aztán az ebédlőszekrényhez ment a pipájáért.
− Ő volt az?
− Ő.
− Gondolod, hogy beszélni szeretne veled?
− Ez a gondolat kísérti régóta. Azt hiszem, attól fél, hogy csalódni fog. Az ilyen emberek nagyon érzékenyek. Azt szeretné, hogy megértsék, közben pedig azt mondogatja magában, hogy őt senki sem tudja megértem.
− Most mit fog csinálni?
− Nyilván csak megy, isten tudja, hová, magányosan, a gondolatain rágódva, talán hangosan beszél magában.
Alig telepedett vissza a foteljébe, megszólalt a telefon. Felvette.
− Tessék.
− Maigret felügyelő?
− Én vagyok az, fiam. 
Megismerte Lapointe hangját.
− Egy eredmény született, főnök, hála az első kerületi nyomozóknak, különösképpen Leboeuf felügyelőnek, aki úgy ismeri a Nagycsarnokot, mint a tenyerét. Két héttel ezelőttig Pigou a Grande-Truanderie utcában bérelt egy szobát, ha ugyan azt szobának lehet nevezni.
Maigret ismerte ezt az utcát, mely éjszaka a középkori Párizs zsiványnegyedére emlékeztetett. Csupa emberi roncsot lehet itt látni, ott tolonganak a bűzölgő kocsmákban egy kis vörösborért meg valami húslevesféle löttyért. Vannak, akik kint az utcán töltik az éjszakát egy széken ülve, vagy a falnak dőlve. Majdnem ugyanannyi nő van kőztük, mint férfi, és a nők éppolyan részegek és mocskosak, mint a férfiak.
Ennél már nem lehet lejjebb süllyedni, ez a söpredék söpredéke, elvetemültebb emberek élnek itt, mint a hidak alatt. Az ósdi kockakövekkel kirakott utcán többnyire öreg, elformátlanodott nők lesik a klienseket a zugszállodák ajtajában.
− A Hattyú-házban lakott. Napi három frankot fizetett egy vaságyért és egy szalmazsákért. Folyóvíz nincs. A vécé az udvarban.
− Tudom.
− Állítólag éjszakánként gyümölcsöt meg zöldséget szállító teherautókhoz állt be rakodni. Csak hajnalban tért haza, s a nap egy részét ágyban töltötte.
− Mikor jött el onnét?
− A tulaj azt mondja, hogy már két hete nem látta. A szobáját azonnal kiadta másnak.
− Folytatják a keresést a környéken?
− Igen. Körülbelül tizenöten vannak erre a feladatra. Az első kerületi nyomozók azt kérdezik, miért nem razziázunk, ők meghatározott időközönként bizony razziáznak.
− Csak azt ne! Felhívtad a figyelmüket, hogy tapintatosan járjanak el?
− Igen, főnök.
− A többiekről nincs híred?
− Nincs.
− Néhány perccel ezelőtt Pigou itt járta Richard-Lenoir körúton.
− Látta?
− Az ablakból. A szemben lévő járdán ácsorgott.
− Nem próbált meg odamenni hozzá? 
− Nem.
− Elment?
− El. Lehet, hogy visszajön. Az is lehet, hogy az utolsó pillanatban nem tudja elhatározni magát, és megint elmegy.
− Más utasítása nincs, főnök?
− Nincs. Jó éjszakát, fiam! 
− Jó éjszakát, főnök!
Maigret nehéznek érezte a tagjait, és mielőtt visszatelepedett volna a foteljébe, öntött magának egy kupica kökénypálinkát.
− Nem lesz tőle meleged?
− Meghűlés ellen grogot szokás inni. Zárójelben: ez nem éppen Pardon receptje.
− Ideje, hogy vacsorára hívjuk őket. Lassan egy hónapja is van, hogy nem találkoztunk.
− Várj, amíg a végére járok ennek az ügynek! Lapointe megtudott valamit. Most már tudjuk, hol töltötte Pigou az utolsó heteket, ha ugyan nem az utolsó hónapokat. A Nagycsarnok környékének egyik piszkos odújában, melyet költőien Hattyú-háznak hívnak.
− Elment onnét? 
− Két hete.
Maigret nem volt hajlandó a szokásos idő előtt lefeküdni, és a szokásos idő nála tíz órától kezdődött. Időnként felpillantott a faliórára, aztán erőnek erejével tovább olvasta az újságot. Elolvasott néhány sort, de képtelen lett volna megmondani, mit olvasott.
− Összerogysz a fáradtságtól.
− Tíz perc múlva lefekszünk.
− Mérd meg a lázadat!
− Ha ragaszkodsz hozzá.
Maigret-né odavitte neki a lázmérőt, s ő öt percig szófogadóan a szájában tartotta.
− Harmincnyolc.
− Ha még holnap is lázad lesz, akár tetszik, akár nem, telefonálok Pardonnak.
− Holnap vasárnap van.
− Pardon akkor is eljön.
Maigret-né a lefekvéshez készülődött, átment a másik szobába. Onnét beszélt át hozzá.
− Nem szeretem, amikor begyullad a torkod. Mindjárt beecsetelem.
− Tudod, hogy öklendezek tőle.
− Meg sem érzed. A múltkor is ezt mondtad, és semmi baj se volt.
Ragadós, metilénkék alapú folyadékkal szokta a felesége a torkát kenegetni, egy ecset segítségével. Ez a gyógyszer már eléggé elavult volt, de Maigret-né több mint húsz esztendeje hűségesen kitartott mellette.
