P. G. Wodehouse

HÖLGY A PÁCBAN

GEOPEN KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST 2000

© Copyright by The Trustees of the Wodehouse Estate

Hungarian translation © Pór Bálint

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

P. G. Wodehouse: A Damsel in Distress

Fordította: PÓR BÁLINT

Fedélterv és illusztrációk: HEGEDŰS ISTVÁN

Versbetétek fordítása: N. Kiss Zsuzsanna

Kiadja a GEOPEN KÖNYVKIADÓ KFT.

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezető igazgatója

Szerkesztette: BORBÁS MÁRIA

Műszaki szerkesztő: VALET VILMOS

Előkészítés: LOREM IPSUM

ISBN 963 9093 22 x

Nyomta az Alföldi Nyomda RT.

Felelős vezető: GYÖRGY GÉZA vezérigazgató

Készült Debrecenben, 2000-ben

1.

MINTHOGY történetünk színtere ama, Hampshire grófságban leledző nagy múltú épületegyüttes, amelyet Belpher kastély néven ismer a külvilág, talán illő lenne egy ráérős körsétával kezdenünk, majd ezt követőleg néhány megjegyzés erejéig rátérnünk Marshmoreton grófjainak felmenő ágára, hiszen ők azok, akik a tizenötödik század óta mondhatják magukénak eme kies kis birtokot. De sajna, napjaink hajszájában az író eleve hátránnyal indul. Olyan hirtelen kényszerül az események kellős közepébe, mintha mozgó villamosra akarna fölpattanni. Oly könnyed lendülettel kell maga mögött tudnia a rajtvonalat, akár egy káposztásmenüje közben meglepett baknyúlnak. Ellenkező esetben azzal kell számolnia, hogy olvasói nem tartanak ki mellette, és sutba dobva a könyvet, olvasás helyett inkább valami látványosabbal, például valamelyik mozi meglátogatásával ütik agyon idejüket.

Mindazonáltal – türelmüket próbára téve – hadd jegyezzem meg röviden, hogy a jelenlegi Lord Marshmoreton negyvennyolcadik évét taposó özvegyember. Két gyermeke van: fia, Percy Wilbraham Marsh, Lord Belpher, aki huszonegyedik születésnapjának, vagyis nagykorúságának küszöbén áll, és lánya, Lady Patrícia Maud Marsh, aki mindössze csak húsz évet tudhat maga mögött. Belpher kastély úrnője Lady Caroline Byng, Lord Marshmoreton nővére, aki Clifford Bynggel, a dúsgazdag kőszénbánya-tulajdonossal kötötte össze örökre az életét, néhány évvel az utóbbi halála előtt, melyet a rossz nyelvek szerint őladysége is siettetett. Továbbá Lady Caroline-nak van egy mostohafia, Reginald. Ami pedig a kastélyt és környékét illeti – beleértve a kísérleti tejüzemet és a borostyánszalont –, azt bárki, bármelyik csütörtöki napon szabadon megtekintheti koponyánként egy shilling ellenében. A belépti díj magához Keggshez, a kastély komornyikjához folyik be, innen egy derék helyi jótékonysági alapítvány felé veszi útját. Legalábbis elvben. De a rágalom hangja sohasem némul el teljesen, és ennek köszönhetően létezik egy irányzat, melynek Albert, a kastély inasa a szellemi atyja, miszerint Keggs, aki minden garast kíméletlenül a fogához ver, a már amúgy is jelentős tartalékait gyarapítja vele a Gazdák és Kiskereskedők Bankjában, amely intézmény Belpher falujában, a Fő utca bal oldalán a Furcsa Fickók névre hallgató kávéház tőszomszédságában foglal helyet. Mindezek figyelembevételével csak annyit mondhatunk, hogy Keggs láttán leginkább egy szent életű püspök jut az ember eszébe, olyasvalaki, akiről legutoljára tételeznénk föl, hogy ilyen irányú gyengeségeket dédelgetne keblében. Másrészt az is igaz, hogy a szolga ismeri a legjobban szolgatársát. Ilyenformán nyitva kell hagynunk a kérdést.

A külcsín, természetesen, megtévesztő tud lenni. Példának okáért bárki, aki a kastély főbejárata előtt állt volna egy bizonyos júniusi nap tizenegyedik órájában, a legnagyobb valószínűséggel érzéki csalódásnak esik áldozatul. Egy ilyen személy szinte biztosan elhamarkodottan úgy ítélte volna, hogy a határozott arckifejezésű középkorú hölgy, aki a rózsakert mellett a kertész külsejű alakhoz intézi szavait és az alant elterülő teraszon őgyelgő párt figyeli, a csinos lány mamája és azért mosolyog, mert a lány frissen jegyezte el magát a mellette lévő magas, megnyerő tekintetű fiatalemberrel.

Talán maga Sherlock Holmes is hasonló hibába esett volna. Az ember szinte hallja, amint a rá jellemző, sziporkázóan induktív érveléssel magyarázza a dolgot Watson doktornak: Ez az egyetlen lehetséges magyarázat, drága barátom. Abban az esetben, ha a hölgy csupán a kertésznek bókolna szép rózsáiért, azaz, ha mosolyát csupán csak annak a rózsakertnek szemet gyönyörködtető látványa okozná, akkor nem maradna el az elégedett mosoly a kertész orcájáról sem. De, amint látja, kertészünk morózusnak és komornak látszik.

Valójában a kertész, vagyis inkább a zömök, napbarnított arcú, ingujjra vetkezett és kordbársony nadrágot viselő férfiú, aki rosszalló pillantásait most egy bődön bálnazsíroldat irányába lövelli, Marshmoreton grófja, és nem kevesebb, mint két alapos oka van a komorságra. Egyrészt nem állhatta, ha munkája közben megzavarják, továbbá, nővére, Lady Caroline Byng mindig is az idegeire ment, de soha nem annyira, mint most, amikor a mostohafia, Reggie, és őlordsága lánya, Maud közötti románc lehetséges fejleményeit latolgatta.

Csak a legközelebbi rokonai ismerték volna föl eme furcsa kordnadrágban Marshmoreton hetedik grófját. Az a Lord Marshmoreton, aki ritka föltűnésével tiszteli meg Londont, aki a zavar legkisebb jele nélkül ebédel együtt püspökökkel az Athenaeum Klubban, kifogástalanul öltözött úriember, olyan, akiről senki sem tételezné föl, hogy életerős lábait képes másba is, mint a legfinomabb szövetbe bújtatni. De ha kezünkbe vesszük Ki kicsodánkat és fölütjük az M-nél, akkor a gróf számára fenntartott helyen ezt olvashatjuk: Hobbi: Kertészkedés. Amit őlordsága jogos büszkeséggel imigyen toldott meg: Aranyérem Hibrid Tearózsáért és Templomi Virágkötészeti Bemutatóért, 1911. A tények önmagukért beszélnek.

Lord Marshmoreton volt a leglelkesebb amatőr kertész a lelkes amatőr kertészek hazájában. Röviden: élt-halt a növényeiért. A féltő szeretetet, amellyel mások közvetlen hozzátartozóikat veszik körül, Lord Marshmoreton virágmagvakra, rózsákra és a zsíros termőföldre árasztotta. A megvetést, amelyet rendjének tagjai a szocialisták és a demagógok iránt táplálnak, Lord Marshmoreton a meztelen csigákra (Umax), a rózsabogarakra (Coleoptera) és az apró, sárgás-fehér rovarra tartogatta, amely olyannyira aljas és sötét jellemű, hogy képes egy életen át álnéven mászkálni – ugyanis hol rózsakukacnak, hol pedig borsótripsznek (Trips pisi) adja ki magát. Az olyanfajta egyszerű lélek, mint Lord Marshmoreton, nyájas és kedves. De csak egyszer is találja magát a borsótripszek soraiban, azonnal hatalmába keríti az őrült gyilkolási vágy, és Attila vagy Dzsingisz kán kaliberű vadállattá válik. (A borsótripsz – tudniillik – a rózsalevél fonákján elhelyezkedve, annak nedvének kiszívásával veszi magához napi táplálékát, s ez egyben a levél elsárgulását is eredményezi.) Lord Marshmoreton elvei e tekintetben oly könyörtelenek voltak, hogy még tulajdon nagymamáját is képes lett volna nyakon loccsantani bálnazsíroldattal, ha azon kapta volna, amint egy rózsalevél fonákján szívja annak nedvét.

A nap folyamán az egyetlen alkalom, amikor megszűnt kérges tenyerű gazda lenni és visszavedlett arisztokratává, a vacsora utáni órákra esett, amikor Lady Caroline nógatására – aki ez ügyben nem ismert irgalmat – visszavonult magán-dolgozószobájába, hogy tehetséges titkárnője, Miss Alice Faraday segítségével előbbre jusson A Család Történetében. Mindamellett a komoly műben csekély haladást tudott csak felmutatni. Tíz óra szívvel-lélekkel végzett fizikai munka a szabad levegőn megteszi hatását: az ember óhatatlanul egy kicsit álmos lesz, s ennek megfelelően Lord Marshmoreton is gyakorta álomba szenderült egy-egy mondat kellős közepén – Miss Faraday nem kis bosszúságára, aki lelkiismeretes lány lévén, szeretett megdolgozni a havi borítékért.

A teraszon őgyelgő pár megfordult. Reggie Byng arca, ahogy Maud fölé hajolt, megfontolt és lelkes volt, és még messziről is látni lehetett, ahogy a lány szeme fölcsillan a fiatalember szavai hallatán. Csüngött Reggie ajkán. Lady Caroline mosolya egyre jóakaratúbb lett. – Milyen elragadó pár – mormolta. – Olyan kíváncsi lennék, hogy ilyenkor mit mond neki Reggie. Talán éppen ebben a pillanatban…

Itt egy elégedett sóhajtás kíséretében abbahagyta. Lady Caroline-ban ugyanis élt némi aggodalom e románcot illetően. A drága Reggie oly könnyen alakítható, amikor Maud kezét kezében tartja, máskülönben pedig oly megmagyarázhatatlanul kevés hajlandóságot mutat, hogy fölajánlja szeretetreméltó énjét a lánynak. Nem mintha Reggie nem kedvelné Maudot. Számtalanszor ismerte el, hogy Maud jópofa lány, sőt már több alkalommal odáig is elmerészkedett, hogy kijelentse: a lány egyszerűen fölbecsülhetetlen. De mindezek ellenére úgy tűnt, a kezét mégsem óhajtja megkérni. Honnan is tudhatta volna Lady Caroline, hogy Reggie egész világát – már amennyit még szabadon hagyott benne az autóversenyzés és a golfozás – Alice Faraday tölti be. Reggie erről soha nem beszélt neki. De még Miss Faradaynek sem…

- Talán éppen ebben a pillanatban – folytatta gondolatban Lady Caroline – kéri meg a kezét.

Lord Marshmoreton horkantott egyet és kérdő tekintetét újra a szörnyű keverékre fordította, amelyet tripszeinek kotyvasztott.

- Egy valami azonban nagyon biztató – folytatta Lady Caroline –, úgy értem az, hogy úgy tűnik, Maudnak sikerült végérvényesen szakítania azzal a nevetséges fiatalemberrel, akibe még tavaly nyáron Walesben habarodott bele. Máskülönben képtelen lenne ilyen felszabadult vidámságra. John, remélem beismered, hogy igazam volt, amikor erőnek erejével, gyakorlatilag fogságban tartottam itt és soha nem adtam neki lehetőséget, hogy akár szándékosan, akár véletlenül is, találkozzon azzal az ismeretlen emberrel. Azt mondják, a távolság csak táplálja a szív vágyait. Badarság! Egy olyan korú lány mint Maud, egy nap leforgása alatt fél tucatszor lesz szerelmes és józanodik ki. Biztos vagyok benne, hogy már nem is emlékszik arra az emberre.

- He? – érdeklődött Lord Marshmoreton. Lélekben messze járt, ezúttal a levéltetveknél.

- Arról az emberről beszélek, akivel Maud találkozott, amikor Brendánál volt Walesben!

– Ja, igen! Persze! Hogyne, hogyne! – csatlakozott nővére véleményéhez Lord Marshmoreton.

- Ja, igen…! – visszhangozta bosszúsan Lady Caroline. – Ez minden, amit mondani tudsz? A lányod belehabarodik egy vadidegenbe, akit soha nem láttunk, akiről nem tudunk semmit, még a nevét sem, legföljebb annyit, hogy amerikai és hogy egy fityingje sincs, amit egyébként Maud is bevallott – és te csak annyit mondasz, hogy „ja, igen!”

- De ennek már vége, nem? Úgy értem, annak az istenverte kapcsolatnak.

- Remélem. De nyugodtabb lennék, ha Maud már jegyben járna Reggie-vel. Azért vehetnéd te is a fáradságot és beszélhetnél Mauddal!

- Beszélhetnék Mauddal?! De hiszen egyfolytában azt teszem!

Lord Marshmoreton elméje érezhetően lelassult, amikor rózsákkal volt elfoglalva. – Nagyon jó viszonyban vagyunk egymással. Mindennap beszélgetünk.

Lady Caroline nyugtalanul felhúzta szemöldökét. Az ő elméje éber, eleven, friss és erős volt, akár egy acélcsapda, és fivére tompasága meg elhatalmasodó figyelmetlensége fölöttébb irritálta.

- Úgy értem, a Reggie-vel való eljegyzése ügyében. Végtére is te vagy az apja, nem?! Legalább megpróbálhatnád egy kicsit terelgetni.

- Egy lányt nem lehet kényszeríteni.

- Sosem mondtam, hogy kényszeríteni kéne, hanem finoman és ügyesen befolyásolni. Én mindössze annyit mondok, hogy mint apja rámutathatnál, hogy mi a kötelessége és hogy mitől lesz boldog az élete.

- Na, ezt igyátok meg! – kiáltotta őlordsága hirtelen haraggal, miközben kannája tartalmát a legközelebbi bokorra permetezte. Felszólítását a láthatatlan tripszekhez címezte, Lady Caroline-ról teljesen elfeledkezett. – Csak igyatok! Van még bőven!

Ebben a pillanatban egy lány indult meg lefelé a kastély lépcsőin és egyenesen feléjük tartott. Vonzó megjelenésű lány volt, s a szerény rátermettség aurája lengte körül. Szeme szürke volt és a szeszélyesség enyhe benyomását keltette. Födetlen fején a szellő pajkosan játszadozott sötét hajával. Kellemes látványt nyújtott a reggeli napfényben és Reggie Byng, megpillantva őt a teraszról, hirtelen úgy érezte, imbolyogni kezd vele a világ, majd a fiatalember rózsaszín pírt öltött és elvesztette mondanivalója fonalát.

Alice Faraday hirtelen föltűnése mindig ilyen hatással volt rá.

– Még az este letisztáztam a jegyzeteit, Lord Marshmoreton. Méghozzá két példányban.

Miss Faraday nyugodt, tiszteletteljes és ugyanakkor kissé parancsoló hangnemben beszélt. Egyéniség volt. Titkárnői szolgálatainak korábbi igénybe vevői szerint aranyat ért. Lord Marshmoreton számára azonban nagyon rövid idő alatt inkább a tökéletes lidérc képzetévé vált. A kertészkedés és a családi krónika fontosságáról vallott nézeteik nem találkoztak. Őlordsága szemében a Marshmoreton család történetének írásos rögzítése pusztán a tétlen órák kitöltésére szolgált, Miss Faraday ezzel szemben azt vallotta, őlordságának életművének kellene tekintenie a krónika megírását. Miss Faraday gyakran feltűnt a kertben, hogy előássa őlordságát a növényzet alól és visszacitálja oda, ahol tartózkodnia kellene a vacsora utáni órákban. Mondhatni szokássá vált Lord Marshmoreton számára – amikor szunyókálásából fölébredve már késő volt a mű folytatásához –, hogy valami halovány ígérettel mentse ki magát a további munkálkodás alól. Ilyenkor általában azt mondta, hogy „folyt, köv.” vagy valami ilyesmit, de keserűen vette tudomásul, hogy a lány – nem ismerve a tréfát – félreérti, holott az ő részéről ez csupán amolyan ugratásféle

akart lenni, amit a világért sem kell szó szerint venni.

– Még van mit egyengetni rajta – folytatta a titkárnő őlordsága kordnadrágja ülepére irányítva tekintetét. Lord Marshmoreton mindig is hajlamos volt rá, hogy kissé roggyant testtartást vegyen föl, amikor megpillantotta Miss Faradayt papírlapokkal a kezében közeledni, ugyanis abban a szánalomra méltó tévhitben élt – melyből amúgy semmilyen mennyiségű ellenpéldának sem sikerült őt kimozdítania –, hogy ha titkárnője kilép az ő látómezejéből, akkor ez egyet jelent azzal, hogy lány már végérvényesen vissza is vonult.

– Ugye emlékszik, tegnap este azt ígérte, hogy ma reggel folytatjuk – mondta Miss Faraday és egy pillanatra elhallgatott, de ennyi is elég volt ahhoz, hogy megkapja őlordságától a választ egy diplomatikus nyögés formájában. – De, természetesen, ha most elfoglalt… – tette hozzá a lány engedékenyen, miközben oldalpillantást vetett Lady Caroline-ra. Erre a kiváló hölgyre mindig számíthatott az ember mint szövetségesre ezekben az apró csatározásokban.

– Szó sincs róla! – vágta rá Lady Caroline határozottan. Még mindig háborgott lelkében a figyelem teljes hiánya miatt, amelyet legutóbbi kijelentésére válaszképpen kapott. – Szedd össze magad, John, és azonnal menj be dolgozni.

– Azt csinálom – könyörgött Lord Marshmoreton.

Fivérének közel negyvennyolc éve ellenére Lady Caroline-nak néha még mindig sikerült Lord Marshmoretonban azt az érzést keltenie, amit annak idején, hátulgombolós kisfiú korában érzett utoljára. Hajdanán, nevelkedésük éveiben nővére ragadta magához, úgymond, a kiképző őrmester szerepét.

– A Család Története fontosabb, mint hogy abban a mocskos lében vájkálj. Föl nem foghatom, hogy ilyen munkákat miért nem hagysz MacPhersonra. Ha adnál neki egy kis extra pénzt, készséggel elvégezné. Nagyon jól tudod, hogy a kiadó már türelmetlenül várja a kéziratot. Menj és azonnal láss munkához.

– Meg is ígérte, Lord Marshmoreton, hogy ma reggel folytatjuk – tette hozzá Alice hívogatóan.

Lord Marshmoreton a fuldokló elszántságával kapaszkodott a bálnazsíros bödönbe.

– Igen, igen, hogyne – mondta. – Akkor majd ma este. Vacsora után, he? Úgy van, vacsora után. Az lesz a legjobb.

– Azt hiszem, jobb lenne még vacsora előtt, mondjuk, ma délelőtt – folytatta Alice szelíd kitartással. Ezt a derék lányt mindig zavarral töltötte el az érzés, hogy alig dolgozik meg busás fizetéséért. És ami a Marshmoreton család történetét illette, ő érzelmileg teljesen az ügy oldalán állt. Megtiszteltetésnek tartotta, hogy részt vehet benne.

Lord Marshmoreton ujjai engedtek szorításukból. Szerteszét a rózsakertben a megmenekült borsótripszek ezrei jóízűen folytatták reggeli lakomájukat, elhárult végzetükről mit sem tudva.

