GEORGES SIMENON

MAIGRET

Hunga-Print
Nyomda és Kiadó

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Georges Simenon: Le commissaire Maigret
Presses Pocket, Paris

Fordította: Nagy Zsuzsanna

ISBN 963 8413 53 0 Ö
          963 8413 55 7

Kiadja a Hunga-Print Nyomda és Kiadó Kft.
Felelős kiadó: Baráz Miklós ügyvezető igazgató
Művészeti vezető: Baráz Klára
Kiadóvezető: Gellér Tibor
Felelős szerkesztő: Gimes Katalin
Műszaki szerkesztő, fedélterv: Faragó Ágnes
Borítófotó: SYGMA PLUS

Készült a Hunga-Print nyomdában
Felelős vezető: Baráz Miklós

1

A kiáltás legmélyebb álmából ébresztette; amint eljutott a tudatáig, egyszerre rossz előérzet fogta el. Nem nyitotta ki a szemét, de a homloka már ráncba szaladt.
– Bácsikám, bácsikám!
Felsóhajtott, aztán – még mindig csukott szemmel végigtapogatta maga mellett az ágyat. Keresgélő keze nem érezte felesége testének melegét: nem álmodik, valóban történt valami.
Végre kinyitotta a szemét. Világos volt az éjszaka. Madame Maigret a függönyt félrehúzva lesett ki az ablakon. A lenti ajtón kopogtatott valaki, olyan hangosan, hogy az egész ház visszhangzott bele.
– Bácsikám! Én vagyok!
Az ablakon beáradó halvány fényben Madame Maigret feje körül a hajcsavarók fura glóriakoszorúként ragyogtak.
– Philippe van itt – mondta, mert megérezte, hogy felébredt a férje, és most várakozva néz rá. – Felkelsz?
Maigret nemezpapucsba dugta lábát. Ő ment le elsőként a földszintre. Gyorsan nadrágot húzott, és már a lépcsőn lefelé tartva bújt a zakójába. A nyolcadik lépcsőfoknál vigyáznia kellett volna a fejére, a kiálló gerenda miatt. Máskor ösztönösen behúzta a nyakát, amikor odaért, de most megfeledkezett róla. Beverte a homlokát, káromkodott, morgott. A jéghideg lépcsőházból belépett a konyhába, ahol estéről maradt még egy kis meleg.
A bejárati ajtót vaspántok keresztezték. Odakintről behallatszott Philippe hangja. Éppen azt mondta valakinek:
– Hamar végzek. Meglátja, még napkelte előtt Párizsban leszünk.
Az emeletről lehallatszott Madame Maigret motoszkálása: ő is öltözködött. Maigret-nek még mindig sajgott a homloka. Morogva húzta félre az ajtó tolózárját.
– Hát te vagy az – szólalt meg morcos hangon, amikor megpillantotta az unokaöccsét.
A fiú ott állt az országút mellett. Óriási telehold lebegett a jegenyék kopár ágai fölött, és az éjszaka olyan világos volt, hogy a legkisebb faág is tökéletes élességgel rajzolódott ki az égre. A folyókanyarban a Loire hullámain ezernyi ezüstpikkely csillámlott, örvénylett.
– Keleti szél fúj! – gondolta ösztönösen Maigret. A folyó szélborzolta felszíne láttán a környékbeliek közül mindenkinek azonnal ez lett volna az első gondolata. Ha az ember vidéken él, egy idő múlva azon kapja magát, hogy egész sor ilyen, meg ehhez hasonló szokást vett föl. Mint amilyen például az, hogy amikor betoppan hozzá valaki, nyugodtan, egyetlen szó nélkül fogadja, megvárva, hogy a látogató törje meg a csendet.
– Remélem, a nénit nem ébresztettem fel – mondta Philippe. Arca dermedt volt az éjszakai fagytól. Mellette, a dérlepte mezők fehér háttere előtt, egy jellegzetes párizsi taxi körvonala sötétlett.
– A sofőrt nem hívod be?
– Sietek, gyorsan el kell mondanom…
– Jöjjenek csak be mind a ketten – szólt ki a konyhából Madame Maigret. Meggyújtott egy petróleumlámpát, majd az unokaöccse felé fordult, és magyarázkodva tette hozzá:
– A villany még nincs bevezetve. Illetve a vezetékek már bent vannak, de áramunk még nincs.
Valóban, ott lógott a mennyezetről – egy szál dróton himbálózva – egy villanykörte. Az ember néha akaratlanul is felfigyel ilyen jelentéktelen részletekre, és ha valaki már amúgy is ideges, hasonló apróságok nagyon ki tudják hozni a sodrából. Az elkövetkező percekben Philippe tekintete gyakran akadt meg a laza drót végén függő villanykörtén. Olyan céltalanul, annyira fölöslegesen lógott ott, mintegy azt szemléltetve, mennyire régimódi a nagybátyjáék háza, vagy talán inkább azt, hogy a modern kort jelentő kényelem milyen apróságokon múlik…
– Párizsból jössz? – kérdezte Maigret. A kandallónak támaszkodva állt, de még mindig nem ébredt fel egészen. A ház előtt ott állt a taxi, így a kérdése éppoly fölösleges volt, mint az a céltalanul függő villanykörte. De néha az ember csak azért mond valamit, hogy beszéljen.
– Mindent elmondok, bácsikám. Iszonyú bajba keveredtem. Segítenie kell, azonnal velem kell jönnie Párizsba, mert ha nem… Nem tudom, mi lesz velem… Istenem, mit is tehetnék… Ó, de hát a nénémet még meg sem csókoltam!
Madame Maigret ott állt mellettük, hálóingére kapott pongyolában. Unokaöccse, mint egy családi hagyományokat tiszteletben tartó kisfiú, három futó csókot nyomott az asszony arcára. De azután szinte lerogyott egy székre. Két keze köré szorította a homlokát, úgy ült ott, elveszetten.
Maigret dohányt vett elő, megtömte a pipáját, de közben nem vette le a szemét a fiúról. Az asszony gyújtóst rakott a kandallóba, megszokott mozdulatokkal rendezgette. De mintha valami nyugtalanító, valami fenyegető lett volna a levegőben. Azóta, hogy nyugdíjba vonult, Maigret elszokott az éjszakai felkelésektől, ébrenléttől, és most olyan érzése volt, mintha beteg vagy halott mellett virrasztana.
– Nem tudom, hogy tehettem ilyen őrültséget! – tört ki a zokogás Philippe-ből.
Teljesen elvesztette az önuralmát. Könnyek nélkül sírt, csak úgy rázta a zokogás. Közben riadtan fel-felkapta a fejét, és úgy nézett maga körül, mintha keresne valamit, amin levezethetné mindazt, ami mostanáig felgyülemlett benne. Míg a fiún egyre inkább erőt vett ez a céltalan feszültség, Maigret higgadt maradt: nyugodt mozdulattal feljebb csavarta a lámpás kanócát. A kandallóban is fellángoltak az első tűznyelvek.
– Először is innod kell valamit.
Odalépett egy faliszekrényhez, ahol a megmaradt élelmet is tartották, s amelyből hideg sült illata áradt, és egy üveg törkölypálinkát meg két poharat vett elő. Közben Madame Maigret facipőt húzott, és kiment tűzifáért.
– Egészségedre. És most szedd össze magad egy kicsit.
A kandallóban égő fahasábok melege összekeveredett a pálinka illatával. Philippe üres tekintettel nézett nagynénjére, aki, karjában tűzifát tartva, nesztelenül lépett be. A fiú rövidlátó volt: a vastag szemüveglencsék mögött, egy bizonyos szögből nézve, a szeme néha óriási nagynak tűnt, és ettől olyan lett az arca, mint egy halálra rémült kisgyereké.
– Most, ma éjjel történt. A Fonataine utcában kellett dekkolnom…
– Várj csak – szakította félbe Maigret, aki lovaglóülésbe helyezkedett egy fonott konyhaszéken, és pipára gyújtott. – Kivel dolgozol most?
– Amadieu felügyelővel.
– Mondd csak tovább.
Maigret csendesen eregette pipájából a füstöt, s míg látszólag a fehérre meszelt falat meg a rézedényekkel telerakott polcokat nézegette, félig lehunyt szeme előtt megjelentek az oly jól ismert helyek. Az Orfèvres rakparton, a Bűnügyi Rendőrség épületében Amadieu irodája volt az utolsó, jobb kéz felől, a folyosó végén. Maga Amadieu pedig szomorú tekintetű, sovány férfi volt; akkor nevezték ki kerületi felügyelőnek, amikor Maigret nyugalomba vonult.
– Megvan még a hosszú bajusza?
– Megvan… Tegnap parancsot kaptunk, hogy állítsuk elő Pepito Palestrinót: az övé a Fontaine utcában a Floria.
– A Fontaine utca… Hány szám?
– Az 53, éppen a optikusüzlet mellett.
– Az én időmben annak a mulatónak Toréador volt a neve. Valami kokain-história?
– Igen, eleinte csak kokainról volt szó. De aztán egyéb is történt. A főnök hallott valami olyasmit, hogy Pepito belekeveredett volna a Barnabé-ügybe. Tudja, Barnabé volt az a pasas, akit vagy két hete nyírtak ki a Blanche téren. Biztos olvasta az újságokban.
– Tégy fel kávét! – fordult Maigret a feleségéhez.
Odakönyökölt a szék hátára, az állát a karjára támasztotta, és közben olyan jólesően szusszantott, mint egy kutya, amikor hosszas forgolódás után végre megtalálja a legkényelmesebb fekvést.
Philippe mindegyre lekapta a szemüvegét, hogy megtörölgesse a lencséket, és ilyenkor néhány pillanatig vaksin pislogott maga elé. Nagydarab, vörös hajú fickó volt, a bőre rózsaszínű, mint a selyemcukor.
– Tudja, mi már nem tehetjük azt, amit szeretnénk. A maga idejében még simán le lehetett volna tartóztatni Pepitót akár éjszaka is. De most nagyon szigorúan be kell tartani a törvényeket. Úgy aztán a főnök úgy döntött, hogy reggel nyolckor tartóztassuk le. Engem bíztak meg azzal, hogy tartsam szemmel a pasast…
A konyha sűrű nyugalma csendesen rátelepedett. Már úgy látszott, hogy felindultsága lassan-lassan csillapulni kezd. De egyszer csak megint összerezzent: újból rátört a kétségbeesés. Elveszetten nézett maga köré.
Az a néhány szó, amit Philippe kiejtett, elég volt ahhoz, hogy felidézze Maigret-ben Párizs hangulatát. Szinte látta maga előtt a Floria kivilágított feliratát, a bejáratnál a köszönőembert, aki az érkező kocsikat lesi, meg az unokaöccsét, amint odaér a mulató közelébe.
– Vedd le a kabátodat, Philippe – szólt közbe Madame Maigret. – Megfázol, amikor kimész.
A fiú szmokingot viselt. Furcsán festett így kiöltözve az alacsony, gerendás mennyezetű, piros kőpadlójú konyhában.
– Igyál még egy kicsit.
De Philippe, mintha meg sem hallotta volna, hirtelen felugrott, kezét tördelte, csak úgy rázta az indulat.
– Ó, ha tudná… – Pillantása megint megakadt a villanykörtén. Szinte toporzékolva folytatta:
– Fogadok, hogy azonnal le is tartóztatnak…
Madame Maigret éppen a kávét forrázta le. Kezében a forróvizes edénnyel a fiú felé fordult:
– Miket beszélsz?
Maigret tovább pipázott, közben egyik kezével hálóinge piroshímzésű gallérját igazgatta.
– Szóval ott leselkedtél a szemközti járdán, a Floriánál…
– Nem, bácsikám, én bementem a mulatóba – mondta Philippe. Nem bírt visszaülni a székre, állva folytatta:
– A mulató végében van egy kis iroda. Pepito berakott oda magának egy tábori ágyat. Zárás után gyakran ott is alszik.
Egy szekér haladt el a ház előtt. A falióra megállt. Maigret a karórájára nézett, ami ott lógott a kandalló fölött, egy szegre akasztva: fél öt volt. Az istállókban már hozzáfogtak a fejéshez, és a szekerek elindultak Orléans felé. A taxi még mindig ott állt, az országút szélén.
– Azt hittem, hogy nagyon dörzsölt leszek – vallotta be Philippe. – A múlt héten lehordott a főnök, azt mondta, hogy… – Elpirult, elakadt, zavartan elfordította a tekintetét.
– Azt mondta, hogy …
– Már nem emlékszem, mit is mondott…
– De én igenis tudom! Ismerem én Amadieu-t, biztosan valami olyasmit vágott a fejedhez, hogy: „Uram, maga éppen olyan hóbortos, mint a nagybátyja.”
Philippe nem tudta, mit válaszoljon.
– Szóval, nagyon dörzsöltnek hittem magam – folytatta gyorsan. – Amikor úgy fél kettő körül az utolsó vendég is elment, elrejtőztem a mosdóban. Azt gondoltam, ha Pepito megsejtette, hogy valami készül ellene, eltünteti az árut. De aztán tudja, mi történt?
Maigret elkomorodott, lassan lehajtotta a fejét.
– Pepito egyedül volt. Ebben biztos vagyok. És mégis, egyszer csak lövést hallottam. Eltelt néhány másodperc, amíg felfogtam, hogy mi történt, és még néhány újabb, mire berohantam a terembe, amely így, éjszaka még tágasabbnak tűnt. Csak egy körte világított. Pepito ott feküdt a földön. Amikor végigzuhant két sor asztal között, magával rántott egy pár széket is. Halott volt…
Maigret felállt, s újra töltött magának. A felesége figyelmeztetően intett, hogy ne igyon többet.
– Ez minden?
Philippe fel-alá járkált, és belőle, aki mindig olyan kevés beszédű volt, most csak úgy dőlt a szó: csak beszélt, beszélt, száraz, szinte gonosz hangon. – Nem, ez még nem minden. Még csak ezután követtem el az igazi hülyeséget! Teljesen elvesztettem a fejem, képtelen voltam normálisan gondolkozni. A nagy, üres terem olyan ijesztő volt, a sarkokban mindenfelé szürke árnyak. Az asztalokon meg lenn, a földön, színes szerpentinek. Pepito olyan furcsán feküdt ott, oldalra dőlve, keze a seb mellett, s mintha éppen engem nézett volna. Mit mondjak még? Előkaptam a revolveremet, és kiabálni kezdtem, magam sem tudom, hogy mit. A saját hangomtól még jobban megijedtem. A sarkokban függönyök, árnyak, s úgy láttam, mintha valami mozogna. Összeszedtem minden bátorságomat, odamentem. Felrántottam egy ajtót, a kezembe akadt valami bársonyfüggöny, letéptem. Aztán megtaláltam a kapcsolótáblát. Fel akartam gyújtani a villanyt. Vaktában csavargattam a kapcsolókat. És ez még rémesebb volt: kigyúlt egy vörös fényszóró, minden sarokban ventilátorok zúgtak… – Ki van ott? – kiáltottam megint.
Az ajkába harapott. A nagynénje teljes beleéléssel hallgatta, amit Philippe mesélt. A húga fia volt, ott született Elzászban, s Maigret hozta be az Orfèvres rakpartra.
– Jobban szeretném, ha valami állami hivatalban dolgozna – mondogatta az anyja.
Philippe levegő után kapkodva mondta tovább:
– Ne haragudjék rám, bácsikám. Magam sem értem, hogy történhetett. Alig emlékszem valamire. Annyi biztos, hogy lőttem, mert azt hittem, hogy mozog ott valami. Rohanni kezdtem, aztán megtorpantam. Mintha suttogást meg lépteket hallottam volna. Sosem hittem volna, hogy ilyen nagy ez a terem, s hogy ennyi minden van benne, amibe meg lehet botlani. Végre odaértem az irodába, s mit láttam az asztalon? Egy revolvert. Ösztönösen felkaptam: a csöve még meleg volt. Kinyitottam a tárat, hiányzott egy golyó.
– Micsoda idióta! – mormogta Maigret a foga közt.
Közben Madame Maigret már kiöntötte a gőzölgő kávét az öblös, fületlen csészékbe, s most ott állt, kezében a cukortartóval, és minden egyébről megfeledkezve Philippe-et hallgatta.
– Azt hiszem, teljesen elment az eszem. Úgy rémlett, zajt hallok az ajtó irányából. Odarohantam. Csak akkor vettem észre, hogy fegyvert tartok mindkét kezemben.
– Hova tetted a revolvert?
Maigret hangja keményen csengett. Philippe lesütötte a szemét.
– Csak úgy kavarogtak a gondolataim. Ha itt bűntény történt, mindenki azt hiszi majd, hogy… mivel egyedül voltam Pepitóval…
– Úristen! – fohászkodott Madame Maigret.
– Mindez csak pár másodpercig tartott. A revolvert odatettem a halott keze mellé, hogy öngyilkosság látszatát keltsem, azután meg…
Maigret kedvenc pózában, a háta mögött összekulcsolt kézzel állt a kandalló előtt. Borostás volt az álla, és azóta, hogy utoljára állt így az Orfèvres rakparti iroda vaskályhája előtt, meg is hízott.
– És persze meglátott valaki, amikor kijöttél…
Ezt már előre tudta.
– Kiléptem, és be akartam húzni magam mögött az ajtót, amikor beleütköztem egy férfiba, aki éppen akkor ment el a mulató előtt. Gyorsan bocsánatot kértem tőle. Majdnem összeért az arcunk. Nem is tudom, hogy végül is becsuktam-e az ajtót. A Clichy térre siettem, taxiba ültem, és megadtam a maguk címét.
Madame Maigret letette a cukortartót az asztalra, és csendesen a férje felé fordult:
– Melyik ruhádat veszed fel?
Egy félóráig teljes volt a felfordulás a házban. Lehallatszott, amint Maigret borotválkozott, öltözködött odafönt. Madame Maigret tojást főzött, és közben Philippe-et kérdezgette:
– Édesanyád hogy van?
– Jól. Húsvétra Párizsba jön.
Behívták a sofőrt is, aki semmiképp sem volt hajlandó megválni vastag barna kabátjától. A bajuszán vízcseppek remegtek. Behúzódott egy sarokba, s többé meg sem moccant.
– Hol a nadrágtartóm? – kiáltott le a szobájából Maigret.
– A komódban, a legfelső fiókban.
Bársonygalléros kabátjában, keménykalappal a kezében Maigret megjelent a lépcsőn. Nem volt hajlandó tojást enni, és a felesége tiltakozása ellenére megivott még egy negyedik pohár pálinkát.
Fél hatkor a három férfi kilépett a házból. A taxi felé tartottak. A motor nehezen melegedett be. Madame Maigret ott vacogott az ajtóban, a padló kőkockáin vörösen csillant meg a petróleumlámpa fénye.
Világos volt, mintha már pirkadt volna. De még csak februárban jártak, és maga az éjszaka ragyogott ilyen ezüstös fényben. Minden fűszálon dércsepp csillogott. A ház melletti gyümölcsösben az almafák zúzmarás ágai olyan törékenynek tűntek, mint valami finom üvegcsipke.
– Két-három nap, s itthon is vagyok – szólt vissza Maigret. Philippe kényszeredett hangon kiáltotta:
– Viszontlátásra, nénikém!
A sofőr becsapta a kocsi ajtaját. Elindultak.
– Meg tud nekem bocsátani, bácsikám?
– Mit kellene megbocsájtanom?
Hogy mit? Philippe-nek nem volt elég bátorsága hozzá, hogy válaszoljon erre a kérdésre. Azért kért bocsánatot, mert úgy érezte, hogy ebben a hajnali indulásban volt valami drámai. Szinte látta maga előtt a nagybátyja alakját, ahogy még az imént ott állt, a hálóingére felkapott kopottas ruháiban, papucsosan a tűzhely mellett.
Most alig mert ránézni. Persze, Maigret itt ült mellette, pipázva, felhajtott bársonygallérral, keménykalapját a homlokába húzva. De ez a Maigret nem tűnt valami lelkesnek, sőt, még csak magabiztosnak sem. Kétszer is hátrafordult, hogy visszanézzen a lassan elmaradó kis ház felé.
– Amadieu nyolcra megy a Fontaine utcába? – kérdezte.
– Nyolcra.
Bőven volt idejük. A taxi elég gyorsan haladt. Áthajtottak Orléans-on: akkor indultak az első villamosok. Alig egy óra múlva már Arpanjonban voltak, a piactérnél.
– Mégis, mit gondol, bácsikám?
A levegő hűvösségét a kocsiban is lehetett érezni. Világosodott már, keleten a látóhatár aranyszínt öltött.
– Hogy ölhették meg Pepitót? – sóhajtotta Philippe, de nem kapott választ.
Arpanjonból kijutva, megálltak egy kicsit melegedni egy városszéli bisztróban. Gyorsan reggeledett: a szántóföldek végében a sápadt nap lassan egyre feljebb emelkedett az égen.
– Hiszen csak ő volt ott, meg én, a…
– Hallgass már! – szólt rá fáradtan Maigret.
Az unokaöccse úgy ült ott, mint egy gyerek, aki rossz fát tett a tűzre. Egészen behúzódott az ülés sarkába, s többé le sem vette tekintetét a kocsi ajtajáról.
Akkor értek Párizsba, amikor az élénk reggeli forgalom megindult. Elhaladtak a Belfort-i Oroszlán emlékműve előtt, aztán végig a Raspail körúton, a Pont-Neuf hídon keresztül…
A város oly élénk színekben ragyogott, mintha épp az imént mosták volna tisztára. Uszálysor haladt lassan fölfelé a Szajnán. A vontatóhajó habfehér gőzpamacsokat eregetve dudált, jelezte a flottilla útját.
– Hány járókelőt láttál a Fontaine utcában, amikor kijöttél a Floriából?
– Csak azt az egyet, akibe beleütköztem.
Maigret felsóhajtott, s pipáját a sarkához ütögetve, kiverte a hamut.
– Hova vigyem magukat? – kérdezte a sofőr, félrehúzva az utastértől elválasztó ablakot.
Egy percre megálltak a rakparton, ahol Maigret egy hotelben hagyta a bőröndjét, majd továbbhajtottak a Fontaine utcába.
– Nem is az aggaszt, ami a Floriában történt. Hanem az a férfi, akibe beleszaladtál…
– Miért? Mire gondol?
– Nem gondolok én semmit.
Ez volt az egyik kedvenc kifejezése, régmúlt időkből bukkant most elő, éppen amikor megfordult a taxiban, hogy jobban láthassa az Igazságügyi Palota számára hajdan oly otthonos körvonalait.
– Egy percre az az ötletem támadt, hogy megyek, és mindent elmondok a nagyfőnöknek –, motyogta Philippe.
Maigret nem válaszolt. Míg a Fontaine utcáig értek, igyekezett megőrizni magában a lenge kékarany ködfátylakba burkolózott Szajna képét.
Az 53-as számtól száz méternyire megálltak. Philippe felhajtotta a kabátgallérját, hogy eltakarja a szmokingját, de a járókelők még így is megnézték a lakkcipőit.
Hét előtt tíz perccel értek oda. A sarki bisztróban, a Tabac Fontaine-ben, amely egész éjjel nyitva tartott, az ablakokat mosták. Munkába igyekvő emberek tértek be oda ilyenkor, sietve megittak egy tejeskávét, bekaptak egy kiflit. Egy fiatal pincér, fekete hajú auvergne-i férfi, szolgált fel, mert a tulajdonos reggel ötig-hatig talpon volt, akkor lefeküdt, és csak délben kelt fel. Az egyik asztalon, cigaretta- meg szivarcsikkek között a kártyázók palatáblája hevert, teleírva a belote-játékosok pontjaival.
Maigret vett egy csomag olcsó dohányt, kért egy szendvicset. Philippe türelmetlenül feszengve állt mellette.
– Mi történt az éjjel? – kérdezte a volt felügyelő, sonkás kenyerébe harapva.
A pincér közömbösen válaszolt, s közben az aprót számolta:
– Azt beszélik, hogy megölték a Floria tulajdonosát.
– Palestrinót?
– Nem tudom. Én csak nappal dolgozom. És nappal senki nem törődik az éjjeli lokálokkal.
Kijöttek a bisztróból. Philippe-nek nem volt mersze megszólalni.
– Látod? – mormogta Maigret.
A járda szélén megállt, s hozzátette:
– Ez annak a műve, akibe te beleütköztél, érted? Rendes körülmények között reggel nyolc előtt senki sem tudna még semmit.
A Floria felé tartottak, de előtte úgy ötven méterrel megálltak. A bejárat előtt feltűnt egy közrendőr egyensapkája. A szemközti járdán már összeverődött bámészkodók álltak.
– Mit tegyek?
– A főnököd már biztosan itt van. Menj oda hozzá, és mondd meg neki, hogy…
– És maga?
Maigret megvonta a vállát, s folytatta:
– Mondd meg neki az igazat…
– S ha megkérdezi, hogy hol voltam mostanáig?
– Megmondod neki, hogy értem jöttél.
Philippe úgy érezte, mintha beletörődés lett volna a bácsikája hangjában. Hiába, rosszul fogtak hozzá a dologhoz, ez az igazság. Micsoda ostoba történet, most aztán csikorgathatja a fogait dühében.
– Kérem, ne haragudjon rám, bácsikám!
– Csak semmi érzékeny jelenet itt az utcán! Ha szabadlábon hagynak, találkozzunk a Chope du Pont-Neufben. Ha véletlenül nem lennék ott, akkor is hagyok a számodra üzenetet.
Kezet sem fogtak. Philippe gyors léptekkel a Floria felé tartott, a közrendőr felé, aki nem ismerte, és útját akarta állni. De a felügyelő bizonyára megmutatta neki a jelvényét, majd eltűnt a bejárati ajtónál.
Maigret pedig, mintha ő is csak a bámészkodók egyike lenne, ott álldogált egy kissé távolabb, zsebre dugott kézzel. Várakozott. Majdnem egy félóráig várt, anélkül, hogy tudta volna, mi történik a mulatóban.
Elsőnek Amadieu felügyelő lépett ki az utcára, utána egy teljesen jelentéktelen külsejű, pincér kinézetű alacsony emberke.
És Maigret azonnal mindennel tisztában volt: tudta, hogy ez az a férfi, akinek Philippe nekiütközött. Azt is kitalálta, hogy mit kérdez tőle Amadieu:
– Itt, ezen a helyen rohant magába?
És a pincér igenlően bólogatott. Majd Amadieu odaintette Philippe-et, aki mostanáig nem mutatkozott, s aki most olyan elfogultan lépett ki az utcára, mint egy kezdő színész, vagy mintha attól félne, hogy az utcában mindenki pontosan tudja, milyen gyanú nehezedik rá.
– Biztos benne, hogy ez az úr jött ki a mulatóból? – kérdezte feltehetőleg Amadieu, barna bajuszát simogatva.
A pincér továbbra is ragaszkodott kijelentéséhez.
Még két nyomozó volt ott. A felügyelő megnézte az óráját, és néhány perces megbeszélés után a pincér távozott. A bisztró felé tartott, belépett. A rendőrök visszatértek a Floriába.
Egy negyedóra elteltével két autó érkezett, gyors egymásutánban: megjött az ügyészség.
– Vissza kell még mennem, meg kell ismételnem a vallomásomat – mondta bizalmasan a kis pincér a Tabac Fontaine-beli kollegájának. – Kérek még egy pálinkát, de gyorsan.
Megérezte magán Maigret komor pillantását: a volt felügyelő egy korsó sört ivott, nem messze tőle. A kis ember halkan megkérdezte:
– Hát ez a pasas meg kicsoda?