− Tátsd nagyra a szádat!
Mielőtt lefeküdt volna, még egyszer ellenállhatatlan vágy fogta el, hogy odamenjen az ablakhoz, csak azután zárta be a zsalugátereket.
A szemközti járdán nem volt senki, a szél egyre erősebben süvített, az úttesten felkavarta a port.
Olyan mély, lázas álommal aludt, hogy jó időbe telt, míg a felszínre evickélt. Valami élő ért hozzá újra és újra a karjához, ösztönösen hátrált előle.
Egy kéz akart mindenáron valami üzenetet közvetíteni neki, de ő másodszor is ellökte magától, s a fal felé akart fordulni.
− Maigret…
Alig hallotta a felesége hangját.
− Itt áll az ajtó előtt. Nem mert csöngetni, de aprókat kopogott. Hallod?
− Mi van?
Kinyújtotta a karját, hogy meggyújtsa az éjjelilámpát. Elképedve nézett körül. Mit is álmodott az imént? Már elfelejtette, de úgy érezte, valahonnét nagyon messziről jött vissza, egy másik világból.
− Mit mondasz?
− Itt van. Halkan kopogott az ajtón.
Felkelt, és a köpenyét kereste.
− Hány óra van?
− Fél három.
Elővette a pipáját, melyet nem is szívott végig, mielőtt lefeküdt, s rágyújtott.
− Nem félsz, hogy…
Menet közben meggyújtotta a nappaliban a lámpát, kiment az előszobaajtóhoz, egy pillanatig mozdulatlanul állt, aztán kinyitotta.
A lépcsőházi világítás már régen elaludt, s a férfi beleveszett a sötétbe, csak a lakás fényei világították meg. Kereste a szavakat. Nyilván egész beszédet tanult meg magában, de most, hogy Maigret itt állt az orra előtt, köpenyben és kócosan, annyira zavarba jött, hogy csak ennyit tudott kinyögni:
− Ugye zavarom?
− Jöjjön be, Pigou!
Még most is lerohanhatott volna a lépcsőn, s eltűnhetett volna szem elől, hiszen fiatalabb és fürgébb volt, mint a felügyelő. Ám amint átlépi a küszöböt, már késő. És Maigret ügyelt rá, hogy mozdulatlanul várjon, mint a mókussal.
Pigou valószínűleg csak néhány másodpercig habozott, de ez a néhány másodperc igen hosszúnak tetszett. Belépett. Maigret-ben felötlött, hogy kulcsra zárja az ajtót, és a kulcsot zsebre teszi, de a végén csak vállat vont.
− Nem fázik?
− Nincs meleg odakint. Északi szél fúj.
− Üljön le! Ha átmelegszik, leveheti a ballonját.
A hálószoba ajtajához ment, s beszólt a feleségének, aki éppen öltözködött:
− Készíts nekünk két grogot!
Aztán elengedte magát, belehuppant a vendégével szemben a karosszékbe. Végre közelről is láthatta. Ritkán volt valakire olyan kíváncsi, mint most őrá.
Leginkább az lepte meg, hogy milyen fiatal. Kerek, kissé pufók arcán volt valami befejezetlen, valami gyerekes.
− Hány éves?
− Negyvennégy.
− Nem látszik annyinak.
− Nekem kérte a grogot?
− Magamnak is. Meg vagyok hűlve, lehet, hogy torokgyulladásom van, jót fog tenni.
− Általában nem iszom, csak étkezéskor egy-egy pohár bort. Ugye, piszkosnak talál? Már régen nem volt alkalmam tisztítóba vinni a ruháimat. Egy hete mosdottam utoljára meleg vízben, a Saint-Martin utca egyik nyilvános fürdőjében.
Kölcsönösen vizsgálgatták egymást, s közben csak úgy mellékesen beszélgettek.
− Azt hittem, előbb jön.
− Látott?
− Még azt is megéreztem, hogy habozik. Tett egy lépést előre, aztán elment a Chemin-Vert utca felé.
− Én meg láttam a körvonalait az ablakban. Mivel rám nem esett fény, nem tudtam, hogy lát, s főleg hogy fel is ismer.
Összerezzent, amikor zajt hallott maga mögött, éppen mint a mókus. Maigret-né hozta a grogot, s tapintatosan elkerülte pillantásával a látogatót.
− Sok cukorral?
− Igen, kérném.
− Citromot?
Az asszony elkészítette neki az italát, s letette vele szemben egy kis asztalra. Aztán a férjét is kiszolgálta.
− Ha szükséged van valamire, csak szólj!
− Ki tudja? Lehet, hogy nemsokára kérünk egy újabb grogot.
Pigouról lerítt, hogy jól nevelt fiú, és igyekszik is ennek megfelelően viselkedni. Poharát a kezében tartotta, de addig nem kezdett inni, míg a felügyelő bele nem kóstolt az italába.
− Tűzforró, de jót tesz, ugye?
− Mindenesetre felmelegszik tőle. Most már talán leveheti a ballonját.
Levette. Jó szabású öltönye gyűrött volt, tele pecséttel, az egyik egy jó nagy fehér festékfolt.
Most nem tudták, mit mondjanak. Mindketten érezték, hogy ha kinyitják a szájukat, komoly dolgokról kell beszélniük, s egyik is, másik is, bár más-más okból, halogatta a dolgot.