– Ó, igen, rendben, rendben, minden rendben! Jöjjön a könyvtárba.

– Igen, Lord Marshmoreton – bólintott Miss Faraday és Lady Caroline-hoz fordult. – Megnéztem a vonatokat, Lady Caroline. A 12.15-ös lesz a legjobb. Van benne étkezőkocsi és megáll Belpher-ben is, ha jeleznek előtte.

– Csak nem utazol el, Caroline? – érdeklődött reménykedve Lord Marshmoreton.

– Csak egy kis rövid beszédet kell mondanom Lewishamben, a Szociális Fejlődés Egyesületében. Holnap már jövök is vissza.

– Vagy úgy! – mondta csüggedten Lord Marshmoreton.

– Köszönöm, Miss Faraday – bólintott Lady Caroline. – Akkor a 12.15-ös.

– A kocsit is iderendeltem háromnegyed tizenkettőre.

– Köszönöm. Jut eszembe, Miss Faraday, lenne szíves menet közben szólni Reggie-nek, hogy szeretném látni egy percre? Beszédem van vele.

Mire Miss Faraday odaért, addigra Maud már búcsút vett Reggie-től és a lángoló ifjú egy kőpadon ülve szívta cigarettáját és olyan elmélkedésbe merült, amelyben az Alice körül kavargó gondolatai versengtek az elsőbbségért a prózaibb gondolatokkal, hogy vajon megközelítő golfütéseihez melyik a legmegfelelőbb alapállás. Reggie lelke háborgott mostanában. Szerelmes volt, és ráadásul a golfban rossz csavarási technikával dolgozott. Voltaképpen a vergődő lelkek táborát gyarapította.

– Lady Caroline kérését tolmácsolom, miszerint beszélni óhajt önnel, Mr. Byng.

Reggie fölugrott ülőhelyéről.

– Helló, hellóóó! Ó, hát itt? Izé…, akarom mondani, maga az?

Most is – mint Miss Faraday társaságában mindig – veséje tájékát az a kellemes bizsergető érzés öntötte el. Úgy tűnt, az elefántkór valamelyik gyengébb változata támadta meg végtagjait, melyek még így is óriási méretűre dagadtak. Szíve mélyéből azt kívánta, bárcsak ne ilyen vonyító hangokkal vegyes idétlen nevetésben törne ki, valahányszor álmai hölgyével találkozik. Ahogy önmagát kívülről megítélhette, így egy meglehetősen ellenszenves fickó benyomását kelti, és Miss Faraday még valami ügyefogyott alaknak vagy minek vélheti…

– Lady Caroline elmegy a 12.15-ös vonattal.

– Helyes! Mit akarok mondani… ó, igen? Tényleg? Értem, hogyan érti. – Annak feltétlen szükségessége, hogy mondjon valamit, legalábbis valami nem túl összefüggéstelent, megbénította elméjét. Minden találékonyságát latba vetette.

– Nem volna kedve egyet sétálni velem, miután beszéltem az idős hölggyel, vagy mondjuk evezni egyet a tavon, vagy valami ilyesmit csinálni, he?

– Nagyon szépen köszönöm, de nekem bent a helyem, hogy segítsek Lord Marshmoretonnak könyve megírásában.

– Mekkora marhaság – akarom mondani, milyen kár!

A fájdalom kínja Reggie lelkének húrjaiba csapott. Szívből jövő őszinte haragot érzett Lord Marshmoreton iránt, aki kapitalista eszközeivel rabszolgát csinál ebből a szegény kislányból és bent robotoltatja, amikor az egész világ napfényben fürdik.

– Ha akarja, megyek, és megkérdem tőle, nem halaszthatná-e estére?

– Ó, köszönöm, de nem, nem kell. Biztos vagyok benne, hogy Lord Marshmoretonnak ez eszébe se jutna.

Miss Faraday kedves mosollyal folytatta útját. Reggie, fölocsúdva a lelkiállapotból, amelybe Miss Faraday jelenlétében szokott kerülni, megindult lassan a felsőbb emeletek felé, hogy eleget tegyen mostohaanyja kérésének.

– Helló, anya. Hogy s mint? Mi miatt akartál látni?

– Nos, Reggie, mi újság?

– He? Mi? Újság? Nem akadt egy a kezed ügyébe reggelinél? Nem sok minden van benne. Tam Duggan megverte Alec Frasert Prestwickben. Más érdemlegeset nem sikerült találnom benne. A Regalban valami új zenés vígjátékot adnak. Csak tegnap kezdték játszani, és úgy tűnik, adtak már rosszabbat is. A Morning Post áradozik róla. A héten valamikor fel kell ruccannom a fővárosba, hogy magam is meggyőződjek róla.

Lady Caroline felhúzta szemöldökét. A lassú felfogóképesség, amelyet ráadásul ilyen közvetlenül fivére nemtörődömsége után tapasztalt, felbosszantotta.

– Nem, nem, nem. Arról van szó, hogy te és Maud elég hosszasan beszélgettetek, és úgy tűnt, hogy nagyon nagy figyelemmel hallgatta, amit mondtál. Azt reméltem, hogy lesz valami jó híred számomra.

Reggie arca földerült. Sikerült megragadnia a beszélgetés fő irányvonalát.

– Ööö… igen, hogyne, sejtem mire gondolsz. Nem, semmi ilyesmi nem volt.

– Mit mondtál akkor éppen neki, amikor úgy figyelt rád?

– Akkor…? Akkor éppen azt magyaráztam, hogyan sikerült tegnap a tizenegyedik lyuknál egy homokbuckából az ütőmmel tökéletesen eltalálnom a kitűző botot. Persze, mindent összevetve, részemről ez is fantasztikus ütés volt. Tudod, megbotlottam egy hülye kis buckában. Mostanában egyszerűen képtelen vagyok az ütővel egyenesben tartani a labdát – és a labda onnan vigyorgott föl rám a homokból. Persze, az igazat megvallva másik ütővel kellett volna ütnöm, de hát…

– Reggie, azt akarod mondani, hogy elszalasztottál egy ilyen ragyogó alkalmat, amikor megkérhetted volna Maud kezét?

– Értem, mire célzol. Nos, valójában, a dolog lényegét tekintve, ténylegesen ezt történt… vagyis nem kértem meg.

Lady Caroline artikulálatlan hangot hallatott.

– Jut eszembe, anya – folytatta Reggie, – el is felejtettem, de vége az egésznek.

– Micsoda!

– Totál vége. Tudod, a dolog úgy néz ki, hogy van egy ismeretlen fickó, akibe Maud rendesen bele van zúgva. Úgy látszik, az a sportember az, akivel tavaly nyáron Walesben jött össze. Maud elkapott egy jó kis záport és a fickó véletlenül épp arra járt, és megosztotta vele az esőkabátját és hát innen már, ugye, olajozottan szokták követni egymást az események… Walesben amúgy is mindig zuhog! Bár hébe-hóba akad néhány jó horgászhely. Na, csak oda akarok kilyukadni, hogy ez a hapsi olyan átkozottul lovagias volt, meg minden, hogy Maud most rá se akar nézni a többi hapsira. Ő a herceg a fehér lovon és mindenki más csak a futottak még kategóriájába tartozik, azaz kábé akkora az esélyük, mint egy félkezű vaknak, aki fogpiszkálóval akar kikecmeregni a gödörből.

– Teljes abszurdum! Természetesen mindent tudtam az afférról, de csak futó kalandról van szó, amely semmit sem jelent. Maud már rég túl van rajta.

– Úgy tűnik, nem egészen így gondolkodik a dologról.

– Nos, Reggie – mondta Lady Caroline feszülten légy szíves, figyelj ide. Azt ugye tudod, hogy a ház egy-két napon belül, Percy huszonegyedik születésnapja alkalmával tele lesz vendégekkel, és e néhány nap alatt lesz az utolsó esélyed Mauddal egy igazi, komoly, személyes beszélgetésre. Nagyon rosszul esne, ha ezt elszalasztanád. Nem tudsz semmit fölhozni viselkedésedre. Maud aranyos, kedves lány…

– Ööö… a legteljesebb mértékben. Egyike a legklasszabb lányoknak.

– Nahát akkor!

– De, anya, én csak azt akarom mondani, hogy…

– Reggie, én nem óhajtok több halogatást!

– Nem, nem, dehogy! Szó sincs róla! – tette hozzá Reggie kötelességtudóan, miközben azt kívánta, bárcsak ne lenne az élet ilyen átkozottul bonyolult.

– Nos tehát, mi lenne, ha ma délután elvinnéd Maudot egy hosszabb kocsikázásra?

Reggie földerült az ötlettől. Erre volt végre valami épkézláb válasza.

Attól tartok, kivitelezhetetlen. Ugyanis a városba kell kocsikáznom Percyért. Ma délelőtt érkezik Oxfordból. Megígértem neki, hogy találkozom vele és együtt döngetünk haza.

– Értem. Nos, akkor nem tudnád…?

– Drága anyuci – vágott közbe sietve Reggie –, én amondó vagyok, hogy most tegyük félre ezt az egész ügyet. Ha nem akarod lekésni a negyed egyest, inkább gyorsan nézz körül, nem felejtettél-e itthon valamit. Már jön is a kocsi.

– Miért nem választottam ki egy későbbi járatot!

– Nem, nem, dehogy, nem szabad lekésned a negyed egyest. Mindenki csupa jót mond róla. Hát akkor viszlát, anya. De most sajnos, szedned kell a lábadat.

– Ugye nem felejtetted el, mit mondtam?

– Nem, nem, dehogy!

– Akkor Isten áldjon. Holnap megjövök.

Reggie lassan tért vissza a kőpadhoz. Mélyet sóhajtott és egy cigarettára vágyott. Űzött vadnak érezte magát.

Amint a kocsi eltűnt a hosszú szilfasor túlsó végén, Maud jött ki a házból. Átvágott a terasz irányába, oda, ahol Reggie ült az élet dolgain mélázva.

– Reggie!

A megszólított feléje fordult.

– Szervusz Maud, öreglány. Gyere, dobd le magad.

A lány eleget tett a felhívásnak: leült Reggie mellé a kőpadra. Enyhe pír borította csinos arcát, és amikor megszólalt, hangja fojtott izgatottságtól remegett.

– Reggie – mondta, és finoman megérintette a fiú karját –, ugye barátok vagyunk?

Reggie atyailag hátba veregette a lányt. Kevés ember volt, akit úgy szeretett, mint Maudot.

– Hát nem vagyunk azok hátulgombolós kölyökkorunk óta?

– Reggie, ugye bízhatom benned?

– Teljes mértékben!

– Szeretnék kérni tőled valamit. Természetesen hétpecsétes titokként kell őrizned.

– Néma leszek, akár a sír. Erre mérget vehetsz. Mégpedig az erősebbikből. Miről is van szó?

– Te ma délután bemész Percyért a városba a kocsiddal, ugye?

– Legalábbis úgy tervezem.

– Nem mennél be inkább most, délelőtt – velem együtt?

– Semmi akadálya.

A lány a fejét ingatta.

– Nem tudod, mire mondasz igent, különben nem egyeznél bele ilyen könnyen. Tudod, nekem nem szabad elhagynom a kastélyt, mégpedig amiatt, amiről beszéltem már neked.

– A fickó miatt?

– Így van. Röviden, szörnyű ribillió lenne belőle, ha rájönnének.

– Sose aggódj, míg engem látsz, öreglány. Rajtam nem múlik. Ebből a lepénylesőből senki sem tudja meg a titkodat.

– Reggie, angyal vagy.

– De mi a terved, miért fontos, hogy éppen ma menj föl?

Maud hátrapillantott a válla fölött.

– Mert… – vitte lejjebb a hangját, bár senki sem volt a láthatáron  …ő újra Londonban van! Tudod, ő valami titkárféle a nagybátyjánál, és ma reggel olvastam az újságban, miszerint a nagybátyja visszatért egy hosszú tengeri utazásról a jachtjával. Tehát neki is vissza kellett jönnie. Mindenhova mennie kell, ahová a nagybátyja is megy. És nekem találkoznom kell vele! Nem láttam tavaly nyár óta – már majdnem egy teljes éve! És nem is írt nekem, én pedig nem mertem írni neki, attól féltem, hogy elkeveredik a levél. Na, ugye most már érted, hogy fel kell mennem. Ma van az utolsó esélyem! Caroline néni elment. Apa a kertben ügyködik, és nem fogja észrevenni, hogy eltűntem. Ezenkívül holnap már késő, mert Percy is itt lesz. Senki sincs nála jobban berágva az ügy miatt.

– Inkább úgy mondanám, hogy ő képviseli a büszke arisztokráciát. Percy! – értett egyet Reggie. – Totál világos. Még csak azt mondd meg, mi lesz a teendőm?

– Azt akarom, hogy fél mérfölddel lejjebb az úton vegyél fel. Dobj ki valahol a Piccadillyn. Az már elég közel van ahhoz a helyhez, ahová menni akarok. De a legfontosabb dolog, természetesen, Percy. Meg kell győznöd, hogy maradjon a városban vacsorára és csak azután jöjjön vissza. Akkor vissza tudnék érni egy délutáni vonattal, és senki sem tudná meg, hogy elmentem.

– Ez tök egyszerű. Vedd úgy, hogy el van intézve. Mikor akarsz indulni, jó lesz rögtön is?

– Inkább azonnal…

– Elballagok a garázsba és hozom a kocsit. – Reggie szórakozottan felkuncogott.

– Fura egy szitu! Anya épp az imént mondta, hogy vigyelek el egy kis kocsikázásra.

– Angyal vagy, Reggie, igazán!

Reggie újra atyaian megveregette a lány vállát.

– Tudom én, mi a szerelem! Azt kérdem tőled, Maud, kizökkent téged a szerelem a bioritmusodból? Úgy értem, nem árt a megközelítő ütéseidnek?

A lány felkacagott.

– Nem, eddig még nem befolyásolta a játékomat. A minap is 86-ot ütöttem.

Reggie irigykedve sóhajtott föl.

– A nők csodálatosak! – mondta. – Hát, akkor elhozom az autót. Amikor kész vagy, ballagj le az úthoz és ott várj.

Amikor Reggie elment, Maud a zsebéből egy kis újságcikket húzott elő, amit az előző napi Morning Postból vágott ki.

Csak néhány szó állt rajta: Mr. Wilbur Raymond Szirén nevű. jachtjával folytatott elhúzódott útjáról hazatért rezidenciájára, a Belgrave tér 11. szám alá.

Maud nem ismerte Mr. Wilbur Raymondot, és mégis, e bekezdés olvastán bizseregni kezdett ereiben a vér. Amint megjegyezte Reggie-nek, amikor a Raymondok hazatérnek városi rezidenciájukra, magukkal viszik unokaöccsüket és titkárjukat, Geoffrey Raymondot. És Geoffrey Raymond volt az a férfi, akit attól a naptól fogva szeretett, mióta először találkozott vele Walesben.

2.

A NAP, amely olyan fényesen sütött a Belpher kastélyra délben, amikor Maud és Reggie Byng elindultak útjukra, ugyanolyan kellemesen sütötte London nyugati szélét két órakor. A Kispiszkos utcán az összes kiskereskedés gazdáinak – akik ezen az elmaradt területen abból tartják fenn létüket, hogy zöldséget és madarakat árulnak egymásnak – az összes gyereke kint volt, és az idegen számára érthetetlen, saját maguk által kitalált játékokkal szórakozott. Macskák tisztálkodtak az ajtók küszöbén és be-bekandikáltak a számos kuka egyikébe ebéd után kutatva. Pincérek szigorúan bámultak ki mindkét olasz étterem ablakán, amelyek továbbviszik Lucretia Borgia hagyományát, ami egy shilling hat pennyt jelent asztalonként. A sarki zöldséges csendesen búcsút mondott egy paradicsomnak, ami még őt is – a kemény és tántoríthatatlan optimistát – arra kényszerítette, hogy beismerje: minősége hagy némi kívánnivalót. Mindezekre a dolgokra a nap enyhe mosollyal válaszolt. A sarkon túl a Shaftesbury sugárúton a keleti szél mindent megtett, hogy kilyukassza a kemény polgárság bőrét, de nem tudott behatolni a Kispiszkos utcába, amely déli fekvésű és keskeny lévén, szélvédett volt, s így gondtalanul sütkérezhetett. Mac, a Regal Színház művészbejárójának köpcös őre, kilépett a sugárútra néző aranyozott üvegbódéból, hogy figyelje az élet látható jeleit. Mac jó kedélynek örvendett ezen a napon. Biztos állása volt, amit a legkisebb mértékben sem érintettek az egész éven át szakadatlanul tartó színházi előadások hullámzó sikerei és kudarcai, mindamellett érzett némi tulajdonosi érdekeltséget ezekben a vállalkozásokban, és most is jogos büszkeséggel nyugtázta, amikor értesült a közönség előző esti viharos tetszésnyilvánításáról. Az előző esti premier, egy amerikai szerző musicalje, kétségkívül az új kasszadarabnak bizonyul. Mac boldog volt, mert tetszett neki, amit látott, és megkedvelte George Bevant, a szerzőt, aki hajlandó volt New Yorkból átruccanni, hogy jelen legyen az óhazában tartandó bemutatón.

George Bevan most lassú léptekkel befordult a sarkon, és Macnek úgy tűnt, búskomoran közeledik. George fiatal, magas, jó kötésű, határozott arcú, körülbelül huszonhét éves férfi volt. Érzékeny művészajka egy kicsit lebiggyedt, és egy kicsit fáradtnak is látszott.

– Jó reggelt, Mac.

– Jó reggelt, uram.

– Jött valami nekem?

– Igen, uram. Néhány sürgöny. Megyek és idehozom – mondta Mac.

Mac visszahúzódott üvegbódéjába. George Bevan ellenben kint maradt az utcán és komor tekintettel kísérte az önfeledten viháncoló gyerekeket. Túlságosan zajosnak, szutykosnak és szemtelenül fiatalnak tűntek számára. Kitörő, gyermeki jókedvük láttán bárki legalább hatvannak érezhette magát mellettük. Ma azonban valami nem volt rendben George-dzsal, mert általában kedvelte a gyerekeket. Sőt, mi több, általában a legtöbb dolgot kedvelte a világon. Jó természetű és jó kedélyű fiatalember lévén, szerette az életet; ellenségei nem voltak, ellenben barátai annál többen.

De ma, attól a pillanattól fogva, hogy kivergődött ágyából, fölfigyelt rá, hogy valami nincs rendben a világgal. Vagy valami szent elégedetlenség ragadta magával lelkét, vagy egyszerűen csak rosszkedve volt. A kettő közül valamelyik. De az is lehet, hogy szervezete ily módon reagált az este történtekre. Egy premier másnapján egy érzékeny művészlélek mindig is hajlamos rá, hogy úgy érezze magát, mint aki most józanodik ki.

Emellett előző éjszaka, az előadást követően egy lakáson, melyet a színtársulat komikusa bérelt a Jermyn utcában, a koronát a napra egy hosszúra nyúló vacsora tette föl, mégpedig az erőltetettebbik és lármásabb fajtából, ahol is, úgy tűnt: egy sereg fáradt, túlhajtott idegzetű ember kötelességének érezte, hogy mesterkélten elevennek mutatkozzék. Hajnali négyig tartott a vidámkodás, amikor már a reggeli lapok is megérkeztek, kritikai észrevételeikkel egyetemben, és George sem került ágyba fél öt előtt. Mindeme körülmények megtették hatásukat kedélyállapotára.