2

Maigret éppen egy téglalapot rajzolgatott, és ennek a téglalapnak körülbelül a közepébe egy keresztet. Olyan igyekezettel dolgozott, mint egy kisiskolás. Aztán, fejét kissé félrebillentve, megszemlélte munkája eredményét, és elhúzta a száját. A téglalap a Floriát ábrázolta, a kereszttel pedig pedig Pepitót jelölte. A téglalap egyik végébe egy kisebbet rajzolt: ez volt az iroda. És ebbe az irodába egy pontot tett, ez jelezte a revolvert.
De hát ezzel semmire sem megy. Mindennek semmi jelentősége. Ez az ügy nem holmi mértani feladat. Maigret mégis kitartóan elölről kezdte az egészet: alighogy összegyűrt és elhajított egy papírt, máris másikat vett elő, és megint nekifogott a rajzolgatásnak.
Csakhogy most már nem a téglalap meg a kereszt jelentése foglalkoztatta. Oldalra billentett fejjel, foglalatosságába látszólag teljesen elmerülve, azon igyekezett, hogy elkapjon egy-egy mondattöredéket, tekintetet, hogy megfigyelhesse az emberek viselkedését.
Egyedül ült a rég megszokott helyén, a Chope du Pont-Neufben. És most már késő lett volna azon tűnődni, jól tette-e, hogy idejött. Mindenki felfigyelt már rá. A patron odajött hozzá, kezet rázott vele, és megkérdezte:
– És hogy vannak a tyúkok meg a nyulak?
Maigret az ablak mellett ült. Ha kinézett, a Pont-Neuföt látta, amelyet a napfény rózsaszínre festett, odébb pedig az Igazságügyi Palota nagy lépcsősorát és a gyűjtőfogházat. Karján fehér asztalkendőjével, a söröző kerekképű tulajdonosa kedveskedve folytatta:
– Látszik magán, hogy jól megy a sora. És most felugrott egy kicsit, hogy meglátogassa a régi kollegákat, ugye?
A közutakat meg a kiadó szobákat ellenőrző osztályok nyomozói megőrizték azt a jó szokásukat, hogy mielőtt munkába indultak volna, lejátszottak egy belote-ot a Chope-ban. Volt közöttük néhány új fiú, akiket Maigret nem ismert, de a régiek, miután üdvözölték, gyorsan felvilágosították őket is kiléte felől.
Ekkor kezdte el a téglalapokat meg a kereszteket rajzolgatni. Teltek-múltak az órák. Eljött a déli apéritif ideje. Úgy tizenketten lehettek ekkor ott a házból. A derék Lucas, aki százszor is dolgozott Maigret-vel, kissé feszélyezetten lépett oda hozzá.
– Hogy van, főnök? Feljött egy kis párizsi levegőt szívni?
Maigret nyugodtan tovább pöfékelt, és csak annyit morgott:
– No és mit mond Amadieu?
Fölösleges lett volna hazudni neki. Olvasott az arcokból, és éppen elég jól ismerte a Bűnügyi Rendőrséget ahhoz, hogy teljesen tisztában legyen azzal, mi is történik. Dél volt már, de Philippe még nem mutatkozott a Chope-ban.
– De hát maga is ismeri Amadieu felügyelőt. Volt egy-két kellemetlen ügy az utóbbi időben. És hát nem nagy az egyetértés a ház meg az ügyészség között. Úgy aztán…
– Rendben, de mit mond?
– Hogy maga feljött. Hogy majd bizonyára igyekszik… hát…
– Tudom, ismerem a szavajárását: játszani a nagyokost.
Lucas teljesen zavarba jött:
– Hú, most már mennem kell – dadogta.
Maigret pedig rendelt még egy sört, megint teljesen elmerült a téglalapok rajzolásába, a többi asztalnál eközben főleg róla folyt a beszélgetés.
Ugyanannál az asztalnál költötte el az ebédjét is. A nap éppen odasütött. A törvényszéki azonosító fényképésze néhány asztallal odébb evett. A kávéját kortyolgatva, ceruzával a kezében, Maigret még egyszer végiggondolta az egészet:
– Pepito itt feküdt, e között a két sor asztal között. A gyilkos bárhova elrejtőzhetett. Rejtekhely igazán bőven akad. Amikor lőtt, nem sejthette, hogy ez a hülye Philippe is ott van. Azután az iroda fele indult, ahonnan el akart vinni valamit. Éppen letette a revolvert az asztalra, de zajt hallott, és megint elbújt. Ettől kezdve valami bújócskaféle kezdődött közöttük…
Milyen egyszerű az egész. Fölösleges is egyéb magyarázat után kutatni. A gyilkosnak végül is sikerült elérnie az ajtót, kijutnia az utcára, míg Philippe odabent késlekedett.
Eddig mindebben nincs semmi rendkívüli. Bármelyik hülye ugyanezt tette volna. De ami ez után következett, már nagyon megváltoztatja az egészet: ekkor jött az az ötlet, hogy valaki ismerje fel Philippe-et, hogy aztán tanúskodhassék ellene.
És elég egy néhány másodperc, az ötlet máris megvalósult: éjnek évadján, egy teljesen kihalt utcában a gyilkos meg is találta a megfelelő embert. Aki aztán belebotlott a Floriából kifelé igyekvő Philippe-be, és máris rohant a Blanche térre, hogy a szolgálatos rendőrt értesítse.
– Idefigyeljen, rendőr úr, éppen most láttam a Floriából kijönni egy pasast… Nagyon úgy festett, mint aki valami sötét dolgot csinált. Annyira sietett, hogy még az ajtót sem csukta be maga mögött…
Maigret-nek nem is kellett a kollegáira néznie, akik ott itták a félkorsó söröket a teremben, anélkül is kitalálta, hogy a régiek azt suttogják a fiatalabbaknak:
– Biztos hallottad már Maigret felügyelő nevét! No, hát az ott ő!
Amadieu pedig, aki nem szerette őt, bizonyára bejelentette a Bűnügyi Rendőrség folyosóin:
– Megpróbálja megjátszani a nagyokost, de majd meglátja…
Lassan négy óra lett, de Philippe még mindig nem volt sehol. Megjöttek a friss napilapok a nyomdából, részletesen tárgyalták az ügyet, a nyomozó vallomását is beleértve. Ez is Amadieu műve volt.
Az Orfèvres rakparton nagy volt a felbolydulás: csengtek a telefonok, repkedtek a dossziék, folyt a tanúk és a besúgók kihallgatása.
Ha erre gondolt, Maigret-nek megremegtek az orrcimpái. De továbbra is ott ült összegörnyedve, türelmesen rajzolgatva egy ceruzavéggel.
Bármi áron meg kell találnia a gyilkost. De valahogy nem érzett magában elég lendületet. És félt, igen, félt. Nem bízott a sikerében. Oda-odalesett a fiatal nyomozókra, igyekezett kitalálni, hogy mit gondolnak róla.
Háromnegyed hat lett, mire Philippe megérkezett. Amikor belépett, egy pillanatra megtorpant, mintha elvakította volna a fény. Aztán odaült Maigret mellé, igyekezett mosolyogni, és azt motyogta:
– Jaj, de sokáig tartott!
Nagyon fáradtnak tűnt, úgy simította végig a homlokát, mintha így akarta volna összeszedni a gondolatait.
– Az ügyészségről jövök. A vizsgálóbíró másfél óra hosszat hallgatott ki. Azelőtt pedig két órát várakoztatott a folyosón.
Mindenki őket figyelte. Philippe tovább beszélt, Maigret pedig nyíltan szembenézett a többiekkel.
– Tudja, bácsikám, a helyzet sokkal rosszabb, mint gondoltuk.
A felügyelőben a fiú minden szava emlékek raját ébresztette fel. Ismerte Gastambide bírót, ezt az aggodalmaskodó, fontoskodó kis baszkot, aki mindig olyan meggondoltan beszélt, percekig fontolgatta magában, hogy mit mondjon, s mikor végre megszólalt, mintha minden mondata ezt sugallta volna:
– No, mit tud erre válaszolni?
És jól ismerte azt a felső folyosót is, ahol – csendőrőrizet mellett – a gyanúsítottak várták, hogy rájuk kerüljön a sor. A padokon tanúk türelmetlenkedtek, nők sírdogáltak. Ha Philippe-et itt várakoztatták, azt szándékosan tették.
– A bíró felszólított, hogy ne foglalkozzam semmilyen üggyel, ne is próbálkozzam semmivel, amíg a vizsgálat véget nem ér. Tekintsem úgy, mintha szabadságon lennék, és álljak mindig a rendelkezésére.
Ilyenkor volt a Chope du Pont-Neufben a legnagyobb a forgalom: elérkezett az esti apéritif ideje. Minden asztalnál ültek. A pipák, cigaretták füstfelhője összekeveredett. Néha egy-egy újonnan érkező vendég odaköszönt Maigret-nek.
Philippe nem merte felemelni a tekintetét, még az asztaltársára sem nézett.
– Annyira sajnálom, bácsikám.
– No és még mi történt?
– Persze mindenki azt hitte, hogy a Floria legalább néhány napig zárva tart. De erről szó sincs. Egész nap nagy telefonálgatás folyt, valami rejtélyes közbenjáró intézkedett. Úgy néz ki, hogy a Floria két nappal ezelőtt gazdát cserélt, már nem is Pepitóé volt. Az új tulajdonosnak pedig megvannak a megfelelő kapcsolatai ahhoz, hogy a mulató már ma este a szokásos időben megint kinyisson.
Maigret összevonta a szemöldökét. Talán amiatt, amit a fiú mesélt, vagy mert éppen ekkor lépett be Amadieu felügyelő, egy kollegája kíséretében, és mindketten a terem másik végében ültek le.
– Godet! – emelte fel váratlanul a hangját Maigret.
Godet a társasági élettel foglalkozó ügyosztályon volt nyomozó, és most ott belote-ozott, három asztallal odébb. A kártyákkal a kezében hátrafordult, habozva nézett feléjük.
– Majd ha befejeztétek a partit!
És a volt felügyelő összegyűrte a telerajzolt cédulákat, s a papírgombócokat leseperte a földre. Egy hajtással kiitta a sörét, megtörölte a száját, közben Amadieu-t nézte.
Amadieu mindent hallott. A távolból figyelte az egész jelenetet, míg vizet kevert a Pernod-jába. Godet zavartan odalépett Maigret-hez.
– Beszélni akar velem, felügyelő úr?
– Jó napot, öregfiú! – mondta Maigret, s kezet rázott vele. – Csak egy információra lenne szükségem. Még mindig a társasági élet ügyosztályán vagy? Rendben! Meg tudnád mondani, hogy előfordult-e ma reggel Cageot az irodák környékén?
– Várjon csak. Azt hiszem, tizenegy óra körül láttam ott.
– Köszönöm, öregem.
Csak ennyi történt. Maigret Amadieu-t nézte, Amadieu meg Maigret-t. És most Amadieu-n volt a sor, hogy kényelmetlenül érezze magát, míg Maigret igyekezett leplezni, hogy mosolyog.
Philippe nem mert beavatkozni a játszmába, amely most már komolyabbra fordult. Ezt ő már követni sem tudta, hiszen a játék szabályait sem ismerte.
– Godet! – csendült fel megint egy hang.
Mindazok, akik itt ültek a teremben, és a házban dolgoztak, összerezzentek, és a felügyelőt figyelték, aki megint felállt a helyéről, és – kártyáit a kezében tartva – Amadieu felé tartott.
Mindenki tudta, hogy miről beszélnek, még ha nem is hallhatták a szavaikat. Amadieu azt kérdezte:
– Mit akart tudni?
– Hogy láttam-e Cageot-t ma reggel.
Maigret pipára gyújtott, hagyta végigégni a gyufát, aztán felállt, és a pincért szólította. Teljes magasságában fölegyenesedett, szórakozottan pillantott maga köré.
– Hova megyünk? – kérdezte Philippe, amikor az utcára léptek.
Maigret úgy nézett rá, mintha meglepné, hogy ott látja maga mellett.
– Te most mész, és lefekszel.
– Hát maga, bácsikám?
Maigret felhúzta a vállát, a zsebébe süllyesztette kezét, és szó nélkül tovább lépdelt. Élete egyik legpocsékabb napja állt mögötte. Órákon át ott ült egy sarokban, öregnek, tehetetlennek érezte magát, mintha elhagyta volna minden erő, minden ötlet.
De most végre helyrebillentek a dolgok. Fellobbant egy kis láng, és ezt gyorsan ki akarta használni.
– Majd meglátjuk, az ördögbe is! – mormogta maga elé, hogy ezzel is erősítse visszatérő önbizalmát.
Máskor ebben az órában már a kandallója előtt üldögélt, a tűz felé nyújtva lábát, és a lámpás fényénél az újságját olvasgatta.

* * *

– Gyakran jön Párizsba?
Maigret ott könyökölt a Floria bárpultjánál. Lehajtotta a fejét, és csak annyit válaszolt:
– Hébe-hóba.
Visszatért a jókedve, de ez nem az a jókedv volt, amelytől az ember mosolyog, hanem valami belső jó érzés. Megvolt az az adottsága, hogy tudott magában matatni a dolgokon, az embereken, miközben külsőleg változatlanul komoly maradt. A nő, aki odaült mellé, most azt kérdezte, hogy meghívná-e egy pohár italra. Maigret beleegyezően intett.
Ezelőtt két évvel ez nem fordulhatott volna elő: bármelyik hivatásos lány azonnal rájött volna, hogy kivel áll szemben. És biztos, hogy nem a bársonygalléros felöltője, elnyűhetetlen szövetből szabott öltönye, az előre megkötött nyakkendő számított: hogy ez a hivatásos csupán mulatozó vidékinek nézte, azt jelentette, hogy ő maga változott meg.
– Mit tud, történt itt valami? – kérdezte halkan.
– Tegnap éjjel kinyírták a tulajt.
A tekintetét is félreértette: azt hitte, hogy felvillanyozva nézeget maga körül. Pedig ennél sokkal többről volt szó! Maigret visszatért, újra itt volt, ebben a világban, amelytől pedig jó ideje megvált már. És ezt a jelentéktelen kis nőt is ismerte, még ha soha nem is látta. Biztos volt benne, hogy nem szerepel a rendőrségi nyilvántartásokban, és hogy az útlevelében, a foglalkozása rovatban valami olyasmi állhat, hogy művésznő vagy táncosnő. Ami pedig a kínait illeti, aki a bárpultnál kiszolgálta, Maigret kapásból el tudta volna sorolni, hogy mit írnak róla a rendőrségi személylapján. A ruhatárosnő azonban nem ismerte félre, és miközben üdvözölte, nyugtalanul kutatott emlékezetében.
A fiúk közül legalább ketten voltak olyanok, akik a Pepito halálához hasonló ügyek kapcsán megfordultak az irodájában.
Egy konyakot kért, szódával. Feltűnés nélkül fölmérte a termet, és mintegy ösztönösen, a tekintetével kereste meg a rajzaira kitett keresztek helyét. A vendégek már olvasták a lapokat, és most kérdezősködtek. A pincérek magyaráztak, és megmutatták azt helyet, ott, az ötödik asztal mellett, ahol a holttestet megtalálták.
– Nem inna velem egy üveg pezsgőt?
– Nem, kicsikém.
A nő már-már rájött valamire, de legalábbis gyanakodott. Maigret közben tekintetével követte az új tulajdonost, egy szőke fiatalembert, akit még a régi időkből ismert, amikor a Montparnasse-on volt egy lokálja.
– Hazakísérne?
– Igen! Mindjárt mehetünk.
És hátrament a mosdóba. Azonnal rájött, hogy hol rejtőzködhetett Philippe. A terem másik végében felfedezte az irodát is, az ajtaja félig nyitva állt. De mindez nem volt igazán fontos. Ezt a díszletet jól ismerte, ezért nem kellett volna idejönnie a Fontaine utcába. A színészeket is, akik a díszletek között mozogtak. Ha körbejárta volna a termet, mindenkiről pontosan meg tudta volna mondani, hogy kicsoda:
– Ezek a nászutasok Dél-Franciaországból jöttek, mulatni akarnak. Ez a fickó meg, aki máris részeg, német turista, mire innen kimegy, nem lesz nála a pénztárcája. Odébb, az a parkett-táncos… szép kis priusza van, s a zsebeiben kokainos tasakok. Egy húron pendül a teremfőnökkel, aki három évet ült. Az a dundi kis barna nő pedig tíz évig a Maxim’s-ban táncolt, s most a Montmartre-on végzi…
Visszatért a bárpulthoz.
– Kérhetek még egy koktélt? – kérdezte a nő, akinek már azelőtt is rendelt.
– Mi a neved?
– Fernande.
– Hol voltál tegnap este?
– Három fiatal fiúval voltam, jó családból való mind a három. Étert akartak szippantani, és magukkal vittek egy hotelbe a Notre-Dame-de-Lorette utcába…
Maigret nem mosolyodott el, pedig már ki is találta a történet folytatását:
– Előbb egyenként bementünk a Montmartre utcai gyógyszertárba, és vettünk egy-egy kis flakon étert. Én nemigen tudtam, hogy mi fog történni. Mind levetkőztünk. De a fiúk rám se hederítettek. Mind a négyen lefeküdtünk az ágyra. Belélegezték az étert, aztán az egyik felült, és olyan furcsa hangon azt mondta: Angyalokat látok a szekrény tetején! Milyen kedvesek! Megfogok egyet… Fel akart állni, de elvágódott a szőnyegen. Nekem hányingerem lett az éter szagától. Megkérdeztem, hogy ez minden, amit akarnak tőlem. Felöltöztem. Nevetnem kellett, mert a fejük között, a párnán megláttam egy poloskát. És még most is hallom, ahogy az egyik pasas azt mondja: Itt egy poloska az orrom előtt! A másik is megszólalt: Én is látom! És meg sem mozdultak, kancsalítva bámulták a poloskát.
Egyetlen mozdulattal felhajtotta a koktélját, és hozzátette:
– A féleszűek!
Aztán aggodalmaskodni kezdett:
– Kellek neked egész éjszakára, ugye?
– Persze, kicsim! – felelte Maigret.
A mulató előterét, ahol a ruhatár is volt, egy függöny választotta el a bártól. Onnan, ahol ült, Maigret jól kilátott a függöny szárnyai között. Hirtelen leszállt a bárszékről, tett egy néhány lépést, majd megállt. Egy férfi lépett be a külső ajtón, és halkan megkérdezte a ruhatárosnőtől:
– Mi újság?
– Jó napot, Cageot úr! – szólalt meg Maigret, zsebre dugott kézzel, pipával a szájában. A férfi, akit megszólított, háttal állt neki. Most lassan megfordult, tetőtől talpig végigmérte, és azt mormogta:
– Hát maga itt van?
A hátuk mögül, a vörös függönyön túlról zene hallatszott. Előttük, a nyitott ajtóban, a hideg éjszakában ott álldogált a köszönőember. A Cageot névre hallgató férfi mintha habozott volna, hogy levegye-e a kabátját.
Fernande nem volt egészen biztos a dolgában, kikukkantott a függöny mögül, de azonnal vissza is húzódott.
Cageot végre elhatározta magát, beadta a felöltőjét a ruhatárba, de közben nem vette le a szemét Maigret-ről.
– Meghívhatom?
– Kérem! – fogadta el a másik.
A főnök máris ott termett, hogy egy szabad asztalhoz vezesse őket. Az újonnan érkezett vendég azonban rá sem pillantott a borlapra, úgy rendelt:
– 26-os Mummot!
Nem volt estélyhez öltözve, sötétszürke öltönye épp oly rossz szabású volt, mint Maigret-jé. Látszott, hogy még csak nem is borotválkozott aznap, s az arcát őszes borosta bontotta.
– Azt hittem, nyugdíjba vonult.
– Magam is azt hittem.
Ezek csak üres szavak voltak, de Cageot-nak összeszaladt a szemöldöke. Odaintette a lányt, aki szivarokat meg cigarettát árult. Fernande-nak, aki a bárpultnál ült, elkerekedett a szeme. A kis Albert pedig, aki megjátszotta, hogy övé a mulató, nem tudta eldönteni, hogy odajöjjön-e az asztalukhoz, vagy maradjon a háttérben.
– Egy szivart?
– Köszönöm – mondta Maigret, és kiverte a pipáját.
– Sokáig marad Párizsban?
– Mindaddig, amíg Pepito gyilkosa börtönbe nem kerül.
Fel sem emelték a hangjukat. A mellettük lévő asztaloknál szmokingos férfiak ültek, színes konfettivel meg szerpentinekkel dobálóztak, mulattak. A szaxofonos komoly képpel sétáltatta hangszerét a vendégek között.
– Emiatt az ügy miatt hívták be? – kérdezte Germain Cageot: arca hosszúkás, fakó, szemöldöke penészszínű, bozontos. Igazán meglepő, hogy ilyen alakba botolhat az ember egy mulatóban. Az volt a szokása, hogy lassan, meggondoltan beszélt, közben állandóan szavai hatását leste partnere arcán.
– Hívatlanul jöttem.
– Saját számlájára dolgozik?
– Ahogy mondja.
Mindennek nem volt semmi jelentősége. Még Fernande is azt gondolhatta, csupán a véletlenen múlt, hogy a férfi ismerte Cageot-t.
– Mikor vette meg a mulatót?
– A Floriát? Téved. Nem az enyém, az Alberté.
– Persze, azelőtt meg a Pepitóé volt.
Cageot nem tiltakozott, csupán elmosolyodott. De a mosolyában nem volt semmi vidámság. Intett a pincérnek, hogy neki ne töltsön pezsgőt.
– No, és egyébként hogy van? – kérdezte olyan hangon, mintha csak arról lenne szó, hogy udvariasan tovább akar csevegni.
– Van alibije?
Újabb mosoly volt a válasz, talán még az előbbinél is semlegesebb. Aztán szemrebbenés nélkül sorolni kezdte:
– Már este kilenckor lefeküdtem. Bujkált bennem a nátha. A házmesterné, aki a háztartásomat is vezeti, hozott egy csésze grogot, amit már az ágyban fekve ittam meg.
A mulató zaja, amely falként vette körül őket, egyiküket sem zavarta. Mindketten hozzászoktak már. Maigret pipázott, Cageot szivarozott.
– Még mindig a pougues-i gyógyvizet issza? – kérdezte a volt felügyelő, amikor a másik pezsgőt töltött neki.
– Igen, még mindig.
Ott ültek egymással szemben, mogorva arccal, mint két komor jós. Egy kis nő, aki nem sejthette, mi történik itt, színes papírgolyócskákkal dobálta őket a szomszéd asztaltól.
– Ugyancsak hamar sikerült elintéznie a nyitást! – jegyezte meg Maigret, két pöfékelés között.
– Elég jó kapcsolataim vannak a házban.
– Ugye tud róla, hogy egy kölyök elővigyázatlanságból belekeveredett ebbe az ügybe?
– Igen, olvastam valami ilyesmit az újságokban. Valami rendőröcske, aki elrejtőzött a mosdóban, aztán pánikba esett, és megölte Pepitót.
A dzsessz egyre szólt. Egy angol, aki ittasságában még a szokásosnál is merevebben mozgott, Maigret mellett elhaladva azt mormogta:
– Bocsánat.
– Kérem, uram.
Fernande egyre nyugtalanabbul nézett feléje a bárpult mellől. Maigret rámosolygott.
– Hát igen, ezek a fiatal rendőrök nem eléggé óvatosak – sóhajtott fel Cageot.
– Ezt mondtam én is az unokaöcsémnek.
– Az unokaöccsét érdeklik az ilyen esetek?
– Ő az a kölyök, aki elrejtőzött a mosdóban.
Cageot-n nem látszott, hogy elsápad, mert mindig krétaszínű volt az arca. De sietve belekortyolt az ásványvizes poharába, majd körülményeskedve megtörölte a száját.
– Hát ez elég nagy baj.
– Ezt mondtam neki én is.
Fernande a falióra felé intett az állával: már fél kettő volt. Maigret visszaintett neki, hogy mindjárt ott lesz.
– Nos, egészségére – mondta Cageot.
– Egészségére.
– Szép ott magánál, vidéken? Mert azt hallottam, hogy most vidéken él.
– Igen, kellemes.
– Télen Párizs nagyon egészségtelen.
– Ezt gondoltam én is, amikor megtudtam, hogy Pepito meghalt.
– Ugyan, hagyja már, kérem! – tiltakozott Cageot, amikor Maigret elővette a pénztárcáját. De ő mégis hagyott egy ötvenfrankost az asztalon. Már elmenőben volt, amikor visszaszólt:
– Hamarosan találkozunk.
Meg sem állt a bárpultnál, csak odasúgta Femande-nak:
– Menjünk.
– Fizettél?
Amikor az utcára értek, a nő nem volt benne biztos, hogy belekarolhat-e. Maigret zsebre dugott kézzel, hosszú, kényelmes léptekkel ment mellette. – Ismered Cageot-t? – kérdezte végül a férfitól, miután – némi habozás után –, a tegezés mellett döntött.
– Földim.
– Jó lesz, ha vigyázol vele. Nem rendes a pasas. Csak azért mondom neked, mert te rendes embernek nézel ki.
– Lefeküdtél vele?
Fernande, aki apró lábaival kettőt lépett, míg ő egyet, egyszerűen azt válaszolta:
– Nem fekszik ő le senkivel.
Madame Maigret nyugodtan aludt a meung-i házban, amelyet átjárt a kandallóban égő fahasábok és a kecsketej illata. Philippe-nek is sikerült végre elaludnia a Dames utcai kis szállodaszobában, miután szemüvegét az ágy melletti éjjeliszekrényre tette.

3

Maigret az ágy szélére telepedett. Fernande keresztbe tett lábbal ült, és elégedetten felsóhajtott, mikor végre lehúzhatta a cipőjét. Ugyanilyen természetességgél emelte fel zöld selyemszoknyáját, hogy kikapcsolja a harisnyatartóját.
– Te nem vetkőzöl?
Maigret tagadóan rázta a fejét, de a nő nem láthatta, mert a feje fölé emelt karral éppen akkor bújt ki a ruhájából.
Fernande-nak a Blanche utcában volt egy kis lakása. A piros szőnyeges lépcső padlófényesítő-szagot árasztott. Amint Maigret felfelé haladt, az ajtók előtt ott látta az üres tejesüvegeket. Azután belépett egy nippekkel telerakott szalonba, és most itt állt a konyha ajtajában: odabent tökéletes rend és ragyogó tisztaság uralkodott.
– Mi jár az eszedben? – kérdezte Fernande. Hosszú, fehér lábáról már lehúzta a harisnyát, és most figyelmesen vizsgálgatta a lábujjait.
– Semmi. Rágyújthatnék?
– Az asztalon találsz cigarettát.
Maigret fogai közé szorított pipával fel-alá járkált a szobában. Megállt egy ötven körüli nő kinagyított fényképe előtt, aztán megakadt a szeme egy rézedényben zöldellő cserepes virágon. A padló gondosan volt viaszozva, és a küszöb mellett két cipőtalp-forma nemezdarabot látott: Fernande bizonyára ráhúzta a cipőjére, hogy ne hordja be a piszkot a lakásba.
– Észak-Franciaországból jöttél? – kérdezte anélkül, hogy a nőre nézett volna.
– Honnan találtad ki?
Végre ott állt, Fernande-dal szemben. A lány szőke haja vöröses árnyalatban játszott, az arca szabálytalan, a szája kissé elrajzolt, hegyes orra körül néhány szeplő.
– Roubaix-i vagyok.
Ezt nem volt nehéz kitalálni. Látszott abból, ahogyan az egész lakást berendezte meg tisztán tartotta, de főleg a konyhában uralkodó tökéletes rendből. Maigret biztos volt benne, hogy reggelente Fernande ott telepedik le, a főzőkályha mellett, és míg a szélesszájú, fületlen csészéből a kávéját kortyolgatja, és újságot olvas.
A nő kezdődő nyugtalansággal nézett rá.
– Nem vetkőzöl le? – kérdezte, és odalépett a tükör elé.
Majd hirtelen gyanakvóan feléje fordult:
– Mondd, miért jöttél?
Megérezte, hogy valami nincs rendben, igyekezett belelátni a férfi gondolataiba.
– Igazad van, nem azért jöttem – vallotta be Maigret, és elmosolyodott. Még szélesebb lett a mosolya, amikor meglátta, hogy Fernande, mintha egyszerre elszégyellte volna magát, hirtelen magára kapta egyik háziköntösét.
– Akkor meg mit akarsz?
Sehogy sem tudott rájönni, pedig jól ismerte a férfiakat. Gondosan szemügyre vette a látogatója cipőjét, nyakkendőjét, mélyen belenézett a szemébe.
– Pedig nem vagy rendőr, igaz?
– Gyere, ülj le. Elbeszélgetünk majd, mint két jó barát. Elég közel jársz az igazsághoz, mert hosszú ideig a Bűnügyi Rendőrségnél voltam felügyelő.
A lány összevonta a szemöldökét.
– Ne aggódj! Már nem dolgozom ott. Visszavonultam, vidéken élek, és csak azért vagyok megint Párizsban, mert Cageot elkövetett valami gazemberséget.
– Szóval erről van szó! – mondta Fernande, mintegy magának, s hirtelen megjelent előtte a két férfi képe, amint valahogy olyan furcsán ültek egymás mellett, a mulató asztalánál.
– Bizonyítékokra van szükségem, de nem hallgathatom ki azokat, akiket szeretnék.
A nő most már nem tegezte.
– Azt akarja, hogy segítsek? Erről van szó?
– Kitaláltad. Te is éppen olyan jól tudod, mint én, hogy milyen sötét alakok járnak a Floriába.
A nő egyetértése jeléül felsóhajtott.
– Cageot a tulajdonképpeni tulaj, de az övé a Pélican meg a Boule-Verte is.
– Azt beszélik, hogy Nizzában is nyitott valami mulatót.
Most már mindketten ott ültek az asztal mellett, és Fernande egyszer csak megkérdezte:
– Nem inna valami meleget?
– Még nem. Biztosan hallottál te is a Blanche téri esetről. Vagy két hete történt. Hajnali három körül egy autó robogott a Blanche térről a Clichy tér felé. Hárman vagy négyen ültek benne. Egyszer csak menet közben kinyílt az egyik ajtaja, és az egyik férfit kilökték az úttestre. Halott volt, egy késszúrás végzett vele.
– Barnabé volt az! – tette hozzá Fernande.
– Ismerted?
– Szokott a Floriába járni.
– Hát ez is Cageot húzása volt. Azt nem tudom, hogy ő maga a kocsiban ült-e, de Pepito egész biztosan ott volt. És a tegnap éjjel aztán rá is sor került.
A nő nem válaszolt. Összeráncolt szemöldökkel gondolkozott, és most éppen úgy nézett ki, mint egy komoly háziasszony.
– És magát ez az egész miért érdekli? – szólalt meg végül.
– Ha nem csípem el Cageot-t, az unokaöcsémet fogják helyette elítélni.
– Arról a nagydarab vörös fickóról van szó, ugye, aki úgy fest, mint egy adóellenőr?
Most aztán Maigret-n volt a sor, hogy meglepődjék.
– Honnan ismered?
– Két-három napja kezdett a Floria bárjába járni. Felfigyeltem rá, mert nem táncolt, és nem is beszélgetett senkivel. Tegnap fizetett nekem egy pohár italt. Próbáltam kiszedni belőle, hogy mit akar, és ő, tudtán kívül, be is vallotta. Nagy zavartan annyit mondott, hogy nem árulhat el semmit, de hogy valami nagyon fontos küldetésben van.
– A hülye!
Maigret felállt, és most már kertelés nélkül a tárgyra tért:
– Megegyeztünk? Kétezer frankot kapsz, ha segítesz elkapni Cageot-t.
A nő akaratlanul is elmosolyodott. Látszott, hogy mulattatja a helyzet.
– Mit kellene tennem?
– Először is azt akarom tudni, hogy a múlt éjjel a mi Cageot-nk betette-e a lábát a Tabac Fontaine-be.
– Már ma éjjel nézzek utána?
– Ha lehet, máris indulnod kellene.
A nő levetette a pongyoláját, és a ruháját a kezében tartva, rajtafelejtette a tekintetét Maigret-n.
– Tényleg öltözzem?
– Igen, öltözz – felelte sóhajtva, és száz frankot tett a kandalló párkányára.
Együtt mentek végig a Blanche utcán. A Douai utca sarkán kezet fogtak, és elváltak. Maigret leballagott a Notre-Dame-de-Lorette utcán. A szállodájához érve meglepődve vette észre, hogy fütyörészik.