Sokáig tartott a csend. Mindketten belekortyoltak az italukba. Maigret felállt, hogy újabb pipára gyújtson.
− Dohányzik?
− Elfogyott a cigarettám.
Az ebédlőszekrény fiókjában volt egy csomag cigaretta, Maigret megkínálta a vendégét. Az értetlenül bámult rá, mintha nem akarna hinni a szemének. A felfigyelő égő gyufát nyújtott a cigaretta felé.
Újból leültek, és akkor Pigou nekifogott:
− Először is elnézést kell kérnem, hogy a lakásán zavarom, s a tetejébe az éjszaka kellős közepén… Féltem az Orfévres rakparttól. És nem bolyonghattam tovább egyedül Párizs utcáin.
Maigret a másiknak egyetlen arcrezdülését sem tévesztette szem elől. A felügyelő a lakás bensőséges légkörében, előtte az asztalon a groggal, szájában a pipájával olyan volt, mint egy jóságos báty, akinek mindent el lehet mondani.

HETEDIK FEJEZET

− Mit gondol rólam?
Jószerivel ezek voltak az első szavai, s érezni lehetett, hogy ez neki életbevágó kérdés. Nyilván egész életében erre a kérdésre kereste a választ az emberek tekintetében. Mit feleljen?
− Nemigen ismerem magát − dörmögte mosolyogva Maigret.
− Mindegyik bűnözővel ilyen kedves?
− Tudok gonosz is lenni. 
− Például kikkel?
− Az olyanokkal, mint Oscar Chabut.
Pigou szeme felcsillant, mintha szövetségesre akadt volna.
− Tudja, igaz ám, hogy loptam tőle egy kis pénzt. Keveset, annyit se, amennyit havonta borravalónak elosztogatott. De ő volt az igazi tolvaj. Ellopta tőlem a méltóságomat, emberi büszkeségemet, annyira lealacsonyított, hogy szinte szégyelltem, hogy élek.
− Honnét támadt az ötlete, hogy a készpénzes kasszából elemeljen apróbb összegeket?
− Ugye, mindent el kell mondanom?
− Különben felesleges volt idefáradnia.
− Látta a feleségemet. Mi a véleménye róla?
− Alig ismerem… Azért ment férjhez, hogy ne kelljen többé dolgoznia. Csodálkozom is, hogy még három évig dolgozott.
− Két és fél évig.
− Az a fajta nő, aki arra vágyik, hogy békében éljen otthon a kis lakásában.
− Észrevette?
− Rögtön látszik rajta.
− Esténként gyakran nekem kellett ellátnom a háztartást. Ha rá hallgattam volna, minden este vendéglőbe mentünk volna, hogy neki ne kelljen dolgoznia. Nem hiszem, hogy ez az ő hibája. Ilyen tehetetlen fajta. A nővérei is ilyenek.
− Párizsban laknak?
− Az egyik Algírban, a férje olajmérnök. Egy másik Marseille-ben lakik, neki három gyereke van.
− Maguknak miért nincs gyerekük?
− Én szerettem volna, de Liliane határozottan kijelentette, hogy szó se lehet róla.
− Értem.
− Van egy harmadik nővére is, meg egy bátyja, aki… 
Megrázta a fejét.
− Jobb, ha nem beszélek róla. Még azt hinné, hogy el akarom hárítani magamról a felelősséget.
Ivott egy korty rumot, ismét cigarettára gyújtott.
− Ilyen lehetetlen időpontban fent kell, lennie miattam…
− Folytassa! A felesége is megalázta magát. 
− Honnét tudja?
− A szemére vetette, ugye, hogy nem keres elég pénzt?
− Örökké azt fújta, hogy nem érti, hogyan jöhetett hozzám feleségül. És ilyenkor felsóhajtott: „Hogy az egész életemet egy kétszoba-konyhás lakásban éljem le, s még csak bejárónőm se legyen!”
A férfi, mintha csak magának beszélne, nem is nézett Maigret-re, hanem a szőnyeg csücskét bámulta.
− Megcsalta magát?
− Meg. Házasságunk első évétől kezdve. Csak később, két-három évvel utána tudtam meg. Egyik nap, hogy hamarabb el kellett jönnöm az irodából, mert fogorvoshoz mentem, láttam, amint a Madeleine-templom mellett egy férfival karöltve bemegy egy szállodába.
− Szólt neki a dologról?
− Igen. A végén ő árasztott el engem szemrehányásokkal. Hogy nem biztosítok neki olyan életszínvonalat, amilyet egy fiatal nő elvárhatna. Este nem látok az álmosságtól, és neki szinte erőnek erejével kell engem elhurcolnia a moziba. Meg más hasonló igazságokat. Beleértve, hogy nem elégítem ki szexuálisan…
Ezekre az utolsó szavakra elvörösödött. Nyilván ez a vád érintette a legfájdalmasabban.
− Három évvel ezelőtt a születésnapján éppen csak annyi pénzt vettem ki a pénztárból, amennyiből egy jó vacsorát fizethettem, és elvittem a Nagykörútra egy vendéglőbe. „Azt hiszem, fizetésemelést kapok − mondtam neki. − Éppen ideje − felelte. − A főnököd szégyellhetne magát, hogy ilyen keveset fizet. Ha beszélhetnék vele, ne félj, én tudnám, mit mondjak neki.”
− Csak ilyen kis ősszegeket vett ki?