Mac újra feltűnt a látóhatáron.

– Itt van, uram.

– Kösz.

George a zsebébe gyűrte a táviratokat. Egy cica, déli menüjéről hazatérőben elidőzött mellette, hogy George lábszárát szalvétának használja. George szórakozottan csiklandozta meg az állat füle tövét. Mindig kedves volt a cicákkal, de ma minden lelkesedés nélkül, lélektelen gépiességgel végezte el a mozdulatot. A cica odébb is állt. Mac társalogni kezdett.

– Azt mondják, a darab nagy sikert aratott az este, uram.

– Úgy tűnik.

– A nejem a karzatról nézte, és a bemutató előadások minden törzsvendége igen pozitívan nyilatkozott róla. Tudja, uram, ideát nálunk Londonban a karzaton fintorogni szokás a bemutatókon. Nagyon kritikus a közönség. Főleg, ha egy ilyen tengerentúli darabról van szó. Ha nem tetszik nekik, akkor nem is restek tudtára adni az embernek. Aszongya a nejem, hogy mindenki igen pozitívan nyilatkozott róla. A nejem aszongya, hogy már régóta nem látott ilyen vidám darabot, pedig ő aztán sose mulaszt el egyet se. Aszongya a nejem, hogy mindenki nagyon meg volt elégedve a zenével is.

– Az jó.

– A Morning Leader is igen méltatja. A többi újság is?

– Áradoznak. Mind egy szálig. Az esti lapokat még nem láttam. Azért is jöttem, hogy megnézzem őket.

Mac végigtekintett az utcán.

– Ma délután próba lesz, ugye, uram? Már jön is Miss Dőre.

George követte Mac tekintetét. Egy magas, kék kosztümös lány

közeledett feléjük. Még jókora távolságból is bárki észrevehette üdítően kellemes személyiségét. Úgy tűnt, mintha szívpezsdítő szellő tört volna utat előtte. Óvatosan lépkedett a járdán viháncoló gyerekek között. Egy pillanatra megállt, és mondott valamit az egyiknek. A gyerek elvigyorodott. Még a zöldségkereskedés tulajdonosa is földerülni látszott Miss Dore közeledtén.

– Hogy megy az üzlet, Bill? – szólt oda hozzá a lány, ahogy elhaladt a hely mellett, ahol a tulajdonos tűnődött a paradicsomok múlandósága fölött. És bár a válasz csupán annyi volt, hogy – Rohadtul egy bágyadt, halovány mosoly azért keresztülvillant tragikus ábrázatán.

Billie Dore-t, George Bevan zenés vígjátéka kórusának tagját csinos arccal áldotta meg az ég, ehhez járult még a nevetésre mindig kész száj, továbbá fölöttébb arany színű hajzat (amiről ő – az igazságnak teljesen megfelelően – azt állította, hogy színében valódi, bár a látszat ennek ellent mondott) és megnyugtató kék szempár. Az utóbbiakat gyakran vetette be tulajdonosa a csodálók lecsillapítására, akik az előbbiektől fölbátorítva érezték magukat, hogy lelkesedésükben túlságosan messzire merészkedjenek… Billie nézetei az ellenkező nem ama képviselőit illetően, akik megfeledkeztek magukról, olyan könyörtelenek voltak, akár Lord Marshmoreton nézetei a borsótripsz kérdésében. Miss Dore kedvelte a férfiakat és ezt érzékelhető formában ki is fejezte: hajlandó volt ebédelni és vacsorázni velük, de emellett teljesen önálló életet folytatott, és amikor az erősebbik nem figyelme hajlamos volt elsiklani eme tény fölött, Miss Dore határozott-figyelmeztetést adott le, olyan lány lévén, aki szereti az egyértelmű helyzeteket.

– Jó reggelt, George. Jó reggelt, Mac. Van valami a számomra?

– Mindjárt megnézem, kisasszony.

– Hogy tetszett élete párjának a darab, Mac?

– Épp az imént mondtam Mr. Bevannek, kisasszony, hogy a nejem aszonta, hogy már régen nem látott ilyen vidám darabot.

– Helyes. Tudtam, hogy siker lesz. Nos, hogy érzi magát az ifiúr ezen a csodálatos reggelen?

– Fáradtnak és pesszimistának.

– Természetes érzés, ha valaki hajnali négyig vacsorázik…

– Te épp olyan sokáig voltál fenn, mint én, és mégis úgy nézel ki, mint a mama kedvence egy édes, gyermeki szendergés után.

– Hogyne, csakhogy én gyömbérsört ittam és nem szívtam el tizennyolc szivart. Persze, magam sem értem. Azt hiszem, öregszem, George. Elvesztették már vonzerejüket az éjszakai dorbézolások. Legszívesebben már egykor megléptem volna. Egyszerűen nem volt jó a hangulat. Azt hiszem, feleségül megyek egy gazdálkodóhoz és letelepszem.

George nem akart hinni a fülének. Nem számított rá, hogy ezen a fertályon valaki is osztozik jelenlegi életérzésében.

– Azon morfondíroztam – mondta, miközben már nem először érezte, hogy mérföldek választják el Billie-t azoktól, akikkel munkája révén került kapcsolatba –, hogy milyen lapos ez az egész. Úgy értem, a show-biznisz, meg ezek az ócska bemutatók, nem is beszélve a fogadásokról, amiket nem lehet megúszni. Valami azt súgja, hogy hamarosan túl vagyok rajtuk.

Billie Dore bólintott.

– Bárki, akibe szorult egy kis jóérzés, az mind megcsömörlik a show-biznisztől. Legalábbis én így vagyok vele. Ha azt gondolod, hogy elköteleztem magam az iparnak, akkor hadd súgjam meg neked, hogy válni készülök, mégpedig az első adódó alkalommal. Fura egy dolog ez a show-világ. Már égy értem, ahogy az ember belesodródik, aztán meg ragaszkodik hozzá. Itt vagyok például én. Mintha maga a természet is direkt arra pályára szemelt volna ki, hogy a faluszépe legyek valahol az isten háta mögött. Eredetileg főkötőt kellett volna vennem és teheneket fejnem. De ehelyett inkább a nagyvárosba jöttem, hogy felvidítsam a fáradt üzletembereket.

– Billie, nem is tudtam, hogy te a vidéket szereted.

– Nem tudtad, hogy vidéken nőttem fel? Apámnak virágkertészete volt, és valaha mindegyik virág személyes ismerősöm volt. Állítom, ha ma meglátok egy rózsát, kezet rázok vele és megkérdem tőle: – Na, Cyril, hogy s mint mennek a dolgaid? És hogy van Joe és Jack és Jimmy meg a többi fiú otthon? És azt tudod, hogyan ütöttem agyon az időmet az elején, amikor átkerültem Londonba? A Covent Garden környékén őgyelegtem és nagyokat szippantottam a virágillatos levegőből. A srácok, akik arrafelé lábatlankodnak a virágaikkal, olyan gyakran botlottak belém, hogy egy idő után már a díszlet részének tekintettek.

– Inkább arrafelé kellett volna tegnap este sétálnunk.

– Akkor jobban is éreztük volna magunkat. Mondd, George, nem tűnt fel neked az a szörnyű baki a Természet részéről, akivel Babé Sinclair bukkant fel? Észre kellett hogy vegyed, mert több helyet foglalt el, mint amennyire bárkinek joga lett volna. Spenser Graynek hívják a paliját.

George emlékezett rá, hogy bemutatták egy vele egykorú kövér embernek, aki erre a névre hallgatott.

– Baromi nagy hiba volt – fakadt ki méltatlankodva Billie. – Babe még csak gyerek. Ez volt az első műsor, amelyben szerepelt. és nekem véletlenül tudomásom van róla, hogy egy borzasztóan jóképű fiú odaát New Yorkban majd megőrül, hogy feleségül vehesse. És abban is biztos vagyok, hogy ez a lökött pasas komiszul fog bánni vele. Velem is próbálkozott már egy hete, de én rövid úton leállítottam, és most szerintem azt gondolja, hogy Babé könnyebb eset lesz. És ráadásul nem lehet Babe-bel beszélni, mert azt hiszi, hogy a hapsi egyszerűen csodálatos. Ez a másik kifogásom a show-biznisszel kapcsolatban: buta libát csinál a lányokból. Na, kíváncsi vagyok, Mr. Arbuckle még meddig tartja vissza a postámat? De nézd csak, már jön is a Dagi!

Mac bújt elő, bocsánatkérően hozva a leveleket.

– Elnézést, kisasszony. Véletlenül a G közé kevertem a postáját.

– Minden jó, ha a vége jó. Bocsáss meg, George, míg a levelekkel szöszmötölök. Le merem fogadni, hogy a fele szerelmi ajánlat lesz. Tegnap este az első és a második felvonás közt is jött belőle három. Hogy ebben a porfészekben az arisztokraták és a dzsentrik miért gondolják, hogy én vagyok az esetük, csupán mert a hajam aranyszőke – ami persze eredeti, Mac, meg tudom mutatni a pedigréjét és mert nyilvános énekléssel keresem becsületes kenyerem, ez egyszerűen nem fér a fejembe.

Mac kényelmesen nekitámasztotta masszív vállát az épületnek és újra felvette a csevely fonalát.

– Ugye, ma elégedettnek érzi magát, uram?

George nem válaszolt azonnal. Minden bizonnyal kellemesebb lett a közérzete azóta, hogy összefutott Billie Dore-ral, de még most sem volt igazán elemében.

– Azt hiszem, minden okom megvan rá, hogy annak érezzem magam, de valahogy nem megy.

– Á, Mr. Bevan, maga egy őrült mázlista. Nekem elhiheti. Túl hirtelen került túl magasra. Egy ilyen darabnak odaát Amerikában nagy sikere van, ugye?

– Igen. Egy teljes éven át ment New Yorkban, most pedig három társulat turnézik vele.

– Így van ez, uram. Megpróbálta, és hirtelen túl jól ment. Ez a sikeresség hátulütője – ingatta a fejét Mac, mint a szeptember végi holdtölte. – Uram, maga nőtlen ember, ugye?

Billie Dore befejezte levelei átnézését, óriási galacsinná gyűrte őket össze, majd átnyújtotta Macnek.

– Egy kis olvasnivaló üres perceiben, Mac. Fussa át őket, amikor csak föltámad a gyanúja, hogy maga tökfilkó, és hamar megnyugszik, hogy nincs egyedül. Mit is mondott a házassággal kapcsolatban?

– Mr. Bevan és én a mázliról beszélgettünk, kisasszony.

– George, te mázlista vagy?

– Legalábbis Mac azt állítja.

– És mi az oka, hogy Mr. Bevan mázlista? – tette föl a költői kérdést Mac.

– Ne tőlem kérdezze – felelte Billie. – Nem én vagyok a hibás.

– Ez azért van, véleményem szerint, mert túl jól megy neki és mellette meg nőtlen. Maga, ugye, uram, aszonta, hogy nincs felesége, nem?

– Mondani ugyan nem mondtam, de így igaz, tényleg asszony híján vagyok még.

– Na lássa, itten van a kutya elásva. Nagyon hamar belebetegszik, amikor elviszi a pálmát, közbe meg nincs senkije, aki otthon hátba veregetné érte. Mér, amikor még én is legényember voltam, és jó lóra tettem a három órási derbin, aztán be is söpörtem utána a suskát, akkor valahogy nem volt olyan jó érzés az egész. De most meg, ha valamelyik úriember rábeszél, hogy melyik az a biztos tét, amire érdemes fogadni, aztán az be is jön, akkor igaziból az bizserget meg, hogy hazavihetem a dohányt és az asztalra dobhatom az asszony elé, az meg hátba vereget érte.

– És mi van, ha veszít?

– Azt nem mondom meg neki! – vágta rá tömören Mac.

– Mac, úgy látszik maga megtalálta a boldog élet titkát.

– Nincs annak semmilyen trükkje, uram. Csak arról van szó, hogy ki kell fogni a megfelelő asszonyt, meg hogy legyen az embernek egy csinos kis otthona, ahova esténkint hazatérhet.

– Mac – szólt hozzá Billie csodálattal eltelt hangon –, maga most úgy beszélt, mintha egyenesen egy hollywoodi filmből lépett volna ki… Nos, végül is teljesen igaza van. Én is szívvel-lélekkel az egyszerű, meghitt családi élet mellett vagyok. Ha sikerülne a megfelelő férfibe botlanom, aki nem csupán egy könnyű kis pipit látna bennem, én lennék a világon a legboldogabb. Na, nem jössz, George? Kettő harminckor díszletpróba.

– Még vennem kell néhány esti lapot és elküldenem egy-két sürgönyt. Viszlát.

– Akkor találkozunk Philippinél!

Mac tekintetével követte a visszavonuló George-ot, míg be nem fordult a sarkon.

– Kellemes úriember ez a Mr. Bevan – állapította meg. – Kár, hogy a sajtba is csak a lukat látja most is, amikor ekkora sikere van. Asszem, ez már csak így van ezekkel a művészekkel.

Miss Dore elmerült retiküljében és előhalászott egy púderdobozt, majd az orrára kent valamicskét a tartalmából.

– A zeneszerzők mind ütődöttek, Mac. Egyszer szerepeltem egy műsorban, ahol az igazgató lehúzta a szerzőt, mert egyetlen dallamos szám se volt az egész darabban. Szegény ördög beismerte, hogy nem túl dallamos a zenéje, viszont csodálatos hangulata van. Mind így csinálják. Úgy látszik, a jazz okozza. George amúgy normális, és ne higgyen senkinek, aki bármi mást mond róla.

– Régóta ismeri, kisasszony?

– Körülbelül öt éve. Gyors- és gépírónő voltam a kiadónál, amelyik a slágereit publikálta, és ott ismerkedtünk meg. És még valami, ami miatt George piros pontot érdemel. Soha nem engedte, hogy a fejébe szálljon a dicsőség. Mac, ez a srác őrült pénzeket keres. Még a bőre alatt is állandóan ezerdolcsisok lapulnak. De most is épp úgy él, mint annak idején, amikor megismerkedtünk és ő akkor még csak a Broadway körül őgyelgett, hogy becsusszanhasson valamelyik özönvíz előtti show-ba. Ó igen, így volt. Ezt írja bele a naplójába, és vésse rá a mandzsettájára, Mac. George Bevan kiváló fickó. Egy igazi ász.

Mit sem tudván eme dicshimnuszról, amely talán fölvidította volna, George Bevan még az eddigieknél is nyomottabb lelkiállapotban baktatott végig a Shaftesbury sugárúton. A nap elbújt ez idő tájt, a keleti szél viszont csintalanul mókázott vele, akár egy pajkos kölyökkutya. Hideg mancsával paskolta, aztán bokájához dörgölte az orrát, majd hol elfutott, hol visszaugrott; mindent összevetve, pontosan úgy viselkedett vele, ahogy a keleti szelek szoktak, amikor áldozatukra találnak, aki – meggondolatlanul – tavaszi kabát nélkül merészkedett ki a négy fal közül. Világos volt George számára, hogy a nap és a szél most cinkos szövetségre léptek ellene, kizárólag az ő bosszantására. A nap előzőleg csábító ígéretekkel és bátorító mosolyával fegyverezte le, aztán kiszolgáltatta a szélnek, amely most a hivatásos útonálló szakértelmével fújt rajta keresztül. Megszaporázta lépteit és azon kezdett morfondírozni, vajon olyannyira előrehaladt az aggkori hanyatlásban, hogy már egy vesebajt is összeszedett. De azonnal el is vetette ezt a visszataszító elméletet. Mégis, valami oka kell, hogy legyen nyomott kedélyállapotának. Ha valamikor van oka az örömre, akkor – ahogy Mac is rámutatott – a mai napon minden oka megvan rá. Népszerű az amerikai kontinensen, és most Londonban is nagyszerűen debütált, és kétség kívül sikere minden várakozást fölülmúlt. És mégis, ennek ellenére nem érzett lelkesedést.

A Piccadillyhez ért és nyugati irányba vette útját. Ahogy elhaladt a Ki-Be Klub bejárata előtt, egy pillanatnyi megvilágosodás meghozta gyümölcsét: hirtelen mindent megértett. Azért van nyomott kedélyállapotban, mert unja az életet, és azért unja az életet, mert magányos. Macnek, ennek a józan, megbízható gondolkodónak teljesen igaza van. Az élet nagy problémájára tényleg csak egy megoldás kínálkozik: szert tenni a megfelelő lányra és rendelkezni egy meleg kis otthonnal, ahová az ember esténként hazatérhet. Egy kicsit csodálkozott is önnön értetlenségén, amivel minden másfelé, csak nem a helyes irányba tapogatózott rosszkedve okát kiderítendő. Et annál érthetetlenebb volt, hiszen zenés vígjátékírói pályafutása folyamán az általa komponált lírai betétek nem kevesebb mint nyolcvan százaléka ugyanezzel a problémával foglalkozott, s a megoldást is mindig tartalmazta…

George most valóságos szentimentális orgiának adta át magát. Valósággal kéjelgett a tudatban, hogy ő a szegény Lázár a csókok lakomáján. Magányos ordasként baktat egy olyan világban, amely a boldog párocskák észbontóan lüktető kavalkádja. Minden pillanatban nevetgélő párokkal teli taxik suhantak el mellette. Az autóbuszok szinte nyekeregtek a vidám párocskák súlyától. Az utca túloldalán álló fiatal rendőr épp most eresztett meg egy nyájas vigyort egy tovaröppenő elárusítólány felé, aki ráadásul még viszonozta is egy bájos mosoly formájában… Az egyetlen nőnemű lény

Londonban, aki kilógni látszott ebből az irigylésre méltó lüktetésből, egy barna ruhás lány volt, aki ráérősen nézegetve jött George-dzsal szemben, s azt a benyomást keltette, mint ha a Piccadillyn valami új és izgalmas látványosságra talált volna.

Amennyire George megítélhette, a lány feltűnően csinos, középmagas és kecses mozgású volt, s fej tartásába némi büszkeség vegyült. Könnyed járása tökéletes egészségről árulkodott. Valójában – ha elfogadjuk a tételt, miszerint a külső föltár valamit a belsőből – pontosan az a fajta lány volt, akiről George el tudta képzelni, hogy képes lenne szeretni mindazzal a rajongással, amely csak fölhalmozódott egy huszonhét éves vén salabakter viharvert szívében, egy olyan kebelben, amely nem fecsérelte el érzelmi gazdagságát könnyű flörtökre. Alig kezdett bele a kettejük között kifejlődő rózsaillatú románc szövögetésébe, amikor a hideg realitás beletaposott a fékbe. Még akkor is, amikor egy pillanatra megállt, hogy figyelmet szenteljen a tömegen keresztül feléje tartó hölgynek, a keleti szél tovább akadékoskodott: a nyakszirtjén egy jeges kéz siklott végig, melynek dermesztő hidege kijózanítólag hatott rá. Végül is, érvelt keserűen, mi másért sétál egyedül ez a lány, ha nem azért, mert útban van valahová, ahol egy nyavalyás fickó vár rá… Mindamellett semmi földi remény nem kecsegtetett annak lehetőségével, hogy ő, George Bevan megismerkedhet vele. Végtére is, nem rohanhatsz oda az utcán csinos lányokhoz azzal, hogy magányos vagy! Vagyis, megteheted, de ezzel nem jutsz sehova – legföljebb a legközelebbi rendőrőrsre… George kedélyállapota még az iménti színvonalnál is mélyebbre süllyedt. Érezte, túl késői korban született. Bosszantották a modern, emancipált civilizáció hűvös érintkezési korlátai. Hej, mondta magának, nem így volt ez hajdanán, a régi szép időkben. A „sötét” középkorban például ez a lány egy Hölgy lett volna, és azokban a boldog időkben gyakorlatilag mindenki, aki a Hölgy kategóriájába tartozott, pácban is volt, és azonnal hajlandó volt eltekinteni a formaságoktól, csak hogy viszonozhassa az udvarias szolgálatokat, melyeket egy járókelő nyújthat neki. De a mi huszadik századocskánk prózai kor, amikor a lányok csupán lányok, és senkire nem szorulnak rá. Hej, állítaná csak meg ezt a barna ruhás leányzót, és biztosítaná afelől, hogy bármikor, akár most is rendelkezésére állnak George Bevan lovagias, férfiúi szolgálatai – a lány minden kétséget kizáróan áldozatnak tekintené magát és segítségért sikoltana a szemközti rendőrhöz, és a románc úgy körülbelül harminc másodperc alatt véget is érne, vagy ha a rend őre fürgébb, akkor még rövidebb idő alatt.