* * *

Reggel tízkor már ott ült a Chope du Pont-Neufben. Egy olyan asztalt választott, amelyen meg-megcsillant a nap: a kirakat előtt elsiető járókelők árnyéka szinte szabályos időközökben vetődött oda, a napfény és az árnyékok játéka ritmikusan váltakozott. Érezni lehetett a tavasz közeledtét. Az utca forgalma élénkebb lett, a zajok tisztábban hallatszottak.
Az Orfèvres rakparton most folyt a jelentésadás. A hosszú folyosó végén, amelynek két oldalán irodák sorakoznak, a Bűnügyi Rendőrség főnöke ilyenkor tartja megbeszélését a munkatársaival, akik dossziékkal megrakodva érkeznek. Amadieu felügyelő is közöttük van.
Maigret szinte hallotta a nagyfőnök hangját:
– Nos, Amadieu, hogy is állunk ezzel a Palestrino-üggyel?
Amadieu meghajol, bajuszát simogatva igyekszik minél kedvesebben mosolyogni.
– Itt vannak a jelentések, igazgató úr.
– Igaz, hogy Maigret itt van Párizsban?
– Azt beszélik.
– Akkor meg mi az ördögért nem keresett még fel?
Maigret mosolygott. Biztos volt benne, hogy a jelenet pontosan így játszódik le. Maigret elképzelte, amint Amadieu hosszú képe még jobban megnyúlik. Bizonyára azt válaszolja, miközben sokat sejtetően néz az igazgatóra:
– Biztos jó oka van rá, hogy nem jött el.
– Maga tényleg azt gondolja, hogy a nyomozó lőtt?
– Én nem állítok semmit, igazgató úr. Csak annyit tudok, hogy a revolveren megtalálták az ujjlenyomatát. Találtak egy második golyót is, a falba fúródva.
– De hát miért tette volna?
– Elvesztette a fejét… Olyan fiatalokat kapunk, akik egyáltalán nincsenek még felkészülve arra, hogy…
Ekkor Philippe lépett be a Chope ajtaján. Egyenesen az asztalához sietett. A nagybátyja megkérdezte:
– Mit kérsz?
– Egy tejeskávét. Összeszedtem minden adatot, amit kért tőlem. Nem volt könnyű. Amadieu felügyelő rajtam tartja a szemét, és a többiek is bizalmatlanul fogadnak.
Megtörölgette a szemüvegét, és papírlapokat vett elő a zsebéből.
– Kezdjük Cageot-val. Elmentem az Irattárba, és lemásoltam a személyi lapját. Pontoise-ban született, és most ötvenkilenc éves. Lyonban kezdte a pályafutását, ügyvédi írnokként. Egy évet tilt okirathamisításért és hamis okiratok felhasználásáért. Három év múlva újabb hat hónapot kap, biztosítási csalás kísérletért. Ez Marseille-ben történt.
Néhány évre nyoma vész, aztán Monte-Carlóban bukkan fel, ahol krupiéként dolgozik. Ettől az időtől kezdve besúgó a Nemzetbiztonságnál, ami azonban nem jelenti azt, hogy ne keveredhetne bele holmi piszkos szerencsejáték-ügyletekbe; ezek végül is tisztázatlanul maradnak.
Öt évvel ezelőtt érkezik Párizsba, ügyvezető a Cercle de 1’Est-ben, amelyről köztudott, hogy közönséges játékbarlang. A mulatót aztán csakhamar be is zárják, de ez Cageot-t a legkevésbé sem zavarja. Ez minden. Azóta a Batignolles utcában lakik, egy bérelt lakásban, ahol rajta kívül csak egy házvezetőnő szokott megfordulni. Továbbra is szorgalmasan látogatja a belügyminisztériumot meg a bűnügyi rendőrséget. Legalább három éjszakai mulatója van, de névleg más személyek a tulajdonosok.
– És Pepito?
– Huszonkilenc éves volt. Nápolyban született. Kétszer utasították ki Franciaországból, kábítószer-kereskedés miatt. Egyéb kihágás nincs a rovásán.
– Hát Barnabé?
– Marseille-ben született, harminckét éves volt. Háromszor volt elítélve, egy alkalommal fegyveres rablásban való bűnrészességért.
– Megtalálták a Floriában az árut?
– Semmit nem találtak, sem kábítószert, sem iratokat. Pepito gyilkosa mindent elvitt magával.
– És az a fickó, aki beléd ütközött, és aztán riasztotta a rendőrséget?
– Joseph Audiat-nak hívják. Pincér, és lóversenyekkel foglalkozik. Nincs állandó lakcíme, a postáját a Tabac Fontaine-be kapja. Azt hiszem, fogadásokból él.
– Most jut eszembe – mondta Maigret –, hogy találkoztam a barátnőddel.
– A barátnőmmel? – ismételte meg Philippe, és elvörösödött.
– Magas lány, zöld selyemruhát visel, és fizettél neki egy italt a Floriában. Majdnem lefeküdtem vele.
– De én nem! – jelentette ki Philippe. – Ha ő ennek az ellenkezőjét állította…
Lucas lépett be, s mivel nem tudta, hogy nem zavar-e, hirtelen megállt. Maigret hívogatóan intett feléje.
– Te kaptad meg az ügyet?
– Nem erről van szó, főnök. Csak azt akarom jelezni, hogy Cageot megint ott van a házban. Körülbelül egy negyedórája érkezhetett, és Amadieu bezárkózott vele.
– Iszol egy sört?
Lucas megtömte a pipáját Maigret dohányával.
A személyzet ilyenkor készült fel a csúcsforgalomra, a kirakat üvegeit törölgették, fűrészporral szórták fel az asztalok között a padlót. A patron, már fekete zakóba öltözve, szemlét tartott a tálalókra kikészített hidegtálak felett.
– Azt gondolja, hogy Cageot tette? – kérdezte Lucas, hirtelen lehalkítva a hangját, s közben az italáért nyúlt.
– Biztos vagyok benne.
– Hát ez nem lesz könnyű!
Philippe óvakodott attól, hogy közbeszóljon. Tiszteletteljes pillantásokat vetett két asztaltársára, akik húsz évig dolgoztak együtt, és akik nyugodtan pipázgattak, csak néha ejtve el egy-egy szót.
– Találkozott vele, főnök?
– Megkerestem, hogy megmondjam neki: el fogom kapni. Pincér! Még két felet!
– Soha nem fog vallani.
A Samaritaine áruház teherautói robogtak el a kirakatok előtt, vidáman sárgállva a napfényben. Hosszú villamosszerelvények eredtek a nyomukba, vidám csilingeléssel.
– Hogyan kezd hozzá?
Maigret megvonta a vállát. Fogalma sem volt róla. Apró szeme a nyüzsgő utca és a Szajna fölött az Igazságügyi Palotán nyugodott. Philippe a ceruzájával játszott.
– Mennem kell! – sóhajtotta Lucas –, kezdjük a kihallgatásokat annak a Saint-Antoine utca-beli kölyöknek az ügyében. Valami lengyel gyerek, és elég meredek dolgokat művelt. Délután itt találom?
– Feltehetően.
Maigret is felemelkedett. Philippe nyugtalanul kérdezte:
– Magával tartsak?
– Jobb szeretném, ha nem. Menj vissza az Orfèvres rakpartra. Ebédeljünk majd együtt itt.
Buszra szállt, és egy félóra múlva Fernande-nál volt. Néhány percig várnia kellett, mert a nő még nem kelt fel. A szoba napfényben fürdött, az ágynemű vakítóan fehér volt.
– Már itt is van! – mondta meglepődve Fernande. A pizsamáját a kezével fogta össze a mellén.
– Még aludtam. Várjon egy kicsit.
A konyhába ment, meggyújtotta a gázrezsó lángját, vizet engedett egy edénybe. Közben pedig megállás nélkül beszélt.
– Elmentem a Tabacba, ahogy megbeszéltük. Látszott, hogy senki nem gyanakszik rám. Tudta, hogy a tulajnak van egy garniszállója Avignonban?
– Folytasd csak.
– Egy asztalnál belote-ot játszottak. Én úgy viselkedtem, mint aki egész éjjel mászkált, és már nagyon fáradt.
– Nem láttál egy kis barna pasast, akit Joseph Audiat-nak hívnak?
– Várjon csak! De igen, volt ott valami Joseph, az biztos. Elmesélte, hogy az egész délutánját egy vizsgálóbírónál töltötte. De hát tudja, hogy van ez ilyenkor. Játszanak. Kontra! Rekontra! Most te jössz, Pierre! Aztán valaki elejt egy mondatot. Valaki válaszol a bárpult mellől. Passz! És megint passz! Marcel, te következel… A tulaj is beszállt… Volt egy néger is…
Egyszer csak egy magas barna fickó hozzám fordult. Odaintett a maga melletti székre, és megkérdezte: – Iszol valamit? Nem utasítottam vissza. Megmutatta a kártyáit.
– Én mindenesetre úgy gondolom, hogy veszélyes dolog egy zsarut belekeverni az ügybe. Holnap megint szembesítenek vele. Persze, olyan hülye becsületes képe van… Akkor egy játékos megint közbeszól: – Szív adu! Felső négyes! – Fernande hirtelen elhallgatott.
– Iszik velem egy csésze kávét?
A kávé illata belengte az egész lakást.
– Én persze nem hozhattam csak úgy szóba Cageot-t. Úgy hát megkérdeztem:
– Maguk minden este itt játszanak?
– Úgy néz ki a dolog – válaszolta a szomszédom.
– És semmit nem hallottak tegnap éjjel?
Maigret már letette a kabátját, kalapját, és megpattintotta az ablakot. Az utca zaja betöltötte a kis szobát. Fernande folytatta:
– A pasas furcsa tekintettel nézett rám, és azt mondta: No lám csak, milyen huncut vagy! Észrevettem, hogy egyre jobban érdeklem. Kártyázott tovább, de az asztal alatt a térdemet kezdte simogatni. És azt felelte: – Mi ugyan soha nem hallunk semmit. Kivéve Josephet, aki látott valamit, és éppen azt, amit kellett. A többiek hangosan nevettek. Meg sem mertem moccanni, még a lábamat sem mertem elhúzni. Közben folyt a játék: – Még egy pikk, hármas felső és belote! – No, ki a belevaló fickó? – kérdezte erre Joseph, aki grogot ivott. Akkor az, aki a lábamat fogdosta, köhécselt egy kicsit, majd azt dünnyögte: – Nem bánnám, ha ritkábban találkoznál vöröshajú pasasokkal. Világos?
Maigret szinte maga előtt látta az egész jelenetet. Majdnem minden szereplőt névről ismert. Azt is tudta, hogy a patronnak nyilvánosháza van Avignonban. A magas barna férfi pedig biztosan az, akinek Nîmes-ben van nyilvánosháza, meg a béziers-i Cupidon is az övé. A néger egy környékbeli dzsesszzenekarban játszik.
– Neveket nem emlegettek? – kérdezte Maigret. Fernande a kávéját kavargatta.
– Neveket nem. De kétszer-háromszor is emlegették a Jegyzőt. Azt gondoltam, Cageot-ról beszélnek. Mert hát éppen úgy néz ki, mint egy jegyző, aki rossz útra tért. De várjon csak, még van valami! De nem enne valamit? No jó. Három óra körül lehetett. Hallatszott, amint a Floriában lehúzzák a redőnyöket. Egyre jobban idegesített, hogy a szomszédom a térdemet fogdossa. Akkor egyszer csak kinyílt az ajtó, és Cageot lépett be. Éppen csak megérintette a kalapja szélét, de nem szólt a kártyázókhoz.
A többiek fel sem emelték a fejüket, de érezni lehetett, hogy mindannyian őt lesik a szemük sarkából. A patron odasietett a bárpulthoz.
– Adj hat szivart a könnyűből, és egy doboz gyufát – mondta a Jegyző.
A kis Joseph meg sem moccant, elmerülve vizsgálgatta, hogy mennyi grog maradt még a pohara fenekén. Cageot rágyújtott az egyik szivarra, a többit elsüllyesztette a zakója zsebében, és elővette a pénztárcáját, hogy fizessen. A légyzümmögést is meg lehetett volna hallani.
Ez a hirtelen beálló csend szemmel láthatóan egy csöppet sem zavarta. Odafordult a többiek felé, nyugodtan, hidegen végigmérte őket, aztán megint megérintette a kalapját, és elment.
Fernande a vajaskenyerét a kávéjába mártogatta. Pizsamakabátja szétnyílt, és előbukkantak hegyes mellecskéi.
Huszonhét-huszonnyolc éves lehetett, de a teste, mint egy kamaszlányé: halványrózsaszín mellbimbói még alig rajzolódtak ki.
– Tehát senki sem szólt. És aztán mi lett? – kérdezte Maigret, s önkéntelenül is megigazította a gázrezsót, amelyen a vizeskanna már duruzsolni kezdett.
– Egymásra néztek. Jelentőségteljesen hunyorítottak egymásnak. A patron fellélegzett, és visszaült a helyére.
– Csak ennyi történt?
– Josephen látszott, hogy zavarban van. A többiekhez fordult, és azt mondta: – Nehogy azt higgyétek, hogy fennhordja az orrát!
Ilyenkor a Blanche utca egészen vidékies volt: behallatszott egy nehéz sörösszekeret húzó ló patkóinak csattogása.
– A többiek kinevették – tette hozzá Fernande. – Az, aki a lábamat tapizta, azt dünnyögte: – Nem, biztos nem túl büszke. De ahhoz elég dörzsölt, hogy mindnyájunkat bemártson. Csak annyit mondok, hogy nem bánnám, ha nem járna naponta az Orfèvres rakpartra.
Fernande befejezte. Látszott, hogy igyekszik mindenről részletesen beszámolni.
– Rögtön haza is jöttél?
– Nem lehetett.
Látszott, hogy Maigret nem örül annak, amit hall.
– De nem hoztam fel magammal ide – mondta a nő sietve. – Jobb, ha az ilyenféle pasasok nem tudják, hogy van az embernek egy pár saját apró holmija. Reggel ötig nála kellett maradnom.
Felállt, az ablakhoz lépett, mélyen beszívta a friss levegőt.
– És most mit tegyek?
Maigret gondterhelten sétált fel s alá.
– Hogy hívják a pasasodat?
– Eugène. A cigarettatárcáján ott van aranyból a monogramja: E. B.
– El tudnál menni ma éjjel is a Tabac Fontaine-be?
– Ha kell…
– Különösen az a Joseph érdekel, az a kis fickó, aki a rendőrségei riasztotta…
– Nem is törődött velem.
– Nem arra gondoltam. Figyeld minden szavát.
– Bocsásson meg, de most már neki kell fognom a takarításnak – mondta Fernande, és egy kis kendővel bekötötte a haját.
Kezet fogtak. A lépcsőn lefelé menet Maigret elgondolkozott. Egyre biztosabb volt benne, hogy este nagy razzia lesz a Montmartre-on, hogy a Tabac Fontaine-re majd különösen odafigyelnek a rendőrök, és hogy Fernande még aznap bekerül a gyűjtőfogházba.
Cageot mindennel tisztában volt.
– Felhívnám a figyelmét egy féltucat nőcskére, akiknek nincsenek rendben a papírjaik! – mondta talán éppen ezekben a percekben az erkölcsrendészet főnökének.
Fernande-nak mindenképpen a rabszállító kocsiban a helye.

4

Reggel kilenckor Maigret éppen befejezte a borotválkozást, és a borotvapengéjét törölgette, amikor kopogtak az ajtaján. Már nyolc óta ébren volt, de szokása ellenére tovább maradt az ágyban, nézegette az ablakon rézsút besütő napsugarakat, hallgatta a város beszűrődő zaját.
– Tessék! – kiáltotta. Kihörpintette a csészéből a már teljesen kihűlt kávémaradékot. Philippe tétova léptei hallatszottak a szobából, majd végre odaért a mosdó ajtajához.
– Jó reggelt, fiacskám.
– Jó reggelt, bácsikám.
Már a hangján érezni lehetett, hogy valami újabb baj történt. Maigret begombolta az ingét, aztán az unokaöccse felé fordult. Kivörösödött szemhéjával, dagadt orrcimpáival a fiú úgy nézett ki, mint egy gyerek, aki épp az imént sírt.
– Mi történt?
– Letartóztatnak!
Ezt olyan hangon mondta, mintha azt jelentette volna be, hogy öt perc múlva főbe lövik.
Elővett egy újságot, és a nagybátyja elé tartotta. Maigret folytatta az öltözködést, de közben beleolvasott a lapba: „Bár Philippe Lauer nyomozó továbbra is tagad, Gastambide vizsgálóbíró ma reggel elrendelte a letartóztatását.”
– Az Excelsior az első oldalon hozza a fényképemet – tette hozzá drámai hangon Philippe.
A nagybátyja hallgatott. Erre nem tudott mit mondani. Csípőjére csüngő nadrágtartójával, meztelen lábán papuccsal csak járkált fel s alá a napfényes szobában. Előbb a pipáját keresgélte, aztán a dohányát, végül a gyufát.
– Nem mentél be ma reggel?
– A Dames utcából jövök. Éppen kávét meg kiflit reggeliztem a Batignolles utcában, amikor megláttam ezt az újságban.
Nem akármilyen reggel volt! A levegő hűvös, a nap vidáman ragyog, és a párizsi nyüzsgés olyan élénken, olyan vidáman kavarog, mint egy förgeteges tánc. Maigret kipattintotta az ablakot, és a szoba megtelt a rakpart hangulatával, néha becsillantak a csendesen folydogáló Szajna visszfényei.
– Már pedig oda kell menned. Én sem mondhatok neked mást!
Csak nem fog meghatódni ennek a gyereknek a sorsán, aki odahagyta a Vogézek tiszta völgyeit a Bűnügyi Rendőrség folyosóiért!
– Az biztos, hogy senki nem fog úgy kényeztetni, mint otthon!
Az édesanyja Madame Maigret húga volt, és ebből már mindent ki lehet találni… A családi ház… nem is ház volt az, hanem kotlósfészek: „Philippe mindjárt itthon lesz… Biztosan éhes…Van Philippe-nek vasalt inge?” Azok a nagy gonddal, szeretettel készített finom falatok, krémek, házi likőreik! És a levendulaágak a fehérneműs szekrényben…
– Még egyéb is történt – mondta Philippe, míg a nagybátyja a gallérját igyekezetet fölgombolni. – Tegnap éjjel elmentem a Floriába.
– Ezt előre tudtam.
– Miből találta ki?
– Abból, hogy a lelkedre kötöttem, hogy ne menj oda. Halljam, milyen szamárságot csináltál?
– Semmilyet. Beszélgettem egy kicsit azzal a lánnyal, tudja, Fernande-dal. Valami olyasmit mondott, amiből kiderült, hogy most a maga megbízásából dolgozik, a sarki Tabacban. Mivel már én is készültem indulni, szinte gépiesen a nyomába eredtem. Nekem is arra kellett mennem. Amikor a Tabac elé ért, odalépett hozzá két nyomozó az erkölcsrendészetről. Igazoltatták, és berakták egy salátáskosárba, egy rabszállító kocsiba.
– Fogadjunk, hogy közbeléptél!
Philippe lesütötte a fejét.
– Mit mondtak neked?
– Hogy nagyon is jól tudják, hogy mit csinálnak.
– Tűnj el gyorsan – sóhajtott fel Maigret, aki éppen a nyakkendője után kutatott. – És ne keseredj el –, tette hozzá. Kezét a fiú vállára tette, és megcsókolta mind a két arcát. Hogy mielőbb véget vessen a jelenetnek, hirtelen elfordult, mintha valami sürgős dolga akadt volna.
De amikor hallotta, hogy az ajtó végre becsukódott, egyszerre magába roskadt, és érthetetlen szavakat dörmögött maga elé.
Ahogy kiért a rakpartra, az volt az első dolga, hogy megvásárolja az Excelsior-t az egyik újságosbódénál. Megkereste a fényképet, amely tényleg ott volt az első oldalon, a következő aláírással: „A Pepito Palestrino meggyilkolásával vádolt Philippe Lauer nyomozót őrizetbe vették”.
Maigret lassú léptekkel ballagott át a Pont-Neufön. Már két napja nem járt a Floria felé, de szétnézett a Batignolles utcában, Cageot háza környékén. Régi bérkaszárnya volt, s mint a többi környékbeli ház, ez is úgy ötven éve épülhetett. A folyosók, a lépcsők sötétek. Sejteni lehetett, hogy a lakások szomorúak, komorak, az ablakokon piszkos függönyök, a bútorok bársonya kopottas.
Cageot a félemeleten lakott. Ilyenkor senki nem volt otthon. Maigret belépett a házba, és mint aki ismerős helyen jár, felment a negyedikre, majd lejött.
A Jegyző ajtaján volt biztonsági zár: ha nem így van, Maigret talán kísértésbe is esik. Amikor a házmesterfülke előtt ment el, a házmesterné szinte az üvegre tapasztott arcát, és hosszasan lesett utána.
Mindebből mi következhet? Maigret zsebre dugott kézzel gyalog bejárta majdnem egész Párizst, s közben egyre ugyanazokat a gondolatokat forgatta a fejében.
Valahol működik egy kis csoport, a Tabac Fontaine-ben vagy egyebütt, egy maroknyi bűnöző… Nyugodtan bonyolítják piszkos ügyeiket a törvények árnyékában. Pepito az egyik volt közülük… Barnabé is…
Cageot pedig, a főnökük, kedve szerint tüntette vagy tüntettette el őket, egyiket a másik után…
Egyszerű leszámolási história! A rendőrség valószínűleg be sem avatkozott volna, ha ez a marha Philippe…
Maigret az Orfèvres rakpartra ért. Két nyomozó, aki éppen akkor jött ki az épületből, köszönt neki. Meg sem próbálták titkolni, mennyire meglepi őket, hogy ott látják. Belépett a kapun, átvágott az udvaron. Az emeleten ilyenkor volt a jelentésadás. A tágas folyosón ötven nyomozó beszélgetett, hangosan, csoportokba verődve. Adatokat, értesüléseket, személyi lapokat cserélgettek egymás közt. Néha kinyílt egy ajtó, és szólították valamelyiküket. Aki meghallotta a nevét, bement jelentéstételre.
Amikor Maigret alakja feltűnt, néhány másodpercig tartó zavart csend támadt. De ő magától értetődő természetességgel vágott át a csoportokon, s a többiek, hogy megőrizzék a látszatot, tovább folytatták megbeszéléseiket.
Jobb kéz felől nyílott a vörös bársonyfoteles igazgatói várószoba. Egyetlen várakozó ült ott: Philippe. Behúzódott egy sarokba, és tenyerébe támasztott állal, mereven bámult maga elé.
Maigret az ellenkező irányba indult, a folyosó másik vége felé, és bekopogott egy ajtón.
– Tessék! – mondta valaki odabent.
És mindenki szeme láttára belépett Amadieu felügyelő irodájába, kalapját a fején hagyva.

* * *

– Jó napot, Maigret!
– Jó napot, Amadieu!
Éppen csak összeért a kezük, mint a hajdani kézfogásoknál, amikor nap mint nap találkoztak. Amadieu intett, s a nyomozó, aki nála volt, kiment.
– Beszélni akar velem?
Maigret megszokott mozdulatával az íróasztal szélére telepedett, felvette a gyufát, és rágyújtott.
Kollegája hátrább húzta a fotelét, és hátradőlt.
– Mi újság ott vidéken?
– Minden rendben, köszönöm. És itt?
– Mindig ugyanaz. Öt percen belül a nagyfőnöknél kell lennem.
Maigret nem volt hajlandó elérteni a célzást. Sietség nélkül kezdte kigombolni a felöltőjét. Teljesen otthonosan érezte magát, hiszen tíz esztendeig ez volt az ő irodája.
– Aggódik az unokaöccse miatt? – lendült támadásba Amadieu, aki nem bírta tovább a hallgatást. – Őszintén megmondom, hogy én talán még magánál is jobban aggódom. Én kaptam a fejmosást miatta. Az ügy elég nagy port vert fel. Maga a miniszter küldött feljegyzést a nagyfőnöknek. Úgyhogy nekem nincs is semmi mondanivalóm. Az ügy átkerült már a vizsgálóbíróhoz. Gastambide már a maga idejében is itt volt, nem?
Megszólalt a telefon. Amadieu felemelte a kagylót:
– Igenis, igazgató úr… Rendben van, igazgató úr… Csak egy néhány perc… Pillanatnyilag nem vagyok egyedül… Igen… Valóban…
Maigret tudta, hogy miről van szó. Most hívták be Philippe-et a folyosó másik végén lévő irodába.
– Akar még valamit tudni? – Amadieu felállt. – Hallotta: már vár a főnök.
– Két-három apró kérdésem lenne. Először is: tudta-e Cageot, hogy készülnek Pepitót letartóztatni?
– Nem tudom. De számít ez valamit?
– Már elnézést. Én ismerem Cageot-t. Tudom, hogy milyen szerepet játszik itt a házban. Azt is tudom, hogy a besúgók előtt nem mindent szoktunk elhallgatni. Megfordult-e errefelé a tragédia előtti két-három napon?
– Azt hiszem, igen. Mintha emlékeznék valamire…
– A másik kérdésem: tudja-e, hogy hol lakik Joseph Audiat, az a pincér, aki éppen jókor ért a Fontaine utcába ahhoz, hogy Philippe-be ütközzék?
– Szállodában lakik, a Lepic utcában, ha nem csalódom.
– Alaposan ellenőrizték-e Cageot alibijét?
Amadieu mosolyogni próbált:
– Idehallgasson, Maigret, csak ismerem a saját mesterségemet!
De a látogatója még mindig nem végzett. Maigret észrevett az íróasztalon egy dossziét, amelynek sárga karton borítóján felismerte az erkölcsrendészet fejlécét.
– Már el is készült a jelentés Fernande Bosquet letartóztatásáról?
Amadieu azt sem tudta, merre nézzen. Már-már rászánta magát az őszinte kimagyarázkodásra, de végül is csak annyit dünnyögött:
– Mit akar ezzel mondani? – és a kilincsre tette a kezét.
– Nézze, én tudom: Cageot elintézte maguknál, hogy az erkölcsrendészetisek tartóztassanak le egy lányt. Hol van most ez a lány?
– Nem tudom.
– Megengedi, hogy belenézzek a dossziéjába?
Ezt a kérést nehéz lett volna visszautasítani. Maigret előrehajolva belelapozott, tekintete végigfutott a sorokon, majd összegezte az olvasottakat:
– Ezek szerint most tartanak az antropomorfiai méréseknél…
A telefon megint megszólalt.
– Elnézését kérem, de…
– Tudom. Várja a főnök.
Maigret begombolta a felöltőjét, és a felügyelővel együtt lépett ki az irodából. De nem fordult el a lépcső irányába, hanem vele együtt végigment a folyosón, egészen a vörösbársony foteles várószobáig. Amadieu belépett egy párnázott ajtón.
– Lenne szíves megkérdezni a főnököt, hogy tud-e most fogadni engem?
Az irodasegéd is eltűnt a Bűnügyi Rendőrség igazgatójának irodájában, ugyanoda, ahova kevéssel előbb Philippe-et is bevezették.
– Az igazgató nagyon elfoglalt, arra kéri, hogy fáradjon vissza ma délután.
Maigret sarkon fordult, megint átvágott a nyomozók csoportjain. Arcvonásai hirtelen megkeményedtek, de igyekezett mosolyogni. Sikerült is neki, de elég kedvetlen lett a mosolya.