− Igen. Eleinte azt mondtam, hogy havi ötven frankkal emelték, a fizetésemet. Hamarosan ezt is kevésnek találta, és ekkor, hogy úgy mondjam, száz frankkal emeltem a fizetésemet
− Nem félt, hogy lelepleződik?
− Lassan megszoktam a dolgot. A pénztárkönyvet senki sem ellenőrizte. A cég egész gépezetéhez mérten olyan elenyészően kis ügy volt.
− Egyszer kivett egy ötszáz frankost is.
− Karácsonyra. Azt mondtam, hogy prémiumot kaptam. A végén már majdnem én is elhittem. A saját szememben is megnőttem, őszintén szólva, sosem voltam magamról valami nagy véleménnyel. Apám azt szerette volna, ha én is, mint ő, belépek a Lyoni Hitelbankhoz, de ott nálamnál sokkal kiválóbb emberekkel kellett volna eltűrnöm az összehasonlítgatást. A Charenton rakparton nyugodtan ülhettem a kuckómban, gyakorlatilag rám se hederítettek.
− Chabut hogy vette észre, hogy sikkasztott?
− Nem ő jött rá, hanem Louceck. Egyszer-egyszer belepillantott a könyvelésembe. Valami nyilván szöget üthetett a fejébe. Ahelyett, hogy kikérdezett volna a dologról, úgy tett, mintha mi sem történt volna, és beárult Chabut-nél.
− Júniusban?
− Igen, június végén. A június huszonnyolcadikára mindig emlékezni fogok. Felhívatott az irodájába. Ott volt a titkárnője is, és ő nem mondta neki, hogy menjen ki. Én nem nyugtalankodtam, mert fel sem merült bennem, hogy leleplezték a csalásaimat.
− Hellyel kínálta.
− Igen, honnét tudja?
− Szöcske, akarom mondani Anne-Marie elmesélte a jelenetet. Néhány perc múlva neki legalább olyan kínos volt az egész, mint magának.
− Nekem meg az volt a kínos, hogy egy nő előtt tipornak a földbe, hogy így fejezzem ki magam. Chabut-nek sikerült a legmegvetőbb, a legsértőbb szavakat megtalálnia. Százszor inkább a rendőrség, mint ő. Mintha élvezetet talált volna benne. Valahányszor azt hittem, befejezte, megint rázendített. Tudja, mit hányt leginkább a szememre? Hogy csak apró összegeket fújtam meg. Azt mondja, hogy egy igazi tolvaj tiszteletet ébresztett volna benne, nem úgy egy kisstílű szélhámos.
Egy pillanatra elhallgatott, hogy kifújja magát, mert szenvedéllyel beszélt, és az arca bíborszínben játszott. Megint ivott egy kortyot. Maigret szintén.
− Amikor azt parancsolta, hogy menjek oda hozzá, nem is álmodtam, mit akar, de azért féltem. Hatalmasat csattant az arcomon. Engem még soha nem ütöttek pofon. Kiskoromban sem vertek meg a szüleim. Csak álltam ott, imbolyogva, tehetetlenül, és ő még valami ilyesmit vágott a fejemhez: „Most pedig tűnjön innen…” Azt már nem tudom, hogy ekkor vagy valamivel előbb jelentette-e ki, hogy nem ad munkáltatói bizonyítványt, és igyekszik megakadályozni, hogy rendes munkahelyet találjak.
− Ő is megalázottnak érezte magát − suttogta csendesen Maigret.
Pigou hirtelen odafordult feléje, annyira elképedt, hogy a szája is nyitva maradt.
− Egyébként azt is mondta magának, hogy vele nem lehet büntetlenül kibabrálni.
− Ez igaz. Nem értettem meg, hogy viselkedésének ez volt az igazi alapja. Gondolja, hogy fel volt háborodva?
− Több volt ez egyszerű felháborodásnál: ő volt az erős férfi, vagy legalábbis aki erősnek hiszi magát, akinek eddig még minden vállalkozása sikerült. Ne feledje, hogy házalással kezdte. Az ő szemében maga alig létezett. A földszint egyik zugában tengődött, ahová ő gyakorlatilag be sem tette a lábát, s valamiféle kegynek tekintette, hogy megengedi magának, hogy ott dolgozzék.
− Így van, ilyen volt.
− Neki is szüksége volt rá, hogy növelje az önbizalmát, ezért rohant le minden nőt, aki csak a közelébe került.
Gilbert Pigou hirtelen nyugtalanul felrántotta a szemöldökét.
− Azt akarja mondani, hogy sajnálatra méltó volt?
− Mindannyian többé-kevésbé sajnálatra méltók vagyunk. Én csak próbálom megérteni. Nem akarom egyenként mindenki felelősségét megállapítani. Maga tehát elment a Charenton rakpartról. Először hová ment?
− Délelőtt tizenegy óra volt. Ebben az időpontban soha nem jártam az utcán. Igen meleg volt. Végigmentem a bercyi raktárak mellett a platánok alatt, az Austerlitz-híd mellett bementem egy presszóba, megittam vagy két-három konyakot, már nem is tudom, mennyit.
− A feleségével járt ebédelni?
− Már régóta nem találkoztunk a déli órákban. Sokat gyalogoltam, sokat ittam, aztán bementem egy moziba, ott valamivel hűvösebb volt, mint odakint. Az ingem már teljesen a hátamra tapadt. Emlékszik? Júniusban embertelen hőségvolt.