Ezért – hogy elhessegesse a hiú ábrándokat és visszataláljon az élet gyakorlatibb oldalához – inkább a mellette álló elnyűtt külsejű egyénhez fordult, aki éppen akkor lengetett az arcába néhány esti lapot. Végül is az újságrovatok csak szolgálnak valami figyelemelterelő információval, amikor fáj a szív. George, a kellő mennyiségű aprópénz után kutatva, úgy találta, hogy hiába keres: zsebe tökéletesen üres volt, ugyanis – emlékezett – minden készpénzét a hotelban hagyta. Ez is csak egy a sok közül, amelyet egy ilyen naptól, mint ez a mai, várhat.

Az újságos alakról messziről lerítt, hogy foglalkozását kizárólag monetáris elvek vezérlik. George egyet tehetett: hogy visszabotorkál a szállodájába, előkeríti a pénzét, és az élet terhét, szíve minden bánatával együtt egy kiadós ebédbe fojtja és a hotelból még azt a néhány sürgönyt is elküldheti New Yorkba.

A barna ruhás lány már egészen közel ért, úgyhogy Georgenak lehetősége nyílt alaposabb érzékszervi vizsgálat alá vetnie. Az eredmény elképesztő volt: a látvány messze fölülmúlt mindent, amit távolból ígért. Ha George versenypályázati föltételei szerint alkotta volna is meg a Teremtő, akkor sem találhatta volna el jobban az ízlését. És ez a remekmű most, úgy ahogy jött, örökre ki is sétál az életéből! A gyötrelem lehengerlő érzésével – hiszen nincs keserűbb gyötrelem, mint attól búcsút vennünk, akivel soha meg sem ismerkedtünk –, George szenvedélyesen intett egy arra portyázó taxinak, s minden eddig komponált szentimentális slágerének legszentimentálisabb refrénjével a fülében bemászott a kocsiba, hogy elvitesse magát a helyszínről.

– Rohadt egy világ – meditált, ahogy a jármű néhány méternyi mozgás után megállt egy forgalmi dugó közepén. – Unalmas sárteke, ahol nem történik semmi, és nem is fog soha a büdös életben! Ha kínodban taxiba ülsz, akkor az tuti, hogy dugóba kerül!

Ebben a pillanatban kicsapódott a kocsi ajtaja, és egy barna ruhás lány vágódott be mellé az ülésre.

– Ó, bocsánat – mondta az új utas zihálva lenne szíves, kérem, elrejteni?

3.

GEORGE elrejtette. Mégpedig tette ezt anélkül, hogy a drága időt fölösleges kérdésekkel fecsérelte volna. Egy olyan helyzetben, amely nagy valószínűséggel a leggyorsabb észjárású elmét is kizökkentette volna egyensúlyából, ő azonnal, hatékonyan és messzemenő szakértelemmel cselekedett. Minden bizonnyal oroszlánrésze volt ebben golfozói múltjának is, hiszen nincs annál jobb iskolája a koncentrációs képesség és a feszes figyelem elsajátításának. Némi előre nem várt komplikáció azért adódott, még egy magafajta sportember számára is, aki ugyan megszerezte már az uralmat a gyengeségre hajló test fölött azáltal, hogy megtanulta, miként hajlítsa be a jobb térdét, emelje föl a bal sarkát, terjessze ki szélesen, polip módjára a karjait, csavarja ki dugóhúzószerűen a törzsét, s miközben a csuklóizmait se hagyja tétlenül henyélni, addig a fejét nyugalmi helyzetben, a szemét pedig a golflabdán tartsa. Hitelt érdemlő felmérések szerint egy sportolónak nem kevesebb, mint huszonhárom különböző pontra kell közvetlenül az ütés előtt egyidejűleg figyelnie. Aki boszorkányos játéktechnikával, illetve memóriával képes fejben tartani a fent említett pontokat, annak mondhatni gyerekjáték lányokat rejtegetni taxik hátsó ülésén. Csupán egy röpke pillanat műve volt például, hogy a járda felé eső oldalon lehúzza a napellenzőt. Aztán úgy kihajolt a középső ablakon, hogy tökéletesen takarja a járókelők elől a kocsi belsejét.

– Nagyon köszönöm – dünnyögte a háta mögül egy hang, melynek forrása valahol a padlón lehetett.

– Á, semmiség – próbált meg George a szája szögletéből egy rövid, kemény golfütést hanghullámmá alakítani. A Piccadillyt most már olyan szemmel pásztázta, mint amelyről lehullott a hályog. A józan ész persze továbbra is azt sugallta, hogy még mindig ott, a Piccadillyn van. Mindamellett hihetetlennek tűnt számára, hogy ez még mindig ugyanaz a táj, amely fölött egy pillanattal korábban még pálcát tört, illetve „szürke” és „unalmas” jelzőkkel illetett. Az is igaz, hogy a táj arculatának karakterisztikus vonásai cseppet sem változtak: ugyanakkora mennyiségű unalmas alak hullámzott föl s le. Az épületek továbbra is azt a benyomást keltették, hogy semmiféle tisztálkodásban nem volt részük a Tudorok óta. A keleti szél sem hagyott alább. És bár felszínesen tekintve minden ugyanaz maradt, valójában a Piccadilly tökéletes átlényegülésen ment keresztül. Azelőtt csupán a jó, öreg Piccadilly volt a Piccadilly. De mostanra a Románcok Városának aranyutcája, a Mesés Bagdad Felé Vezető Sivatagi Átkelő és Tündérország székesfővárosának egyik artériája vált belőle. Rózsaszínű köd úszott George Bevan szeme előtt. Néhány perce még nyomott lelke most a magasba tört. Egy szempillantás alatt elszálltak vállairól az évek, és egy meglehetősen élvezhetetlen esztétikai látványt nyújtó, hatvanöt körülinek kinéző szánalmas trotyakból most életkedvtől duzzadó, húszas évei elején virgonckodó sportemberré ifjodott vissza.

Más szóval és röviden: George fölöttébb jól érezte magát. A lehetetlen vált lehetségessé. Az ég megajándékozta egy kalanddal, és most azt se bánta volna, ha cigánygyerekek potyognak az égből.

Valószínűleg a szemére ereszkedő rózsaszín ködnek volt köszönhető, hogy elkerülte a figyelmét egy makulátlanul öltözött huszonegy év körüli fiatalember, aki, miközben George az előkészületekkel foglalatoskodott a taxi belsejének meghitt jellegét biztosítandó, addig a kocsi mögött elszántan galoppozott olyan ábrázattal, hogy leginkább egy jól öltözött, de valamicskét túltáplált és következésképp kondícióját veszített véreb jutott az ember eszébe. Csak amikor az említett fiatalember megállt és George arcától néhány hüvelyknyire zihálni kezdett, az utóbbi csak akkor vett tudomást a létezéséről.

– Hallja, uram! – nyitotta szólásra ajkait a véreb, miközben levett fejéről egy ragyogó cilindert, megtörölt egy rózsaszínben játszó homlokot, majd visszahelyezte fejére a kiváló felépítményt. – Hallja, uram!

Sok mindent lehet mondani „a szerelem első látásra” elnevezésű jelenség műhelytitkairól – mely jelenségnek egyébként ekkorra már George is sziklaszilárd híve lett mégis, kétségkívül a szöges ellentéte is gyakran előfordul. Néha egy pillantás is elég, és bizonyos személyeket maradéktalanul megutálunk. Ezek táborába tartozott George szemében ez a cilinder alatt lihegő húskinövés. Egy személyben egyesített minden olyan tulajdonságot, melyeket George a legkevésbé állhatott. Fiatalember létére rendkívül hájas volt. Már megjelent állának második kiadása is, és a tökéletesen szabott zsakett, amely a felsőbb tartományt takarta be, tágas félkörben domborodott ki. Gyér bajuszt viselt, amely George előítélettel terhes szemében inkább a bajusz kigúnyolása volt. Ábrázatának színe erősen közelített a színkép infravörös tartománya felé, modora több volt mint parancsoló, és ráadásul a szél sem kímélte. Mindent összevetve leginkább a Baljós Előérzet szobrát juttatta a közönséges halandó eszébe. George a Lawrenceville-ben és a Harvardon végezte tanulmányait, utána pedig éveken át része volt abban a kiváltságban, amit a prominens New York-i színházigazgatók közötti fesztelen társadalmi érintkezés jelent, tehát tudta, hol s hogyan kell viselkedni. Senki sem tanúsíthatott volna nagyobb önuralmat.

– Na, pajtás, mondja – érdeklődött szívélyesen, miközben egy kicsit jobban kihajolt a taxi ablakán –, mi a gondja?

Egy küldöncgyerek és két ágrólszakadt férfiú ütötte agyon munkaidejét egymás társaságában, majd egy elárusítólány állt meg, hogy ő is szemtanúja lehessen a jelenetnek. Az idő múlása, úgy tűnt, nemigen zavarta ezeket a főállású szemtanúkat. A boltoslány amúgy is késésben lévén, majd mindegy volt, hogy a lúd milyen kövér lesz. A kifutófiú keze üres volt, eltekintve egy „Rendkívül Sürgős” feliratú cédulától, s ami a két ágrólszakadt honpolgárt illette, az ő közeljövőre vonatkozó terveiket csak az a kezdetlegesen körvonalazott, homályos vágy képezte, hogy elérjenek egy vendéglátó-ipari egységet, amelynek falához aztán vállukat támaszthatják. Vagyis rugalmas emberek lévén, teljesen alkalmazkodtak George időbeosztásához. Együttesünk egyik tagja félrefordította a fejét s azt mondta: – Na mi van? – A másik fölkapott egy szivarcsikket a csatornából és önfeledten rágyújtott.

– Egy fiatal hölgy szállt be az imént a taxijába – mondta a korpulens fiatalember.

– Csak nem? – tamáskodott George.

– Hogy a francba érti, hogy „csak nem”?

– Ha a taxiban volt, nekem is látnom kellett volna. – Ebben a kritikus pillanatban a forgalmi dugó kiengedett, és a taxi könnyedén gördült tova vagy ötvenméternyit, majd újra nyugalmi helyzetbe került. George az ablakból csiga módjára kitüremkedve, jót szórakozott az ügybuzgalom láttán, amely már leplezetlen hajszába csapott át. A korpulens fiatalember alig tudta rövid nyakán hátraszegni a fejét, és lógó nyelvével csaholt hozzá; mindez csak fokozta a vérebhez való hasonlatosságát. Ilyen körülmények közt egy véreb sem viselkedett volna másképp. Most görcsös galoppba váltott önjelölt társaitól kísérve, és tekintve, hogy a fiatalember olyannyira korpulens volt, hogy a kifutófiú szakmai presztízse méltatlannak tartotta, hogy ő is rákapcsoljon, hogy a boltoslány kétségekkel küszködött, vajon a sprintelés eléggé nőies-e, és hogy a két naplopó megdöntötte az elmúlt tizenegy év csoszogási átlagát, a kavalkád még így is jó időt futott. A taxi újra üresben volt, amikor az üldözők testületileg megérkeztek a helyszínre.

– Itt van, főnök – segített a kifutófiú, és a Rendkívül Sürgős cédulával letörölt homlokáról egy kövér izzadságcseppet.

– Ez a’e! – erősítette meg a nem dohányzó naplopó. – Nédd a’je!

– Itt vagyok – fedte föl nyájasan jelenlétét George. – Miben lehetek szolgálatukra?

A dohányos naplopó elismerően sercintett fültövön egy arra kóborló kutyát. Úgy érezte, helyesen cselekedett. Már régóta nem esett ilyen jól neki valami. Egy sivatagos világban, amelyben kevés a gin és sok a rendőr, vagyis ott, ahol nem a becsületes szegénynek áll a világ, mert még egy jól megérdemelt szivart is alig élvezhet az ember anélkül, hogy a kezére ne csapnának, most egy pillanatra elégedettnek, boldognak és reménytelinek érezte magát.

– Helyes! – mondta egyetértően. – Na, most maga…?

A boltoslány rokonlélekre talált a tömegben. Ennek hangot is adott.

– Gyere már! Maudie! Gyere hamar! Ilyet még úgyse láttál! – Maudie, aki London milliói közül talán egy tucatnál is többet tudhatott maga mögött, szintén csatlakozott a nézőközönséghez. Az egybegyűltek ahhoz az osztályhoz tartoztak, amely gyűrűben veszi körül a lerobbant autóst és néma figyelemmel szemlélik, amíg a szerencsétlen ki nem cseréli a kereket. Szó sincs róla, hogy türelmetlenek lennének. Nem is kívánnak gyors és folyamatos cselekvést.

Egyetlen kátyú az úton, amely minden látványosságok közt a legkevésbé látványos, bőven elegendő ahhoz, hogy órákra lekösse a figyelmüket.

Rezzenéstelen szemmel meredtek Georgera és George taxijára. Nem tudták, mi fog történni, sem azt, hogy mikor, de addig szándékoztak várni, amíg történik valami. Lehet, hogy évekig vagy akár az örökkévalóságig is eltart, de addig ott óhajtottak maradni, amíg a dolgok történni nem kezdődnek. A találgatások hallhatóvá váltak.

– Na, mi a’? Karambol?

– Nem a’! Inkább az urat vágták meg.

– Amazok ott hajba kaptak.

– Az ürge átverte a taxist.

Egy szkeptikus személy cinikus magyarázattal állt elő.

– A mozinak csinájják.

Az ötlet azonnali népszerűségre tett szert.

– Hallod? Filmeznek!

– Az ám, Charlie!

– A csaj SZÍ meg a kocsiba’ van!

– Kíváncsi vagyok, most meg mi gyün!

Egy céklaorrú néző, akinek egy mandzsettagombokkal telt kosárka volt a hasára szíjazva, újabb irányzat atyjává lépett elő. Határozottan vitte a szót, mint aki általános tekintélynek örvend.

– Affészkess fenét! A dagadt má’ egy-két sarok óta hajkurássza a fickót, aztán má’ sehogyse bírgya szufláva!

A taxisofőr az események ilyetén fordulatáig feltűnően tudomást sem vett róla, hogy némi egyenetlenség támadt az alsóbb rendek között, most azonban váratlanul és emberien kíváncsi lett.

– Mi történik odakint? – fordult hátra George fejének addresszálva a kérdést.

– Én is pontosan ezt szeretném tudni – mondta George a mandzsettagombok kereskedőjére bökve. – Az az úr ott azzal a hordozható áruházzal, úgy tűnik, neki van a legplauzibilisebb teóriája.

A korpulens fiatalember, aki különös viselkedésével elnyerte sokak figyelmét, és akit ugyanakkor meglehetősen zavart rohamosan növekvő publicitása, zihált és fújtatott a fenti információcsere alatt. Most, hogy már sikerült elegendő mennyiségű levegőt gyűjtenie az ostrom folytatásához, újra George-hoz fordult, ezúttal teljes derékbőséggel.

– A fenébe is, uram, benézhetnék abba a taxiba?

– Ha egy mód van rá, uram, kérem hagyjon magamra.

– Egy fiatal hölgy van a taxiban. Láttam, amint beszállt, és azóta egyfolytában figyelem, és nem is szállt ki, ezért most is bent kell lennie.

George elismerően bólintott eme pontos megfigyelésen alapuló logikus okfejtés hallatán.

– Érvelése, úgy tűnik, hibátlan. Na és aztán? Az Ész Emberének már megadtuk az őt megillető dicséretet, de hol marad a Cselekvés Embere? Mit szándékozik tenni eme információ birtokában?

– Álljon el az utamból!

– Az nem fog menni.

– Akkor erőszakkal hatolok be.

– Megpróbálhatja, de akkor több mint valószínű, hogy kap egy kiadósat az állkapcsára.

A korpulens fiatalember egy lépést hátrahőkölt.

– Ilyet nem tehet, azt, remélem, tudja.

– Jól reméli, tudom. De én mégis megteszem. Tudja, uram, itt a földi életben el kell készülnünk bármilyen szükséghelyzetre. Ez, úgymond, benne van a pakliban. Különbséget kell tennünk a szokatlan és a lehetetlen között. Az előbbi kategóriájába tartozik, ha kihajol egy majdnem vadidegen egy taxi ablakán és leken egy baromi frászt önnek, de ön – úgy tűnik – abból indul ki, hogy ez lehetetlen.

– Majd én megmondom magának, hogy hova tartozik ez…

– A jó tanács, drága uram, amelyet minden pályakezdő fiatalnak adhatok az az, hogy soha ne keverd össze a szokatlant a lehetetlennel! Vegyük például a jelenlegi esetet. Ha ön belátta volna annak eshetőségét, hogy valaki állkapcson vághatja, miközben ön beszállni próbál egy taxiba, akkor ön most több tucat jobbnál jobb ötlettel rukkolna elő az ügy kivitelezését illetően. Ön azonban – csak a vak nem látja – teljesen fölkészületlen. A dolog, hogy úgy mondjam, mintegy a meglepetés erejével hat önre. Azt suttogják majd a klubokban, hogy „Ez a szerencsétlen minek-is-hívják nem tud megbirkózni az élet váratlan helyzeteivel.”

A mandzsettagombipar ügynöke újabb diagnózissal állt elő. Nyilvánvaló volt, hogy percről percre mélyebbre hatol a valóság megismerésében

– Nédd a’ – határozott –, ez itt föl akar szívódni, a másik a járdán meg nem hagyja.

George sugárzó mosolyt vetett a szónokra.

– Következtetése elismerést érdemel, ámbár egy ponton mégis…

Itt abbahagyta, távolról sem azért, mintha kifogyott volna a szóból, hanem csupán azért, mert a korpulens fiatalember mostanra már egészen beszámíthatatlan idegállapotba került, és meggondolatlan támadást intézett az autókilincs ellen: megragadta, s az már majdnem engedett a csavarásnak, amikor George azzal a határozottsággal és messzemenő hatékonysággal lépett közbe, amely viselkedését kezdettől fogva jellemezte.