* * *

Nem a kijárat felé tartott, hanem keskeny folyosókon, kacskaringós lépcsőkön lépdelt végig, az Igazságügyi Palota padlásának irányába. Az antropometriai osztály előtt megállt. Benyitott. A nők méréseivel már végeztek. Vagy ötven férfi várt odabenn a sorára, mindegyiket az elmúlt éjjel tartóztatták le. Egymás mellett vetkőztek, a szürkére festett fal mellett, levetett ruháikat a hosszú padokra zsúfolták.
Miután meztelenre vetkőztek, sorban átmentek a szomszéd helyiségbe, ahol fekete köpenyes hivatalnokok vártak rájuk: ujjlenyomatot vettek tőlük, mérőléc elé ültették őket, és olyan hangosan kiáltották oda az írnoknak a mérések eredményeit, mint a nagyáruházakban az eladók a pénztárosnak a fizetendő összeget.
Izzadság- és mocsokszag terjengett. Az emberek szégyellték magukat így meztelenül. Bambán tűrték, hogy egyik sarokból a másikba lökdössék őket, és már csak azért sem nagyon tudták, hogy mit is várnak tőlük, mert sokan voltak, akik nem értettek franciául.
Maigret barátságosan kezet szorított a hivatalnokokkal, végighallgatta az elkerülhetetlen kérdéseket:
– Hát feljött egy kicsit körülnézni minálunk? Jól érzi magát vidéken? Milyen szép is lehet ilyenkor arrafelé!
Egy kis szobában, a neonégők éles fényénél egy fényképész dolgozott.
– Sok nőt hoztak be ma éjjel?
– Hetet.
– Itt vannak a személyi lapjaik?
Még nem osztályozták őket, az asztalon hevertek. A harmadik volt a Fernande-é: ott láthatta a nő öt ujjának lenyomatát, gyakorlatlan kézre valló aláírását és a lányról készített, ijesztően hű fényképet.
– Mit mondott? Nem sírt?
– Nagyon csendes volt.
– Nem tudja, hova vitték?
– Nem tudom. Lehet, hogy elengedték, de az is lehet, hogy néhány napig bent tartják a Saint-Lazare-ban…
Maigret tűnődve nézte a meztelen férfiakat, akik sorban álltak, mintha a kaszárnyában lennének.
Megbillentette a kalapját, és röviden búcsúzott:
– Viszontlátásra!
– Már megy is?
De ő már kint is volt a lépcsőn, amelynek minden fokára több mint ezerszer tette már a lábát. Bal kéz felől egy újabb lépcső következett, még keskenyebb, mint az előző. Ez vezetett a laborhoz, ahol minden szögletet, mindegyik kis fiolát behunyt szemmel ismert.
Visszajutott a második emeletre. A nyomozók már elvonultak. Az ajtók előtt most már látogatók várakoztak. Volt, akit behívattak, mások panaszt akartak tenni, vagy valami bejelentenivalójuk volt.
Maigret, aki pedig ebben a környezetben élte le élete javát, meglepődve érezte, hogy hányinger fogja el, amint körülnéz.
Philippe még mindig bent lenne a főnöknél? Nem, bizonyára nem. Mostanra már őrizetbe vették, két kollégája közrevette, és átvezette a vizsgálóbíró irodájába.
Mit mondhattak neki e mögött a párnázott ajtó mögött? Volt-e bennük annyi tisztesség, hogy őszintén beszéljenek vele?
– Meggondolatlanságot követett el. Komoly bűnjelek szólnak maga ellen, és a közvélemény nem tűrné, hogy szabadlábon maradjon. De a magunk részéről mindent megteszünk, hogy az igazságra fény derüljön. Igen, maga közénk tartozik.
Aligha mondták ezt neki. Maigret szinte hallotta a főnök hangját, aki – miközben türelmetlenül várja, hogy Amadieu érkezése kimentse a kényelmetlen helyzetből –, torkát köszörülve, aprókat köhintve azt mondja:
– Nyomozó, igazán nincs miért elégedettnek lennünk magával. Nem sokan sétálnak be ide ilyen könnyen, mint maga, a nagybátyjával a háta mögött. És mivel hálálta meg azt, hogy kedveztünk magának?
Amadieu pedig még ezen is túltett:
– Ettől a perctől kezdve a vizsgálóbíró kezébe kerül. A legnagyobb jóakarattal sem tehetünk semmit magáért.
Pedig ez az Amadieu – hosszú, sápadt képével, barna bajuszával, amit oly szívesen babrálgatott –, nem is rossz szándékú ember. Nős, három gyermeke közül az egyik már nagylány, akinek hozományt kell előteremteni. Állandóan attól retteg, hogy a többiek mesterkednek valamit ellene. Meggyőződése, hogy mindenkinek az ő állására fáj a foga, és hogy mindenki őt igyekszik lehetetlenné tenni.
A nagyfőnöknek pedig még két éve van hátra a nyugdíjig, és addig igyekszik megúszni minden bonyolult históriát.
Ez az egész végül is egy teljesen mindennapi ügy, majdhogynem a bűnözők magánügye. Rutinfeladat, rutinmunka. Kinek lenne kedve most mindenféle bonyodalmakba gabalyodni, egy fiatal nyomozó tévedése miatt, aki ráadásul Maigret unokaöccse?
Cageot egy sötét gazember – ez mindenki számára nyilvánvaló. Ő maga sem nagyon igyekszik ezt takargatni. Bárkit bármikor kész eladni bárkinek. Kihasználja az embereket, s ahogy nincs szüksége többé rájuk, a rendőrség kezére adja őket.
Csakhogy Cageot túl veszedelmes gazember. Vannak barátai, vannak kapcsolatai. És kitűnően ért hozzá, hogy a maga bőrét mentse. Egy nap majd őt is elkapják. Máris megfigyelés alatt tartják. Ellenőrizték az alibijét. Komoly nyomozás folyik.
Csak hát arra semmi szükség, hogy valaki most elhirtelenkedje a dolgot. És főleg Maigret-re nincs szükség, hiszen mindenki tudja, hogy szeret ajtóstól rontani a házba.
Már a kis kikövezett udvaron járt, ahol néhány szerencsétlen ember a gyermekbíróság előtt várakozott. Bár ragyogott a nap, az árnyékban még hűvös volt, és a kockakövek között dérszemcsék csillogtak.
– Micsoda egy hülye ez a Philippe! – dohogta Maigret, aki egészen belebetegedett az émelygésbe.
Mert világosan látta, hogy csak jár körbe-körbe, mint egy cirkuszi ló. Itt nem valami falrengető ötletre van szükség: a rendőrségi ügyekben általában nem a nagyszerű ötletek jelentik a megoldást.
A segítséget nem egy szenzációs nyom vagy bűnjel felfedezése jelenthetné, amely eddig mindenki más figyelmét elkerülte.
A dolog ennél egyszerűbb volt, ugyanakkor sokkal durvább. Cageot megölte vagy megölette Pepitót. Most hát csak az marad hátra, hogy rávegyék Cageot-t, vallja be végre:
– Igen, ez történt.
Maigret a rakpartokon bolyongott, a mosoda-hajók környékén. Nem állt jogában beidézni a Jegyzőt, órákig bezárva tartani egy irodában, majd százszor meg százszor feltenni neki ugyanazt a kérdést, meg-meglökdösni, míg felmondják az idegei a szolgálatot.
Nem állíthatta elő a kis pincért, sem a Tabac tulaját, sem a többieket, akik minden este ott belote-oztak száz méternyire a Floriától.
Fernande jóformán még el sem kezdett dolgozni neki, és máris szabályszerűen kivették a kezéből.
Közben odaért a Chope du Pont-Neufhöz, benyitott, és kezet rázott Lucas-val, aki a bárpult mellett üldögélt.
– Hogy s mint, főnök?
Lucas még mindig főnöknek szólította, az együtt végigdolgozott évek emlékére.
– Pocsékul! – válaszolta Maigret.
– Nehéz eset, ugye?
Nem nehéz volt, hanem tragikus, és egyben végtelenül kisszerű is.
– Öregszem! Lehet, hogy azért, mert vidéken élek?
– Mit iszik?
– Legyen egy Pernod!
Ezt olyan hangon mondta, mintha egy kihívást vetett volna oda. Eszébe jutott, hogy megígérte a feleségének, ír majd, de eddig nem volt hozzá bátorsága.
– Miben segíthetnék?
Ez a Lucas elég fura fickó volt, minden ruha rosszul állt rajta, ráadásul ő maga sem volt valami szépszál ember. Nem volt sem felesége, sem családja. Maigret tekintete elkalandozott a teremben, amely lassanként megtelt. Mikor megint a napfényben ragyogó ablakok felé fordult, össze kellett húznia a szemét.
– Dolgoztál már Philippe-pel?
– Talán két-három alkalommal.
– Nagyon kellemetlen volt?
– Van, aki haragszik rá, mert mindig olyan hallgatag. Tudja, félénk a fiú. Börtönbe dugták?
– Egészségedre.
Lucas aggódni kezdett: sehogysem tetszett neki, hogy Maigret ennyire zárkózott.
– Mihez kezd, főnök?
– Neked szívesen megmondom. Mindent megteszek, amit meg kell tennem. Ugye, értesz? Jobb is, hogy valaki tudjon róla. Úgy aztán, ha valami történnék velem…
A keze fejével megtörölte a száját, és egy pénzdarabbal megkocogtatva az asztalt, hívta a pincért.
– Hagyja csak! Most én fizetek.
– Ahogy akarod. Én majd akkor fizetek, ha végeztem ezzel az üggyel.
A kézfogásnál Lucas a szokásosnál kissé hosszabban szorította Maigret érdes tenyerét.
– De azért vigyázzon magára!
Maigret teljes magasságában kihúzta magát, és hangosan válaszolta:
– Nem szenvedhetem, ha valaki gyáva!
Lassan lépkedve, egymagában távozott. Nem kellett sietnie, hiszen azt sem tudta, merre tart.

5

Maigret fél kettő körül lépett be a Tabac Fontaine-be. A tulaj éppen akkor kelt fel, és lassan jött lefelé a terem végében lévő csigalépcsőn.
Nem volt olyan magas, mint a felügyelő, de a termete ugyanolyan izmos, zömök, mint a belépő vendégé. Fürdőszobaillat lengte körül, a haja tapadt a kölnivíztől, és a fülcimpáján ottfelejtett egy kis hintőport. Nem volt még rajta zakó, és a gallérját sem gombolta be. Enyhén keményített inge hófehéren ragyogott.
A pult mögé került, hanyag kézmozdulattal odébbküldte a pincért, felkapott egy üveg bort és egy poharat, ásványvizet kevert a fehérborba, majd, a fejét hátravetve, hosszasan öblögette a fröccsel a torkát.
Ebben az órában csak egy-két alkalmi vendég tért be egy kávéra. Maigret odatelepedett egy ablak melletti asztalhoz, ahol nem ült senki. A főnök észre sem vette, hogy ott van. Hosszú kék kötényt kötött maga elé, majd a szőke lány felé fordult: ő volt a pénztáros és a cigarettaárus, egy személyben. Neki sem szólt egy szót sem, csak kinyitotta a pénztárgépet, figyelmesen beleolvasott egy kis füzetbe, azután nagyot nyújtózott, végre teljesen fölébredve. Most kezdődött el számára a nap, és az első dolog, amire fölfigyelt, amint birodalmát számba vette, Maigret volt, aki békésen nézett vissza rá.
Még soha nem találkoztak. A főnök mégis összehúzta sűrű, fekete szemöldökét. Látszott, hogy az emlékezetében kutat, de nem talál semmit. Bosszús arcot vágott. Pedig ekkor még nem is sejthette, hogy ez a békés vendég tizenkét teljes órát fog az asztalánál eltölteni.
Maigret-nek az volt az első dolga, hogy a pénztároslányhoz lépve megkérdezte:
– Kaphatnék egy telefonérmét?
A telefonfülke a kávéház jobb sarkában volt. Csak egy lekopott festékű üvegablakos ajtó választotta el a teremtől. Maigret megérezte, hogy a főnök figyeli. Erőteljesen tárcsázott, igyekezett minél nagyobb zajt csapni. Ugyanakkor azonban a szabad kezében tartott bicskával óvatosan belemetszett a telefondrótba, pontosan ott, ahol bevezetett a fülke faburkolata alá.
Így egyáltalán nem látszott, hogy elvágta.
– Halló, halló! – kiabálta.
Elkeseredett képpel tért vissza a terembe.
– Nem jó a telefon?
A főnök a pénztárosnőre nézett.
– Egy pár perccel ezelőtt még nem volt vele semmi baj. Lucien az előbb telefonált kifliért. Igaz, Lucien?
– Igen, talán egy negyedórája – helyeselt a pincér.
A főnök még nem kezdett el gyanakodni, de azért feltűnés nélkül jól megnézte magának Maigret-t. Ő is bement a fülkébe, jó tíz percig próbálkozott a telefonnal, de nem vette észre, hogy mi történt a dróttal.
Maigret a legnagyobb nyugalommal visszaült a helyére, és kért egy sört. Tudta, hogy rengeteg türelemre lesz szüksége. Tudta, hogy hosszú órákon át kell majd itt ülnie, ugyanezen a széken, ugyanennél a mahagóni-utánzatú asztalkánál, miközben az ónlemezzel borított bárpulton és a lány cigarettásvitrinén legeltetheti a szemét.
A főnök kilépett a fülkéből, berúgta maga után az ajtaját, odasétált a bejárathoz. Kiállt a küszöbre, és beleszippantott az utca hűvös levegőjébe. Közvetlenül Maigret mellett állt, aki egy pillanatra sem vette le róla a szemét. Egyszerre megérezte magán ezt a fürkésző tekintetet, és hirtelen megfordult.
A felügyelőnek a szempillája sem rebbent. Úgy ült ott, kalapban, kabátban, mint aki csakhamar megy is tovább.
– Lucien! Ugorj át a szomszédba, s szólj be a központba, hogy jöjjenek ki megjavítani a telefont.
A pincér, le sem téve a piszkos asztalkendőt a kezéből, máris futott. A főnök maga szolgálta ki a két kőművest, akik ugyancsak különösen festettek: ruhájukat vastag gipszréteg borította.
Még talán tíz percbe telt, míg a bisztróban érzékelhető gyanakvás bizonyossággá változott:
amikor Lucien azzal a hírrel tért vissza, hogy a szerelő csak másnap tud jönni, a főnök Maigret felé fordult, és a fogai közt azt mormogta:
– A gazember!
Ezt lehetett ugyan a késlekedő szerelőre is érteni, de talán mégis inkább Maigret-nek szólt, akiben mostanra a főnök már felismerte a rendőrt.
Fél három körül járt az idő, amikor ez a kis jelenet, mintegy a most kezdődő végeérhetetlen komédia bevezetőjeként, lejátszódott. De azt, hogy itt most színjáték folyik, a szereplőket kivéve, senki nem sejtette. A tulajt Louis-nak hívták. A gyakori vendégek, akik ismerték, kezet ráztak vele, és erről-arról elbeszélgettek. Maga Louis ritkán szolgált ki. Inkább ott maradt a pult mögé húzódva, egyik oldalán a pincér, a másikon a cigarettaárus lány.
A vendégek feje felett Maigret-n tartotta a szemét. Nem is igyekezett leplezni, mint ahogyan Maigret is nyíltan figyelte őt. Talán még mulatságosnak is lehetett volna találni őket, amint – két jól megtermett, zömök férfi azt játsszák, hogy ki bír tovább farkasszemet nézni a másikkal.
És egyikük sem volt ostobább, mint a másik. Louis nagyon is jól tudta, hogy miért les mindegyre aggódva az üvegajtó irányába, mintha attól félne, hogy egy bizonyos személy egyszer csak betoppan rajta.
Ilyenkor a Fontaine utca ugyanúgy élte mindennapi életét, mint bármely más átlagos párizsi utca. A bárral átellenben volt egy olasz fűszeres, a környékbeli háziasszonyok odajártak bevásárolni.
– Pincér! Egy calvadost!
A szőke, kövér pénztárosnő egyre növekvő csodálkozással nézett Maigret-re. A pincér már megsejtett valamit, és bár még semmi biztosat nem tudott, mind gyakrabban vetett jelentőségteljes pillantásokat a főnökére.
Valamivel három után egy nagy, világos karosszériájú kocsi állt meg a járda mellett. Magas, barna, még fiatal férfi szállt ki belőle. Sápadt arcát forradás tette jellegzetessé.
Határozott léptekkel egyenesen a bárhoz ment, és a pult felett átnyúlva kezet rázott a tulajdonossal:
– Üdv, Louis.
– Üdv, Eugène.
Maigret mindkettejük arcát jól látta: Louis-val szemközt ült, az újonnan érkezettet a tükörből tarthatta szemmel.
– Egy mentát, vízzel, Lucien. De gyorsan!
A vendég a minden esti belote-játékosok közé tartozott. Róla mesélte Fernande, hogy Béziers-ben van egy nyilvánosháza. Kifogástalan szabású öltönyt és selyeminget viselt, őt is enyhe kölniillat lengte körül.
– Láttad a…
Elharapta a mondat végét: Lucien alig észrevehetően jelezte, hogy valaki hallgatja őket. Eugène felpillantott, és a tükörben találkozott a tekintete a Maigret-ével.
– Hm. Egy jeges szódát, Lucien.
Monogramos cigarettatárcát, öngyújtót vett elő, és rágyújtott.
– Milyen szép időnk van! – szólalt meg ismét a főnök, gúnyos pillantásokkal méregetve Maigret-t.
– Igen, szép idő van, de itt valami furcsa szagot érzek.
– Miféle szagot?
– Valamit sütnek a konyhán. Vigyázzatok, nehogy túl vörösre égjen.
Hahotázva kacagtak a szójátékon, Maigret pedig, a szóban forgó vörös nagybátyja, nyugodtan eregette pipájából a füstöt.
– Látjuk ma egymást? – kérdezte kezet nyújtva Eugène. Azt akarta tudni, hogy megtartják-e a szokásos kártyapartit.
– Persze, mint rendesen.
Ettől a kis csevelytől annyira megjött a főnök kedve, hogy egy piszkos konyharuhát felkapva, szája körül gunyoros mosollyal odalépett Maigret asztalához.
– Megengedi, uram? – és olyan ügyetlenül kezdte törölgetni az asztalt, hogy a pohár felborult, és a tartalma ráömlött a felügyelő nadrágjára.
– Lucien! Hozz ide még egy pohárral az úrnak.
Majd, mintha elnézést akarna kérni, hozzátette:
– Ezért nem kell fizetnie.
Maigret nyugodtan nézett rá, és mintha az ő arcán is bujkált volna valami halvány mosoly.

* * *

Öt órakor meggyújtották a lámpákat. De az utcán még elég világos volt ahhoz, hogy jól lehessen látni a vendégeket, amint átvágnak a járdán és a kilincs felé nyúlnak.
Amikor meglátták, hogy Joseph Audiat érkezik, Louis és Maigret összenézett. Egyetértő pillantásuk mintha azt jelentette volna, hogy hosszas, bizalmas beszélgetés után vannak, és már nincs mit mondaniuk egymásnak, sem a Floriáról, sem Pepitóról, sem pedig Cageot-ról.
Maigret mindent tudott, és ezzel a másik is tisztában volt.
– Üdv, Louis!
Audiat, ez a nyeszlett kis ember, tetőtői-talpig feketében volt. Orra kissé ferde, nyugtalan tekintetű, apró szemei ide-oda jártak. A pultnál kezet nyújtott a pénztároslánynak:
– Jó napot, szépségem.
Majd Lucienhez fordult:
– Egy kis Pernod-t, fiatalember.
Rengeteget beszélt. Úgy viselkedett, mintha színpadon állna. De Maigret hamarosan átlátott rajta. Megérezte, hogy a kis pincér a szerepjátszással csupán nyugtalanságát akarja leplezni.
Erről árulkodott idegesen rángó arca is. Bár néha már képtelen volt megőrizni erőltetett mosolyát, minden erejét összeszedve, mesterkélt nevetésre húzta meg-megremegő ajkát.
– Senki nincs még itt?
Üres volt a kávéház, csak két vendég támasztotta a pultot.
– Eugène beugrott az imént.
A főnök megint eljátszotta az előbbi kis jelenetét: figyelmeztette Audiat-ot Maigret jelenlétére. A kis pincérnek nem volt annyi diplomáciai érzéke, mint Eugène-nek. Azonnal Maigret felé fordult, az arcába bámult, aztán kiköpött.
– Más újság? – kérdezte.
– Semmi. Nyertél?
– A francot. Kaptam valami fülest, de nem jött be. A harmadik futamnál, ahol lett volna egy kis sanszom, a ló bentragadt az indításnál. Szép gyermekem, adj egy csak csomag gauloise-t.
Látszott, hogy kényelmetlenül érzi magát: egyik lábáról a másikra állt, babrált a kezével, forgatta a fejét.
– Telefonálhatnék?
– Nem lehet. Az az úr, ott, tönkretette a készüléket. – És Louis megint szúrós pillantást vetett Maigret-re.
Ez már nyílt hadüzenet volt. De Audiat nem volt biztos a dolgában. Félt, hogy valami hibát követ el, mert nem tudta kitalálni, hogy mi történt az érkezése előtt.
– Hát akkor, ma este?
– Persze, mint rendesen!
A kis pincér felhajtotta Pernot-ját, és már ment is. Louis pedig odaült a Maigret melletti asztalhoz. A pincér a kis konyhában egy rezsón ételt melegített neki, és felszolgálta.
– Pincér! – szólalt meg a felügyelő.
– Igen, máris. Kilenc frank hetvenöt.
– Hozzon nekem két sonkás szendvicset és egy kiskorsó sört.
Louis ott ette mellette a fölmelegített kelkáposztafőzeléket, amit két szép kolbászdarab tett még étvágygerjesztőbbé.
– Van még valami sonkánk, Louis úr?
– Talán maradt még valami abból a régiből a jégszekrényben. – Szándékosan csámcsogott, nagyokat falt, igyekezett minél közönségesebben viselkedni.
Közben Maigret is megkapta a két száraz szendvicsét a fonnyadt sonka-szeletekkel, de úgy tett, mintha minden a legnagyobb rendben lett volna.
– Pincér, a mustárt…
– Nincs mustár.
A következő két óra már gyorsabban eltelt, mert a bár hirtelen megtelt. Itt volt az apéritif ideje, sokan tértek be egy pohárra. A főnök maga méltóztatott kiszolgálni őket. Az ajtó szakadatlanul nyitódott-csukódott, Maigret érezte a beáramló hideget.
Mert odakint fagyott. Az elhaladó autóbuszok tömve voltak, az utasok fürtökben lógtak a peronokon. Aztán lassan elnéptelenedett a környék. A hét órai nagy nyüzsgést most csend és nyugalom váltotta fel, mintha az utca a nagy éjszakai életre készülődne, amely egészen más, mint a kora esték élénksége.
Nyolc és kilenc között kínos lassúsággal vánszorgott az idő. Egy lélek sem volt a kávéházban. A pincér is megvacsorázott. A szőke pénztárosnőt egy negyven körüli nő váltotta fel, aki azonnal elkezdte rakosgatni, osztályozni a kasszában levő bankjegyeket. Louis felment a szobájába. Amikor megint előkerült, már zakó és nyakkendő volt rajta.
Josesph Audiat érkezett elsőnek, kilenc után pár perccel. Louis felé tartott, de tekintetével máris Maigret-t kereste.
– Minden rendben?
– Persze. Miért is ne lenne?
De Louis délutáni magabiztossága mintha egyszerre odalett volna. Elfáradt, már nem vetett olyan kihívó pillantásokat Maigret felé, mint azelőtt. És maga Maigret is úgy érezte, valami csüggedés keríti hatalmába. Összeivott itt mindenfélét: sört, kávét, calvadost, ásványvizet. Hét-nyolc csészealj sorakozott előtte az asztalon, de kénytelen lesz újabb italt rendelni.
– Nézd csak! Megjött Eugène a haverjával.
A világoskék kocsi odasiklott a járda mellé. A két férfi belépett a bárba, elöl Eugène, aki ugyanúgy volt öltözve, mint délután, a nyomában egy félénk, mosolygós fiatalember.
– Hát Oscar?
– Biztos mindjárt ő is itt lesz.
Eugène kacsintott, és Maigret felé intett a fejével. Aztán egymás mellé húzott két asztalt, és maga ment elővenni a piros nemeztakarót meg a zsetonokat.
– Kezdhetjük?
Végül is mindannyian komédiáztak. Eugène és a tulaj irányították a játékot. Talán elsősorban Eugène, aki frissen, kipihenve vetette bele magát a harcba. Jókedvűen villogtatta fehér fogait, és vidámsága szívből jött. Biztosan bomlanak utána a nők.
– Ma este végre mindenre fény derül!
– Ezt hogy érted? – kérdezte Audiat, aki mindig lemaradt a többiek mögött egy lépéssel.
– Nem látod, micsoda remek gyertya ég ott?
A gyertya persze maga Maigret, aki a játékosoktól alig egy méternyire eregette pipájából a füstöt.
Louis szertartásos mozdulattal vette kézbe a palatáblát meg a krétát. Az ő feladata volt a pontok jegyzése. Felírta a játékosok nevének kezdőbetűjét, meghúzta az elválasztó vonalakat.
– Mit hozhatok? – kérdezte a pincér.
Eugène összehúzott szemmel méregette Maigret calvadosát, és azt mondta:
– Nekem is azt, amit az úr iszik!
– Málnát, ásványvízzel! – szólalt meg Audiat, aki egyre kényelmetlenebbül érezte magát.
A negyedik játékos erős marseille-i kiejtése arról árulkodott, hogy nemrégen érkezhetett Párizsba. Mindenben igyekezett Eugène-t utánozni: szemmel láthatóan feltétlen csodálatot érzett iránta.
– Még nem ért véget a vadászati idény, Louis?
Ezt már a főnök sem értette.
– Honnan tudhatnám? Miért kérded?
– Tudod, a fülüket hegyező nyuszikra gondoltam. Persze, ez is Maigret-nek szólt. Mindjárt ki is derült, hogy miért tette ezt a megjegyzést. Közben megvolt az osztás, és ki-ki bal kezében tartotta már az elrendezett kártyalapokat.
– Az előbb benéztem ahhoz a bizonyos úrhoz. Ez nyilván azt jelentette, hogy sikerült értesítenie Cageot-t.
– És mit mondott? – kérdezte Audiat hirtelen felélénkülve.
– Fütyül rá! Úgy néz ki, egy kicsit körbetapogatja még az ügyet, s aztán szolgál majd valami csinos meglepetéssel.
– Káró adu… Felső hármas… Rendben?
– Négyes.
Érezni lehetett, hogy Eugène nem sokat törődik a partival: azon töri a fejét, hogy hogyan köthetne bele Maigret-be.
– Milyen érdekes – mondta –, a párizsiak vidékre mennek vakációzni, sokan a Loire vidékére. És erre tessék, az odavalósiak Párizsba jönnek vakációra. Hát nem röhejes?
Végre kimondhatta! Nem bírta türtőztetni magát, minden áron Maigret értésére kellett adnia, hogy tisztában van a helyzettel. De Maigret csak pipázott, és minden korty calvados előtt a tenyerében melengette a poharát.
– Figyelj a játékra! – vetette oda Louis, aki egyre növekvő nyugtalansággal tekintgetett az ajtó felé.
– Adu, és megint adu! Húsz a belote, tíz volt az utolsó.
A most érkező vendég úgy festett, mint egy montmartre-i kiskereskedő. Köszönés nélkül odatelepedett Eugène és a marseille-i fiú közé, egy kissé hátrább húzva a székét. Kezet rázott a többiekkel, de még mindig nem szólalt meg.
– Hogy vagy? – kérdezte Louis.
A férfi ajka megmozdult, de csak valami halk, sipító hang hallatszott. Úgy látszik, majdnem teljesen néma volt.
– Jól…
– Tudod, ugye, hogy mi az ábra? – ordította a fülébe Eugène. Nem elég, hogy a férfinak alig van hangja, ráadásul süket is.
– Mér’, mi van… – hallatszott megint a sipító hang.
Figyelmeztető bokarúgások következtek az asztal alatt. A süket tétova tekintete végre rátalált Maigret-re. Mosolyra húzta száját:
– Aha. Értem.
– Treff adu. Passz…
– Passz…
A Fontaine utca megint életre kelt. A fényreklámok villództak, a köszönőemberek elfoglalták őrhelyeiket a járdán. Az, aki a Floriában dolgozott, átjött cigarettáért, de senki sem hederített rá.
– Kőr adu!
Maigret-nek melege volt. Teljesen elzsibbadt, de ebből semmit sem lehetett észrevenni. Ugyanolyan arckifejezéssel üldögélt ott, mint déli fél egykor, amikor az ügyeletet elkezdte.
– Mondd csak! – fordult hirtelen Eugène a szomszédja felé, aki olyan rosszul hallott, s akire közben Maigret már ráismert: övé volt az egyik nyilvánosház a Provence utcában. – Hogy hívják az olyan lakatost, aki már nem készít lakatot?
– Lakatost, aki…? Nem t’om…
– Én azt mondanám, hogy senkiházi.
Rendezgette a kezében a kártyákat, vett néhány új lapot.
– És egy zsarut, aki már nem zsaru?
A szomszédja hirtelen megértette. Arca felragyogott az örömtől, és a tőle telhető legélesebb hangot sipította:
– Az egy senkiházi!
Mindannyian nagy hahotázásban törtek ki, még Audiat is, de ő csakhamar abbahagyta a nevetést. Ideges volt, nem tudott a többiekkel együtt vigadni. Barátok között ült, de mélyen nyugtalanította valami, Maigret ottlétén kívül is.
– Léon! – szólt oda az éjszakai pincérnek. – Hozz egy konyakot szódával.
– Csak nem kezdesz el konyakozni? – Eugène észrevette Audiat kedvetlenségét, és szigorúan nézett rá.
– Csak semmi túlzás, öregem.
– Hogyhogy túlzás?
– Hány Pernod-t ittál a délután?
– A francba – horkant fel Audiat.
– Nyugalom, gyerekek, nyugalom! – lépett közbe Louis. – Pikk adu!
Mire éjfél lett, már nagy erőfeszítésükbe került, hogy vidámnak látsszanak. Maigret meg csak üldögélt, pipája a szája sarkában, a kabátja a vállára vetve. Mintha csak a berendezés egyik darabja lenne, vagy maga is fallá vált volna. De élénk tekintete figyelmesen követte a játékosok arcát, mozdulatait.
Audiat kezdett el elsőnek mocorogni. De a süketnek is elfogyott már a türelme, és feltápászkodott:
– Holnap temetésre megyek. Itt az ideje, hogy lefeküdjek.
– Eridj, s fordulj fel! – szólt utána félhangosan Eugène, tudva, hogy a másik nem hallja. Minden indulat nélkül mondta, éppen csak nem akart kiesni a csipkelődésből.
– Re-belote… Adu… Még egyszer… Adjátok ide a kártyákat.
Audiat nem is törődött a többiek dühös pillantásaival: három konyakot ivott meg egymás után. Egyre sápadtabb lett, arcvonásai megnyúltak, homloka verejtékben fürdött.
– Hova mész?
– Nekem is mennem kell – mondta, és felállt az asztaltól.
Látszott rajta, hogy hányingerrel küszködik. Azt remélte, hogy a harmadik konyak majd talpra állítja, de csak még rosszabbul lett tőle. Louis és Eugène jelentőségteljes pillantást váltott.
– Alaposan eláztál – szólalt meg Eugène.
Kevéssel múlt egy óra. Maigret előkotorta a pénztárcáját, hogy a keze ügyében legyen. Eugène egy sarokba terelte Audiat-t, és halk, dühös hangon próbált magyarázni neki valamit. Audiat eleinte ellenkezett, de aztán hirtelen belátta, hogy a társának igaza van.
– Holnap ugyanitt! – mondta búcsúzóul a többieknek.
– Pincér! Mennyivel tartozom? – Maigret asztalán egymás hegyén-hátán tornyosultak a csészealjak. Felemelkedett a székről, gondosan begombolta felöltőjét, megint megtömte a pipáját, a pult melletti gázgyújtónál rágyújtott.
– Jó estét, uraim!
Már a járdán is volt, s gyorsan Audiat nyomába eredt. Közben odabenn Eugène belépett a pult mögé, mintha csak a tulajdonosnak akarna még mondani valamit. Louis azonnal elértette, és anélkül, hogy bárki más megláthatta volna, kihúzott egy fiókot. Eugène előbb óvatosan belenyúlt, majd kezét hirtelen a zsebébe süllyesztette. Gyors léptekkel az ajtó felé tartott, nyomában a marseille-ivel.
– Nemsokára jelentkezem! – szólt vissza, és kilépett az éjszakába.