Az volt az ember érzése, hogy egyetlen részletet sem akar kihagyni. Meg kellett végre magyaráznia a dolgot, és mivel most lehetősége volt rá, mivel élénk érdeklődéssel hallgatták, igyekezett, hogy semmi se maradjon homályban.
− A felesége este nem vette észre magán, hogy ivott?
− Azt mondtam neki, hogy a kollégák meghívtak égy italra, mert előléptettek, és áthelyeztek az Opera sugárútra.
Maigret el sem mosolyodott ezen az együgyű hazugságon, ellenkezőleg, komor maradt az arca.
− Hogy csinálta, hogy harmadnap haza tudta adni a feleségének a havi fizetésének megfelelő összeget?
− Nem volt spórolt pénzem. Havonta pontosan negyven frankot adott, cigarettára meg metróra. Valamit ki kellett találnom. Egész éjjel ezen gondolkodtam. Amikor reggel elmentem, azt mondtam, hogy vacsorára nem jövök haza, mert az este egy részét azzal töltöm, hogy berendezkedem az új irodámban. Előző nap nem is jutott eszembe, hogy visszaadjam a páncélszekrény kulcsát. Aznap több pénznek kellett lennie benne, mint általában, mert másnap fizetésnap volt. Az évek során előfordult már velem, hogy ha valami sürgős munka volt, este visszamentem dolgozni, ilyenkor magammal vittem a bejárati kapu kulcsát. Egyszer azonban elfelejtettem. Körbejártam az épületet, mert emlékeztem rá, hogy a hátsó kapu már megvetemedett és rosszul zár, és hogy a zár nyelvét egy bicskával ki lehet pattintani.
− Éjjeliőr nem volt?
− Nem. Megvártam, míg besötétedik, és beosontam az udvarra. A kiskapu szépen ki is nyílt, és én bementem a régi irodámba. Kiemeltem egy köteg papírpénzt, meg sem számoltam, mennyit.
− Nagy összeg volt?
− Több mint háromhavi fizetésem. Még aznap este eldugtam a pénzt a nagy szekrény tetejére, de egyhavi fizetésnek megfelelő összeget elvettem belőle. Aztán ugyanabban az időpontban indultam el otthonról, ahogy szoktam. Nem mondhattam meg Liliane-nak, hogy kirúgtak.
− Miért izgatta annyira, hogy mit gondol magáról?
− Mert olyan tanúféle volt. Évek óta figyelte, hogyan élek, méghozzá bíráló szemmel. Szerettem volna, ha legalább egy ember bízik bennem. Az utcán töltöttem a napjaimat, munkát kerestem. Azt hittem, könnyű lesz. Apróhirdetéseket olvastam, és rohantam a megadott címekre. Volt úgy, hogy sorba kellett állni, és előfordult, hogy megesett a szívem a többieken, többnyire az idősebbeken, akik kilátástalanul vártak állásra. A munkaadók kikérdeztek. Az első kérdés mindig az volt, hogy hány éves vagyok. Amikor azt válaszoltam, hogy negyvennégy, a beszélgetés majdnem mindig ennyiben maradt. „Fiatalembert keresünk, harmincévesnél nem idősebbet” − mondták. Én fiatalnak hittem magam. Fiatalnak éreztem magam. Napról napra jobban kétségbeestem. Két hét múlva már nem ragaszkodtam ahhoz, hogy könyvelői állást találjak, megelégedtem volna egy hivatalsegédi állással, vagy azzal, hogy elárusító legyek egy nagyáruházban. A legjobb esetben felírták a nevem és a címem: „Majd értesítjük” −mondták. Egyik-másik, ha úgy látta, hogy alkalmazhat, megkérdezte, hol dolgoztam addig. Chabut fenyegetései miatt nem mertem megmondani az igazat. „Itt is, ott is − feleltem. − Hosszú ideig külföldön éltem.” Meg kellett mondanom, hogy pontosan hol, azt feleltem, hogy Belgiumban vagy Svájcban, mivel csak franciául tudok. Munkáltatói bizonyítványa van? − kérdezték. − Majd elküldöm” − mondtam. Persze ezekhez sosem mentem vissza. Július végére még rosszabb lett a helyzet. Sok hivatal bezárt, vagy a főnökök szabadságon voltak. Hazaadtam a fizetésemet, pontosabban a szekrény tetejéről, a tartalékomból elvettem a fizetésem összegét. „Furán viselkedsz az utóbbi időkben − jegyezte meg a feleségem. − Mintha fáradtabb lennél, mint amikor a Charenton rakparton dolgoztál. − Mert még nem szoktam meg az új munkámat − feleltem. − Meg kell tanulnom számítógépekkel dolgozni. Az Opera sugárúton az eladási gócokat ellenőrizzük, s van vagy tizenötezer. Komoly felelősség. − Mikor veszed ki a szabadságodat? − Az idén nem lesz rá időm. Talán karácsonykor. Nem is lenne rossz, ha életünkben először télen mennénk szabadságra. Te elutazhatsz. Miért ne töltenél három hetet vagy egy hónapot a családoddal?”
Vajon felfogta-e Pigou, milyen tragikus, nyomorúságos háttérről árulkodtak ezek a szavak?
− Egy hónapra el is utazott. Két hetet a szüleinél töltött, Aix-en-Provence-ban, az apja ott építész, aztán két hetet Bandolban, ahol a háromgyerekes nővére bérelt egy villát. Én nagyon elveszettnek éreztem magam Párizsban. Továbbra is elolvastam a Réaumur utcában az apróhirdetéseket, és loholtam a megadott címekre. Továbbra is sikertelenül. Kezdtem belátni, hogy Chabut-nek igaza van, nem találok munkát. Elkezdtem a Vosges téren, a háza körül bóklászni, ok nélkül, éppen csak hogy lássam, de ő is szabadságon volt, biztosan Cannes-ban nyaralt, ott van egy lakásuk.