Szemet hunyni afölött, hogy a betolakodó kénye-kedve szerint garázdálkodik a kilincs körül, illetve nyílt küzdelembe bocsátkozni vele annak birtoklásáért, ezzel azt kockáztatná, hogy kinyíljon az ajtó és fény derüljön a lány ottlétére. Másrészt, állon vágni a fiatalembert – bár erre kifejezett ígéret hangzott el George ajkáról – mégsem tűnt igazán célravezető stratégiának. Kilátásba helyezni egy ilyen eljárást, ez önmagában még elmegy hatásos riasztólövésnek, de az ígéret tényleges beváltása ellen több józan észérv szól, mint mellette. Röviden: szó sem lehet róla. Ilyen esetekkel vannak zsúfolásig tele az Egyesült Királyság börtönei, ilyen és ehhez hasonló tettlegességek tömkelege vár ítéletre országszerte Anglia bíróságain, olyanokéi, akik meggondolatlanul vagdossák álion felebarátaikat. Nem. Valami gyors, határozott, de nem túl fájdalmas és mégis hatékony akció lenne a legideálisabb megoldás, amely kifogja a szelet a korpulens honfitárs vitorlájából.

George kihajolt, és egy széles karlendítéssel leverte a korpulens fiatalember fejéről a cilinderét.

A hatás minden várakozást fölülmúlt. Mindannyiunknak megvan a maga Achilles-sarka, és – fölöttébb paradox módon – fiatalemberünk esetében ez a teste túlsó végére csúszott föl: az ő esetében ugyanis ez a cilindere volt. A pompás fejfedő, amely London ama cilinderkészítő műhelyéből származott, ahol még tudnak cilindert készíteni, és amelyet egy röpke órával a baleset előtt vasaltak ki gondos kezek London ama kalapszalonjában, ahol a vasalás még vasalás és nem brutális gyalulás, a fiatalember igazi büszkesége volt. Ennek elveszítése számára körülbelül nadrágja elveszítésével volt egyenlő. Enélkül egyszerűen hiányosan öltözöttnek érezte magát. Az egykori dühödt támadó azonnal elengedte a kilincset, és a kölykétől megfosztott anyatigris szenvedélyes üvöltésével vetette magát kalapja után. Ugyanebben a pillanatban újra megindult a forgalom. George utoljára egy csoportjelenet látott, a korpulens főszereplővel a közepén. A cilinder elgurult, és az épületek tövében találta meg a kifutófiú. Tulajdonosa gyengéden föléje hajolva egyengette, illetve inkább csak simogatta behorpadt oldalát. Már messze jártak ahhoz, hogy bármit is meghalljanak, de George-nak mégis úgy tűnt, mintha becéző szavak hagynák el a korpulens fiatalember ajkát. Ezután megközelítőleg visszahelyezte cilinderét rendeltetési helyére, majd kirontott az úttestre, és George többé már nem láthatta. A nézőközönség mozdulatlanul meredt az incidens színhelyére. Valószínűleg még jó ideig nem hagytak volna fel ezzel, ha nem tűnik föl a rend egyik őre, és nem tessékeli gyengéden tovább őket. George könnyedén integetett arra az esetre, ha a nézőközönség valamelyik tagja vet véletlenül egy futó pillantást robogó taxija felé, majd behúzta karját és helyet foglalt. A barna ruhás lány úgy tápászkodott föl a padlóról, mintha egy örökkévalóság óta ott tartózkodott volna, és higgadtan helyet foglalt az ülés túlsó végén.

4.

– Na, ez is megvan, még sincs este – szólalt meg George.

– Teljesen le vagyok kötelezve – szólalt meg a lány.

– Részemről a szerencse – folytatta a társalgást George.

Most nyílt először igazi lehetősége rá, hogy közelebbről, kényelmesen és főleg tüzetesebben vegye szemügyre az égieknek e pácban lévő hölgy alakjában hozzá küldött kegyes ajándékát. Az apró részletek, amikor fölfigyelt tulajdonosukra, a fizikai távolság következtében rejtve maradtak, de most teljes mivoltukban föltárulkoztak. Például a hölgy szeméről, amelyet barnának vélt, azonnal kiderült, hogy csupán barnás árnyalatú. A benne megcsillanó arany pettyek, színüket tekintve, tökéletes harmóniában voltak a nap aranyló sugaraival – a nap ugyanis újra előkandikált napi vándorútján, és jóságosán ontotta áldását a föld lakóira, a lány haját sem felejtve ki. A hölgy álla szögletes és ennek következtében határozott, ugyanakkor az elszántsággal ellentmondásban lenni látszott az álla gödre és az ajkai körül játszó mosoly: a humorérzék biztos jele. Az arc összképét tovább finomította az orr, melynek merész vonala egyrészt arisztokratikus méltóságról árulkodott, másrészt lerontotta ennek hatását egy fitos görbület a végén. Mindez egy olyan lányhoz tartozott, aki vállalkozó szellemű és van mersze kockáztatni, mégpedig akkor is mosolyogva, ha történetesen ő a vesztes.

George amatőr fiziognómus volt csak, de azért le tudta volna olvasni a vele szemben lévő arcokról a szembeszökő vonásokat, és minél tovább nézte ezt a lányt, annál kevésbé értette az imént történteket. A történtek ugyanis teljesen összezavarták. Humorérzéke ellenére a talpraesettség és zárkózottság olyan aurája vette körül, hogy egyetlen férfit sem tudott elképzelni, aki ezzel a lánnyal szemtelenkedni merészelne. Az arany-barna szempár, amely most az övével találkozott, barátságos és élénk volt, de el tudta képzelni, hogy bármikor kész olyan fagyosra és vészjóslóra váltani, hogy egyetlen pillantással akár tucatnyi cilinderes fiatalembert is lehűtsön. Ki tudja, hogyan volt képes az a hájas fickó addig terrorizálni egy ilyen lányt, hogy ismeretlen taxikban keressen menedéket? A lány mostanra már eléggé összeszedte magát, és nyilvánvaló volt, hogy amikor a taxiba ugrott, az idegei pillanatnyilag cserbenhagyták. Olyan rejtélyek lapultak itt, amelyek meghaladták George férfiúi intelligenciáját. A lány kitartóan nézte George-ot, George pedig kitartóan nézte a lányt, nem kevesebb mint tíz másodpercen keresztül.

Úgy tűnt George-nak, hogy a lány tetőtől talpig felméri őt. Hogy a vizsgálat kielégítő eredménnyel végződött, bizonyította a lány ajkán megjelenő mosoly. Aztán elnevette magát, és a tisztán csengő kacagás szebb muzsika volt George fülének, mint a legnépszerűbb sláger, amelyet valaha is komponált.

– Gondolom, most azt szeretné tudni, hogy mi ez az egész? – mondta a lány.

Pontosan ez volt az, amit George leginkább szeretett volna tudni.

– Nem, nem – válaszolta. – Egyáltalán nem. Ez nem tartozik rám.

– És, természetesen, ön sokkal jól neveltebb annál, mintsem hogy kíváncsiskodjon.

– Természetesen az vagyok. De hát mi történt itt valójában?

– Sajnos nem elárulhatom el.

– De akkor mit mondjak a sofőrnek?

– Nem tudom. Mit mondanak általában a sofőröknek?

– Attól tartok, kissé zokon veszi, ha nem magyarázok meg mindent kielégítően. Éppen most szállt le a magas lóról, hogy megérdeklődje. Egy ilyen leereszkedés érdemel némi elismerést.

– Adjon neki busás borravalót.

George-nak eszébe juttatták, hogy miért is van a taxiban.

– Szabadna megkérdeznem, hogy hová lesz a fuvar? – kérdezte a sofőr.

– Ó, nem akarom rabolni az idejét, sem a taxiját. Hová is tartott tulajdonképpen?

– A hotelemhez tartottam. Ugyanis pénz nélkül indultam el, és most mindenekelőtt oda kell visszajutnom, hogy magamhoz vehessek némi pénzmagot.

A lány, amennyire egy taxi belsejében ez lehetséges, fölpattant.

– Mi a baj? – kérdezte George.

– Elvesztettem a pénztárcámat!

– Szent ég! Sok pénz volt benne?

– Nem túl sok, de éppen elég ahhoz, hogy vehessek egy jegyet hazáig.

– Szabadna tudnom, hová?

– Nem, sajnos nem szabadna…

– Természetesen, nem azért kérdeztem.

– Persze, hogy nem. Ez az, amit annyira csodálok magában. Hogy nem kíváncsiskodik.

George gondolkodott.

– Csak egy dolgot tehetünk. A taxiban vár a hotel előtt, amíg én felugróm a pénzért. Utána, ha megengedi, adok kölcsön magának annyit, amennyire szüksége van.

– Ez nagyon kedves magától. Annyira, hogy nem is kívánhatom. Akkor lehetne szó, mondjuk, tizenegy shillingről?

– Persze. Nemrég örököltem…

– Természetesen ha azt akarja, hogy takarékoskodjam, nagyon szívesen utazom harmadosztályon is. Az mindössze öt shilling. Az első osztályon tizenhat. Ebből is láthatja, hogy a hely, ahová el akarok jutni, két órára van Londontól.

– Na, ez már valami!

– De nem túl sok, ugye?

– Azt hiszem, a legjobb az lenne, ha egy egész fontot adnék magának. Abból még ebédcsomagot is vehet.

– Maga mindenre gondol. Teljesen igaza van. Egészen biztos, hogy útközben valamikor meg is fogok éhezni. De miből gondolja, hogy visszakapja a pénzét?

– Vállalom a kockázatot.

– Akkor most nekem viszont kíváncsiskodnom kell, legalábbis egy név erejéig. Máskülönben nem fogom tudni, hova küldjem a pénzt.

– Nekem nincsenek titkaim. Olyan vagyok, mint egy nyitott könyv…

– Ne legyen undok. Nem jókedvemben titokzatoskodom.

– Nem úgy értettem.

– Pedig úgy hangzott, mintha úgy értené. Nos, ki is az én jótevőm?

– A becses nevem George Bevan. Pillanatnyilag a Carltonban tartózkodom.

– Most már emlékezni fogok.

A taxi lassan elindult a Haymarketen. A lány elnevette magát.

– Mi az? – kérdezte George.

– Csak az előbb történteken gondolkodtam. 1\idja, közel sem köszöntem meg eléggé, amit értem tett. Csodálatos volt.

– Nagyon boldog vagyok, hogy bármiben is a segítségére lehettem.

– Egyébként mi történt? Tudja, semmit nem láttam a maga hátán kívül, és csak néhány beszédfoszlány jutott el a fülemig.

– Hát, az úgy történt, hogy egy férfi vágtatott hozzám, és váltig erősködött, hogy maga beszállt a taxiba. A fickó megjelenése olyan volt, mint egy fogyókúrás tablettát reklámozó ügynöké, aki még a kúra előtt áll, és olyan modora volt, mint egy piros fenekű páviáné.

A lány biccentett.

– Akkor Percy volt az! Gondoltam.

– Percy?

– Igen, úgy hívják.

– Le mertem volna fogadni.

– Mi történt azután?

– Megpróbáltam meggyőzni, de nem győzték meg az érveim, és végül is megragadta a kilincset, mire én leütöttem a cilinderét, és mire utolérte, addigra elindultunk, és így sikerült meglógnunk előle.

A lány újabb ezüstösen csengő kacagással ajándékozta meg George-ot.

– Ó, milyen kár, hogy nem láttam! Milyen leleményes magától. Hogyan gondolt erre?

– Csak úgy az eszembe jutott – válaszolta George szerényen.

A lány arca komolyra váltott.

– Ha arra gondolok, hogy más férfiak hogyan viselkedtek volna az ön helyében!

– Ó, dehogy! A helyemben bárki ugyanezt tette volna. Amikor Percy cilinderét levertem, akkor csupán az elemi udvariasságnak tettem eleget, amelyet gondolkodás nélkül, bárki más is azonnal megtett volna.

– Most, hogy belegondolok, könnyen kifoghattam volna egy szörnyű, hencegő frátert is! Vagy még rosszabb, egy csigaagyú idiótát, aki leállt volna és képes lett volna a hülye kérdéseivel másodpercekig föltartani. Ha belegondolok, őrült mázlista vagyok, hogy egész Londonból éppen magát szúrtam ki!

– Kezdettől fogva a szerencsés véletlen játékának tekintettem – mégpedig kizárólag a saját szempontomból…

A lány könnyedén megérintette George karját és komolyra fogta.

– Mr. Bevan, csak nem gondolja, hogy csupán azért, mert annyit nevettem és látszólag jót szórakoztam az egészen, valami jelenéktelen bajból mentett ki?! Ha maga nincs ott, és nem azzal a lélekjelenléttel cselekszik, szörnyen megjártam volna.

– De ha az a fickó erőszakoskodik, hívhatott volna rendőrt is!

– Á, dehogy! Ez nem olyan jellegű ügy. Még ha olyan lenne! Nem, sajnos sokkal, de sokkal rosszabbról van szó. Na de most már elég, a világért sem akarom traktálni vele.

Szeme a régi ragyogó mosollyal csillant föl.

– Tudom, hogy nem kíváncsiskodó, de soha nem lehet tudni, hogy nem keltem-e föl magában a gyanakvást, ha még túl sokat titokzatoskodom, és a legbutább az egészben az, hogy nincs is benne semmi titokzatosság, csak éppen nem mondhatok senkinek semmit.

– Nos, úgy tűnik nekem, hogy a fennálló helyzet mögött egy szép kis rejtély bújik meg.

– Úgy értem, hogy én nem egy álruhás hercegnő vagyok, aki anarchisták elől menekül, mint amilyenekről a könyvekben olvashat. Ez csupán egy igen egyszerű probléma. Elunná az életét is, ha elmesélném.

– Próbálja meg.

A lány megcsóválta a fejét.

– Nem. És egyébként is megérkeztünk.

A taxi megállt a hotel előtt, és egy portás már ki is nyitotta a taxi ajtaját.

– Most pedig, ha még nem gondolta meg magát, és tényleg megtenné azt a szívességet, hogy kölcsönadná azt a pénzt, akkor kérem, hogy menjen föl érte, és hozza le, de gyorsan, mert sietnem kell. Még el tudok érni egy jó vonatot, és az egy óra múlva indul.

– Akkor megvárna? Egy pillanat, és itt vagyok.

– Természetesen.

Amit George utoljára látott a lányból, az a lenyűgöző mosolya volt, mert mire két percen belül visszatért, a taxi, és vele együtt a lány eltűnt, és a világ hirtelen üres lett számára.

– Az ifjú hölgy elhajtott a taxival.

– Elhajtott a taxival?

– Rögtön azután, miután ön elment, uram, ő újra beszállt, és azt az utasítást adta a sofőrnek, hogy vigye őt a Waterloo pályaudvarra.

George semmit sem tudott kihozni ebből. Ott állt némán és tanácstalanul, és ki tudja, meddig állt volna ott, ha gondolatait nem zavarja meg egy erélyes hang.

– Hé, uram! A fenébe is!

Egyszer csak megállt még egy taxi a hotel előtt, és egy korpulens, skarlátvörös arcú férfiú pattant ki belőle. Egyetlen pillantás elég volt, hogy meggyőzze George-ot: a hajsza csupán alábbhagyott, de semmiképp sem ért véget. A véreb újra szagot fogott. Percy újra a színen volt! Ez volt az első alkalom a lány megszökése óta, hogy örült az eltűnésének. Rájött, hogy hibát követett el, amikor oly hamar törölte Percyt a Tényezők listájáról. Túlságosan is lefoglalták figyelmét saját kis magánügyei, és végleges győzelemnek tekintette legutóbbi összekülönbözésüket, amely után az ellenség már aligha lesz képes talpra állni, és tessék, számításon kívül hagyta annak a lehetőségét, hogy ez az akadékoskodó, ez a fölösleges harmadik követni fogja egy másik taxival – mindez olyan feladat, amely a csigamód araszoló forgalmi dugóban csak annak nem sikerül, aki nagyon nem akarja. Nos, hát itt volt megint, lelke leplezetlenül háborgott és vérnyomása messze magasabbra szökött annál, mint amennyit a magánorvosa helyeselt volna. George érezte, hogy nem térhet ki. Kénytelen lesz újra felvenni a párbeszéd fonalát.

– Na most – tette meg a kezdő lépést a korpulens fiatalember. George ennek ellenére is kitartott kritikus és barátságtalan álláspontja mellett. Egyszerűbben mondva: végtelenül utálta az előtte izzadó degenerált hájtömeget. Annak ellenére, hogy tetőtől talpig végigmérte, képtelen volt egyetlen olyan pontot is fölfedezni rajta, amitől a legcsekélyebb mértékben is földerült volna. Ez alól az egyetlen kivételt a cilindere pillanatnyi állapota képezte, ugyanis nem kis megelégedéssel agnoszkálta annak oldalán éktelenkedő terjedelmes horpadást.

– Azt hitte, hogy lerázott, mi? Azt hitte, hogy meg tud lógni előlem? Hát akkor tudja meg, hogy nagyon is tévedett!

George hidegen tekintett rá.

– Tudom, mi a maga baja. Valaki túl sok hússal eteti.

A fiatalembernek valósággal habzott a szája a dühtől. Arca még mélyebb skarláttónust öltött. Ráadásul még gesztikulálni is kezdett.

– Maga sötét gazember! Hol a testvérem?

E rendkívüli megjegyzés megtette a hatását. Forogni kezdett George-dzsal a világ. A szavak teljességgel porba döntötték a helyzetről fölállított diagnózisát. Eddig a pillanatig úgy tekintett a fiatalemberre, mint fiatal hölgyek mániákus üldözőjére. Fel sem tételezte, hogy a másiknak bármilyen jogos érv állna az oldalán. George elbizonytalanodott az iménti csapástól.

– A testvére?!

– Hallotta, amit mondtam, nem? Hol van?

George még mindig azon igyekezett, hogy összeszedje szétforgácsolódott erőit. Zavarban volt, és érezte, hogy bocsánatot kell kérnie. Nemrég még azt képzelte, ő az igazság feddhetetlen bajnoka, és most kiderült, hogy tévedett.

Egy pillanatig tétovázott, hogy békéltető hangnemet üssön-e meg, aztán eszébe jutott a lány páni félelme és arra a bizonyos kutyaszorítóra tett utalásai – amelynek feltehetőleg ez a testvér vagy nem testvér az oka –, ezért inkább fölhagyott vele. Nem tudta, hogy mi ez az egész, de az mindenképpen világos volt számára, hogy a lánynak szüksége van rá. Akármilyen ügyről van is szó, ő a lány bűntársa, és annak is kell maradnia.

– Nem tudom, hogy miről beszél – mondta George.

A fiatalember ökölbe szorította a kezét.

– Maga aljas gazember!

Egy erélyes, mély, megnyugtató hang hatolt a cselekmény forró színhelyére, mint annak idején a Szent Grál egy fénynyalábon.

– Mi ez az egész?

Egy testes rendőr termett ott a semmiből. Megállt mellettük, akár az Éber Hatóság bronzszobra. Bal hüvelykujját könnyedén az övébe dugta. Jobb kezével gyengéden a bajuszát simogatta, fajtájának azt a díszpéldányát, amely a gyengébbik nem soraiban több szívfájdalom okozója volt, mint bármely más bajusz az egész körzetben. A bajusz fölötti szempár szigorúan és számon kérőén meredt a jelenlevőkre.

– Mi folyik itt?