6

A Fontaine utca még csupa fény volt, csupa élet: az éjszakai mulatók bejárata kivilágítva, a köszönőemberek, a járda mellett várakozó taxik sofőrjei jöttek-mentek. De amikor a Blanche teret elhagyták, és letértek jobbra, a Rochechouart körútra, a helyzetet már nem lehetett félreérteni.
Joseph Audiat haladt elöl, gyors, egyenetlen, izgatott lépésekkel, hátra sem fordulva.
Húsz méternyire a nyomában Maigret hatalmas alakja: zsebre dugott kézzel, hosszú, nyugodt léptekkel követte.
Az éjszaka csendjében lépteik zaja mintha egymásnak felelgetett volna: az Audiat irányából érkező gyors koppanásokra Maigret súlyos, erőteljes dobbanása volt a válasz.
És mögöttük ott hallatszott Eugène autójának a zúgása. Mert Eugène és a marseille-i fickó kocsiban ült. Lassan, lépésben hajtottak, a járda szegélye mellett. Ők is igyekeztek tartani a távolságot: néha vissza kellett kapcsolniuk a sebességet, vagy éppen gyorsítottak, utána meg megálltak, vártak egy kicsit, hogy néhány méternyi előnyt adjanak a két gyalogosnak.
Maigret-nek hátra sem kellett pillantania, úgyis mindennel tisztában volt. Tudta, hogy a nagy kék kocsi a nyomukban van. Szinte látta maga előtt a szélvédő mögött felsejlő arcokat is.
Micsoda klasszikus helyzet: ő Audiat nyomában van, mert úgy sejti, hogy a bandából őt lesz a legkönnyebb megfélemlíteni, az ő nyomában pedig ez a két fickó, mert kitalálták, hogy mire készül.
Eleinte Maigret még mosolygott is egy kicsit ezen az egészen.
De aztán elment a kedve a mosolygástól. A homloka ráncba szaladt. A kis pincér nem a Lepic utca felé igyekezett, ahol lakott, és nem is a városközpont felé. Tovább haladt a körúton, amely most már a metró magasvasútja alatt haladt, és meg sem állva a Barbes útkereszteződésnél, a Chapelle irányába sietett tovább.
Nyilvánvaló, hogy ilyenkor nincs mit keresnie ebben a kerületben. Az egyetlen lehetséges magyarázat: előre megegyezett a másik két fickóval, hogy valami elhagyatott környékre csalja a felügyelőt.
Az egyre sötétebb utcán már csak a távolból sejlettek fel az utcalányok és a közöttük habozva válogató pasasok alig kivehető árnyai.
Maigret még nem érzett semmi izgalmat. Nyugodt volt, egyenletesen pöfékelve szívta pipáját, s hallgatta saját léptei zaját, amelyek olyan egyenletesen koppantak, mint a metronóm.
Most az Északi pályaudvar sínjei fölött vezetett az útjuk. Odalátszottak az állomás épületei, az üres peronok, a kivilágított falióra. Fél három volt. A kocsi ott zúgott mögöttük. Egyszer csak, látszólag minden ok nélkül, az autó dudája rövidet tülkölt. Audiat egyre gyorsabban szedte a lábát, látszott, alig tudja türtőztetni magát, hogy ne kezdjen el rohanni.
És látszólag, szintén minden ok nélkül, hirtelen átvágott az úttesten. Maigret a nyomában maradt. A szeme sarkából egy másodpercre megpillantotta az autót, és ekkor kezdte sejteni, hogy mi következik.
A metró magasvasútjának árnyéka rávetült a körútra. Egész Párizsban nem volt ennél sötétebb környék. Egy kerékpáros járőrcsoport haladt végig az utcán. Az egyik rendőr odafordult az autó félé. Nem látott semmi rendkívülit. Gyorsan a többiek után karikázott.
Most egyszerre felgyorsultak az események. A pincér alig haladt száz méternyit, megint átvágott a szemközti járdára. De már kezdte elveszíteni hidegvérét, és néhány lépést rohanva tett meg. Maigret mozdulatlanul állt, figyelte az autót, amely csak arra várt, hogy egyszerre a legnagyobb sebességre váltson. A homlokán verejték gyöngyözött: csak a véletlenen múlott, hogy megúszta baleset nélkül.
Hogy nem jött rá korábban! Audiat-nak az volt a megbízatása, hogy valami elhagyatott, sötét helyre csalja őt, és ott aztán, amikor Maigret az úttesten halad, az autó váratlanul elüti.
Úgy érezte, mintha valamennyien egy rémálom részesei lennének: a hatalmas, nesztelen kocsi, amely halkan duruzsolva közeledik, a benne ülő két férfi, különösen Eugène, aki vakító fehér fogsorát csillogtatva úgy mosolyog magában, mint egy elkényeztetett gyermek; keze a kormányon, és csak a megfelelő pillanatra vár.
Talán senki nem is gondolna gyilkosságra. Másodperceken múlott, hogy elkerülte a lehető legméltatlanabb, legostobább halált: ott feküdni, elgázolva, a porban, sebektől borítva, és végül is mit lehet tudni? – órákig hörögve, mielőtt valaki rátalálna.
De most már késő lett volna visszafordulni. Ennek még a lehetőségét is elvetette. Már nem számított Audiat-ra sem, nem hitte, hogy sikerülhet még utolérni, szólásra bírni. Mégis kitartóan folytatta az üldözést. Saját magának tartozott ezzel.
Csupán annyit tett a biztonsága érdekében, hogy a zsebében lapuló revolver ravaszát felhúzta.
És sietősebben lépkedett. Már nem adott húsz méternyi előnyt Audiat-nak; olyan közel került hozzá, hogy a pincér, attól félve, hogy letartóztatja, egyre sebesebben szedte a lábát, szinte futott. A jelenet már-már mulatságossá vált. Az autó utasai is érzékelték ezt, mert egyre inkább közeledtek.
A bulvár fái, a metró oszlopai mind gyorsabban maradoztak el mögöttük. Audiat félt, és nemcsak Maigret-től, hanem már a saját cinkosaitól is. Az autóduda megint megszólalt, röviden, parancsolóan: most azonnal át kell vágnia az úttesten. Megtorpant. Rémülettől bénultan állt a járda szélén, nehezen szedte a levegőt.
Maigret, mindenre elszántan, szinte fej-fej mellett haladt mellette. Látta a kocsi gyorsan közeledő lámpáinak fényében a pincér puhakalaptól árnyékolt arcát, nyugtalan tekintetét.
Majdnem lelépett a járdáról Audiat után, amikor beléhasított a felismerés. Lehet, ebben a másodpercben tudatosult Audiat-ban is, hogy mi következik, de túl későn. Már az úttesten volt, megtette az első métert, a másodikat…
Maigret szája kiáltásra nyílt: az autós üldözők megelégelték az eredménytelen vadászatot, úgy döntöttek, saját cinkosukat sem kímélik, de nem várnak tovább. A kocsi száguldva közelgett.
Nem kiáltott. A felgyorsult autó légörvényt kavart, a motor bőgött. Mintha valami nekiütődne a motorháznak… alig kivehető hang. És ez, ez talán egy halk jajszó…
A kocsi hátsó lámpáinak vörös izzása gyorsan távolodott, eltűnt az első keresztutcában. Az úttesten heverő fekete ruhás alak megmozdult, erőlködve próbált feltámaszkodni, tétova tekintete Maigret-t kereste. Az arca, mint egy őrülté vagy egy gyermeké… Por és vér borította. Eltorzult orra szinte felismerhetetlenné tette. Végre sikerült felülnie. Mintha álmában tenné, kezét lassú mozdulattal a homlokához emelte, végigsimította, arca furcsa, mosolyszerű grimaszba torzult.
Maigret felsegítette, a járdaszegélyre ültette, majd szinte gépiesen fordult vissza, hogy megkeresse a kalapját, amely odébbgurult. Bár neki haja szála sem görbült, mégis eltelt néhány pillanat, míg visszanyerte lelki egyensúlyát.
Egy lélek sem járt arra. Odahallatszott egy taxi duruzsolása, de valahonnan távolabbról, a Barbes tájáról.
– Ezt megúsztad! – mormogta a felügyelő, a sebesült fölé hajolva.
Hüvelykujjai óvatos szorításával végighaladt a fején, hogy megbizonyosodjék, nincs koponyatörése. Megmozgatta a lábait is, egyiket a másik után, mert a nadrágja elszakadt, illetve a jobb térde táján, ahol egy nagy darab hiányzott a szövetből, egy elég csúnya seb látszott.
Audiat úgy nézett ki, mint aki nemcsak szavát, hanem eszét is vesztette. Furcsa rágómozdulatokat végzett, mintha valami rosszízű falatot tartana a szájában, amitől szabadulni akar.
Maigret felkapta a fejét: motorzúgást hallott. Felismerte Eugène autóját: az egyik párhuzamos utcán haladt végig. A zaj gyorsan közeledett. A nagy kék autó tőlük alig száz méternyire keresztezte a bulvárt.
Itt nem maradhatnak. Eugène és a marseille-i a közelben vannak. Meg akarják tudni, hogy mi történt. Egyre szűkítették a kört. Hallani lehetett, amint a néma negyed utcáin végigzúg a kocsi. Most mellettük robogott el, alig néhány méternyire Audiat-tól. Maigret lélegzetvisszafojtva várt a lövések ropogására.
– Megint visszajönnek. És akkor… – Karjaiba kapta a sebesültet, gyorsan átvágott vele a túlsó járdára, és odafektette a töltés árnyékába, egy fa takarásába.
Az autó már ott is volt. Eugène-nek nem sikerült felfedeznie az üldözötteket. A kocsi fékezett, megállt. A két bent ülő tanakodott egy ideig. A rövid vita eredménye az lett, hogy feladták a vadászatot.
Audiat nyöszörgött, a teste meg-megrándult. Az utcai lámpa halvány fényében látni lehetett, hogy az úttesten – ahol elütötték – nagy vérfolt sötétlik.
Nem tehettek mást, várniuk kellett. Maigret nem merte magára hagyni a sebesültet, hogy taxiért menjen. Arra sem tudta rászánni magát, hogy becsengessen egy házba. Azonnal csődület keletkezett volna. Tíz perc telhetett el, mire arra vetődött egy késői járókelő, egy félrészeg algériai. A felügyelőnek elég nehezen sikerült megértetnie vele, hogy taxira lenne szükségük.
Hideg volt az éjszaka, és az ég ugyanolyan jegesen fénylett, mint amikor Meung-ből elindult Párizs felé. Néha egy-egy tehervonat füttye hallatszott a Nyugati pályaudvar irányából.
Audiat megszólalt:
– Rosszul vagyok – mondta panaszos hangon, és úgy nézett Maigret-re, mintha tőle várna gyógyulást.
Szerencséjükre az algériai tényleg szerzett egy taxit. A sofőr bizalmatlanul kérdezte:
– Biztos, hogy baleset volt?
Le sem állította a motort, és hagyta, hogy Maigret egyedül kínlódjék a sebesülttel.
– Ha nem hiszi, vigyen a rendőrségre – válaszolta dühösen a felügyelő.
Ez megnyugtatta a sofőrt. Egy negyedóra múlva Maigret szállodája előtt voltak, a rakparton.
Audiat tágra nyitott szemmel bámult maga köré. Valami kimondhatatlan bárgyúság öntötte el az arcát. Alig lehetett ránézni nevetés nélkül. A szálloda portása félre is értette a helyzetet.
– Inkább úgy néz ki, mintha jól be lenne rúgva.
– Lehet, hogy részeg volt. Elütötte egy autó.
A pincért Maigret szobájába vitték. A felügyelő rumot rendelt, és vászontörülközőket hozatott. Másra nem volt szüksége. A szomszédos szobákban mindenki az igazak álmát aludta. Ő pedig nesztelen mozdulatokkal lehúzta a cipőjét, levette a zakóját, kemény gallérját, és nekifogott a munkának.
Még egy félóra múlva is azon dolgozott, hogy Audiat-t valahogy rendbehozza. A pincér sovány, mezítelen teste az ágyán hevert. Lábikráin ott piroslott a zoknitartó-gumi szorításának nyoma. A térdsebe volt a legkomolyabb. Maigret előbb fertőtlenítette, majd bekötözte. Gyógytapaszt rakott a kevésbé veszélyes sebekre, horzsolódásokra. Mikor mindezzel végzett, megitatott vele egy jó pohár alkoholt.
A fűtőtest szinte izzott. A függönyök nem voltak összehúzva, belátszott közöttük egy darabka égbolt, közepén a holddal.
– Mondhatom, szép kis gazemberek a haverjaid! – sóhajtott fel a felügyelő.
Audiat a zakója felé intett. Cigarettát kért.
– Akkor kezdtem el gyanakodni, amikor láttam, hogy te sem vagy valami nyugodt. Ugye, rájöttél, hogy téged sem kímélnek, ha úgy adódik!
A pincér tekintete kezdett kitisztulni. Bizalmatlanul nézegette Maigret-t. Amikor megszólalt, azonnal egy kérdést szegezett neki:
– Magának meg mi köze mindehhez?
– Csak ne heveskedj. Még mindig kóvályog a fejed. És majd elmondom, hogy mi közöm hozzá. Egy gazfickó, akit te is nagyon jól ismersz, kinyírta Pepitót, valószínűleg azért, hogy nehogy valamit elfecsegjen a Barnabé-ügyről. Ugyanez a gazfickó aztán, úgy hajnali két óra körül, felkeresett téged a Tabac Fontaine-ben.
Audiat összeráncolta a homlokát, a fal felé fordult.
– Jusson csak eszedbe! Cageot kihívott. Azt mondta, menj gyorsan, és igyekezz beleütközni abba a fickóba, aki egy-két percen belül kilép majd a Floriából. És ez olyan szépen sikerült, hogy a tanúskodásodnak hála, ezt a fickót kapta el a rendőrség. Na már most, feltételezzük, hogy a fickó a rokonom….
Audiat az arcát a párnába temette, onnan szólt közbe, fojtott hangon:
– Rám ne számítson…
Lassan négy óra lett. Maigret az ágy melletti székre telepedett, rumot töltött a poharába, és a pipáját tömködte.
– Nyugodtan beszélgethetünk, ráérünk. Belenéztem egy kicsit a dossziédba. Még csak négyszer voltál elítélve, és egyszer sem súlyos ügyben: fegyveres lopás, szélhámosság, bűnrészesség egy betörésnél…
A pincér alvást színlelt.
– Igen ám, de ha jól számoltam, még egy ítélet, és a száműzetés vár rád. Mi a véleményed?
– Hagyjon aludni.
– Nem tilthatom meg, hogy aludj. De te sem tilthatod meg, hogy tovább beszéljek. Jól tudod, hogy a haverjaidat nem lehet bemártani. Éppen most intézik el, hogy holnap, ha megadom a rendszámot, akadjon valaki, aki azt állítja majd, hogy a kocsi egész éjjel a garázsban volt.
Audiat feldagadt ajkai elégedett mosolyra húzódtak.
– De én már most megmondhatom neked, hogy mindenképpen elkapom Cageot-t. Eddig valahányszor elhatároztam, hogy ráteszem a kezem valakire, az mindig úgy is lett. Márpedig ha egyszer a Jegyző a kezemben lesz, akkor te már hiába igyekszel szabadulni…
Öt óra lett. Maigret két pohár rumot ivott eddig. A szobában sűrű kék pipafüst gomolygott. Audiat ide-oda forgolódott az ágyon, végül felült. Arca kipirult, szeme csillogott.
– Nem tudom, hogy ezt a ma esti trükköt Cageot eszelte-e ki, de igen valószínű, hogy ő volt az értelmi szerző. Eugène-nek nem jutott volna ilyesmi az eszébe. És ha a dolog így áll, az bizony azt jelenti, hogy a főnököd nem nagyon bánná, ha megszabadulhatna tőled…
A szálloda egyik vendége, akit nem hagyott aludni Maigret monoton monológja, megdöngette a padlót. Olyan meleg volt, hogy a felügyelő levetette a mellényét.
– Adjon egy kis rumot.
Csak egy pohár volt a szobában, a vizespohár, és a két férfi felváltva ivott belőle. Nem is igen figyelték, hogy mennyi alkohol fogyott el az üvegből. Maigret mindegyre visszatért ugyanarra a gondolatra.
– Nem kérek én tőled nagy dolgot. Csak annyit ismerj be, hogy Pepito halála után Cageot azonnal utánad ment a kávéházba.
– Azt sem tudtam, hogy Pepito meghalt.
– Na látod. Tehát ott voltál a Tabac Fontaine-ben, és Eugène-nel, meg persze azzal a süket kis nyilvánosház-tulajjal kártyáztál, mint ma este. Cageot odament hozzád?
– Nem.
– Akkor megkocogtatta a kirakatot. Biztosan előre megbeszéltétek, hogy mi lesz a jel.
– Semmit nem mondok.
Reggel hat volt, az ég már világosodott. Villamosok haladtak végig a rakparton. Egy vontatógőzös olyan panaszosan dudált, mintha az éj folyamán elvesztett uszályait siratná.
Maigret arca is annyira kipirult, mint Audiat-é, az ő szeme is lázasan csillogott. A rumosüveg teljesen kiürült.
– Most majd szépen, barátilag elmesélem, hogy mi fog következni. A haverjaid megtudják, hogy itt voltál nálam, és egész éjjel beszélgettünk. Amilyen gyorsan csak lehet, megint megpróbálnak kinyírni, és most sikerülni is fog nekik. Te végül is mit kockáztatsz azzal, ha beszélsz? Néhány napra börtönbe kerülsz ugyan, de csak azért, hogy a személyes védelmedet biztosíthassák. Ahogy a banda minden tagja horogra került, te szabad vagy. Ez minden.
Audiat figyelmesen hallgatta. Abból, hogy azt motyogta:
– És a mostani állapotomban jogomban áll a betegszobába kerülni – látszott, hogy a priori tetszik is neki az ötlet.
– Ez nyilvánvaló. És tudod, hogy milyen a betegszoba Fresnes-ben. Jobb dolgod lenne, mint a kórházban.
– Megnézné, hogy nem dagad-e a térdem?
Maigret engedékenyen nekifogott, hogy letekerje a lábáról a kötést. A sebesült térde tényleg csúnyán feldagadt. Audiat, aki nagyon félt a betegségtől, rémülten tapogatta a duzzanatot.
– Mit gondol, nem kell levágni a lábam?
– Megígérem neked, hogy két hét múlva teljesen egészséges leszel. Csak az ízület körüli szövetnedvek okozzák ezt a duzzanatot.
– Ó! – Audiat mennyezetre szegezett tekintettel, pár pillanatig mozdulatlanul feküdt az ágyán.
Valamelyik szobában ébresztőóra csengett. A szolgálatukat kezdő szobalányok puha léptei suhantak végig a folyosókon. A lépcsőfordulóból behallatszott, amint valamelyikük cipőket tisztít. A kefe végeérhetetlenül surrogott a cipőkön.
– Nos, rászántad magad?
– Még nem tudom.
– Szívesebben állsz Cageot-val együtt az esküdtszék elé?
– Kérek egy kis vizet.
Nem mosolyodott el ugyan, de nyilvánvaló volt, hogy élvezi a helyzetet, azt, hogy a felügyelővel szolgáltathatja ki magát.
– Nem elég hideg a víz!
Maigret nem ellenkezett. Jött-ment a szobában, csípőjére csüngő nadrágtartóval, és a sebesült minden kérését teljesítette. Az ég alja már rózsaszínben játszott. Egy napsugár elérte a szobaablakot.
– Ki vezeti a kihallgatást?
– Amadieu felügyelő és Gastambide bíró.
– Rendes pasasok?
– A lehető legrendesebbek.
– Majdnem otthagytam a fogam, igaz? Hogy ütöttek el?
– A kocsi bal első sárhányója elkapott.
– Eugène vezetett?
– Ő. Az a marseille-i mellette ült. Ki az a fickó?
– Valami fiatal pasas. Három hónapja érkezett Párizsba. Azelőtt Barcelonában volt, de úgy látszik, semmi dolga nem akadt már ott.
– Idefigyelj, Audiat. Semmi értelme, hogy tovább bújócskázzunk. Hívok egy taxit. Mind a ketten elmegyünk az Orfèvres rakpartra. Nyolckor ott lesz Amadieu, és előadhatod neki a mondókádat.
Maigret ásított, holtfáradt volt már, alig tudta érthetően kiejteni a szavakat.
– Nem felelsz?
– Jól van, menjünk.
Alig néhány percre volt szüksége, villámgyorsan megmosdott, rendbe szedte a ruházatát, reggelit hozatott a szobába mindkettőjük számára.
– Látod, ha valaki olyan helyzetbe keveredik, mint te most, akkor egyetlen olyan hely van, ahol biztonságban érezheti magát, és ez a börtön.
– Melyik is az az Amadieu? Nem az a magas, sápadt képű pasas, akinek olyan hosszú bajusza van?
– De igen.
– Semmit nem hallottam róla.
A napkelte felidézte benne a Loire-menti kis ház képét, szinte látta maga előtt horgászzsinórok tekercseit a laposfenekű halászcsónak aljában. Talán csak a kimerültség volt az oka, de Maigret hirtelen úgy érezte, hogy most azonnal mindennek hátat fordít. Hajába túrt az ujjaival, és úgy bámult Audiat-ra, mintha nem tudná, hogy mit keres ott, az ő szobájában.
– Mit vegyek fel? A nadrágom teljesen szétment.
Behívták az inast, aki hajlandó volt eladni nekik egy régi nadrágját. Audiat nyögdécselt, sántikált, teljes súlyával a felügyelő karjára nehezedett. A taxi átvitte őket a Pont-Neufön. Már az is nagy megkönnyebbülés volt, hogy a reggeli friss levegőt szívhatták. Egy üres busz gördült ki a gyűjtőfogház kapuja alól; amikor odaérkezett, biztosan tele volt foglyokkal.
– Fel tudsz menni a lépcsőn?
– Azt hiszem, igen. Semmiképpen nem akarom, hogy hordágyon vigyenek.
Célhoz értek. Maigret a türelmetlenségtől úgy érezte, mintha valami összepréselné a mellkasát. A taxi megállt a 36-os szám előtt. Audiat-t még a kocsiban hagyta, először kifizette a sofőrt, majd az ott strázsáló őrhöz fordult, hogy megkérje, segítsen nekik.
Az őr éppen beszélgetésbe merült egy férfivel, aki háttal állt feléjük. Amikor meghallotta a felügyelő hangját, hirtelen odafordult: Cageot volt. Sötét felöltőt viselt, arcát kétnapos, szürke borosta borította. Audiat csak akkor vette észre, hogy ki áll ott, amikor már kiszállt a taxiból. Cageot rá sem pillantva tovább csevegett az őrrel. A két kis csoport között egyetlen szó sem hangzott el.
Maigret tovább lépkedett. Támogatta a karjára támaszkodó pincért, aki a sántikálást eltúlozva színlelte, hogy alig tud járni.
Átvágtak az udvaron. A lépcsőhöz értek. Audiat egyszerre csak lerogyott az alsó lépcsőfokra, mintha nem bírna tovább állni a lábán. De akkor váratlanul felkapta a fejét, és diadalmasan rikácsolta:
– Jól behúztam, ugye! Nem mondok én semmit. Nem tudok semmit. De nem akartam ott maradni a szobájában. Én nem is ismerem magát. Hátha pont maga lökött az autó alá?
Maigret keze hirtelen ökölbe szorult, keményen, súlyosan, mintha kőböl lett volna. De nem vette ki a kabátja zsebéből.