− Gyűlölte?
− Igen. Minden erőmből. Igazságtalannak találtam, hogy míg én az egyre kihaltabb Párizsban munka után kajtatok, ő a hasát sütteti a napon. A szekrény tetején valamivel több pénz volt, mint amiből a feleségemnek a következő havi fizetést odaadhattam. És azután? Mit csinálok majd azután? Arra gondoltam, hogy be kell vallanom neki az igazat, és biztos voltam benne, hogy el fog hagyni. Nem olyan nő, aki akkor is kitart mellettem, ha nem tudom kielégíteni az igényeit.
− Még akkor is ragaszkodott a feleségéhez?
− Azt hiszem, igen. Nem is tudom. 
− És most?
− Úgy érzem, lassan-lassan olyan lett nekem, mint egy idegen. Nem értem, hogy tudott annyira izgatni, hogy mit gondolhat rólam.
− Mikor látta utoljára?
− Augusztus végén jött haza délről. Odaadtam neki az állítólagos fizetésemet. Még vagy húsz napig vele maradtam, de akkor már tudtam, hogy hónap végére nem lesz elég pénzem. Egy reggel úgy mentem el otthonról, hogy tudtam, nem megyek oda vissza többet. Csak a megmaradt néhány száz frankomat vittem magammal, semmi mást.
− Egyenest a Grande-Truanderie utcába ment?
− Ezt is tudja? Nem. Egy olcsó, de még tűrhető szállodában vettem ki szobát, a Bastille negyedben, ott volt a legkisebb a valószínűsége, hogy összefutok a feleségemmel.
− Ekkor kezdte követni Oscar Chabut-t?
− Tudtam, mikor hol van, ennek megfelelően az Opera sugárúton, a Vosges téren és a Charenton rakparton bolyongtam. Azt is tudtam, hogy majdnem minden szerdán a Fortuny utcába megy a titkárnőjével.
− Mi volt a szándéka?
− Semmi, ő játszotta életemben a legfontosabb szerepet, mivel megfosztott a méltóságomtól és annak a lehetőségétől, hogy ismét felkapaszkodjak a lejtőn.
− Fegyvere volt?
Pigou kisméretű, acélkék automata revolvert vett elő a nadrágzsebéből, felállt, és a pisztolyt Maigret elé tette, a kisasztalra.
− Azért vittem magammal, hogy hátha rám jön az öngyilkosság.
− Nem esett kísértésbe?
− De, többször is, leginkább este, de féltem. Mindig féltem a fizikai fájdalomtól. Talán Chabut-nek volt igaza: gyáva vagyok.
− Félbe kell szakítanom, telefonálnom kell. Majd megtudja, miért.
A bűnügyi rendőrséget hívta.
− Legyen szíves, kisasszony, kapcsolja nekem Lapointe felügyelőt!
Pigou majdnem közbeszólt, de aztán elhallgatott Maigret-né a konyhában két újabb grogot készített.

NYOLCADIK FEJEZET

− Te vagy az? − kérdezte Maigret.
− Még mindig nem feküdt le, főnök? A hangja nem is olyan, mint aki most ébredt föl. Azóta senki sem jelentkezett.
− Tudom.
− Honnét tudja? Honnét telefonál?
− Itthonról.
− Hajnali három óra van.
− Visszahívhatod az embereket, nem kell tovább szobrozniuk.
− Megtalálta?
− Itt ül velem szemben, és szép nyugodtan beszélgetünk..
− Magától ment oda?
− Úgy nézek én ki, mint aki végigkergeti a Richard-Lenoir körúton?
− Milyen?
− Rendes.
− Szüksége van rám?
− Egyelőre nincs. De maradj bent az irodában! Hívd vissza az őrjáratainkat! Értesítsd Janvier-t, Lucas-t, Torrance-ot és Lourtie-t! Majd később felhívlak.
Letette a kagylót, és amíg Maigret-né az üres poharakat teli poharakra cserélte, nem szólalt meg.
− Elfelejtettem mondani, Pigou, hogy bár itt van a lakásomon és nem az Orfévres rakparton, én itt is rendőr vagyok, és jogomban áll mindent, amit mond, a későbbiekben felhasználni.
− Ez csak természetes.
− Ismer valami jó ügyvédet?
− Nem. Se jót, se rosszat.
− Holnap, amikor a vizsgálóbíró kihallgatja, szüksége lesz ügyvédre. Majd mondok egypár nevet.
− Köszönöm.
A telefonhívás kissé lehűtötte a hangulatot, már nem volt olyan természetes köztük a hangnem.
− Egészségére!
− Egészségére!
És Pigou tréfára vette a dolgot:
− Nem hiszem, hogy egyhamar grogot iszom. Alaposan befűtenek nekem?
− Miért tennék?
− Először is, mert gazdag, befolyásos ember volt. Aztán, mert nem is tudom megindokolni.
− Mikor támadt az az ötlete, hogy megöli?