George kedvelte a rendőröket. Egyszerűen értett a nyelvükön. Hangját most is, amikor a föltett kérdésre válaszolt, a mélységes tiszteletnek pontosan az a tónusa színezte, melyet olyannyira kedvelnek az őrsön.

– Fogalmam sincs, drága biztos úr – magyarázta George körülbelül olyan hangnemben, mint amikor a bajba jutott kisöcs fordul a bátyjához segítségért. Nem is maradt el az eredmény: a rend őrét azonnal szövetségesének tudhatta. – Én, kérem, békésen álltam itt, amikor ez az ismeretlen úr teljesen váratlanul és minden előzetes figyelmeztetés nélkül rám támadt. Legyen szíves és mondja meg neki, hogy hagyjon békén.

A rendőr vállon veregette a korpulens fiatalembert.

– Ez nem járja, tuggya-e? – dörögte. – Az ilyesmit errefelé nem szeressük ám!

– Vegye le a kezét a vállamról – horkant föl Percy.

A sértettség vonásai szöktették magasra az olimposzi szemöldököt. Jupiter villámai után nyúlt.

– Halló, halló, halló! – méltatlankodott, mint amikor egy halandó túllépi az égiekkel szemben a megengedett határt. – Halló, halló, hallóóó!!!

Ujjai újfent a delikvens vállára nehezedtek, ezúttal azonban nem a jó szándékú hatósági figyelmeztetés kézzel fogható jeleként.

– Ez nem járja, tuggya. Erre mifelénk nem díjazzák ám az ilyesmit!

Őrület szállta meg a korpulens fiatalembert, mint annak idején Héraklészt. Mintha elhagyta volna az általános emberi józanság, mintha egyszeriben semmivé foszlott volna annyi év gondos neveltetése. Egy artikulálatlan hangeffektus kíséretében megrázta magát, és erőteljes ütést helyezett el a hatósági közeg hasi tájékán.

– Hóóó! – adott hangot nemtetszésének a közeg, hirtelen elhagyva az olimposzi magasságokat. A kincstári övét szorító bal kéz most fölemelkedett és félreérthetetlenül a fiatalember gallérján landolt, mégpedig bilincses szorításban. – Lenne szíves, velem jönni!

Mindez bámulatos, s mi több, meghökkentő volt. Legfőképpen a hihetetlenül rövid idő, amely alatt mindez végbement. Egy pillanatra úgy tűnt George-nak, hogy személye egy csúnya utcai veszekedés epicentrumát képezi, mégpedig London egyik legforgalmasabb pontján, de a következő pillanatban már el is mozdult a fókusz, és ő megszűnt tényező lenni, ám a célkereszt most egykori támadóján állapodott meg, aki a Törvény sürgetésének engedve és a méltatlanságtól majd szétrobbanva kénytelen-kelletlen követte a közeget a Vine utcai őrsre, amely műintézmény padlatát annak előtte már oly sok sorstárs lába tapodta.

George megkönnyebbülten nézte messziről a párost, ahogy az állandóan duzzadó nézőközönség bámész tekintetétől kísérve vonul végig a Haymarketen, majd befordult a Carlton Hotel irányába. – így fest Londonban egy fölülmúlhatatlan nap csúcsa! – mondta magában. – És én még unalmasnak mertem nevezni ezt a várost!

5.

MÁSNAP reggel George azzal a homályos előérzettel ébredt, hogy a világ holmi metamorfózison ment át. Ahogy az álom utolsó foszlányai is eltűntek szeméből, enyhe izgatottságot észlelt önmagán. Ezt követőleg remegve ült fel az ágyában. Eszébe jutott, hogy – szerelmes. Semmi kétség nem fért hozzá. Valami furcsa, rég nem tapasztalt kellemes bizsergés hulláma öntötte el egész valóját. Érezte, hogy újra fiatal és erőtől duzzad. Minden határozottan a legjobb irányban haladt ebben a lehetséges világok legjobbikában. Ami a napot illeti, kitett magáért: hétágra szórta sugarait. Még az a zörej is, amely az utcáról származott valakitől és amitől tizenkét hónappal azelőtt idegzsábát kapott volna, most kellemes muzsika volt fülének, bár az illető George alkotó pályájának korai, még kevésbé kiérett szakaszából adott elő valamit, ráadásul úgy tűnt, az emlékezet sem az erőssége, mert csak néhány ponton ragaszkodott az eredeti dallamhoz…

Ennek ellenére George most sokéves átlagot döntött meg a fürgeségben, amellyel elhagyta fekvőhelyét, a fürdőszobába ment és megnyitotta a hideg csapot. Amíg előkészítette arcát a reggeli borotválkozáshoz, önarcképét fürkészte a tükörben. Elérkezett végre „az Igazi”.

George ugyanis azelőtt még soha nem volt szerelmes. Pontosabban, igazán szerelmes nem volt. Való igaz, tizenöt éves kora óta váltakozó intenzitású vonzalmat érzett az ellenkező nem iránt. És az is igaz, hogy zsenge korában – vagyis tizenhét évesen – gyakorlatilag minden tizenkettő és negyven közötti nőnemű személybe, akivel csak találkozott, szerelmes volt, és tucatjával olyanokba is, akiket személyesen soha nem ismert, csak messziről látott. Az évek előrehaladtával azonban egyre inkább eltompult ilyen irányú érdeklődése, azaz lelohadt benne a mindenkit átölelő romantikus érzelem. Az elmúlt öt év hölgyei George Bevan személyében már csak egy kihűlőfélben lévő, füstölgő vulkánt találtak. Munkája természetéből adódó szakmai ártalomról volt csupán szó, amely – fölöttébb paradox módon – az érzelmek biztos kifáradásával fenyegetett. Egy olyan férfival szemben, mint George, aki évek hosszú során át a zenés vígjátéki irodalom nyílt vizein kereste becsületes kenyerét, a nő előbb-utóbb óhatatlanul jelentékeny veszteséget könyvelhet el ama képességei terén, amelyek rendszerint rabul ejtik az átlag férfit. A korosodó George számára egyre inkább úgy tűnt, hogy a női nem legszembetűnőbb jellegzetessége az állandó nyavalygásra való hajlam. Öt éven át vándorolt egy nőkkel teli világban, melyben sokan gyönyörű szépek voltak, de mindegyik felszínesen vonzó, és akik, azonkívül, hogy töretlen lendülettel nyavalyogtak, semmilyen nyomot nem hagytak emlékezetében. Voltak, akik a zeneszámok miatt nyavalyogtak, voltak, akik a szerelmi jelenetek miatt nyavalyogtak, mások a slusszpoénok miatt morogtak, ismét mások a második felvonásbeli nagyestélyijük szabása miatt fanyalogtak. Ezer és ezer okot találtak rá, hogy finnyáskodjanak – dühösen és csendesen, bántóan és kedvesen, mosolyogva és könnyek közt, hisztérikusan és anyáskodva, de kivétel nélkül mind nyavalygott. Mindez egyetlen tapasztalattá sűrűsödött össze lelkében, mégpedig nem annyira a termékenyítő inspirációt, vagy a csábos üdvöskét jelentették George Bevan számára, mint inkább azt a valamit, ami elől jobb kitérni – ha lehetséges finoman és tapintatosan, de ha másként nem megy, akkor leplezetlen meneküléssel. Már évek óta a puszta gondolat is rettegéssel töltötte el, hogy kettesben maradjon egy nővel. Ennek megfelelően sikerült is hatékony menekülési stratégiát kifejlesztenie arra az esetre, ha a gyengébbik nem valamely tagja lecsapni készül rá.

A dolgok ilyetén állása mellett nem nehéz elképzelni a várhatóan föllépő lélektani effektust. Végy egy ábrándokat kergető fiatalembert, aki természeténél fogva lovagias és előzékeny, és minden porcikája a románcra vágyik, majd öt évre tedd lehetetlenné neki, hogy gyakorolja eme képességeit és olyan mennyiségű meggondolatlansággal kevert butaságot kapsz, amely – hatásában – leginkább egy zárt térben szivárgó gázhoz vagy egy szobányi dinamitos töltethez fogható. Egy kóbor szikra és minden a levegőbe repül. Ennek a lánynak a szó szoros értelmében vett viharos betörése George románcokban sivatagos életébe képezte ama bizonyos kóbor szikrát. Azok a meleg barna szemek a gyulladási pont fölé hevítették az évek óta halmozódó érzelmi trotilkészletet. Hosszú évek következetes önnevelő munkája és körültekintő óvatossága most milliónyi apró szilánkra szakadva repült a levegőbe. És most itt állt. Oly reménytelenül szerelmesen, akár a jó öreg középkor bármely trubadúrja.

Még be sem fejezte a borotválkozás szertartását, és még meg sem győződött egyik lábujjával fürdője hőmérsékletéről, amikor hirtelen fölismerésre tett szert – mint annak idején Arkhimédész, azzal a különbséggel, hogy az utóbbi mindezt már a fürdővízben nyakig ülve tette –, nevezetesen arról, hogy az igaz szerelem selymes pázsitján pillanatnyilag több akadály éktelenkedik, mint amennyi homokbucka a legsilányabb golfpályán, amelyen eddig életében valaha is játszott. Az első számú és egyben legdurvább göröngyöt az a tény képezte, hogy nem tudja a lány nevét, sem a címét. Másodszor, gyakorlatilag nulla az esélye, hogy újra egymás mellé sodorja őket az élet. Még mindent elsöprő optimizmusa sem volt képes olyan sűrű rózsaszín ködbe vonni a nyers valóságot, hogy a fenti tényeket ne tekintse makacs akadálynak. Visszament hálószobájába és leült az ágy szélére. Az ügy alapos megfontolást kívánt. Nem volt ugyan letörve, csupán egy kicsit gondolataiba mélyedt. Szilárdan hitt a Szerencsében és ez tartotta benne a lelket. Annak a játékosnak a helyzetében van, döbbent rá, akinek remekül sikerült indítania, de a labda ténylegesen még nem érte el a zöld vonalat.

Eleddig jól ment neki, de hátra van még az, hogy szép sikereire méltó befejezéssel tegye föl a koronát. A Szerencse kerekét most az egyéni Találékonyság valamely kéziszerszámával kell helyettesítenie. Ha most elrontja, ha most kiereszti ezt a lányt az életéből, pusztán azért, mert pillanatnyilag nem tudja a lakcímét, akkor ő, George Bevan, szánalomra méltó balfácán. Végtére is, az ember nem várhat mindent a Szerencsétől. Jó asszisztens módjára, a maga erőfeszítéseit hozzáadva, neki is a Szerencse keze alá kell dolgoznia. De milyen biztos pontok állnak a rendelkezésére, amelyeken elindulhat? Nos, ami azt illeti, az információbőség zavarával most nem kell küszködnie, hiszen a támpontok nemigen hemzsegnek, de a tudás – bármily csekély legyen is – mégiscsak hatalom. Annyit pedig már most tud, hogy a lány mintegy kétórányi vonatútra lakik Londontól, ráadásul, hogy útját a Waterloo pályaudvarról kezdte. Miként cselekedne most Sherlock Holmes? A megfeszített koncentráció sem szolgált megnyugtató válasszal, és George már-már a határán volt, hogy a mindent átölelő reggeli optimizmus, amely napját bearanyozta, most elhagyja, és a sötét reménytelenségnek adja át a helyét. Egy hátborzongató refrén, némi pátosszal keverve, fészkelte be magát agyának tekervényeibe: Hajók, miket elnyel a sűrű sötét… Lehetséges, hogy ez a sor fejezi ki a legjobban a kettejük közt történteket? És valóban, amikor törülközés közben minden lehetséges aspektusból újból megvizsgálta a tények állását, sehogysem tudta elképzelni, hogy a dolgok bármi más fordulatot is vegyenek. Borongós hangulatban öltözött fel és ment le reggelizni. Abban a reményben tette ezt, hogy a reggeli most is, mint általában, meghozza a szív sebeire jótékony, fájdalomcsillapító hatását. És talán egy-két csésze kávé elősegíti a higgadt gondolkodást is. Ennek megfelelően kinyitotta az ajtót. A lábtörlőn egy levél hevert. Az írásképből ítélve egy számára ismeretlen női kéz írta, mégpedig ceruzával. Kinyitotta a borítékot.

Kedves Mr. Bevan,

Szívének egy hirtelen ugrásával tekintete az aláírásra röppent:

A Lány a Taxiban.

Kedves Mr. Bevan,

remélem, nem gondol túl csúnyákat rólam, amiért búcsúzás nélkül tűntem el a fedélzetről. Nem tehettem mást. Láttam, hogy Percy taxival üldözőbe vett és tudtam, hogy végig követett bennünket. Ő nem vett észre engem, így sikerült megszöknöm. Sikerült pénzt is szereznem, ugyanis eszembe jutott, hogy van nálam egy brosstű és útközben beadtam egy zálogfiókba.

Még egyszer nagyon szépen köszönök mindent, amit értem tett.

Üdvözlettel:

A Lány a Taxiban.

George kétszer elolvasta a levelet lefelé menet a lépcsőn, és háromszor a reggeli alatt, majd miután tartalmát az utolsó vesszőcskéig leküldte a memóriaközpontba, izzó gondolatoknak adta át magát. Micsoda nemes lelkű lány! Több mint negyedszázados fennállása alatt még soha nem találkozott olyan nővel, aki megállta volna, hogy ne biggyesszen a levél aljára legalább két Ui.-t. És ez még csak a legcsekélyebb volt a lány rendkívüli erényei között. Micsoda nemét fölülmúló leleményes elmére vall az a brosstűötlet! Mekkora figyelmesség tőle, hogy vette a fáradságot és, ha csak egy pár sort is, de írt neki! Most, sokkal inkább, mint valaha is bármikor, meg volt győződve: élete ideáljával sodorta össze a Sors. Most, sokkal inkább, mint valaha is bármikor, biztosnak érezte: egy olyan jelentéktelen körülmény, hogy pillanatnyilag nincs a neve és címe birtokában, nem jelenthet komoly akadályt a kettejük közti újabb találkozás előtt. Még hogy alig van támpont a láthatáron! Ha csupán egy röpke kétórás vonatútra lakik Londontól és a Waterlooról indult, ennyi már lényegesen leegyszerűsíti a képletet. így mindössze három megye jöhet számításba a lány lakóhelyét illetően. És az, aki képtelen átfésülni három nyamvadt megyét egy lányért, akit szeret, az nem érdemli meg, hogy Isten napja rásüssön. Főleg ha olyan emberről van szó, mint ő, akit Fortuna így a tenyerén hordoz. Fortuna nem igazán hálás érte, ha kegyeit valamely szemtelen halandó leplezetlen erőszakkal hajhássza. Akiről megsejti, hogy mágikus praktikákkal akar uralkodni fölötte, annak mosoly helyett csak egy felhúzott pár szemöldök jár. De ha gyermeki bizalommal telt alázattal hajtja valaki a tenyerébe a fejét, azt ritkán hagyja cserben szüksége idején. George-ot, aki reményteli várakozással tekintett a kifürkészhetetlen jövőbe – Valaminek történnie kell… – majdnem e magasröptű fohász elhangzása után azonnal kegyeibe fogadta.

George-nak megvolt a régi jó szokása, hogy azon ritka alkalmakkor, amikor csupán önmaga társaságában volt kénytelen elkölteni ebédjét, az étkezés unalmát enyhítendő, némi szellemi-irodalmi táplálékot is magához vett egy-két esti lap formájában. Ma, amikor helyet foglalt a Piccadilly egyik vendéglőjének egyik félreeső szögletében, történetesen az Evening News egy korai kiadását hozta magával. A legelső cikk, melyen tekintete megakadt a belső oldalak egyikén, humoros prózában és lírában szentelte hasábjait a nap eseményeinek. A mai különleges eseményt a cikk szerzője nyilvánvalóan érdemesnek találta rímbe faragva megörökíteni. A fejléc imigyen hangzott:

A FŐREND ÉS A REND ŐRE[1]

Bizonyított tény, megesett a Carltonnál ez az eset. Vallják, (sőt, igaz – ez a fő), fél háromra járt az idő. Sütött a nap, kéklett az ég, béke volt, mily gyönyörűség, egy elegáns úr amidőn elkezdett becsmérelni hőn, míg vele tüzesen vitázott, egy másik finom uraságot. Szarvasbőr kesztyűben a jobbja lendült, hogy a szemét kinyomja.

Ki tudja, még meddig fajul az ügy, ha mentőangyalul egy rendőrét nem küldi London, hogy posztján igazságot osszon. „Mit művel? Abbahagyni, kérem!”, a vitéz közeg szólt ekképpen, s ujjával intőn fogta át az illető kravátliját. Kínos nekünk a folytatás! Nem vicc, a hideg majd’ kiráz. Micsoda szégyen és gyalázat! Még a tintánk is belesápad! Nos, az elegáns úr eszét az ördög elvette, s ezért izgága ökle keveré meg a jó járőrben az ebédet, ki erre megjegyezte, „Ejnye!”, aztán a rács mögé terelte.

A Vine Street-i őrs hüledez: Lord Belpher az őrizetes. Hanem egyenlőségnek örvend a brit jogban a pór s a főrend – részrehajlás? micsoda ötlet! –, Lord Belpherre bilincs helyett rávertek olyan összeget, hogy bűnét bánja, s tudja mostság nem pofozógép a hatóság.

George Bevan érintetlen ürüszelete a tányéron megtette az első lépéseket a kocsonyásodás útján, hasábburgonyája pedig észrevétlenül, de elszántan a kihűlés felé. Ahogy az írás is mondja: mindennek megvan a maga ideje, az étkezésnek is, de ez most nem az volt. Végképp bebizonyosodott: valóban helyesen cselekedett, amikor a Szerencsére bízta magát. Kétségkívül útitársául szegődött Fortuna istennője. Ilyen vezérfonállal az ujjai közt nem marad más tennivalója, mint elsétálni a legközelebbi közkönyvtárig és föleleveníteni az ismeretséget a jó öreg Burke-féle Nemesi

Almanachhal. Kifizette számláját, majd elhagyta a vendéglőt. Tíz perccel később mohó gyöngyhalászként merült le az információtenger csendes tükre alá, hogy olyan kincseket hozzon a felszínre, minthogy a Belpher Marshmoreton grófjának családi neve, és a jelenlegi gróf egy fiút mondhat magáénak, Percy Wilbraham Marsht, isk. Eton, Christ Church (Oxford) és amit a könyv szokásos szűkszavúságával csak így közölt: egy - Patrícia Maud. A családi fészek – folytatja a drága jó Bürke – Belpher Kastély, Belpher, Hants.

Néhány órával később George egy Waterloo pályaudvarról induló vonat első osztályán elhelyezkedve figyelte, miként tűnik el mögötte London. Abban a zsebben, amely közvetlenül lüktető szívére simult, az egyszeri útra szóló menetjegy lapult Belpher felé.

6.

KÖRÜLBELÜL abban az időben, amikor George Bevan vonata kihúzott a Waterloo pályaudvarról, egy metálszürke sportkocsi húzott föl csikorgó fékekkel és murvaesőt köpködve Belpher kastélyának főbejárata elé. A karcsú és választékosán öltözött fiatalember a volán mögött levette utazószemüvegét, előhúzott egy zsebórát, és a mellette ülő korpulens útitársához fordult.

– Két óra tizennyolc perc a Hyde Park Cornertől, Csocsókám. Nem rossz, mi?