7

Eugène érkezett elsőnek, valamivel tizenegy előtt. Még nem volt itt igazán a tavasz, öltözete mégis összhangban állt a napok egyre vidámabb hangulatával. Világosszürke pamutszövet öltönyén át is kirajzolódtak rugalmas izmai. Kalapja ugyanolyan árnyalatú szürke, cipője puha antilopbőr. És amikor belépett a Bűnügyi Rendőrség ajtaján, a folyosón enyhe parfümillat lengte körül.
Nem először járt az Orfèvres rakparton. Úgy tekintgetett jobbra-balra, mint aki ismerős már ezen a helyen. Szájában aranyvégű cigaretta füstölt. A jelentéstétel már lezajlott. A felügyelők irodái előtt mogorva emberek várakoztak.
Eugène odalépett az egyik ajtónállóhoz, köszöntésképpen egyik ujjával könnyedén megbökte kalapja karimáját.
– Idehallgass, öregfiú, Amadieu felügyelő vár rám.
– Foglaljon helyet.
Könnyed mozdulattal letelepedett, keresztbe vetette lábát, újabb cigarettára gyújtott, elővett egy újságot, és a lóversenyeredményekhez lapozott. A nagy kék autó ott terpeszkedett a kapu előtt. Maigret meglátta az ablakból, és lement az utcára, hogy megvizsgálja a bal első sárhányót, de nem talált rajta karcolásnyomot.
Néhány órával ezelőtt kezdődött el minden: akkor toppant be Amadieu-höz, kalapját le sem véve, és bizalmatlanul fürkésző tekintetet vetve a felügyelőre, bejelentette:
– Van itt valaki, aki megmondja, mi az igazság.
– Ez a vizsgálóbíróra tartozik! – felelte Amadieu, és tovább lapozgatott az asztalán fekvő jelentésben.
Maigret sarkon fordult, és máris a nagyfőnök ajtaja előtt állt. Amint belépett, azonnal tisztában volt vele, hogy jelenléte nemkívánatos.
– Jó napot, főnök.
– Jó napot, Maigret.
Nagyon kellemetlenül érezték magukat. Nem volt szükség hosszas magyarázkodásra, mindketten tisztában voltak vele, hogy miről van itt szó.
– Igazgató úr, egész éjjel dolgoztam, és most azért jöttem, hogy megkérjem: engedélyezzen két-három kihallgatást.
– Ez a bíró dolga – vetette ellen a Bűnügyi Rendőrség igazgatója.
– A bíró semmit nem fog tudni kiszedni belőlük. Hiszen érti, hogy mire gondolok.
Maigret tudta, hogy mindenkinek útjában van, hogy a legszívesebben elküldenék a fenébe, de nem adta fel. Hatalmas alakja még mindig ott tornyosult a főnök előtt, eltorlaszolva a kilátást. Hosszú ideig tartott, míg az igazgató végre engedett: itt is, ott is telefonok szólaltak meg az irodákban.
– Jöjjön át egy percre, Amadieu!
– Máris ott vagyok, igazgató úr.
Megkezdődtek a megbeszélések.
– Maigret barátunk azt mondja, hogy…
Kilenc órakor Amadieu belátta, hogy nem ellenkezhet tovább: elindult, hogy felkeresse Gastambide urat az Igazságügyi Palota egyik távoli folyosóján lévő irodájában. Húsz perc elteltével, amikor visszatért, a zsebében volt Cageot, Audiat, a Tabac Fontaine tulajdonosa, valamint Eugène, a marseille-i és a kis süket kihallgatásához szükséges papírok.
Audiat ott is volt kéznél. Maigret kényszerítette, hogy felmásszon a lépcsőkön. Kora reggel óta ott ült a folyosó végében, dühös tekintettel kísérte a jövő-menő rendőröket.
Fél tízkor öt nyomozó indult, hogy előkerítse a többieket is. Maigret, álmosságával küszködve, az épület folyosóin bolyongott, néha benézett egy ajtón, kezet fogott hajdani munkatársakkal, de érezte, hogy már nem tartozik közéjük. Meg-megállt, s kiverte a pipáját egy köpőcsésze fűrészporába.
– Minden rendben?
– Igen! – felelte.
– Ugye, tudja, hogy milyen dühösek? – kérdezte súgva Lucas.
– Ki dühös?
– Hát Amadieu… meg a nagyfőnök…
Maigret csak várakozott, türelmesen, miközben át- meg átjárta a ház hangulata, amely nem is oly rég még második otthona volt. Eugène, aki egy piros bársonyfotelben ült, a türelmetlenség legkisebb tanújelét sem adta. Sőt, amikor megpillantotta Maigret-t, még egy gunyoros mosolyt is megkockáztatott. Igazi szépfiú volt, csupa életerő, magabiztosság. Szinte áradt belőle az egészség, a gondtalanság. Olyan simán, olyan természetesen mozgott, mint egy szabadban élő nagyvad.
Éppen befutott az egyik nyomozó. Maigret odasietett hozzá:
– Jártál a garázsban?
– Igen. A tulajdonos azt mondja, hogy a kocsi egész éjjel bent állt. Az éjjelőr is ezt vallotta.
Ez annyira magától értetődött, hogy Eugène, aki mindent hallott, nem is vette a fáradságot, hogy diadalmas arcot vágjon.
Csakhamar megérkezett a Tabac Fontaine tulajdonosa. Kialvatlanságtól dagadt szeme, mozdulatai, arckifejezése elárulták, mennyire dühös.
– Amadieu felügyelőhöz! – mordult oda egy irodafiúnak.
– Foglaljon helyet.
Semmi jelét nem adta, hogy felismerné Eugène-t. Úgy három méternyire tőle letelepedett, a kalapját a térdén egyensúlyozta.
Amadieu felügyelő bekérette Maigret-t, és megint ott álltak egymással szemben, a Szajnára néző kis irodában.
– Megjöttek a gazemberei?
– Nem mindegyik.
– Legyen szíves pontosan felsorolni, mit óhajt, milyen kérdéseket tegyek majd fel nekik.
Csak úgy mellékesen mondta ezt, semleges hangon, udvariasan. De ebbe az egy mondatba sikerült belesűrítenie mindazt a passzív ellenállást, amire fölkészült. Hiszen ő is éppen úgy tisztában volt azzal, hogy egy kihallgatás kérdéseit nem lehet előre megfogalmazni, meghatározni, mint maga Maigret.
De az exfelügyelő azért nekifogott, és lediktált jó néhány kérdést, minden egyes kihallgatandó személy számára. Amadieu pedig olyan készségesen jegyzetelt, mint egy titkár, de alig bírta leplezni elégedettségét.
– Ez minden?
– Ez minden.
– Ha akarja, máris kezdhetjük a fent nevezett Audiat-val.
Maigret intett, a sorrend nem számított. A felügyelő megnyomott egy csengőt, és utasítást adott a belépő nyomozónak. A titkára a hosszú íróasztal túlsó végéhez telepedett, háttal az ablaknak. Maigret behúzódott a legárnyékosabb sarokba.
– Üljön le, Audiat, és mondja el, mit csinált ma éjjel.
– Nem csináltam semmit.
A pincérnek éppen a szemébe sütött a nap, de azért felfedezte Maigret-t, és gúnyosan elhúzta a száját.
– Hol volt éjfélkor?
– Nem is tudom. Moziban voltam, aztán meg ittam egy pohárkával egy bárban, a Fontaine utcában.
Amadieu intett Maigret-nek, mintha meg akarná nyugtatni:
– Ne aggódjék. Tartom magam a listájához.
És, a lornyonnal az orrán, – nagyon lassan – valóban felolvasta a következő kérdést:
– Hogy hívják a barátait, akikkel a bárban találkozott?
Audiat eddig csak a szeme sarkából lesett Maigret-re, de most feléje fordult.
– Azt hiszem, ez az úr ott volt. De nem vagyok benne biztos. Nem figyeltem meg.
– És azután?
– Azután kijöttem a bárból, és mivel zúgott a fejem a filmtől, amit láttam, jártam egyet a külső körutakon. Éppen az úttesten vágtam át, amikor egy autó elütött. Megsebesültem, és egy fa alatt tértem magamhoz. Ez az úr akkor ott volt mellettem. Azt állította, hogy elütött egy autó. Megkértem, hogy segítsen hazajutnom, de nem akart. Magával vitt egy szállodába.
Kinyílt egy ajtó. Az igazgató lépett be, és nesztelenül megállt, a falhoz támaszkodva.
– No, és mit mesélt neki?
– Én semmit. Végig ő beszélt. Valami pasasokról szövegelt, akiket nem is ismerek, és azt akarta, hogy jöjjek el ide, és mondjam azt, hogy az én haverjaim.
Amadieu néha firkálgatott egy-egy szót egy vastag kék ceruzával az előtte lévő itatósra. A titkár jegyezte a vallomás minden szavát.
– Elnézést! – szólt közbe az igazgató. – Mindez, amit te itt hantázol, nagyon érdekes. Csakhogy azt szeretném tudni, mi az ördögöt kerestél te hajnali háromkor a Chapelle körúton.
– Fájt a fejem.
– Kár a nagyokost játszanod. Négyszer voltál már elítélve…
– Elnézést! Az első kettő esetében amnesztiával szabadultam. A jog tiltja, hogy ezeket szóba hozza.
Maigret beérte azzal, hogy végignézze, végighallgassa a jelenetet. Ott ült, s pipafüstje kanyarogva szállt a napfényben, erős illatával átitatva az egész irodát.
– Majd mindjárt meglátjuk, várj csak egy kicsit.
Audiat-t átvezették egy másik helyiségbe.
Amadieu beszólt a telefonkagylóba:
– Vezessék be az Eugène Berniard nevezetű egyént.
Gondtalanul, mosolyogva lépett be, egyetlen pillantással felmérte az ott lévők helyzetét, elnyomta a cigarettáját egy hamutartóban.
– Mit csináltál tegnap este? – tette fel ismét a kérdést Amadieu, de hangjából hiányzott a meggyőződés.
– Szavamra, felügyelő úr, olyan fogfájásom volt, hogy korán lefeküdtem. Megkérdezheti az Alsina szálloda éjszakai portását.
– Hánykor feküdtél le?
– Éjfélkor.
– Nem jártál a Tabac Fontaine-ben?
– Azt sem tudom, hol van.
– Pillanat! Ismersz egy bizonyos Audiat-t?
– Hogy néz ki? Az ember annyi mindenkivel találkozhat a Montmartre-on.
Teltek a percek, és Maigret csak fájdalmas erőfeszítés árán tudta megőrizni mozdulatlanságát.
Amadieu felvette a kagylót:
– Vezessék be Audiat-t!
Amadieu és Eugène kíváncsian méregették egymást.
– Ismeritek egymást?
– Sose láttam ezt az embert! – dünnyögte Eugène.
– Örülök az ismeretségnek! – szellemeskedett a pincér.
Nem is igyekeztek meggyőzően előadni kis jelenetüket. Tekintetükben nevetés bujkált, meghazudtolva szavaikat.
– Tehát tegnap este nem játszottatok belote-ot a Tabac Fontaine-ben?
Egyikük nagy szemeket meresztett, a másik felnevetett.
– Tévedés, felügyelő úr!
Szembesítették őket a marseillei-vel. A fickó odalépett Eugène-hez, kezet ráztak.
– Tehát ismeritek egymást?
– Hogy az ördögbe ne! Együtt voltuk a tegnap este.
– Hol?
– Az Alsina szállóban. Egymás mellett vannak a szobáink.
Az igazgató intett Maigret-nek, hogy kövesse.
Egymás mellett lépkedve, föl s alá sétáltak a folyosón. Ott ült Louis, a Tabac tulajdonosa, s tőle nem messze Cageot.
– Most mihez kezd?
Az igazgató tekintete nyugtalanságról árulkodott.
– Tényleg megpróbálták kinyírni magát?
Maigret nem válaszolt. Magán érezte Cageot tekintetét, aki éppoly nyugodt iróniával nézett rá, mint az előbb Audiat vagy Eugène.
– Ha én vezethettem volna a kihallgatást… – sóhajtott fel végül.
– Maga is tudja, hogy ez lehetetlenség. De addig folytatjuk a szembesítéseket, ameddig maga akarja.
– Nagyon köszönöm, igazgató úr.
Maigret tisztában volt azzal, hogy úgysem mennek semmire. Az öt cinkostárs összebeszélt. Felkészülten érkeztek, és Amadieu unott hangon elmormolt kérdéseivel nem lehet vallomásra bírni őket.
– Nem is tudom, hogy igaza van-e, hogy nem téved… – folytatta a nagyfőnök.
Éppen Cageot mellett haladtak el, aki megragadta az alkalmat, hogy odaköszönjön az igazgatónak.
– Igazgató úr, ön hívatott be?
Közben lassan dél lett. A nyomozók ebédelni mentek, vagy kiküldetésben jártak valahol. A hosszú folyosó majdnem teljesen kihalt. Amikor az irodája ajtaja elé értek, az igazgató kezet szorított Maigret-vel:
– Nem is tudom, mit mondjak. Csak annyit tehetek, hogy sok szerencsét kívánjak magának.
Azzal vette a kabátját, kalapját, még egyszer bekukkantott az irodába, ahol még mindig tartott a kihallgatás, majd kifelé indult a folyosón, még egy morcos pillantást vetve Cageot irányába.
Maigret dühös volt, és elkeseredett. Soha nem érezte magát ilyen tehetetlennek. Cageot meg Louis két egymás melletti széken üldögélt. Látszott rajtuk, hogy türelmesen, nyugodtan várakoznak, és közben jól szórakoznak azon, hogy az ő jövés-menését figyelhetik.
Amadieu irodájából csendes mormogás hallatszott csupán. Kérdések és feleletek váltakoztak, a legteljesebb közönyösséggel. A felügyelő tartotta magát az ígéretéhez, és híven követte a Maigret kérdéseit, semmit hozzá nem téve, minden érdeklődés nélkül.
És Philippe ott ült a börtönben! Madame Maigret pedig türelmetlenül lesi a postást.
– Milyen szép időnk van, uram! – szólította meg váratlanul Cageot a szomszédját.
– Igen, szép az idő. Keletről fúj a szél – válaszolta Louis.
– Magát is beidézték?
Nyilvánvaló volt, hogy minden szava Maigret-nek szólt, vele gúnyolódik.
– Igen. Azt hiszem, valami felvilágosítást kellene adnom.
– Engem is emiatt hívtak be. Melyik felügyelőhöz jött?
– Bizonyos Amadieu nevezetűhöz.
Maigret majdnem hozzáért, amint elhaladt mellette, és Cageot sértő hangon felnevetett. Maigret nem tudta türtőztetni magát, szinte ösztönös mozdulattal lendítette a tenyerét, és képen találta a Jegyzőt.
Nagy hiba volt. Az álmatlanul töltött éjszaka, az átélt megaláztatások billentették ki önuralmából.
Cageot szinte kővé dermedt a durva támadás után, de Louis felugrott, megragadta a Maigret karját.
– Megőrült?
Csak nem fognak ölre kapni itt, a Bűnügyi Rendőrség folyosóján…
– Mi van itt? – Amadieu ott állt az iroda ajtajában. A három, lihegve egymásnak feszülő férfi láttán nem lehetett félreérteni a helyzetet, de a felügyelő, mit sem sejtő hangon, nyugodtan folytatta:
– Fáradjon be, Cageot.
A többi tanút megint átterelgették egy szomszédos irodába.
– Üljön le.
Közben Maigret is belépett, és megállt az ajtó mellett.
– Azért kérettem ide, mert szükségem van magára bizonyos személyek azonosításához.
Amadieu megnyomott egy csengőt. Bevezették Audiat-t.
– Ismeri ezt a fiút?
Maigret kiment, jól bevágta maga mögött az ajtót. Hangosan káromkodott. Majdnem sírt. Ez a komédiázás felháborította.
Audiat nem ismeri Cageot-t, Cageot nem ismeri Audiat-t. Egyikük sem ismeri Eugène-t. És ez így megy, órákon át. Louis persze szintén nem ismer senkit.
És Amadieu, aki elégtétellel vesz tudomásul minden tagadó választ. Hogy is merészelték megzavarni a nyugalmát? Csak nem hitte valaki, hogy őt ki lehet oktatni? Ismeri ő a maga mesterségét. Persze, mindvégig udvarias marad, mert ő igazi úriember. Most aztán mindenki láthatja, mi lett az eredmény.
Maigret lement az elkoptatott lépcsőfokokon, átvágott az udvaron, és Eugène hatalmas kocsija mellé ért.
A nap beragyogta Párizst, a Szajnát, a csillogó Pont Neuföt. De az árnyékba érve váratlanul hűvösség csapta meg az embert.
Talán egy negyedóra, vagy talán egy óra múlva befejeződik a kihallgatás. Eugène bevágja magát a kocsijába, a marseille-i beül melléje. Cageot taxit hív. Mindegyikük odébbáll, de előbb jelentőségteljes pillantásokat váltanak.
– Ó, ez a marha Philippe!
Magában beszélt. A kockakövek gyorsan sorjáztak hátrafelé a léptei alatt. Egyszerre csak egy nő ment át előtte, és hirtelen elfordult, mintha nem akarná, hogy felismerjék. Megtorpant: Fernande volt az, hátra sem nézve szaporázott tovább. Maigret néhány méter után utolérte, akaratlanul is durva mozdulattal megragadta a karját.
– Hova igyekszik?
A nő rémülten nézett rá, de nem szólalt meg.
– Mikor szabadult?
– Tegnap este.
Megértette, hogy vége közöttük a bizalmasságnak. Fernande fél tőle. Alig várta, hogy továbbsiethessen.
– Behívták? – kérdezte, hátrapillantva a Bűnügyi Rendőrség épülete felé.
– Nem.
Kék kosztümöt viselt, úgy festett benne, mint egy komoly polgárasszony. Maigret türelmetlenebb lett, főleg mivel hogy nem talált semmi okot arra, hogy visszatartsa.
– Mi dolga van arrafelé?
Fernande Eugène kék autója felé fordította tekintetét.
Most már mindent értett. Heves féltékenységet érzett.
– Tudja, hogy ma éjjel majdnem megölt engem?
– Kicsoda?
– Eugène.
A nő már-már megszólalt, de hirtelen az ajkába harapott.
– Mit akart mondani?
– Semmit.
A kapu mellett álló őr figyelte őket. És közben odafönn, a nyolcadik ablak mögött, Amadieu gondosan jegyezte az öt cinkostárs szépen összehangolt vallomásait. Az autó – ugyanolyan rugalmas, derűs, mint a gazdája – ott várakozott. Fernande pedig zárkózott arccal csak azt leste, hogy mikor szabadulhat már tőle.
– Azt hiszi, hogy én juttattam a sittre?
A nő némán elfordította a fejét.
– Ki mondta magának, hogy itt találja Eugène-t? – folytatta, bár teljesen hiábavalóan.
Ez a nő szerelmes! Szerelmes Eugène-be, akivel pedig csak a Maigret kedvéért feküdt le.
– Annyi baj legyen! – mormogta végül is. – Eridj csak, lányom!
Mégis reménykedett egy kicsit, hogy a nő meggondolja magát, és visszatér. Fernande azonban gyors léptekkel a kocsihoz sietett, és megállt a bejárat közelében.
Maigret állt már csak ott, egymagában a járdán. Megtömte a pipáját. De nem tudta meggyújtani, mert túl szorosan tömte bele a dohányt.

8

Éppen a szálloda hallján haladt át, amikor az arca hirtelen elkomorult. A nádfonatú karosszékből egy nő emelkedett föl, szomorúan mosolyogva odalépett hozzá, kétfelől arcon csókolta, és tenyere közé szorította Maigret kezét.
– Milyen szörnyű! – sóhajtotta. Ma reggel érkeztem, és annyifelé jártam, hogy azt sem tudom, hol is vagyok.
Maigret hosszasan nézett sógornőjére, aki egyenesen Elzászból pottyant ide. Kis időbe tellett, amíg felfogta, hogy mit lát, mert ez most egészen más volt, mint amit aznap reggel átélt, más, mint az a kegyetlen világ, amelyben napok óta körbe-körbe járt.
Philippe anyja nagyon hasonlított Madame Maigret-re, de sokkal többet őrzött meg vidékies üdeségéből. Nem volt kövér, de kellemesen gömbölyded, arca egészségesen rózsállott gondosan hátrasimított frizurája alatt. Fehér-fekete ruháiból, a tekintetéből, a mosolyából is csak úgy áradt a tisztaság.
Magával hozta az otthoni környezet hangulatát, és Maigret-nek úgy tűnt, szinte érzi a nagy ház, a kompótosüvegekkel telerakott polcok, az oly sok szeretettel készített finom falatok, krémek illatát.
– Mit gondolsz, ezek után tud még munkát találni magának?
A felügyelő felkapta a sógornője csomagjait, amelyek, ha lehet, még vidékiesebbek voltak, mint a gazdájuk.
– Van kedved itt megszállni?
– Ha nem túl drága…
Bevezette az ebédlőbe, ahova, amikor csak maga volt, be nem tette volna a lábát. A terem nagyon barátságtalannak tűnt, a vendégek csak suttogva mertek egymás között beszélgetni.
– Hogy tudtad megszerezni a címemet?
– Elmentem az Igazságügyi Palotába, megkerestem a vizsgálóbírót. Nem is tudta, hogy te foglalkozol ezzel az üggyel.
Maigret nem mondott semmit, de elhúzta a száját. Szinte hallotta a sógornője mondókáját: – Tudja, bíró úr, a fiam nagybátyja, Maigret felügyelő…
– És onnan hogy jutottál tovább?
– A bíró megadta az ügyvéd címét. Elmentem hozzá a Grenelle utcába.
– És mindenhova cipelted magaddal ezeket a csomagokat?
– Nem, beadtam a csomagmegőrzőbe.
Mindez elég rémesen hangzott. Biztosan mindenütt, amerre járt, előadta a történetét.
– Gondolhatod, hogy amikor a fényképe megjelent az újságban, Emile-nek alig volt bátorsága bemenni az irodába!
Emilé, a férj, ugyanolyan rövidlátó szemekkel nézett a világba, mint Philippe.
– Nálunk nem úgy van, mint Párizsban. A börtön az börtön. Az emberek azt mondogatják, hogy nem zörög a haraszt, ha nem fúj a szél. Vajon van rendes takaró az ágyán?
Szardíniát ebédeltek, céklasalátával. Egy kancsó vörösbort is rendeltek, és Maigret igyekezett kevésbé szörnyűnek érezni a helyzetet.
– Ismered Emile-t. Nagyon ellened van. Azt mondja, a te hibád, hogy Philippe a rendőrséghez került ahelyett, hogy valami jó helyet keresett volna magának egy bankban. Én persze azt válaszoltam neki, hogy ami megtörtént, megtörtént. Most jut eszembe, hogy van a feleséged? Nincs túl sok vesződség az állatokkal?
Mindez egy jó óráig is eltartott, mert az asszony ragaszkodott az ebéd utáni kávézáshoz. Philippe édesanyja pontosan akarta tudni, milyen belülről egy börtön, és hogyan bánnak ott az emberekkel. A szalonban beszélgettek, amikor a portás azzal lépett Maigret-hez, hogy egy férfi keresi.
– Vezesse be, kérem!
El nem tudta képzelni, hogy ki lehet az. Teljesen elképedve látta, hogy Amadieu közeledik feléjük. A felügyelő zavartan üdvözölte Madame Lauer-t.
– A hölgy Philippe édesanyja – mondta Maigret. – Menjünk fel hozzám?
Szótlanul lépkedtek egymás mellett a lépcsőházban. Mikor felértek a szobába, a felügyelő köhécselt egyet-kettőt, letette maga mellé a kalapját meg az esernyőjét; ez utóbbi nélkül soha nem indult el otthonról.
– Azt gondoltam, hogy a ma reggeli kihallgatások után találkozni fogunk – mondta. – De maga senkinek nem mondott semmit, egyszerűen sarkon fordult, és elment.
Maigret szótlanul nézett rá. Tudta jól, hogy Amadieu békét akar kötni, de nem érzett magában elegendő hősiességet ahhoz, hogy megkönnyítse a kolléga dolgát.
– Nagyon kemény fickók ezek, tudja! Erre akkor jöttem rá, amikor mindannyiukat szembesítettük.
Nyugalmat akart színlelni, leült, keresztbe vetette a lábát.
– Hallgasson ide, Maigret. Azért jöttem, hogy megmondjam magának: egyre inkább osztom a maga véleményét. Láthatja, őszinte vagyok magával, és nem akarok haragot tartani.
De a hangja valahogy túlságosan is mesterkéltnek tűnt, és Maigret megérezte, hogy egy előre betanult leckét mond itt most fel neki, és hogy nem a saját jószántából kereste fel. A reggeli kihallgatásokat követően megbeszélésre került sor az igazgató és a felügyelő között, és feltehetően az igazgató volt az, aki egyre inkább hajlott arra, hogy Maigret-nek adjon igazat.
– Most csak azt kérdezem magától: mi legyen a következő lépésünk? – szólt Amadieu komoran.
– Fogalmam sincs!
– Nincsen szüksége az embereimre?
Majd hirtelen sokkal szívélyesebb hangon folytatta:
– Elmondom, hogy látom én a dolgot. Mert sok minden eszembe jutott, míg ezeket a gazembereket hallgattam. Azt biztosan hallotta, hogy amikor Pepitót megölték, elfogatási parancs volt kiadva ellene. Megtudtuk, hogy elég nagy mennyiségű kábítószer van a Floriában. Éppen azért küldtem oda egy nyomozót, hogy a letartóztatás foganatosítása előtt, amire másnap kora reggel került volna sor, ne lehessen már eltüntetni az árut. Nos, képzelje, az árunak mégis nyoma veszett.
Maigret-n látszott, hogy oda sem figyel.
– Ebből arra következtetek, hogy ha sikerül a kábítószerre ráakadni, akkor elcsípjük majd a gyilkost is. Nagy kedvem lenne egy házkutatási engedélyt kérni a bírótól, és szétnézni egy kicsit a mi kedves Cageot-nk portáján.
– Semmi értelme – legyintett lemondóan Maigret. – Az, aki ilyen ügyesen összehangolta a ma reggeli szembesítéshez a vallomásokat, nem követ el akkora óvatlanságot, hogy magánál tartson egy ennyire kompromittáló csomagot. A szállítmány nincsen Cageot-nál, de nincs Eugène-nél vagy a társaságból bárki másnál sem. Most jut eszembe, mit vallott Louis a vendégeivel kapcsolatban?
– Megesküdött, hogy életében nem látta még Eugène-t, és hogy így természetesen soha nem is kártyázhattak együtt. És bár úgy rémlik neki, mintha Audiat megfordult volna már náluk, cigarettát vásárolt talán, de még soha nem beszéltek egymással. Cageot-nak ő is hallotta már a nevét, mint mindenki a Montmartre-on, de személyesen nem ismeri.
– Véletlenül sem mondtak egymásnak ellent?
– Egyszer sem. Sőt, úgy kacsintgattak egymásra, mintha csak valami jó tréfáról lenne szó. A főnök nagyon dühös lett.
Maigret-nek sikerült elfojtani egy mosolyt: Amadieu elárulta magát. Jól sejtette hát, ez a hirtelen hangulatváltozás az igazgató közbelépésének köszönhető.
– Mégis rá lehetne állítani egy nyomozót Cageot-ra, – okoskodott tovább Amadieu, aki nehezen viselte a csendet. – Igaz, bármikor könnyedén le tudná rázni. Meg aztán igencsak jó kapcsolatai vannak, és a végén még bepanaszol minket.
Maigret előhúzta a zsebóráját, figyelmesen megnézte.
– Találkoznia kell valakivel?
– Igen, nemsokára. Ha nem veszi rossz néven, lemehetünk együtt.
A kijáratnál Maigret a portásnál a sógornője felől érdeklődött.
– A hölgy ezelőtt néhány perccel ment el. Megkérdezte, hogy melyik autóbusszal juthat el a Fontaine utcába.
Ez teljesen rá vallott! Saját szemével akarta látni azt a helyet, ahol a vád szerint a fia megölte Pepitót. Képes lesz rá, hogy be is menjen. És majd elmeséli a pincéreknek az egész történetet.
– Iszunk menetközben egy pohárral a Chope-ban? – javasolta Maigret.
Beültek egy sarokba, és armagnac-ot rendeltek, egy régi évjáratból.
– Be kell látnia – kockáztatta meg Amadieu, miközben idegesen simogatta bajuszát –, hogy a maga módszere nem vezethet eredményre egy ilyen ügy megoldásánál. Az imént, mikor erről diskuráltunk a nagyfőnökkel, erre az eredményre jutottunk.
Minden jel arra mutat, hogy a nagyfőnök érdeklődése ugyancsak felébredt az eset iránt!
– Mit ért az alatt, hogy az „én módszerem”?
– Ezt ön nálam sokkal jobban tudja. Általában szeret elvegyülni az emberek közé, részt venni a mindennapjaikban. Jobban érdekli a gondolkodásmódjuk, vagy mindaz, ami – mondjuk – jó húsz éve történt az életükben, mint a kézzelfogható bűnjelek. Most azonban csupa olyan alakkal van dolgunk, akikről mindent tudunk. Még csak meg sem próbáltak tévútra vezetni bennünket. Négyszemközt Cageot talán nem is tagadná, hogy ő követte el a gyilkosságot.
– Nem tagadta.
– Hát akkor most mihez kezd?
– Hát maga?
– Először is, magától értetődik, hogy csapdát állítunk nekik. Már ma este a banda minden egyes tagját követtetni fogom. Végül is el kell menniük bizonyos helyekre, találkozniuk kell bizonyos személyekkel… Azután persze ezeket is kihallgatjuk, és…
– És Philippe még egy fél év múltán is börtönben lesz.
– Az ügyvédje most akarja kérni az ideiglenes szabadlábra helyezését. Mivel csak gondatlanságból elkövetett emberöléssel vádolják, ezt biztosan sikerül is elérnie.
Maigret úgy érezte, mintha egyszerre elszállt volna minden fáradtsága!
– Még egy pohárral? – javasolta Amadieu.
– Szívesen.
Szegény Amadieu! Milyen kényelmetlenül érezhette magát, amikor megérkezett a szálló halljába. Mostanára sikerült összeszednie magát, és igyekezett magabiztosnak tűnni, pedig egyáltalán nem volt az. Már az ügyről is egészen könnyedén tudott csevegni.
– Bár kétlem, hogy Cageot maga gyilkolt volna – tette hozzá két korty armagnac között –, többször is végiggondoltam a maga feltételezését. Miért ne küldte volna oda Audiat-t, hogy az lőjön? Ő meg kint leselkedett az utcán…
– Audiat nem ment volna vissza még egyszer a lokálba, hogy beleütközzék az unokaöcsémbe, és nem futott volna el riasztani a rendőrséget. Szeret hősködni, de gyorsan odalesz a bátorsága. Jelentéktelen, kiskaliberű gazember.
– És Eugène?
Maigret megvonta a vállát: nem tartotta ugyan Eugène-t ártatlannak, de valahogy nehezére esett volna, hogy őt vádolja. És ebben nem kis része volt Fernande-nak.
Egyébként is, a gondolatai egészen máshol jártak. Ceruza volt a kezében, és mindenféle vonalakat irkált az asztal márványlapjára. Meleg volt a helyiségben. Az armagnactól egyre kellemesebben érezte magát, fáradsága szinte elpárolgott.
Lucas lépett be egy fiatal nyomozó társaságában. Meghökkenve vette észre, hogy a két felügyelő egymás mellé telepedve, ugyanannál az asztalnál poharazgat. Maigret cinkosan kacsintott felé a terem végéből.
– Tartson velem. Menjünk be együtt a házba, meg szeretném mutatni magának a kihallgatási jegyzőkönyvet.
– Mit érnék vele?
– Nos, mi a szándéka? – sehogy sem tudott belenyugodni, hogy nem tudja, mit forgathat Maigret abban a makacs fejében. A hangja már korántsem csengett olyan szívélyesen.
– Az semmiképpen sem lenne jó, hogyha a terveink kereszteznék, illetve hatástalanítanák egymást. A nagyfőnök is így gondolja, és azt tanácsolta, hogy hangoljuk össze a munkánkat.
– De hát mindenben egyetértünk, nem igaz?
– Miben?
– Abban, hogy Cageot tette el láb alól Pepitót, és hogy feltehetőleg ő ölte meg jó két hete Barnabét is.
– De hiába értünk egyet, ez még mindig nem teszi lehetővé, hogy letartóztassuk.
– Ez így van.
– Hát akkor mi legyen?
– Semmi. Illetve egyetlen dolgot kérek magától. Feltételezem, hogy minden nehézség nélkül tud szerezni Gastambide bírótól egy Cageot nevére kiállított előállítási parancsot?
– És ezenkívül?
– Ezenkívül még azt szeretném, hogy egy nyomozó, ezzel a paranccsal a zsebében, állandó készenlétben várakozzék az Orfèvres rakparton. És amikor én odatelefonálok, azonnal teremjen ott nálam.
– Hol ott?
– Ott, ahol akkor leszek. És talán még jobb lenne, ha több parancs is lenne nála. Nem tudhatunk mindent előre.
Amadieu fakó arca egyszerre megnyúlt.
– Rendben van – mondta hidegen. – Szólok majd a főnöknek.
Hívta a pincért, és kifizette az egyik rundot. Hosszasan vesződött a kabátgombjaival, ki-be gombolgatta őket. Reménykedett, hogy Maigret mégiscsak mond még valamit.
– Hát akkor sok sikert kívánok.
– Kedves magától. Nagyon köszönöm.
– Mire számít, mikor kerül majd sor a dologra?
– Lehet, hogy most azonnal. Az is lehet, hogy csak holnap reggel. Azt hiszem, jobb lesz, ha várok holnap reggelig…
Amadieu már kifelé tartott, amikor Maigret utánaszólt:
– És köszönöm, hogy felkeresett.
– Ez így volt rendjén.
Magára maradt. Kifizette a rundját, és egy pillanatra megállt Lucasék asztalánál.
– Van valami újság, főnök?
– Talán. Hol érhetlek el holnap reggel, úgy nyolc körül?
– Az Orfèvres rakparton leszek. De ha akarja, idejövök.
– Viszlát holnap reggel, ugyanitt!
Kilépett az utcára, és intett egy taxinak. A Fontaine utcába vitette magát. Időközben beesteledett. A kirakatok fényben úsztak. Amikor a Tabac előtt haladtak el, szólt a sofőrnek, hogy lassítson.
A kis bárban, a pénztár mellett, ott látta a kövér szőkeséget, a főnök a pult mögött állt, a pincér az asztalokat törölgette. De nem volt ott sem Audiat, sem Eugène, sem a marseille-i fickó.
– Hú, milyen dühösek lehetnek, hogy ma este elmarad a belote-parti!
Néhány másodperc múlva már a Floria előtt voltak. Maigret szólt a sofőrnek, hogy várja meg, és belépett a nyitott ajtón. A személyzet éppen a takarítással volt elfoglalva. A helyiségben egyetlen lámpa égett. Halvány fénye alig világította meg a bársonyfüggönyöket, a piros meg zöld tapétával borított falakat. A lakkozott asztallapokról hiányoztak még a terítők, és a dobogón ott hevertek a védőhuzat takarta hangszerek.
Mindez annyira szegényesnek tűnt, olyan gyászosan festett! A terem végében, egy nyitott ajtó kivilágított négyszögében, megpillantott egy nőalakot. Maigret elhaladt a sepregető pincér mellett, és hirtelen belépett az irodába, a fénybe.
– Te vagy az! – lepődött meg a sógornője. Elpirult, zavarba jött.
– Csak látni akartam a… az…
Egy fiatal férfi állt ott, a falnak támaszkodva cigarettázott. Henry volt az, a Floria újdonsült tulajdonosa, Cageot egyik bábuja.
– Az úr volt olyan kedves, és… – dadogta Madame Lauer.
– Szerettem volna többet is segíteni – szabadkozott a fiatalember. – A hölgy azt mondja, hogy ő annak a rendőrnek az édesanyja, aki megölte… Illetve, azt akarom mondani, hogy akit azzal vádolnak, hogy meggyilkolta Pepitót. De hát én nem tudok semmit. Csak másnap vettem át a lokált.
– Még egyszer nagyon köszönöm, uram. Látom, megérti, mit jelent anyának lenni.
Attól tartott, hogy Maigret jelenetet rendez. Amikor beült mellé a taxiba, gyorsan tovább hadart, oda sem figyelve arra, hogy mit mond.
– Kocsival jöttél. Pedig jár erre egy nagyon jó busz… Csak pipázz nyugodtan… Megszoktam már…
Maigret megadta a szálloda címét. Miközben a taxi áthaladt a városon, megszólalt, de valahogy olyan különös volt a hangja:
– És most elmesélem neked, hogy mi következik. Hosszú este áll előttünk. Holnap reggel tiszta fejjel, kipihenten, frissen kell ébrednünk. Ha van kedved, elmehetünk színházba.
– Színházba menjünk, amikor Philippe börtönben van?
– De már csak holnap reggelig!
– Megtudtál valamit?
– Egyelőre nem. Bízd rám a dolgot. A szállodánk elég szomorú hely, és ma este nincsen semmi dolgunk.
– Azt terveztem, hogy elmegyek Philippe-hez, és rendbe teszem a lakását.
– Nagyon dühös lenne. Egyetlen fiatalember sem örül, ha a mamája a holmija között kotorászik.
– Mit gondolsz, van valakije?
Ebben a kérdésben minden benne volt, ami a vidéki életet jelentette, és Maigret hirtelen arcon csókolta sógornőjét.
– Ugyan dehogy, te csacsi! Sajnos biztosan nincsen. Philippe kiköpött az apja.
– Nem is tudom, hogy mielőtt összeházasodtunk volna, Emile…
Mintha a kristálytiszta víz csobogását hallgatta volna!
Ahogy a szállodába értek, Maigret félretétetett két jegyet a Palais-Royal-ban az esti előadásra. Míg a vacsorára vártak, írt a feleségének. Úgy érezte, egyszerre megfeledkezett Pepito meggyilkolásáról, meg arról, hogy az unokaöccsét letartóztatták.
– Ma este jót mulatunk kettesben! – jelentette be a sógornőjének. – Ha jó leszel, elviszlek a Floriába is, hogy lásd, milyen, amikor zajlik ott az élet.
– Nincs is olyan ruhám, amit felvehetnék oda!
Maigret betartotta a szavát. Elegánsan megvacsoráztak a Grand-boulevard egyik vendéglőjében – mert nem volt hajlandó még egyszer a szállodában vacsorázni –, majd színházba vitte a sógornőjét. Elégedetten figyelte, hogy az asszony akarata ellenére is milyen remekül mulat a bohózat mulatságos félreértésein.
– Tiszta szégyen, amit velem művelsz! – sóhajtotta bűntudatosan a szünetben. – Ha szegény Philippe tudná, hogy hol van most az anyja!
– Hát még Emile! Bár lehet, hogy éppen a szolgálólánynak udvarolgat odahaza…
– Az a lány megvan már ötvenéves is…
De arra már nehezebb volt rávenni, hogy belépjen a Floriába, mert ahogy megpillantotta a lokál bejárata felett villogó neonreklámot, odalett minden bátorsága. Maigret a bárpult közelében lévő asztalhoz vezette. Fernande ott ült, Eugène és a marseille-i fickó társaságában. Amint elhaladtak mellettük, szinte súrolta a lány ruháját. Mindenki megmosolyogta a vidéki asszonykát, akit a volt felügyelő az asztal felé kormányzott.
Maigret remekül érezte magát. Mintha éppen ez lett volna a célja! Mint minden derék vidéki, aki mulatni jön Párizsba, pezsgőt rendelt.
– Be fogok csípni! – kényeskedett Madame Lauer.
– Annyi baj legyen!
– Tudod, hogy életemben először teszem be ilyen helyre a lábam?
Mintha friss sütemény illata lengte volna körül ezt az asszonyt! Maga volt a megtestesült testi és lelki egészség!
– Ki az a nő, aki állandóan feléd nézeget?
– Egy barátnőm, Fernande-nak hívják.
– A nővérem helyében én egy percig sem lennék nyugodt, mert úgy látom, hogy nagyon szerelmes.
Ez a megjegyzése egyszerre volt találó és téves. Fernande tényleg különös pillantásokat vetett Maigret felé, mintha sajnálta volna, hogy a közöttük lévő bizalmas kapcsolatnak vége szakadt. De a következő pillanatban Eugène karjába akaszkodott, és már-már feltűnősködve csipkelődött vele.
– A fiú, akivel együtt van, igazán nagyon jóképű!
– Csak az a baj, hogy holnapra ez a szépfiú börtönbe kerül.
– Miért?
– Ő az egyik bandita, aki miatt Philippe-et letartóztatták.
– Ez a fiú? – alig hitt a fülének. És a helyzet csak súlyosbodott, amikor, mint minden áldott este, Cageot bekukkantott a függöny szárnya mögül, hogy lássa, mi történik.
– Látod ott azt a jegyző kinézetű urat?
– Azt a szürke hajút?
– Igen, azt. Vigyázz, fel ne kiálts! Ő a gyilkos.
És Maigret nevető tekintettel nézett szét, olyan vidáman, mintha Cageot meg a többiek már valamennyien a kezében is volnának. Olyan hangosan nevetett, hogy Fernande csodálkozva fordult feléje, összevont szemöldöke alól nyugtalanul, fürkészve pillantott rá.
Valamivel később felállt a helyéről, és a mosdó felé tartva, észrevétlenül intett neki. Maigret követte.
– Mi újság? – kérdezte szinte gyűlölködő hangon.
– Hát nálad?
– Semmi. Láthatja maga is. Szórakozni indultunk.
Kutatva nézett Maigret szemébe. Hirtelen megkérdezte:
– Le fogják tartóztatni?
– Az még odébb van.
Mérgében toppantott a tűsarkú cipőjével.
– Nagy a szerelem?
De a lány már el is fordult, és távozóban vetette csak oda:
– Még nem tudom.
Hajnali kettő volt, mire Madame Lauer, mélyen restelkedve, ágyba bújt. Maigret azonban, ahogy a párnára hajtotta a fejét, máris mélyen aludt. Közben hangosan horkolt, ami már egy ideje nem fordult elő vele.