− Nem tudom. Előszöris ott kellett hagynom a bastille-i szállodámat, akkor mentem a Grande-Truanderie utcába. Kutyadolog volt. Hajnalban jártam haza. Egészéjjel zöldséget rakodtam a Nagycsarnokban, és mielőtt elaludtam, mindig sírtam. Nemcsak a szag, de a szálloda zörejei is hányingert keltettek bennem. Úgy éreztem, kizárt magából a világ, egy másik világegyetemben élek. Napközben előfordult, hogy megint a Vosges téren kóboroltam, meg a Charenton rakparton, az Opera sugárúton, sőt kétszer-háromszor még Liliane-t is meglestem a Montparnasse-temetőből. Egyre gyakrabban fordult elő, hogy amikor megpillantottam Chabut-t, ezt suttogtam magamban:
„Meg fogom ölni.”
De ezek csak szavak voltak, gépiesen ismételgettem őket. Igazából nem akartam megölni. Talán úgy mondanám, hogy távolról néztem, hogyan él. Elnéztem pöffeszkedő piros kocsiját, az önbizalomtól sugárzó arcát, a csodálatos szabású öltönyeit, melyeken soha egyetlen ránc sem volt. Én pedig egyre sebesebben csúsztam le a lejtőn. A Froidevaux utcából magammal hozott öltönyöm egyre gyűröttebb lett, egyre foltosabb. A ballonomban fáztam, de nem volt pénzem télikabátra, még használtra sem. Akkor is a közelben voltam, amikor Liliane bement a Charenton rakparti irodaházba. Először nyilván az Opera sugárútra ment, mivel azt mondtam neki, hogy ott dolgozom. Hosszú ideig maradt odabent. Láttam, hogy Anne-Marie kijön az udvarra levegőzni, és akkor már sejtettem, mi történhet odabent. Nem voltam féltékeny, csak mintha még egy pofont kaptam volna. Az az ember úgy viselkedett, mintha minden az övé lett volna. Megint azt dünnyögtem magamban:
„Meg fogom ölni!”
Sántikálva kotródtam el onnét. Semmi kedvem nem volt hozzá, hogy a feleségem észrevegyen.
− Mikor ment először a Fortuny utcába?
− November vége felé. Még a metrójeggyel is takarékoskodnom kellett.
Keserű nevetés tört fel belőle.
− Különös érzés, tudja-e, ha az embernek egy fillér sincs a zsebében, és tudja, hogy soha többé nem élhet úgy, mint a többiek. A Nagycsarnokban főképp öregemberek bóklásznak, bár van néhány fiatal is, akinek a tekintetéből ugyanazt lehet kiolvasni. Nekem is olyan a szemem?
− Nem.
− Pedig olyannak kellene lennie, mert én is olyan vagyok, mint ők. Közben azonban egyre a pofonon járt az eszem. Rosszul tette, hogy megütött. A szavakat, még a megvető, megalázó szavakat is talán elfelejtettem volna. Úgy ütött meg, mintha nyavalyás kis kölyök volnék.
− Múlt szerdán, amikor a Fortuny utcába ment, tudta, hogy utoljára megy oda?
− Ugye felesleges lett volna idejönnöm, ha nem vagyok őszinte? Esküszöm rá, hogy nem tudtam, hogy meg fogom ölni, elhiheti. Magának nem hazudnék.
− Milyen lelkiállapotban volt?
− Éreztem, hogy ez nem mehet így tovább. Mélyponton voltam. Előbb-utóbb engem is elkapnak egy razzián, vagy megbetegszem, és kórházba visznek. Történnie kellett valaminek.
− Például minek?
− Visszaadhattam volna neki a pofont. Ha Anne-Marie-val jön ki a villából, akkor odamegyek hozzá… 
Megrázta a fejét.
− Úgyse tudtam volna megtenni, mert sokkal erősebb volt nálam. Megvártam, hogy kilenc óra legyen. Láttam, hogy a hallban kigyullad a villany, és ő egyedül jött ki a házból. A revolver nem volt előkészítve, ott lapult a zsebemben, de egy szempillantás alatt előrántottam. Szinte nem is céloztam, úgy lőttem háromszor vagy négyszer, máig nem is tudom.
− Négyszer.
− Az első gondolatom az volt, hogy ott maradok a helyszínen, megvárom a rendőrséget. De féltem, hogy megvernek. Elkezdtem hát futni a Villiers sugárúti metrómegálló felé. Senki sem követett. A Nagycsarnokban ocsúdtam fel, és gépiesen beálltam zöldséget rakodni. Képtelen lettem volna egyedül maradni a szobámban. Hát ez történt, főfelügyelő úr. Azt hiszem, mindent elmondtam.
− Miért hívott fel?
− Nem tudom. Egyedül éreztem magam, és egyre csak azt hajtogattam, hogy úgysem ért meg engem soha senki. Az újságokban gyakran olvastam magáról. Szerettem volna megismerni. Nagyjából már eldöntöttem, hogy golyót eresztek a fejembe. Így hát utoljára kapcsolatba akartam lépni valakivel, de mindig megijedtem, nem magától, hanem a nyomozóitól.
− Az én nyomozóim nem ütnek meg senkit. 
− Pedig az a hír járja.
− Sok mindenféle hír járja, Pigou. Gyújtsa meg a cigarettáját! Még most is fél?