Az útitárs nem válaszolt. Úgy tűnt mélyen gondolataiba merült. Most ő is levette szemüvegét, s mintha sűrű fátylat libbentett volna föl rózsaszínben játszó, ugyanakkor komor ábrázatáról, melyet – a szokásos testrészeken túl – még egy kis bajuszféleség, továbbá egy pluszáll egészített ki. Szúrós szemmel szemlélte a bájos látképet, amelynek élvezésétől mindeddig megfosztotta az autósszemüveg. A repkénnyel befuttatott, szimmetrikus, szürke kőépület: Belpher kastélya. Kétoldalt, ameddig csak a szem ellát, hullámzó parkok terültek el, imitt-amott ibolyával, másutt százados tölgyekkel tarkítva, amott pedig szelídgesztenyével, minden szép rendben, békésen, és legfőképpen – angolosan. Balra volt a rózsakert, melynek közepén a növények harmóniáját egy éles szögletben egy kordnadrág ülepe törte meg, melynek viselője szemmel láthatóan csigavadászattal volt elfoglalva. Rigó (Turdus Musicus) énekelt a zöld bokrokban.

Valahonnan a távolból bárányok csengettyűje és tehenek bőgése hallatszott. Pontosan az az idilli kép volt ez a leáldozó tavaszi nap aranyos sugaraiban és a lágy zefírben fürödve, amelynek balzsamként és mindent elsimító édes írként kellett volna hatnia valakire, aki e földi paradicsom egyedüli örökösének mondhatta magát. De Percyt, Lord Belphert nem érintette meg az Ember és a Természet eme figyelemre méltó remekműve, és ama puszta gondolatból sem sikerült semmiféle vigaszt merítenie, hogy eljő a nap, amikor mindez magától az ölébe pottyan. Elméjét pillanatnyilag olyan százalékban foglalta le a Bow Street-i rendőrőrsön szerzett élmények keserű emléke, hogy az esztétikum befogadására már nem maradt hely. A hatóság megjegyzéseitől, amelyeket tapintatlannak és nyersnek érzett, még most is visszhangzott a füle. És az infernális éjszaka, amit az őrsön volt kénytelen tölteni… A gyér világítás… A kemény priccs… Az ittas pasasoknak a szomszéd cellákból áthallatszó artikulálatlan-gurgulázó beszédfoszlányai… Az idő, a Nagy Gyógyító talán enyhíti majd az égő fájdalmat, de teljességgel semmi sem képes kitörölni őket az emlékezetéből. Percyt lelke mélyéig megrázták a történtek. Tagjai, a deszkapriccsnek köszönhetően, még mindig merevek voltak. Lelkét tekintve pedig akár egy kitörés előtt álló vulkán. Egy rendőr bilincses társaságában kellett egész London szeme láttára végigmasíroznia a Haymarketen. A hatóság, amely olyan hangnemben érintkezett vele, mintha egy vásott utcagyereket faggatna, szilárdan meg volt győződve, hogy Percy alkoholos befolyásoltság alatt állt őrizetbe vételének pillanatában. (A fickó mondott is valamit Percy májával kapcsolatban, olyan „legyen-szíves-vigyázzon-magára-és-szedje-össze-magát-míg-nem-késő” jellegű dolgokat, amelyek Percy számára illetlenül őszintének tűntek, még ha a magánorvosa szájából is hangzottak volna el rendelője rejtekében.)

Ezek után csodálkozhatunk-e, hogy Belpher kastélyának építészeti remeklése és csatolt részeinek bája most kudarcot vallottak és képtelenek voltak magukkal ragadni a leendő örökös lelkét. Forrt benne a méltatlankodás, amelyet Reggie Byng Londontól hazáig szakadatlan és kissé egyoldalú társalgása sem enyhített egy fikarcnyival sem. Ugyanis Reggie volt az utolsó személy, akit útitársul választott volna a lelki sötétség óráiban. Reggie egész lénye valahogy nem hatott rá nyugtatólag. Ebben annak is része volt, hogy Reggie minduntalan a régi, eatoni gúnynevén – Csocsónak – szólította, amit Percy szívből utált. Ráadásul, egész úton hazafelé, bizonyos időközönként nyomdafestéket nem tűrő kijelentésekre ragadtatta magát a legutóbbi szerencsétlen eseményeket kommentálva, amit Percy módfelett nehezen viselt. Amikor végre kikecmergett a kocsiból, sikerült visszanyernie régi hangulatát annyira, hogy megnyomja a csengőt.

– Leginkább egy melodrámába illene az egész – folytatta Reggie. – A tékozló fiú felbotorkál a családi fészek lépcsőin és nekitámaszkodik a csengőnek. Vajon mi vár rá odabent? Atyai megbocsátás? Vagy egy oltári nagy leszúrás? Való igaz, az ősz hajú öreg komornyik kölyökkora óta ismeri, és minden remény szerint ott fog zokogni a megtévedt bárányka vállán, de mit csinál a családfő? Hogy pucolja majd le a családi címerre pottyantott pacát?

Lord Belpher sötét ábrázata még mélyebb tónust öltött.

– Ez nem vicc – mondta hidegen.

– Magasságos egek, azt hiszed, nekem kedvem van viccelődni? Pont most, amikor ifjúkori pajtásom, mint egy leprás, a társadalom kivetettje lett?

– Az ég szerelmére kérlek, állítsd már le magad!

– Azt hiszed, nekem külön gyönyörűség és megtiszteltetés, hogy olyan valakivel látnak együtt, akit bűnözői körökben csak úgy ismernek, mint a Zsaruverő Piccadilly-Percy? Jó pofát vágok a külvilág előtt, de belül, barátom, égek a szégyentől meg a kíntól, mint a rongy!

A kastély főbejárati kapuja szélesre tárult és Keggs, a komornyik jelent meg a látómezőben. Tisztes korú férfiú volt, tisztes pocakkal és méltóságteljes megjelenéssel, megértő tekintettel, amely most olyan jóságosán mosolygott a fiatal trónörökösre és annak alkalmi sofőrjére, mintha jövetelük kifejezetten a legnagyobb megelégedésére szolgálna. Világos, enyhén kidülledő szeme tisztelettel vegyes jóindulatot sugárzott. A hall félhomályával és masszív bútorzatával együtt pontosan azt a fajta meleg emberséget árasztotta, amelyre a hazatérő vándornak most leginkább szüksége volt. A komornyik azt a benyomást keltette, mintha régóta várt volna erre a pillanatra, és mostantól fogva végtelenül elégedett boldogság árad szét tagjaiban. Fájdalom, de be kell vallani a megrendítő tényt, miszerint szolgálaton kívül, kamrája rejtekében, az arisztokrácia eme szemmel láthatóan ideális szolgája közel sem volt kritikátlan tisztelője Percynek, akit hivatalosan Lord Belphernek, vagy egyenesen mylordnak kellett szólítania. Valójában, amolyan nyílt titok volt a személyzeti fertályon, az inasok közt pedig ama számos tény egyike, amelyet mindig heves borzongás kíséretében emlegettek, hogy Keggs, a szíve mélyén, meggyőződéses szocialista…

– Jó estét, mylord. Jó estét, uram.

Lord Belpher egy nyögés formájában nyugtázta a komornyiki köszöntést, Reggie azonban közlékenyebb kedvében volt.

– Hogy s mint, Keggs? Na, most itt a maga ideje, ha hajlandó akcióba lépni – állt egy kicsit félre és egy nyájas mozdulattal Lord Belpher karmazsinvörös nyakára mutatott.

A komornyik elnézően elmosolyodott. Fogalma sem volt ugyan, hogy Reggie miről beszél, de ez egy cseppet sem zavarta. Már régóta szilárd meggyőződése volt, hogy az ifiúrnak több vagy kevesebb van egy kerékkel, amit az utóbbi inasa is alátámasztott. Nem arról volt szó, hogy Keggs nem kedvelte Reggie-t, csak éppen intellektuálisan elhanyagolhatónak tartotta.

– Küldjön be valami innivalót a könyvtárba, Keggs – mondta Lord Belpher szárazon.

– Igenis, mylord.

– Ez ma az első jó ötleted – ismerte el Reggie. – Én meg beállítom az öreg tragacsot a helyére és már itt is vagyok.

Bemászott a kormány mögé, és beindította a motort. Lord Belpher elindult a könyvtár felé, mialatt Keggs eltűnt a hall végén a zöld ajtó mögött, amely a személyzeti helyiségeket választotta el a ház többi részétől.

Reggie még alig ment néhány métert, amikor mostohaanyjára és Lord Marshmoretonra lett figyelmes, amint a rózsakert felől közelednek. Melléjük hajtott, hogy üdvözölje őket.

– Helló, anya. Halihó, bácsi! Újra a jó öreg birtokon, mi?

Nyugtalanság vibrált Lady Caroline arisztokratikus homlokán.

– Reggie, hol van Percy?

– Csocsókám? Azt hiszem, hogy a könyvtárba ment.

Lady Caroline a fivéréhez fordult.

– Menjünk a könyvtárba, John!

– Jól van, jól van – zsörtölődött Lord Marshmoreton. Úgy tűnt, valami megzavarta a nyugalmát. Reggie elhajtott. Ahogy visszafelé ballagott, miután beállt a kocsival a garázsba, Maudba botlott.

– Helló, Maud, öreglány.

– Helló, Reggie. Tegnap estére vártalak vissza.

– Nem jött össze. A városban kellett maradnom, hogy összeszedjem Csocsókámat. Nem hagyhattam magára szegény ördögöt, amikor pálcát törnek fölötte – kuncogott Reggie.

– Miért? Mi történt Percyvel?

– Azt akarod mondani, hogy nem is hallottad? Hát persze, még nincs benne a reggeli lapokban. Na, Percy behúzott egy zsarunak.

– Behúzott egy minek?!

– A közbiztonság egyik szervét inzultálta. Meglehetősen kellemetlen história. Benyomott egyet a gyomorszájába. Úgy, ahogy mondom. A kereszt jelzi a helyet, ahol a tragédia megtörtént.

Maud visszafogta lélegzetét. Valahogy, bár nem látott teljesen világosan, de sejtette, hogy Percy incidense összefügg az ő csínyével.

Aztán a humorérzéke úrrá lett meglepetésén. Szeme boldogan fölragyogott.

– Abszolúte. Emberbőrbe bújt fenevad, vagy mi. A társadalom réme, meg ilyesmi. Az őrült, ki letépte láncát. Bizonyos megmagyarázhatatlan okok következtében a Belpherek nemes kék vére forráspont fölé szökött, és – bumm! Berángatták a Vine utcai őrsre. És ma reggel, hajnalok hajnalán, a zsaruk megszabadították egy tízestől. Tudod, Maud, öreglány, világos, hogy mi a teendőnk.

Le kell fogyasztanunk Csocsókámat valami elfogadható tömegre, és indítanunk kell a Nemzeti Sport Egyesület mezében. Különben egy középsúlyú boksztehetség vész el észrevétlen családi fészkünk ölén.

Maud egy pillanatra tanácstalanná vált.

– Ugye – kérdezte tettetett hanyagsággal –, nem is tudod, miért csinálta? Úgy értem, mondott neked valamit?

– Egy árva kukkot sem tudtam kihúzni belőle. Hozzá képest egy osztriga locsi-fecsi, egy múmia meg egy javíthatatlan kotyogógép. Abszolúte. Jelenlegi információim mindössze arra a puszta tényre szorítkoznak, hogy ökle közelebbi ismeretséget kezdeményezett egy zsaru hasi tájékával. Ebből aztán meglehetősen kacifántos ügy kerekedett. Na de mi lenne, ha most inkább betüremkednénk a könyvtárba és csatlakoznánk a halálra váltak csapatához?

– Halálra váltak csapatához?

– Nos, ami a mamámat meg őlordságát illeti – volt szerencsém beléjük botlani, amint épp a könyvtárba tartottak és nagyon úgy tűnt, hogy a mama a városból hazafelé szert tett valamelyik esti lapra. Mikor is jött meg?

– Nem sokkal ezelőtt.

– Akkor jól sejtettem. Valószínűleg vett egy újságot, talán úti olvasmánynak a vonatra. Egek, csak nem éppen azt szúrta ki, amelyik azt a verset közli Percyről! Valamelyik firkász annyira el volt szállva az incidenstől, hogy nem bírta ki, hogy próza helyett ne inkább lírában dobja be az egész sztorit. Amondó vagyok, kukkantsunk be és nézzük meg, hogy állnak a dolgok.

Maud újra elbizonytalanodott. Mindamellett az a fajta lány volt, akibe szorult némi kurázsi. A világban, nemének többi tagjához hasonlóan, intuíciói alapján tájékozódott, és ezek most azt súgták neki, hogy a legjobb védekezés ezúttal is a támadás lesz. Az egyszerű blöffölés taktikája az, amire a közeljövőben leginkább szüksége lesz. És persze a kellő díszlettel: maximumra tágított pupillákkal és nagy, ártatlan csodálkozással… Végül is Percy elvileg nem lehetett holtbiztos benne, hogy tényleg őt látta a Piccadillyn…

– Rendben, menjünk be.

– Apropó, öreglány, el is felejtettem megkérdezni – érdeklődött Reggie –, sikerült kielégítően nyélbe ütnöd azt az ügyet, amiért fölruccantál a fővárosba?

– Nem kifejezetten. De ettől függetlenül nagyon rendes volt tőled, hogy magaddal cipeltél.

– Na de mi lenne, ha most inkább lapoznánk egyet – tette hozzá Reggie nyugtalanul –, akarom mondani, az ég szerelmére, nehogy megemlítsd a mamámnak, hogy én is megfordultam.

– Ne aggódj – biztosította Maud nevetve –, nem fogom elkottyantani.

Ezalatt Lord Belphernek, egy kis szódás whisky közreműködésével, sikerült kellemesebb lelkiállapotba kerülnie. Határozottan érezte, van valami a könyvtárban, talán az ünnepélyes, sötét színeknek köszönhetően, ami gyógyírként hatott megtépázott idegeire. Volt valami a szobában a lakatlan városok hangulatából. A világ, durva incidenseivel és könyörtelen rendőreivel együtt, ebbe a szentélybe nem hatolhatott be. Balzsamos nyugalom áradt az ódon könyvekből, amelyeket soha senki nem olvasott, a tágas íróasztalokról, amelyeken soha senki nem írt. A kandalló széles párkányáról valamelyik névtelen ős mellszobra tekintett le majdnem együttérzőn. Percy lelkébe valami távolról ismerős békesség kezdett beköltözni, amelyet a hirtelen kinyíló ajtó, s a belépő Lady Caroline és Lord Marshmoreton azonnal el is űzött. Az előbbire vetett egyetlen pillantás minden kétséget eloszlatott benne afelől, hogy őladysége mindenről tud. Védekezően állt fel.

– Hadd magyarázzam meg…

Lady Caroline remegett az erőfeszítéstől, hogy uralkodjon érzésein. E fejedelmi asszony nem vesztette el ugyan önuralmát, de arisztokratikus nyugalma már rég nem volt ilyen komoly próbatételnek kitéve. Ahogy Reggie is sejtette, a vonaton egy esti lapból tudomást szerzett már a fejleményekről, és azóta forgott vele a világ. Annak idején, amikor Brutus áldozata bordái közé nyomta azt a dikicset, Caesar sem érezhetett hevesebb fájdalmat. A család több tagjában gyakran kellett már csalódnia. Már hozzászokott a látványhoz, hogy fivére kordnadrágban csúszik-mászik a kertben, és máskor sem viselkedik grófi rangjához illően. Maud jellembeli fogyatékosságának tulajdonította, hogy olyasvalakibe szerelmes, akit ő még látásból sem ismert. Bizonyos időközönként Reggie is produkált demokratikus kitöréseket, melyeket ő messzemenően helytelenített. De ilyen rokonsággal körülvéve, Percyben mindig biztos lehetett. Mindig is érezte, hogy Percy lenne az utolsó, aki foltot ejtene a családi címeren. És most tanúja lehet, hogy úgymond lám, miből lesz a cserebogár… Unokaöccse okozta a legnagyobb csalódást. Mert bármennyi ostobaságot követtek is el a többiek, ők soha nem léptették elő a családot humoros rovatok főszereplőjévé. Ha Lord Marshmoreton esetleg kordnadrágot hord is és nem hajlandó jelenlétével megtisztelni a megyei kerti mulatságokat, a hivatalos bálokon pedig rendszerint – súlyosan elhanyagolva házigazdái kötelességeit – inkább egy könyvvel a hóna alatt korán nyugovóra tér, ahelyett, hogy a vendégeket szórakoztatná, és ha Maud egy lehetetlen alaknak adta is oda a szívét, akiről senki sem tud semmit azonkívül, hogy az óceán túlsó partjáról származik, és ha Reggie néhanapján ökölvívók társaságában mutatkozik is előkelő éttermekben, baklövéseiket akkor sem tűzhették tollhegyre zugfirkászok. Ezt a minden eddigi rekordot megdöntő mélyrepülést, úgy látszik, az egyedül makulátlan Percy számára tartogatta a Sors. Ő lett az áldozat, akibe Lady Caroline összes fiatal ismerősei között a legtöbb érzék szorult a társadalmi rang iránt, aki mindeddig tántorítatlan hűséggel őrizte meg a családi címer méltóságát. És most – ha lehet hinni a napi sajtó pletykarovatának itt áll ő, amint ifjúi élete legjavát azzal fecsérli, hogy őrült spanyolként rohangál a fővárosban és fényes nappal inzultálja a rendőrséget. Lady Caroline úgy érezte magát, mint amikor egy püspöknek egyik nap arra kell ébrednie, hogy a leghűségesebb papja fordított hátat neki és lépett át a tűzimádók szektájába.

– Megmagyarázod?! – kiáltotta. – Mit tudsz felhozni mentségedre? Te, aki első fokú unokaöcsém, a grófi cím egyedüli örököse vagy, és most London utcáin rendőrökkel kötekedsz, mint egy közönséges huligán! Az újságokban is benne vagy!

– Ha ismernéd a körülményeket…

– Körülményeket? Azok is bent vannak az esti lapokban! Nyomtatásban olvashatod őket!

– Méghozzá versben – pontosította Lord Marshmoreton, és nyájasan mélázott az emlékeken. – Látnod kellene azt az írást, fiam. Van benne egy-két egészen kapitális rész…

– John!

– De persze egyúttal sajnálatos is – tette hozzá sietve őlordsága. – Roppant sajnálatos. – Próbálta felgerjeszteni magában a jogos felháborodásnak legalább a látszatát, hogy visszanyerje családfői tekintélyét nővére előtt. – Mi ütött beléd, hogy ilyeneket csinálsz? Te vagy az egyetlen fiam. Aggódó gyengédséggel követtem fejlődésedet gyermekkorodtól serdülő korodig, serdülő korodtól férfivá válásodig. Végig azt reméltem, hogy büszke lehetek rád. És ezalatt te mit csinálsz? Londonban kószálsz mint egy fenevad, és keresed, hogy kit falj fel, rettegésben tartod a fővárost, ártalmatlan rendőröket rémisztesz halálra.

– Meghallgatnátok végre egy pillanatra? – kiáltotta Percy. Sebesen kezdett beszélni, mint aki tudatában van, hogy a rendelkezésére álló rövid idő alatt meggyőzően kell előadnia mondanivalóját. – A következő történt: éppen a klubomba mentem ebédelni és a Piccadíllyn jártam a Burlington árkád közelében, amikor is döbbenten vettem észre, hogy Maud sétál az utcán.