9

Nyolc előtt tíz perccel Maigret megállt a szálló recepciójánál. A tulajdonos nem sokkal azelőtt érkezett, és az éjszakai portással együtt a vendéglistákat ellenőrizte. Valaki egy piszkos vízzel teli vödröt hagyott ott, éppen az útban, odébb meg, a falnak támasztva, egy seprűt. Maigret a legnagyobb komolysággal a kezébe vette a seprűt, és elmélyülten tanulmányozta a nyelét.
– Megengedi, hogy használjam? – fordult a tulajdonoshoz, aki zavartan válaszolta:
– Kérem, csak tessék. – Majd hirtelen észbekapott, és aggódva megkérdezte:
– Talán nem elég tiszta a szobája?
Maigret zavartalan élvezettel adta át magát az aznapi első pipa örömének.
– De igen, azt hiszem tiszta, – felelte higgadtan. – Nem a seprűre van szükségem. A nyeléből szeretnék egy darabkát.
A takarítónő, aki kezét kék kötényébe törölgetve éppen akkor ért oda, azt hitte, hogy a vendég megbolondult.
– Nincs véletlenül kéznél egy kis fűrész? – folytatta Maigret, az éjszakai portáshoz intézve szavait.
A tulajdonos kénytelen volt a hitetlenkedő portásnak még egyszer elismételni a felügyelő kérését: – Joseph, eredj, keress egy fűrészt Monsieur Maigret számára!
A döntő nap tehát úgy kezdődött, mintha valami vidám tréfáról lenne szó. Az előző nap derűs, napfényes reggele után megint derűs, napfényes reggel virradt. Egy szobaasszony sietett el mellettük, reggelit vitt tálcán. A folyosót nem sokkal azelőtt mosták fel. Megérkezett a postás, bőrtáskájában keresgélt.
Maigret ott állt, kezében a seprűvel, a fűrészre várva.
– Ha jól tudom, a szalonban van egy telefonkészülék – szólította meg a tulajdonost.
– Természetesen, Monsieur Maigret. A baloldali asztalon. Azonnal bekapcsoltatom.
– Nem szükséges.
– Nem akar beszélni?
– Köszönöm. Nincs rá szükség.
A seprűt még mindig a kezében tartva, belépett a hallba. A takarítónő, kihasználva a helyzetet, kijelentette:
– Most maga is láthatja, hogy nem az én hibám, ha nem tudok dolgozni. De aztán majd ne engem szidjon, hogy nincs befejezve a hall!
A portás egy rozsdás fűrésszel tért vissza, amit valahol a pincében talált. Maigret megint előkerült a seprűvel, megragadta a fűrészt, és munkába vette a nyél végét. Hogy a seprű ne mozogjon, a pulthoz szorította. A fűrészpor a frissen felmosott cementre hullott. A nyél vége a nyilvántartási könyvet súrolta. A tulajdonos aggódva figyelte, hogy mi történik. – Készen is vagyok. Nagyon köszönöm – mondta végül a felügyelő, kezében a levágott nyél-darabkával. Visszaadta a takarítónőnek a seprűt, amely néhány centivel rövidebb lett.
– Tehát erre volt szüksége? – kérdezte a tulajdonos, és igyekezett megőrizni komolyságát.
– Pontosan erre.
A Chope du Pont-Neufben, ahol Lucas már várt rá, a hátsó teremben, éppen mint a szállodában, a takarítónők buzgólkodtak vödreikkel.
– Főnök, képzelje, az osztályon egész éjjel folyt a munka. Amikor tegnap elváltak, Amadieu a fejébe vette, hogy maga előtt fog célba érni, és mindenkit erre az ügyre állított. Ha akarja tudni, elárulhatom, hogy maga tegnap este például színházba ment egy hölggyel…
– Utána meg a Floriába. Szegény Amadieu! De mit tudtok a többiekről?
– Eugène is ott volt a Floriában. De ezt maga is látta. Háromnegyed háromkor ment el onnan egy prostituálttal.
– Igen, Fernande-dal. Fogadok, hogy a nő felvitte magához.
– Pontosan így volt. A kocsi egész éjjel ott állt a ház előtt. Még most is ott van.
Maigret keserűt nyelt, pedig nem volt szerelmes a lányba. Pár napja ő volt ott nála, a napfényes kis lakásban. Fernande ott kortyolgatta a tejeskávéját, majdnem meztelenül, és még igazi meghittség volt közöttük.
Nem féltékenység volt az, amit érzett. Csak nagyon nem szerette az olyasfajta embereket, mint ez az Eugène. Szinte maga előtt látta, amint még mindig ágyban fekve várja, hogy a szorgoskodó Fernande tálcán vigye oda a kávéját. Milyen leereszkedő mosoly lehet a képén!
– És persze tudja, hogy ez a lány bármit megtenne a kedvéért! – sóhajtotta. – Folytasd csak, Lucas.
– A marseille-i végigjárt két-három lokált, aztán visszatért az Alsina hotelbe. Most még biztosan alszik, mert soha nem kel fel tizenegy vagy tizenkettő előtt.
– Hát a kis süket?
– Colinnek hívják. A feleségével él, törvényes házasok, a Caulaincourt utcában laknak, ott van a lakásuk. Az asszony nagy patáliát csap, ha a férje későn kerül haza. Azelőtt a nyilvánosházában volt a Madame helyettese.
– És ilyenkor merre jár ez a Colin?
– A piacon. Hosszú sálat teker a nyakára, a lábára kockás posztópapucsot húz, mindig így megy vásárolni.
– És Audiat?
– Sorra járta a bisztrókat, és sikerült teljesen berúgnia. Hajnali egy körül vetődött haza a Lepic utcai szállodába, és az éjszakai portásnak kellett feltámogatnia a lépcsőn.
– Cageot, gondolom, otthon van.
A Chope du Pont-Neujből kilépve, Maigret-nek úgy tűnt, mintha mindazokat, akiket most emlegettek, ott látná, szétszóródva, a nagyváros sarából hófehéren kiemelkedő Sacré-Coeur-bazilika körüli utcákon, tereken.
Jó tíz percig tartott, míg – hangját lehalkítva – utasításait részletesen elmagyarázta Lucas-nak. Mikor kezet szorítva elváltak, még egyszer megkérdezte:
– Mindent értesz? Biztos, hogy elég lesz egy félóra?
– Van magánál fegyver, főnök?
Maigret válaszként ráütött a tenyerével a zsebére. Megállított egy taxit:
– A Batignolles utcába!

* * *

A házmesterfülke félig nyitott ajtajában éppen ott állt a gázóra-leolvasó.
– Mi van? – szólt ki egy éles hang, amikor Maigret odaért.
– Monsieur Cageot-t keresem, kérem.
– A félemeleten, balra.
Maigret megállt a kirojtosodott szélű lábtörlőn, várt, míg megint nyugodtan, egyenletesen vette a levegőt, majd megrántott egy hosszú, nagyon vastag zsinórt. Erre odabent egy kis csengettyű szólalt meg.
Itt is takarítás folyt, valaki sepregetett. A seprű neki-nekiütődött a bútorok lábának.
– Kinyitja? – kérdezte egy női hang. Surranó léptek hallatszottak. Megcsörrent egy lánc. Megfordult a kulcs a zárban, és az ajtó kinyílt, de csak egy arasznyira.
Cageot nyitotta ki az ajtót, a házikabátos Cageot. Még meg sem fésülködött, a szemöldöke is bozontosabbnak tűnt, mint máskor. Meg sem lepődött. Szúrós tekintetét Maigret szemébe fúrta, és rámordult:
– Mit akar?
– Először is, beljebb kerülni.
– Hivatalosan van itt, szabályos felhatalmazással?
– Nem.
Cageot már majdnem becsapta az ajtószárnyat, de a felügyelő hirtelen odatette a lábát, miközben megkérdezte:
– Nem gondolja, hogy jobb lenne, ha egy kicsit elbeszélgetnénk?
Cageot rájött, hogy nem tudja becsukni az ajtót. Tekintete még jobban elkomorult.
– Hívom a rendőrséget…
– Csak rajta. De úgy vélem, jobb lenne, ha csak mi ketten lennénk jelen ennél a beszélgetésnél.
A Jegyző mögött egy takarítónőt látott, fekete ruhában. Az asszony abbahagyta a munkáját, őket hallgatta. A lakásban minden ajtó tárva-nyitva állt, bizonyára a takarítás miatt. Az előszoba végén, jobbra, egy utcára néző szoba lehetett, mert arra világosabb volt.
– Jöjjön be.
Cageot ráfordította a kulcsot a zárra, visszaakasztotta a láncot, és látogatójához fordult:
– Jobbra… az irodámba…
Jellegzetes montmartre-i kispolgári lakás volt: a konyha alig egy méter széles, az ablaka az udvarra nyílik, az előszobában bambusznád fogas. Majd egy komor függönyös, hervatag faág-mintás tapétájú, sötét ebédlő következett.
Azt a szobát, amit Cageot irodának hívott, az építész egykor bizonyára szalonnak szánta. Ez volt az egyetlen olyan helyiség, amelyet természetes fény világított meg. A lakkozott parketta csillogott. Középen egy kopott szőnyeg és három kárpitozott karosszék, amelyeknek a szövete éppoly meghatározhatatlan színűre fakult, mint a szőnyeg.
A gránátvörös falakon megszámlálhatatlanul sok aranyozott keretű kép és fénykép függött. A szoba sarkaiban értéktelen nippek tömege alatt roskadozó asztalkák, polcos szekrények.
Az ablak mellett egy kopott bőrrel borított mahagóni íróasztal állt. Néhány papírlap hevert szétszórva rajta. Cageot egymásra rakta, majd a jobbján eligazgatta őket. Végül maga is odatelepedett az asztal mögé.
– Marthe! Ide hozza be a kakaómat.
Nem nézett Maigret-re. Várakozott, átengedte a nyitótámadást a látogatójának.
A felügyelő leült egy, az ő számára túl törékeny székre. Kigombolta felöltőjét, és nekifogott, hogy megtömje a pipáját, óvatosan bökdöste-nyomkodta a dohányt a hüvelykujjával. Közben figyelmesen nézett szét maga körül. Az egyik ablak, bizonyára szintén a takarítás miatt, nyitva állt. Amikor az asszony behozta a nagy csésze kakaót, Maigret Cageot-hoz fordult:
– Nem zavarok, ha megkérem, hogy csukják be az ablakot? Meghűltem tegnapelőtt, és nem szeretném, hogy a grippém megint elővegyen.
– Csukja be az ablakot, Marthe!
Marthe a legcsekélyebb rokonszenvet sem érezte a látogató iránt. Ez világosan látszott abból, hogy amint ott járt-kelt körülötte, és többször sikerült a lábára lépnie. Elnézést persze nem kért.
A kakaó illata betöltötte a szobát. Cageot úgy tartotta a bögrét, mintha a kezét akarná melengetni. Áruszállító kamionok robogtak végig az utcán, a kocsifedelek majdnem az ablakok szintjéig értek. Egy autóbusz ezüstös színű teteje is elhúzott előttük.
Az asszony kiment, de nyitva hagyta az ajtót, és továbbra is ott tett-vett az előszobában.
– Nem kínálom kakaóval – mondta Cageot. – Gondolom, reggeli után van.
– Igen, reggeliztem már. De ha akadna egy kis fehérbor…
Mindennek megvolt a maga jelentősége, minden szó számított. Cageot összeráncolta a homlokát, úgy igyekezett kitalálni, hogy mi lehet a vendége kérése mögött.
Maigret átlátta a helyzetet, és elmosolyodott.
– Általában a szabadban dolgozom. Kint télen hideg van, nyáron meg meleg. Mind a két esetben nagy a kísértés, hogy igyon az ember…
– Marthe, hozzon be fehérbort és egy poharat.
– Az asztaliból?
– Abból. Jobban szeretem az asztali borokat – felelte Maigret.
Keménykalapját odatette az íróasztalra, közvetlenül a telefon mellé. Cageot aprókat kortyolva itta a kakaóját, és közben le nem vette szemét a látogatójáról.
Reggel még sápadtabbnak látszott, mint este. Vagy talán inkább színtelen volt az arcbőre, a szeme pedig ugyanolyan fakószürke, mint a haja és a szemöldöke. A feje hosszúkás, az arca csontos. Cageot azok közé az emberek közé tartozott, akiket csak középkorúnak lehet elképzelni. Nehéz lenne elhinni, hogy ő is volt valaha kisbaba, majd kisiskolás, később pedig szerelmes ifjú. Biztosan nem ölelt még nőt, soha nem suttogott gyöngéd szavakat.
Eléggé ápolt, szőrös kezén azonban látszott, hogy gyakran forgatja a tollat. Az íróasztal fiókjai bizonyára tömve vannak mindenféle papírokkal, nyilvántartásokkal, számlákkal, elismervényekkel.
– Úgy látszik, elég korán szokott felkelni – szólalt meg Maigret, miután megnézte az óráját.
– Nem alszom éjjelente három óránál többet.
Hát persze. Nehéz lett volna megmondani, hogy ez miből látszott, de lehetett látni.
– És mit csinál? Olvasgat?
– Olvasok vagy dolgozom.
Mind a ketten vártak egy kicsit, haladékot adva a másik félnek. Bár egyetlen szó sem hangzott el, már eldöntötték, hogy a komoly beszélgetésre csak azután kerül sor, hogy Marthe felszolgálta a bort.
Maigret nem látott könyvszekrényt, de az íróasztal melletti kisasztalon megpillantott néhány keménykötésű törvénykönyvet, néhány neves szerző jogi munkáit.
– Most hagyjon magunkra – mondta Cageot Marthénak, aki behozta a bort. Mikor az asszony a konyha felé indult, majdnem rászólt, hogy csukja be maga mögött az ajtót, de aztán meggondolta magát.
– Szolgálja ki magát, kérem.
És, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, kihúzott egy fiókot, kivett belőle egy önműködő revolvert, és a keze ügyébe készítette, az asztalra. Mindez nem tűnt kihívásnak. Minden mozdulata azt sugallta, hogy amit tett, az elfogadott, megszokott gesztus. Aztán odébb tolta az üres csészét, és rákönyökölt a fotel karfájára.
– Hallgatom a javaslatát. – Úgy beszélt, mint egy üzletember, aki egy ügyféllel tárgyal.
– Miből gondolja, hogy javaslatot akarok tenni magának?
– Mi másért lenne itt? Már nem tartozik a rendőrséghez. Tehát nem azért jött, hogy letartóztasson. Azért sem jöhetett, hogy kihallgasson, mert már nem áll hivatalos eskü alatt, és bármit is mondana később, úgysem lenne semmi jelentősége.
Maigret jóváhagyóan mosolygott, és megint rágyújtott a pipájára, amely közben kialudt.
– Másrészt az unokaöccse nyakig van a pácban, és nincs semmilyen eszköz a kezében ahhoz, hogy kihúzza belőle.
Maigret odatette a gyufásdobozát a kalapja karimájára. De néhány pillanaton belül háromszor is megint vissza kellett vennie, mert a dohány, amit talán túl tömöttre nyomkodott a pipába, sehogy sem akart meggyulladni.
– Ebből következik, hogy maga az, akinek szüksége van rám, nem pedig én az, akinek szüksége lenne magára. Most pedig hallgatom.
A hangja ugyanolyan fakó volt, ugyanolyan színtelen, mint egész személye. Ezzel a hanggal és ezzel a kinézettel vérfagyasztó esküdtszéki elnök válhatott volna belőle.
– Hát legyen! – határozta el magát Maigret. Felállt, néhány lépést tett a szobában. – Mit kér azért, hogy segítsen kihúzni az öcsémet a bajból?
– Én? Mit tehetnék én?
Maigret szelíden mosolygott.
– Ugyan. Csak ne szerénykedjék. Ha valaki meg tudott tenni valamit, akkor annak az ellenkezőjére is képes. Mennyit kér?
Cageot egy pillanatig némán rágódott ezen a javaslaton.
– Nem érdekel a dolog – mondta végül.
– Miért?
– Mert nincs semmi okom rá, hogy foglalkozzam ezzel a fiatalemberrel. Pontosan olyasmit tett, amiért az ember börtönbe kerül. Egyébként is, nem is ismerem.
Maigret sétálgatott, aztán megállt, hogy megnézzen közelebbről egy arcképet, vagy kipillantson az ablakon az utcára, ahol háziasszonyok jöttek-mentek a kis zöldségeskocsik körül.
– Nekem például, ha az unokaöcsém valahogy tisztázódna ebből a helyzetből – folytatta halkan, miközben megint megpróbálkozott a gyújtással –, semmi okom nem lenne arra, hogy tovább foglalkozzam ezzel az üggyel. Ahogy maga is mondta, én már nem tartozom a rendőrség kötelékébe. Őszinte leszek: bevallom magának, hogy az első vonattal indulnék is Orléans-ba. Két óra sem telne bele, és én a horgászcsónakomban üldögélnék.
– Miért nem iszik?
Maigret teletöltötte a poharát fehérborral, és egyetlen hajtásra kiitta.
– Ami pedig a rendelkezésére álló eszközöket illeti – folytatta, visszaülve a székébe, és a gyufásdobozt megint a kalapja szélére téve –, hát azoknak igazán bővében van. Előfordulhatna, hogy Audiat a második szembesítésnél már ne legyen annyira biztos az emlékeiben, és esetleg már ne ismerje fel olyan határozottan Philippe-et. Hiszen nap mint nap előfordul az ilyesmi.
Cageot gondolataiba merült, és kifejezéstelen tekintete elárulta, hogy alig figyel Maigret-re. Nem! Bizonyára azon törte a fejét: – Mi az ördögért jött ez ide hozzám?
És most már Maigret-nek kellett vigyáznia, hogy még véletlenül se nézzen a kalapja meg a telefon irányába. Arra is ügyelnie kellett, hogy úgy nézzen ki, mintha meg lenne győződve annak a fontosságáról, amit mond. Pedig teljesen mindegy volt számára, hogy mit beszél. Hogy ébren tartsa ékesszólását, megint teletöltötte a poharát, és kiitta.
– Ízlik a bor?
– Nem rossz bor. Tudom, hogy mi lesz a válasza. Ha Philippe mentesül a vád alól, a nyomozást még komolyabban folytatják majd tovább, hiszen az igazságszolgáltatásnak bűnösre van szüksége.
Cageot alig észrevehetően felemelte a fejét. Láthatóan érdekelte, hogy most mi következik. Maigret viszont hirtelen elvörösödött, váratlanul eszébe jutott valami.
Mi történik, ha éppen most akár Eugène, akár a marseille-i, vagy a Tabac tulajdonosa vagy bárki más megpróbálja telefonon hívni Cageot-t? Ez végül is lehetséges, sőt valószínű eshetőségnek tűnt. Előző nap az egész bandát behívatták az Orfèvres rakpartra. Most már bizonyára valamennyien nagyon nyugtalanok. És Cageot telefonon szokta kiadni a parancsait, telefonon várja a jelentéseket.
Márpedig ez a telefon nem működött, és ennek így kell maradnia még jó néhány percig, de az is lehet, hogy még hosszú órákig.
Mert Maigret azért tette a kalapját az asztalra, hogy a házigazda ne láthassa onnan, ahol ül, a készülék alsó részét. Amikor mindegyre a gyufásdobozt tette-vette, sikerült a kagyló alá csúsztatnia a kis fakarikát, amit még reggel fűrészelt magának.
Egyszóval, a telefon működött. A központban olt állt Lucas, készenlétben, két gyorsírónővel, akik majd tanúskodhatnak is.
– Én megértem, hogy mindenképpen szüksége van egy bűnösre – mormogta a felügyelő, szőnyegre szegezett tekintettel.
Mi lesz, ha például Eugène próbál telefonálni. Látja, hogy nem megy, aggódni kezd, és iderohan. Mindent elölről kellene kezdeni. Illetve sokkal nehezebb lenne még egyszer belevágni, mert Cageot most már résen lenne.
– Nem olyan nehéz az egész – folytatta, igyekezve egyenletes hangon tovább beszélni. – Csak kell találni egy fiút, aki nagyjából úgy néz ki, mint az unokaöcsém. Ez itt a Montmartre-on igazán nem nagy dolog. És biztosan van olyan, nem is egy, akit szívesen látna a rács mögött. Két-három tanúvallomás, és már meg is vagyunk.
Maigret annyira kimelegedett, hogy levetette a felöltőjét, és a szék háttámlájára fektette.
– Megengedi?
– Nyissunk ablakot?
Azt már semmiképp! Az utcán nagy a zsivaj, a gyorsírónők a felét sem értenék a telefonon annak, amit ők ketten itt beszélnek.
– Igazán kedves. De a meghűlésem miatt izzadok ennyire. A hideg levegőtől még rosszabbul lennék. Nos, éppen azt magyaráztam…
Kiürítette poharát, megint megtömte a pipáját.
– Remélem, nem zavarja a füst.
Behallatszott, ahogy az asszony odakint tesz-vesz. Néha hirtelen csend lett: ilyenkor biztosan hallgatódzott.
– Mondjon, kérem, egy összeget. Mi az ára egy ilyen megoldásnak?
– A börtön! – vágta rá határozottan Cageot.
Maigret mosolygott, de egyre inkább kételkedett a módszere sikerében.
– Ha ezt veszélyesnek találja, javasoljon valami mást.
– Nekem semmiféle megoldásra nincs szükségem. A rendőrség letartóztatott valakit, akit Pepito meggyilkolásával vádolnak. Ez csakis arra az illetőre tartozik. Igaz ugyan, hogy teszek apróbb szolgálatokat a belügynek, a rendőrségnek. Én viszont nem kapok tőlük információkat. Együtt érzek ugyan magával…
És már-már felállt, hogy véget vessen ennek az egész beszélgetésnek. Ez nem lehet, azonnal ki kell találni valamit!
– Megmondjam magának, hogy most mi következik? – kérdezte, külön-külön ejtve minden hangot, Maigret. Várt egy kicsit, majd szinte szótagolva folytatta:
– Két napba sem telik, és rá fog kényszerülni, hogy eltegye láb alól a kedves haverját, Audiat-t.
Ez most végre talált. Cageot tekintete kerülte a felügyelőét, aki viszont egyre gyorsabban folytatta, remélve, hogy sikerül megtartania a most szerzett előnyt:
– Ezzel maga is éppúgy tisztában van, mint én magam. Audiat olyan, mint egy gyerek. Még azt is gyanítom, hogy kábítózik, amitől csak még befolyásolhatóbb. Amióta érzi, hogy a nyomában vagyok, hibát hibára halmoz. Hamarosan teljesen elveszti a fejét. A múltkor, amikor nálam volt a szállodában, már majdnem ráállt az alkura. Jó ötlet volt, hogy maga ott várta a Bűnügyi Rendőrség kapujában, mert csak ez akadályozta meg, hogy el ne ismételje ott is, amit nekem elmondott. De az, ami egyszer sikerült, nem biztos, hogy másodszorra is menni fog. Ma éjjel Audiat bisztróról bisztróra járva leitta magát. Ma este biztosan elölről kezdi. Valaki ezentúl állandóan a sarkában lesz…
Cageot igyekezett megőrizni mozdulatlanságát, szemét kitartóan a gránátvörös tapétára szegezte.
– Folytassa csak – szólalt meg, meglepően természetes hangon.
– Talán nincs is szükség rá. Hogy fog eltenni láb elől valakit, akit éjjel-nappal szemmel tart a rendőrség? Ha nem végez vele, Audiat előbb-utóbb beszélni fog. Tiszta matematika! És ha mégis megöli, akkor el fogják kapni, mert ilyen körülmények között nagyon nehéz gyilkolni.
A piszkos ablaküvegen beszűrődő napsugár az íróasztalon táncolt: még néhány perc, és már a telefonhoz ér! Maigret egyre gyorsabban pöfékelt.
– Ehhez mit szól?
Cageot fel sem emelte a hangját, úgy mondta:
– Marthe, csukja be az ajtót!
Az asszony dohogva engedelmeskedett. Akkor Cageot még halkabban folytatta, úgy hogy Maigret komolyan aggódott, hogy a telefon továbbítani tudja-e a hangját.
– És mit szólna ahhoz, ha kiderülne, hogy Audiat már nem él? – kérdezte rezzenéstelen arccal. Maigret-nek eszébe jutott reggeli beszélgetése Lucas-val. Tőle tudta, hogy Audiat, akit egy nyomozó követett, hajnali egy körül visszatért a Lepic utcai hotelbe. És hogy a nyomozó egész éjjel ott maradt, hogy szemmel tartsa a szállodát.
Cageot a kezét ott nyugtatta az asztallap kopott bőrbevonatán, a revolvertől alig néhány centiméternyire.
– Ugye, belátja, a javaslatai meglehetősen kétesen hangzanak. Többet vártam volna magától. – Majd hozzátette: – Ha másra is kíváncsi ezzel kapcsolatban, akár most azonnal felhívhatja a XVIII. kerületi rendőrséget.
Maigret-ben megfagyott a vér: mi lesz, ha a Jegyző felveszi a telefonkagylót, hogy odalökje eléje? De semmi nem történt. A felügyelő fellélegzett. Gyorsan beszélni kezdett:
– Hiszek magának. De nekem is van még valami mondanivalóm a maga számára.
Fogalma sem volt, hogy mivel is folytassa. De még maradnia kell, és minden áron el kell érnie, hogy a gazfickó szóba hozzon néhány dolgot, aminek a kimondásától láthatóan úgy fél, mint a pestistől.
Mostanáig végül is egyszer se tagadta a bűntettet. De sajnos egyetlen olyan szót, egyetlen mondatot sem ejtett ki a száján, amit szabályos vallomásnak lehetne tekinteni. Maigret szinte látta maga előtt az egyre türelmetlenebb Lucas-t, aki hol reménykedik, hol meg csüggedten fordul a gyorsírónők felé:
– Ezt fölösleges lejegyezni.
És ha Eugène vagy valaki más mégis telefonálni akarna?
– Biztos abban, hogy érdemes lesz végighallgatnom? – kételkedett Cageot. – Elég késő van, öltöznöm kellene már.
– Még hat perc, és végeztem.
Maigret töltött magának, majd olyan izgatottan pattant talpra, mint aki valami fontos mondanivaló előadására készül.