− Nem. Másodszor is felhívtam magát, aztán majdnem rögtön utána levelet írtam a Palais körút egyik kávéházából. Közel éreztem magam magához. Szerettem volna követni az utcákon, de nem tudtam megtenni, mert maga mindig kocsin járt. Chabut-vel is ugyanez volt a gondom. Meg kellett előznöm magát, ki kellett találnom, hová akar menni. Így értem oda előbb a Charenton rakpartra. Ha Anne-Marie beszél magával, az rám nézve végzetes. Meg sem álmodtam, hogy rögtön az első nap nem mond el mindent. Az is igaz, hogy a pofozás júniusban von, és számára ez már idejétmúlt história volt. A Vosges téren is láttam magát,
− Meg az Orfévres rakparton.
− Ott is. Azt mondtam magamban, hogy nem érdemes bujkálnom, mert úgyis elkapnak. Mert előbb-utóbb letartóztatott volna, ugye?
− Ha a Nagycsarnokban maradt volna ma éjjel, bizonyosan elfogják és letartóztatják. Tíz órakor már kiderítették a Hattyú-házat, és az éjszaka során biztosan rábukkantak volna magára az egyik helybeli kocsmában. Ivásra adta a fejét?
− Nem.
Ritkán fordult elő, hogy valaki ne meneküljön az italhoz, ha ennyire lecsúszik.
− Már majdnem elmentem az Orfévres rakpartra, hogy beszélhessek magával. Aztán azt gondoltam, hogy az első nyomozóra rásóznak, és nekem nem lesz alkalmam a maga közelébe kerülni. Így hát eljöttem ide a Richard-Lenoir körútra.
− Láttam magát.
− Én is magát. Fel akartam jönni ide a lakására. Az ablak kivilágított négyszögében láttam a körvonalait, láttam, hogy köntösben van, és óriásinak tűnt odalentről. Pánikba estem, és gyorsan eliszkoltam, órákon át bolyongtam a környéken. Többször is elmentem az ablakai alatt, amikor már nem égett a lakásban a villany.
− Bocsásson meg egy pillanatra.
Maigret ismét felhívta az Orfévres rakparti telefonszámot.
− Adja megint Lapointe-et, kérem! Halló! Az emberek hazamentek? Ki van ott veled?
− Lucas az ügyeletes. Janvier épp most jött meg.
− Gyertek ide mind a ketten, kérjetek kocsit!
− Elvisznek? − kérdezte Pigou, amikor Maigret letette a kagylót.
− Muszáj.
− Értem én, de azért félek, mint a fogorvosnál. 
Megölt egy embert. Magától jött el Maigret-hez, de most is a félelem volt az uralkodó érzés benne. Az ütésektől, a testi erőszaktól való félelem.
A bűncselekményre most már alig tett célzást.
Maigret-nek eszébe jutott az ifjú Stiernet, aki isten tudja, hány ütéssel megölte a nagyanyját, és mindössze annyit mondott: „Nem akarattal csináltam.”
Komoran nézett Pigoura, mintha a szíve mélyére akarna látni. A könyvelőt feszélyezte ez a tekintet.
− Nem akar kérdéseket feltenni? − kérdezte.
− Nem, nem hiszem.
Mi értelme lenne megkérdezni, vajon megbánta-e, amit a Fortuny utcában tett? Stiernet vajon megbánta, hogy lesújtott?
Az esküdtszék előtt nyilván felteszik majd ezt a kérdést, és ha őszintén válaszol, nyüzsgés, sőt rosszalló morgás támad majd a tárgyalóteremben.
Jó darabig némán ültek, Maigret kiitta a poharát. Aztán hallotta, hogy kocsi áll meg a ház előtt, s előbb egy, majd egy második ajtó is csapódik.
Még utoljára rágyújtott a pipájára, nem is annyira azért, mert kívánta, hanem hogy magabiztosabb legyen tőle. Léptek hangzottak a lépcsőházban. Kiment, hogy ajtót nyisson. A két férfi kíváncsian kukucskált be a nappaliba, ahol az asztali lámpa meg a csillár fényében kékes felhők gomolyogtak.
− Ez Gilbert Pigou. Hosszasan elbeszélgettünk. Holnap elkezdjük a hivatalos kihallgatást.
A könyvelőt valamelyest megnyugtatta a nyomozók viselkedése. Nem úgy néztek ki, mint akik verni szokták az embereket.
− Vigyék a rakpartra, és hagyják néhány órát aludni! Késő délelőtt én is bemegyek.
Lapointe intett neki, de ő nem értette meg azonnal, hogy mit akar, mert mostanra teljesen kimerült. A felügyelő az öklét mutatta, s ez egyértelműen ezt jelentette: „Bilincset tegyek rá?”
Maigret Pigouhoz fordult.
− Nem arról van szó, hogy nem bízunk magában − dörmögte. − Az Orfévres rakparton leveszik. Ez a szabály.
Az ajtó előtt Pigou még visszafordult. Könnyes volt a szeme. Még egyszer Maigret-re nézett, talán, hogy bátorságot merítsen.
De lehet, hogy csak saját magán esett mega szíve.

Kiadta az Európa Könyvkiadó
A kiadásért az Európa Könyvkiadó igazgatója felel
Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem
Nyomta az Alföldi Nyomda
A nyomdai rendelés törzsszáma: 2340.66-14-2
Készült Debrecenben, 1986-ban

FEKETE KÖNYVEK

Felelős szerkesztő: Szathmári Éva 
A fedélrajz Szabó Árpád munkája 
Műszaki szerkesztő: Liener Katalin 
Műszaki vezető: Miklósi Imre 
Készült 15,61 (A/5) ív terjedelemben 
ISBN 963 07 3807 4