10

Cageot nem cigarettázott, moccanatlanul ült, egyetlen rezzenés sem árulkodott feszültségéről. Maigret-ben jó ideig nem tudatosult, hogy mennyire feszélyezi beszélgetőpartnere mozdulatlansága, csak akkor jött rá, amikor azt látta, hogy a Jegyző egyszer csak az íróasztalon álló cukorkatartó felé nyúl, és kivesz belőle egy pralinét.
Ettől a látszólag jelentéktelen apróságtól a felügyelő apró szemei egyszerre felcsillantak: végre sikerült rést találni a tökéletesnek tűnő páncélzaton! Cageot alig cigarettázott, nem ivott, a nők sem érdekelték, de odavolt az édességekért. Gyorsan bekapott egy szem cukorkát, és lassan, élvezettel tologatta ide-oda a nyelvével.
– Akár azt is mondhatnánk, hogy mindketten szakmabeliek vagyunk – mondta végül óvatosan Maigret. – És én, mint vérbeli szakember, bebizonyítom magának, hogy holtbiztosan le fog bukni.
Cageot egyre gyorsabban forgatta a szájában pralinét.
– Vegyük az első gyilkosságot. Mármint az elsőt, ebből a sorozatból. Mert elképzelhetőnek tartom, hogy egyéb gyilkosságok is vannak a számláján. Ha jól tudom, azt az ügyvédet például, akinél maga írnokoskodott, megmérgezték.
– Ez nem bizonyított! – mondta egyszerűen Cageot. Megpróbálta kitalálni, hogy hova akar Maigret kilyukadni. A felügyelőnek pedig csak úgy száguldottak a gondolatai.
– Végül is nem számít. De három héttel ezelőtt elhatározta, hogy Barnabét likvidálni kell. Ha jól sejtem, Barnabé volt az összekötő Párizs és Marseille között, ő tartotta a kapcsolatot azokkal a keleti csempészekkel, akik hajón hozták a kábítószert. Feltételezésem szerint Barnabé túl sokat követelt magának. Autóba ülnek. Éjszaka van. Barnabé egyszer csak azt érzi, hogy kést döfnek a hátába. Néhány másodperccel később a tetemet kihajítják a kocsiból. Látja, hogy hol követte el a hibát?
Maigret ismét a gyufásskatulyáért indult, hogy meggyőződjék, a levágott fakorong ott van a helyén. Amúgy is el kellett fordulnia, mert alig tudta megállni mosolygás nélkül: látta, hogy Cageot töpreng, keresi a hibát, mindezt olyan arckifejezéssel, mint egy igyekvő kisiskolás.
– Rögtön meg is mondom magának! – mondta Maigret, félbeszakítva a Jegyző gondolatmenetét. – De egyelőre folytassuk, amit elkezdtünk. Valamilyen véletlen folytán a rendőrség Pepito nyomában van. Mivel az áru a Floriába került, a Floriát pedig figyelik, a helyzet kezd veszélyessé válni. Pepito sejti, hogy el fogják kapni. Megfenyegeti magát, hogy ha nem húzza ki a csávából, mindent kitálal. Erre maga kinyírja: egy revolvergolyót röpít bele, amikor Pepito úgy tudja, hogy teljesen egyedül van az üres mulatóban. Ez alkalommal nem követett el hibát.
Cageot felkapta a fejét. A cukorkáról meg is feledkezett.
– Tehát nem követett el hibát. Ugye, kezdi már érteni? Igen ám, de észreveszi, hogy ott van egy rendőr is. Maga gyorsan kirohan. Nem tud ellenállni a kísértésnek, hogy be ne mártsa a rendőrt. Első ránézésre zseniális ötletnek tűnik. Pedig súlyos hiba volt. És már a második.
Maigret tudta, hogy helyes úton jár. Ezen kell tovább haladnia, de nem szabad elsietni. Cageot hallgatott, gondolkozott. Most már sokkal kevésbé volt nyugodt.
– Megtörténik a harmadik gyilkosság, az Audiat-é. Ez az Audiat is mintha fecsegni akarna. A rendőrség figyeli. Nem jöhet számításba sem kés, sem revolver. Fogadni merek, hogy Audiat-nak szokása átinni az éjszakákat. Most azonban még többet iszik, mert már eleve részeg, és nem ébred fel soha többé, mert mérgezett bor van a kancsójában. És ez a harmadik hiba.
Maigret vakmerően kockáztatott, de annyira bízott a megérzésében! Igen, a dolgok csakis így történhettek…
– Halljam, mi volt a három hiba! – szólalt meg végül Cageot, a cukorkásdoboz felé nyúlva.
A felügyelő maga elé képzelte a Lepic utcai hotelt, ahol mindenféle zenész-népség, parkettáncosok és prostituáltak laknak.
– Az Audiat-ügyben elkövetett hiba az, hogy szüksége volt valakire, aki a mérget beletegye a kancsóba.
Cageot nem tudta követni. Megint bekapott egy pralinét. Érezni lehetett a cukorka enyhe vanília-illatát.
– A Barnabé-ügybe két embert kellett beavatnia. Pepitót meg azt, aki a kocsit vezette, feltehetően Eugène-t, – folytatta Maigret, és töltött magának. – És utána Pepito azzal fenyegetőzött, hogy mindennel kipakol. Tud követni, ugye? Ebből következett, hogy Pepitónak el kellett tűnnie. Most saját maga vette kézbe a dolgot, és egy revolverlövéssel el is intézte. De hogy mindez még tökéletesebb legyen, gyorsan előkerítette Audiat-t, és megbízta, hogy botoljon bele a nyomozóba. Ebből pedig törvényszerűen következik, hogy Eugène, Louis, a Tabac tulajdonosa, a Colin nevezetű kártyajátékos, Audiat – mindannyian be vannak avatva. De Audiat nem sokáig bírta cérnával, és maga kénytelen végezni vele is. Márpedig maga tegnap délután nem járt a Lepic utcában. Tehát oda kellett telefonálnia, hogy megbízzon valakit, aki a hotelben lakik. Egy újabb bűntárs! Még egy személy, akinek eljárhat a szája! Azt hiszem, most már érti, miről van szó.
Cageot gondolataiba mélyedt. A napfény megcsillant a telefon nikkelezett kagylóján. Nagyon eltelt az idő. Odakint egyre többen tolongtak a kocsikra kirakott zöldségesstandok körül. Az utca moraja beszűrődött a csukott ablakokon keresztül is.
– Maga kemény fickó, ez vitathatatlan. De akkor miért bonyolítja túl a dolgot egyre újabb és újabb bűntársakkal, akik esetleg elárulhatják? Minden nehézség nélkül elintézhette volna egymaga is Barnabét, aki nem is gyanította, hogy mi vár rá. A Pepito-ügyben nem volt semmi szükség Audiat-ra. Tegnap pedig, mivel magát nem tartották megfigyelés alatt, nyugodtan elmehetett volna a Lepic utcába. Az efféle szállókban nincsen portás, szabadon jöhet-mehet akárki, mint a malomban.
Néha lépések zaja hallatszott a lépcsőházból, és Maigret-nek minden önuralmára szüksége volt ahhoz, hogy – látszólag – nyugodtan folytatni tudja az előadását.
– Jelenleg legalább öt olyan személy létezik, akik bármelyike eláztathatja magát. Márpedig olyan még nem volt, hogy öt személy képes lett volna egy ilyen titkot hosszú ideig megőrizni.
– Nem én döftem bele a kést Barnabéba – szólalt meg, a szavakat lassan ejtve, Cageot. Arca még a szokottnál is sápadtabbnak hatott.
Maigret könnyedén dobta vissza a labdát:
– Ezt tudtam!
Cageot meglepetten nézett rá, összehúzta a szemét.
– A késszúrás inkább olasz elkövetőre vall, például Pepitóra.
Már-már a célnál volt, de ekkor benyitott a házvezetőnő. Maigret azt hitte, hogy minden eddigi fáradsága kárba vész.
– Megyek vásárolni. Milyen zöldségeket vegyek?
– Amilyet akar.
– Tudna pénzt adni?
Cageot elővett egy kopottas, tartósnak látszó, fémzáras pénztárcát, olyat, amilyenben az igazi fösvények tartják a pénzüket. Kiválasztott két tízfrankost. Az üres borosüveg ott állt az asztalon. Azt is odanyújtotta az asszonynak:
– Tessék, ezt is beválthatja, magánál van a számla, amivel vásárolt.
A gondolatai azonban másutt jártak. Marthe nyitva hagyta maga után az ajtót, de a külső ajtót bezárta. A konyhából behallatszott, amint a rezsóra feltett víz zubogva fő a fazékban.
Maigret figyelmesen követte Cageot minden mozdulatát, és egyszerre megfeledkezett a telefonról meg a vonal túlsó végén hallgatódzó gyorsírónőkről. Teljesen váratlan volt ez a változás, maga sem tudta volna megmondani, hogy pontosan melyik pillanatban is történt. Sokat beszélt, néha maga sem tudta, hogy mit, és ez a rögtönzött okoskodás mégiscsak elvezette az igazság közvetlen közelébe! Igen, ehhez kellett látnia a cukorkásdobozt, a pénztárcát, de hallania kellett azt a szót is, hogy zöldség.
– Fogadjunk, hogy diétázik!
– Már húsz éve.
Cageot-nak már eszébe sem jutott, hogy kitegye a látogatóját. Sőt, úgy tűnt, mintha szüksége lenne Maigret jelenlétére. Rápillantott az üres pohárra, és azt mondta:
– Marthe hoz bort is. Itthon mindig csak egy üveggel tartok.
– Igen, tudom.
– Honnan tudja?
Hát az ördögbe is, így lett egész a kép! Mert Cageot már nem egy arc nélküli ellenfél, hanem hús-vér emberré lett a felügyelő szemében. Minden másodperccel, amit együtt töltöttek, egyre többet és többet tudott róla. Hallotta, amint idegesítően ropogtatja a fogai között a cukorkát, és kitalálta, hogy hogyan él, hogyan lélegzik, gondolkozik, mitől retteg és miben reménykedik… Ez a színhely is egyszerre mintha életre kelt volna körülöttük: az íróasztal, a bútorok, a sziruposan giccses képek.
– Tudja, Cageot, mi jutott eszembe?
Ez már nem légből kapott mondat volt, mint az eddigiek. Hosszú gondolatsoron végighaladva jutott idáig Maigret.
– Tulajdonképpen nem is maga ölte meg Pepitót. Erről egyre jobban meg vagyok győződve.
Még a hanghordozása is megváltozott. Valósággal tűzbe jött, előredőlt, hogy jobban lássa Cageot arckifejezését.
– Azt is megmondom, hogy honnan jöttem rá. Ha maga lőtte volna le Pepitót, akkor Barnabé és Audiat meggyilkolásánál sem szorult volna másra. Maga fél! Az az igazság, hogy fél!
Cageot-nak kiszáradt a torka, de azért megpróbálkozott egy gunyoros mosollyal.
– Meri azt állítani, hogy valaha is megölt egy csirkét vagy egy nyulat? Meri azt állítani, hogy nem lesz rosszul a vér láttán?
Maigret teljesen biztos volt a dolgában. Most már mindent értett. Megállíthatatlanul mondta tovább.
– De azért ne értsük félre egymást! Ahhoz ugyan gyáva, hogy a saját kezével gyilkoljon, de ahhoz már nem, hogy halálos ítéletet mondjon valakire! Éppen ellenkezőleg! Nincs bátorsága gyilkolni, nincs bátorsága meghalni. De a legnagyobb élvezettel ad parancsot másoknak a gyilkolásra. Nincs igazam, Cageot?
Maigret hangjában nem volt sem gyűlölet, sem szánalom. Ugyanolyan szenvedéllyel tanulmányozta Cageot-t, mint mindent, ami emberi. És a Jegyző annyira az volt! Az események szinte végzetszerűen követték egymást az életében, azt is beleértve, hogy egykor, még fiatalon, egy ügyvédi irodában volt írnok!
Cageot mindig magába forduló, zárkózott ember volt. Magányába visszavonulva, ébren álmodva, mindenféle ügyleteket eszelt ki, a legkülönbözőbb pénzügyi, bűnügyi ügyleteket, csodálatos erotikus kalandokat. Hogy soha nem látták nővel? Hát persze hogy nem! Egyetlen hús-vér nő sem lett volna képes valóra váltani azt, amit az ő túlfűtött fantáziája kitalált!
Cageot egyre inkább begubózott, visszavonult odújába, titkos gondolatai, álmai közé, a saját világába.
És amikor az ablakából figyelte a napfényes utcán, a kirakatok előtt áradó tömeget, az autóbuszokat, amelyek emberi életeket, sorsokat szállítanak, nem arra vágyott, hogy ő is elvegyüljön ebben az élettől lüktető sokaságban, hanem azon törte a fejét, hogy milyen módon tudná felhasználni ezeket az embereket a saját bonyolult céljai szolgálatába.
– Cageot, maga egy gyáva féreg! – mennydörögte Maigret. – Gyáva féreg, mint mindenki, aki csak a gondolatainak él. Nőket árul, kokaint árul, isten tudja, mi mindent ad el, mert szerintem maga bármire képes. De ugyanakkor rendőrségi besúgó is!
Cageot nem bírta levenni a tekintetét Maigret-ről, aki feltartóztathatatlanul folytatta tovább.
– Barnabét Pepitóval ölette meg. És azt is megmondom, hogy Pepitót kivel gyilkoltatta meg! Van a bandájukban egy fiatal szépfiú, akinek megvan mindene: nők, pénz, siker. Ráadásul mindig fölényes, és nem tudja, mi az, hogy lelkiismeret.
– Nehogy azt merje mondani, hogy akkor este, amikor Pepitót meggyilkolták, nem volt ott a Tabac Fontaine-ben. Ott volt a mulató főnöke, meg az a Colin nevű nyilvánosház-tulajdonos, aztán Audiat és a marseille-i, és végül ez az Eugène. Eugène-t küldte át a Floriába. Amikor visszatért, és jelentette, hogy van valaki odaát, maga gyorsan bedobta Audiat-t.
– És akkor mi van? – kérdezte Cageot. – Mire megy ezzel az egész történettel?
Rátámaszkodott a fotel karfájára, mintha fel akarna állni. Fejét szinte kihívóan felszegte.
– Hogy mire megyek? Arra, hogy bebizonyítsam, hamarosan ráteszem magára a kezem. Éppen azért, mert ilyen gyáva, és mert túl sok embert kevert bele a dolgaiba.
– Én pedig esküszöm, hogy soha nem fog elkapni.
Mosolyában nem volt vidámság. Pupillái összeszűkültek. Lassan folytatta:
– A rendőrségnek soha nem volt egyetlen intelligens embere sem! Az előbb emlegetett valami mérgezést. Maga is dolgozott a házban, úgyhogy biztosan meg tudja mondani, évente hány mérgezésre derül fény itt, Párizsban?
De nem hagyta Maigret-t szóhoz jutni.
– Megmondom: egyre sem! Márpedig nem lehet annyira naiv, hogy elhiggye, négymillió ember közül ne akadna néhány, aki azért halt meg, mert túl nagy adag sztrichnint vagy arzént kapott.
Most már fel is állt. Maigret rég várt erre a mozdulatra. A hosszas visszafogottság után be kellett következnie a robbanásnak: az eddig visszafojtott szavak szinte előtörtek Cageot szájából.
– Magát akár ma is eltehettem volna láb alól. Csak mérget kellett volna tennem a borába. Eszembe is jutott. Mint tudja, az üveg már nincs itt a házamban. Egyszerűen kimosom a poharat. Maga csak kimegy innen, és majd valahol meghal…
Maigret-n hirtelen átsuhant a gyanú, de még egy félmásodpercig sem tartott.
– Igaza van. Nem én öltem meg Barnabét, nem én öltem meg Pepitót, még azt a hülye Audiat-t sem én öltem meg!
Cageot halkan, hadarva sorolta a neveket. Nevetségesen festett, ahogy ott állt túl rövid háziköntösében, kezében a cukorkásdobozkával, borzas haja fura dicsfényt vont a feje köré. Ha nincs ott a telefon, a felügyelő feltépett volna egy ablakot, mert már nem bírta elviselni a szoba nyomasztó bezártságát.
– Bármit elmondhatok magának, mert nem áll hivatalos eskü alatt, és más tanú nincs.
De hirtelen felébredt benne a gyanú, kinézett a folyosóra, és még a hálószobába is bekukkantott.
– Látja, amit maga nem tudhat, az az, hogy ezek az emberek soha nem árulnának el engem, még ha ezerszer bűnösebbek lennének is! Eugène – gyilkolt. Louis szerezte meg a Floria kulcsát, ő adta a revolvert is. És tudja, mi történnék, ha Eugène a nagyokost akarná játszani? Hát csak annyi, hogy a kis Colin, ahogy maga nevezte azt a pasast, ez a félsüket, dadogós szerencsétlenség, azt a megbízást kapná, hogy egy este, amikor együtt kártyáznak, tegyen egy kis mérget ez alkalommal az ő poharába. Esküdni mernék, hogy nem is olyan fontos, hogy az ember értsen a csirkevágáshoz.
Maigret az íróasztalhoz lépett, hogy összeszedje a kalapját és a gyufáját. A térde kissé remegett. Végül mégis sikerült! Elérte, amit akart. Most már nyugodtan elmehet. Lenn az utcán egy nyomozó várakozik, zsebében a letartóztatási paranccsal. Az Orfèvres rakparton mindenki a hírekre vár. A volt kollégák fogadásokat kötnek.
Maigret két órája volt már Cageot-nál. Eugène, még mindig selyempizsamában, talán kettesben reggelizik Fernande-dal. És hol rohangálhat most Philippe derék édesanyja?
A lépcsőházban léptek közeledtek. Valaki erőteljesen dörömbölt az ajtón. Cageot Maigret szemébe fúrta a tekintetét, majd hirtelen az asztalon heverő revolverre pillantott.
Amikor kiment ajtót nyitni, a felügyelő a zsebében levő pisztolyra csúsztatta a kezét.
– Mi történik itt? – Eugène hangja hallatszott be az előszobából. A két férfi már az iroda ajtajában állt. Megint léptek koppantak: Fernande alakja tűnt fel mögöttük, és elképedve bámult Maigret-re.
– De hát mi…? – kezdte megint Eugène.
Taxi érkezett, és csikorgó fékkel állt meg a ház előtt. Eugène az ablakhoz rohant.
– Ugye, hogy megmondtam! – kiáltotta mérgesen.
A rendőrök érkeztek, akik Fernande lakását tartották szemmel, és a pár nyomába eredtek. Most ugrottak ki a kocsiból.
Cageot meg sem moccant. Kezébe szorította revolverét, és gondolkozott.
– Mit keresel itt? – kérdezte Eugène-től, de az ugyanakkor kezdte mondani:
– Négyszer is próbáltam telefonálni, de…
Maigret óvatosan a falig hátrált. A telefon szóra Cageot felfigyelt, és a készülékre pillantott. De ebben a másodpercben lövés dörrent, égett lőporszag töltötte meg a szobát. A napfényben kékes füstfelhő szállott.
Maigret lőtt: a golyó Cageot revolvert tartó kezét érte. A fegyver a földre zuhant.
– Senki ne mozduljon! – szólalt meg a felügyelő, még mindig lövésre tartva fegyverét.
Cageot mozdulatlanná dermedt. A szájában tartott praliné miatt a bal arca kidudorodott. Meg sem mert moccanni.
A lépcsőházban rohanó léptek közeledtek.
– Nyiss ajtót, Fernande – szólt rá Maigret a lányra.
Fernande habozott, nem tudta, hogy engedelmeskedjék-e a parancsnak. Szeme Eugène tekintetét kereste, de a férfi makacsul padlóra szegezte pillantását. A nő belátta, hogy kész helyzet előtt állnak. Kiment az előszobába, leakasztotta az ajtó biztosító láncát, elfordította a kulcsot a zárban.
Cageot kezéből cseppenként folyt a vér. A cseppek egymás után, tompán koppantak a szőnyegen, a barnás folt gyorsan terjedt tócsává.
És ekkor, teljesen váratlanul, mielőtt Maigret közbeléphetett volna, Eugène az ablakhoz ugrott, feltépte, és – közben egy ablaküveg is kitört – kivetette magát az utcára. Egy taxi tetejére esett, majd a földre pattant, és teljes erejéből rohanni kezdett a Dames utca irányába.
Ugyanebben a pillanatban két nyomozó jelent meg az ajtóban.
– Mi van itt? – fordultak Maigret-hez.
– Semmi különös. Tartóztassák le Cageot-t, van előállítási parancsunk. Maradt még valaki maguk közül a kapunál?
– Nem.
Fernande még fel sem fogta, hogy mi történt. Elképedve nézte a kitárt ablakot.
– Hát akkor messzire juthat!
Maigret a telefonhoz lépett, kiemelte a kagyló alól a kis fakorongot, és a zsebébe csúsztatta. Közben érzékelte, hogy Cageot körül történik valami, de tudta, hogy nincs veszély. A Jegyző hangtalanul csuklott össze, ott feküdt ájultan a szőnyegen. Nem bírta a kezéből cseppenként elfolyó vér látványát.
– Várjanak egy kicsit, mindjárt magához tér. De orvost is hívhatnak. Most már működik a telefon.
Maigret a lépcsőház felé kormányozta Fernande-ot, levezette a lányt a lépcsőn. A ház előtt már tömeg verődött össze. Egy közrendőr próbált átfurakodni a kapuig.
A felügyelőnek sikerült Fernande-dal együtt kikerülni a bámészkodók közül A sarkon, a hentes boltja előtt megálltak.
– Nagy a szerelem? – kérdezte Maigret.
Ekkor vette észre, hogy a lány vadonatúj szőrmebundát visel. Megérintette.
– Tőle kaptad?
– Igen, ma reggel.
– Mondd csak, tudtad, hogy ő nyírta ki Pepitót?
– Ó! – csak ennyit mondott, rezzenéstelen arccal. A felügyelő elmosolyodott.
– Megmondta neked?
A lány igenlésül lehunyta a szemét, de nem szólalt meg.
– Mikor?
– Ma reggel.
És hirtelen elkomolyodva, az olyan szerelmes nő hangján, aki biztos a dolgában, hozzátette:
– Soha nem fogja tudni elkapni!
Ebben igaza is lett. Egy hónap múlva mindketten Isztambulban voltak, ahol Eugène egy főutcában nyitott éjszakai mulatót.
Cageot könyvelő lett egy fegyenctelepen.
Madame Lauer pedig ezt írta a nővérének:
„Itt küldöm neked azt a hat szilvafa-csemetét, amit kértél, abból a fajtából, amelyik nálunk a kis torony melletti gyümölcsösben terem. Biztosan nagyon szépen fognak fejlődni ott a Loire mentén. De mondd meg a férjednek, hogy szerintem jobban meg kellene nyesnie a gyümölcsfáitokat.
Amióta hazajött Elzászba, Philippe is jól van. Olyan jó fiú, szinte soha nem jár sehova. Az egyetlen szenvedélye, hogy esténként keresztrejtvényt fejt. Egy néhány napja mintha gyakrabban fordulna meg Schefferéknél, tudod, akik a gázüzemben dolgoznak. Ennek előbb-utóbb házasság lesz a vége.
Mondd meg az uradnak, hogy tegnap játszották itt nálunk azt a darabot, amit együtt láttunk a színházban, a Palais Royal-ban, de most nem tetszett annyira, mint Párizsban…”
Maigret – a lábán gumicsizmával – éppen most érkezett haza. Három csuka volt a zsákmánya.
– Csak nem akarod, hogy megegyük őket? – kérdezte a felesége.
– Persze hogy nem! – válaszolta, olyan különös hangon, hogy az asszony feléje fordult. Látni akarta a férje arcát. De Maigret már kilépett az ajtón, a csűr felé tartott, hogy lerakja a horgászbotokat meg a halászcsizmát.
– Mi lenne, ha mindent meg kellene enni, amit megöl az ember!
Szinte magától született meg benne ez a gondolat, egy képtelen képpel társulva: maga előtt látta Cageot-t, aki sápadtan, zavarodottan nézi Pepito és Audiat hulláját. De valahogy nem tudott mosolyogni ezen.
– Milyen levest főztél?
– Paradicsomlevest.
– Nagyon jó.
És most már csak a döngölt földre koppanó csizmák zaja hallatszott a csűrből, meg egy mélyről jövő, elégedett sóhaj.