Lady Caroline egy kiáltást hallatott.

– Maud? De hiszen Maud itthon volt!

– Ez már magas nekem – folytatta megjegyzéseit Lord Marshmoreton. A jogos méltatlankodás jelenet, érezte, jól sikerült. Talán okosabb lett volna kitartani ugyanebben a hangnemben, de titkon úgy érezte, Percy egész életében nem tett még ennyire a kedvére, mint most, ezzel a bátor merénylettel a Szerv ellen. Lord Marshmoreton annak idején maga is elkövette az ifjúság összes lehetséges meggondolatlanságát és könnyelmű ostobaságát, s eleddig hajlamos volt úgy tekinteni feddhetetlen fiára, mintha az nem is élő-eleven hús-vér fiatalember volna.

– Nem az a baj, hogy féktelen voltál. Oxfordban nem keveredtél semmiféle galibába. Emlékszem, ott még porcelánt és imaszőnyegeket gyűjtöttél. És még hétköznap is flanelöltönyt hordtál.

– Nem maradnál csendben egy pillanatra? – parancsolta Lady Caroline türelmetlenül. – Percy, folytasd!

– Jó, rendben – engedelmeskedett Lord Marshmoreton. – Csak megszólaltam, pusztán csak megjegyeztem valamit.

– Azt mondod, hogy láttad Maudot a Piccadillyn, Percy?

– Pontosan. Már majdnem azt gondoltam, hogy csak egy fölöttébb ritka, de véletlenszerű hasonlóságról van szó, amikor hirtelen beugrott valakinek a taxijába. Akkor aztán rájöttem: tényleg Maud volt az.

Ezt Lord Marshmoreton, világéletében jóhiszemű úriember lévén, már nem hagyhatta szó nélkül.

– Miért ne szállhatott volna be egy taxiba? Miért kellene egy lánynak éppen az én kis Maudomnak lennie, aki a Piccadillyn sétálva beugrik egy taxiba? London – Lord Marshmoreton egyre inkább belemelegedett a vitába, elragadtatva saját logikus érvelésétől – tele van lányokkal, akik taxikat fognak.

– Nem fogott taxit.

– De most mondtad, hogy fogott! – vágott vissza Lord Marshmoreton leleményesen.

– Én azt mondtam, hogy beugrott egy taxiba. Volt már valaki más is abban a taxiban. Mégpedig egy férfi. Caroline néni, ez az a férfi volt!

– Úristen! – kiáltott fel Lady Caroline, majd egy fotelba rogyott.

– Tökéletesen meg vagyok róla győződve – folytatta Lord Belpher ünnepélyesen. – A viselkedése éppen elég volt ahhoz, hogy megerősítse a gyanúmat. A taxi megtorpant egy forgalmi dugóban, odamentem hozzá, és udvariasan megkértem az urat, hadd nézzem meg, ki volt az a hölgy, aki beszállt hozzá, ő tagadta, hogy bármiféle hölgy is beszállt volna. Pedig én a saját szememmel láttam, hogy beszállt hozzá! ő ezalatt végig kihajolt az ablakból azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy eltakarja előlem azt, aki a kocsiban ült. Erre én is taxiba szálltam és követtem az övét végig a Piccadillyn, és utol is értem a Carltonnál. Amikor megérkeztem, a járda mellett ácsorgott, de Maudnak addigra már nyoma sem volt. Követeltem, hogy fedje fel Maud hollétét…

– Erről egy történet jut eszembe – mondta Lord Marshmoreton vidáman –, amit egy újságban olvastam. Szóljatok, hogyha már hallottátok. A nő azt kérdi a szobalánytól: – Nem tudod, merre lehet a férjem? – Mire a szobalány…

– Maradj már csöndben! – vágott közbe Lady Caroline. – Azt azért elvárom, hogy legalább egy csipetnyi érdeklődést tanúsíts egy olyan létfontosságú ügyben, mint egyetlen lányod boldogsága!

– Ó hogyne, hogyne – engedett Lord Marshmoreton. – Mire a szobalány: – A fürdőszobában vannak… Persze, figyelek ám, folytasd csak Percy. De, drága fiam, ugye sikerül még napnyugta előtt a végére érned?

– És abban a pillanatban ott termett egy buta rendőr és elkezdett okvetetlenkedni. Ekkor elvesztettem a fejem. Ez történt, nem tagadom. A rendőr megragadta a vállamat, én meg behúztam neki.

– Hol? – kérdezte Lord Marshmoreton, aki akkurátus ember lévén mindig is szerette pontosan ismerni a részleteket.

– Mit számít most ez? – kérdezte Lady Caroline erélyesen. – Helyesen cselekedtél, Percy. Ezeknek a pimasz fakabátoknak nem szabadna megengedni, hogy kezet emeljenek az emberekre. És mondd, hogy nézett ki az az ember?

– Teljesen átlagos kinézetű pasas volt. Mindössze arra emlékszem csak, hogy frissen borotvált volt. Csak az nem fér a fejembe, hogy Maud hogy tudta egy ilyen fickó miatt elveszteni a fejét. Számomra úgy tűnt, semmi vonzó nincs benne – mondta Lord

Belpher, ami többé-kevésbé érthető is volt a részéről, mert magának Apollónak is csak üggyel-bajjal sikerült volna vonzónak mutatkozni, miután Percy legszebb cilinderét verte le.

– Ugyanannak az embernek kellett lennie.

– Pontosan. Sőt mi több, amerikai volt. Emlékeztek, hallottuk, hogy a fickó, akivel Walesben Maud találkozott, amerikai volt.

Baljóslatú csend nehezedett a könyvtárban összegyűlt társaságra. Percy a padlóra meredt, Lady Caroline mély lélegzetet vett, Lord Marshmoreton pedig, érezvén, hogy várnak tőle valami szóbeli megnyilvánulást, azt mondta: – Magasságos egek! – és komoly szemekkel fixírozni kezdett egy kitömött baglyot valahol a polcok fölött.

Reggie Byng lépett be Maud társaságában.

– Halihó, halihó, halihó! – mondta lendületesen Reggie. Mindig is azt vallotta, hogy a jó kezdés fél siker, és nincs fontosabb a fesztelen légkörnél. – Halihó, halihó!

Maud összeszedte erejét a küszöbön álló ütközethez.

– Helló, Percy, kedves – mondta, és azzal a tökéletes hidegvérrel nézett fivére vádló szemei közé, amelyet csak az egészen rossz lelkiismeret képes produkálni. – Na, miket hallok, mi ez az egész, hogy London Ostora lettél? Azt mondja Reggie, amikor feltűnsz, hanyatt-homlok menekülnek a rendőrök előled.

A társaságon eluralkodó dermedtség, amely szavait követte, egy kevésbé talpraesett lányra talán bénítólag hatott volna.

Lady Caroline felemelkedett, és zordon szemeket meresztett Maudra. Percy az elcsigázott lélek megadásával sóhajtott fel. Lord Marshmoreton, aki csak testileg volt jelen, lélekben pedig valahol a rózsakert túlsó végében bóklászott, összeszedte magát és megpróbált fenyegetően nézni. Maud, választ sem várva, folytatta. Csupa fecsegő vidámság és kicsattanó jókedv volt, tökéletes megtestesülése azoknak a bájos angol lányoknak, akiktől majd a ragya veri ki a fivérüket.

– Apuka, drága – mondta, hozzátapadva gyengéden atyja gomblyukához. – Ma délelőtt óriási ütéseim voltak. Csak egy volt átlagon alul. Ilyesmit még életemben nem csináltam. (- Uramisten – motyogta maga elé Lord Marshmoreton, s miközben egy sanda pillantást vetett nővére irányába, elismerően veregette meg lánya vállát.) – Először elküldtem egy sorozatot a pálya közepén, aztán fogtam az ütőmet és pontosan a fű szélére ütöttem a labdát. Száznyolcvan méterről. A megközelítő ütéseim pedig…

Lady Caroline, aki nem tartozott az ősi királyi játék rajongói közé, meg is szakította a szóló műsort.

– Nem érdekes, hogy mit csináltál ma délelőtt. De az annál inkább, hogy mit csináltál tegnap délután!

Maud tekintete egy olyan kislány tekintete volt, aki még csak meg sem próbált lódítani rövid kis élete folyamán.

– Mire gondolsz?

– Mit csináltál a Piccadillyn tegnap délután? – kérdezte Lady Caroline.

– Piccadilly? Ott, ahol Percy a rendőrökkel verekszik? Nem értem.

Lady Caroline nem volt sportember. Mindig is direkt módon tette föl a kérdéseit, úgy, hogy azokra csak igennel vagy nemmel lehetett válaszolni, ami körülbelül annak volt a verbális megfelelője, mint amikor távcsöves puskával lőnek egy ülő madárra.

– Voltál vagy nem voltál tegnap Londonban, Maud?

E drasztikus, övön aluli ütés fájdalmasan érintette Maudot. A szemenszedett hazugságról gyermekkora óta az átlagos női nézeteket vallotta. Addig, amíg az igazság visszatartásával vagy a hamisság elhitetésével kellett élnie, nem voltak aggályai. De a leplezetlen és szándékos hazugságtól mindig is viszolygott. Most a két rossz közül azt választotta, amelyik mellett legalább megőrizhette az önbecsülését.

– Igen, voltam.

Lady Caroline Lord Belpherre nézett. Lord Belpher pedig Lady Caroline-ra.

– Azzal az amerikaiddal akartál találkozni?

– Igen.

Reggie Byng óvatosan felszívódott. Úgy gondolta, máshol jobban érzi magát. Eddig fölöttébb zavart szemlélője volt a kellemetlen jelenetnek és azzal próbált könnyíteni magán, hogy fölváltva keresztbe tette a lábát és kabátja gombjain matatott, ezzel egyidejűleg pedig verejtékezett.

– Maradj, Reggie – szólt utána Lord Belpher.

– Nos, azt hiszem… akarom mondani… ez a családi perpatvar, vagy micsoda, ha érted, mire gondolok… akad egy s más sürgős elintéznivalóm… – mondta Reggie és kioldalgott. Lord Belpher szemrehányóan felhúzta a szemöldökét.

– Akkor ez volt az a pasas, aki leverte a cilinderemet?

– Ezt meg hogy érted? – csodálkozott Lady Caroline. – Leverte a cilinderedet? Ezt eddig még nem is mondtad.

– Ez akkor történt, amikor megkértem, hogy hadd nézzek be a taxiba. Megragadtam a kilincset, mire ő akkorát csapott a cilinderemre, hogy az jó messzire repült a fejemről. És amíg megkerestem, addig ő továbbhajtott.

– Cc – kapcsolódott be újra Lord Marshmoreton. – Cc, cc, cc. – Minden lelki erejére szüksége volt, hogy kellőképpen indignált képet vágjon. – Föl kellett volna jelentened azt a csirkefogót. Az ilyesmi már testi sértésnek minősül.

– Az az ember, aki leverte a cilinderedet, Percy – vágott közbe Maud nem… Az teljesen más valaki volt. Egy idegen.

– Akkor te egy vadidegennel voltál együtt abban a taxiban – állapította meg epésen Lady Caroline. – Azért, merem remélni, még a te butaságodnak is van határa!

Lord Marshmoreton megköszörülte a torkát. Sajnálta Maudot, akit mindig szeretett.

– Nos, általában tekintve a dolgot…

– Maradj már csendben – állította le Lady Caroline.

Lord Marshmoreton csendben maradt.

– El akartalak kerülni – folytatta Maud –, és ezért ugrottam be az első taxiba.

– Nem hiszem – mondta Percy.

– Pedig ez az igazság.

– Te csak félre akarsz vezetni bennünket.

Lady Caroline Maud felé fordult. A lány tekintetében szomorúság bujkált.

Úgy nézett, mint egy vértanú a vesztőhelyen, aki könyörgő hangon félénk panaszt tesz, miközben attól retteg, nehogy, akár egy pillanatra is úgy tűnjék, meg akarja sérteni végrehajtóit azzal, hogy nincs ínyére, amit vele tesznek.

– Drága gyermekem, miért nem vagy hajlandó egy kicsit is gondolkodni, mielőtt cselekszel? Miért nem hagyod magad befolyásolni valaki mástól, aki idősebb és tapasztaltabb nálad?

– Pontosan – mondta Lord Belpher.

– Ez az egész ügy teljesen elképesztő.

– Teljesen – mondta Lord Belpher.

– Kérlek, ne szakíts félbe, Percy! Tessék, most elfelejtettem miattad, hogy mit akartam mondani.

– Véleményem szerint – került újra felszínre Lord Marshmoreton az ilyen esetekben a legcélravezetőbb eljárás…

– Légy szíves! – mondta Lady Caroline.

Lord Marshmoreton befejezte, és újra felvette a néma kapcsolatot a kitömött bagollyal.

– A szerelemnek nem lehet ám olyan könnyen parancsolni, Caroline néni – jelentette ki Maud.

– Igenis lehet neki megálljt parancsolni, ha van egy idősebb, bölcsebb hozzátartozód, akinek engeded, hogy segítsen.

Lord Marshmoreton időlegesen felfüggesztette a kapcsolatot madarával.

– Miért? Amikor Oxfordban voltam 87-ben – mondta csevegő stílusban –, szerelembe ringattam magam az egyik kiszolgálólánnyal egy trafikban. Reménytelenül szerelmes voltam, az áldóját. Még feleségül is akartam venni. Aztán szegény öreg apám elvitt Oxfordból, és bezárva tartott itthon, Belpherben. Kulcsra zárva, az áldóját. Emlékszem, átkozottul boldogtalan voltam – kalandozott el a dicső múltban. – Kíváncsi vagyok, mi lehetett a lány neve. Furcsa, hogy az ember mennyire elfelejti a neveket… Gesztenyebarna haja volt, és egy anyajegy díszelgett az álián. Emlékszem, meg is csókoltam…

Lady Caroline, fivére családtörténeti kutatásainak egyébként lelkes támogatója, most hirtelen gátat vetett az emlékek szabad áradásának.

– Most ne ezzel foglalkozz!

– Jó, nem foglalkozom. Már amúgy is túl vagyok rajta.

– Nos, mindenestre – folytatta töretlenül Lady Caroline –, drága jó apánk, Isten nyugosztalja, milyen bölcsen és előrelátóan cselekedett akkor! Azt hiszem, mi sem tehetünk mást, minthogy ugyanígy tegyünk Mauddal is. Maud, ezután egy lépésre sem hagyod el a kastélyt, amíg úgy nem látjuk, hogy kigyógyultál ebből a borzasztó lelkiállapotból, megértetted? Állandó őrizet alatt leszel.

– Majd én vigyázok rád – ajánlotta magát ünnepélyesen Lord Belpher. – Minden lépésedet figyelni fogom.

Maud kihívóan meredt rá, körülbelül úgy, ahogy egy hercegnő tekint a rács mögül bebörtönzőire.

– Nekem mindegy. Szeretem őt és mindig szeretni is fogom, és semmi, de semmi külső erő nem tud eltántorítani attól, hogy szeressem őt…, mert szeretem őt – fejezte be egy kissé bátortalanul.

– Badarság – kontrázott rá Lady Caroline. – Jövő ilyenkorra már a nevére sem emlékszel. Nincs igazam, Percy?

– De – helyeselt Lord Belpher.

– De igenis, fogok rá emlékezni! – riposztozott Maud.

– Ezzel csak óvatosan, átkozottul nehéz ám a nevekre emlékezni! Én mindig hadilábon álltam a nevekkel – szólalt meg Lord Marshmoreton. – Én aztán erőlködhetek, volt, hogy legalább százszor is próbálkoztam, de nem jutott eszembe annak a trafikos lánynak a neve. Talán L-lel kezdődik… Vagy M-mel? Hilda vagy Muriel? A jó ég tudja már…

– Egy röpke év leforgása alatt – vigasztalta Lady Caroline –, már magad is csodálkozni fogsz, hogy hogy lehettél ilyen butuska. Nem így van, Percy?

– De – fejezte ki egyetértését Lord Belpher.

– Szent Habakuk! Fiam, te nem tudsz normális állító mondattal válaszolni egy eldöntendő kérdésre? – szólt közbe Lord Marshmoreton. – Ha, teszem azt, valaki azzal a kérdéssel fordulna hozzám, hogy Mondja uram, az azon fia ott?, gondolod, én is úgy válaszolnék, hogy de? Mi a fenének kellett imaszőnyeggyűjtéssel fecsérelned a drága éveidet Oxfordban?

– Apa, azt mondják, a börtön gyakran tompítólag hat az intellektusra – mondta Maud, majd megindult az ajtó felé és elérve a céltárgyat, lenyomta a kilincset. Albert, a kis inasfiú, aki idejében kapta el a fejét, hogy megússzon egy csúnya fülsérülést, fölegyenesedett és már el is tűnt.

– Nos, ez minden, Caroline néni? Most már mehetek?

– Igen. Én a magam részéről befejeztem.

– Hát akkor jó. Sajnálom, hogy engedetlen leszek – már ami a felejtést illeti de nem tehetek mást.

– Egy-két hónap karantén után majd rájössz, hogy igenis, tehetsz – erősítette meg az üggyel való teljes azonosulását Lord Belpher.

Szelíd mosoly játszadozott húga arcán.

– A szerelem csak nevet a zárt ajtók előtt – mondta alig hallhatóan és elhagyta a szobát.

– Mit mondott? – érdeklődött Lord Marshmoreton. – Hogy nevet valaki a zárak előtt? Nem értem. Miért nevetne valaki egy zárt ajtó előtt? És miért pont zárt ajtó előtt? Legföljebb csak a tisztességes emberek. A minap is járt itt valaki és feszegette az íróasztalom fiókját. Meglestem, hogy csinálja a pasas. Egész érdekes látvány volt. Valami ócska kapadohányt szívhatott közben, mert kegyetlenül bűzlött. Állítom, annak a fickónak marhabőrből van a torka. Különben nem bírná. De, nevethetnékem egész idő alatt egy pillanatra se támadt.

Lord Belpher elmélázva sétált az ablakhoz és kinézett a sötétedő estébe.

– És ennek éppen most – mondta magában keserűen a huszonegyedik születésnapom előestéjén kell történnie…

7.

Az OSTROMLÓ hadsereg első és legfontosabb feladata, hogy kiépítse bázisát. George, miután megérkezett Belpher falujába és ezzel megtette az első lépést a kastély ostrom alá vételében, a Marshmoreton Címert választotta ki bázisául. A kiválasztás talán nem a leghelyesebb kifejezés, hiszen ez bizonyos választékot tételez föl, márpedig George esetében erről nem volt szó. Ugyan nem kevesebb mint két fogadó is létezik Belpher falujában, de a Marshmoreton Címer az egyetlen, amely embernek és állatnak szállásául szolgálhat, föltéve, hogy – úgymond – az ember és állat az éjszakát is ott óhajtja tölteni. A másik födél, a Kék Vadkan, csupán sörözőnek minősül, ahol Belpher társadalmának alsóbb rétegei gyűlnek össze az éjszaka órájában a nap szomját oltandó és hogy minden eszmei mondanivalót nélkülöző, végeláthatatlan történetekkel szórakoztassák egymást. Ezzel szemben a Marshmoreton Címer kényelmes, tiszteletre méltó szálláshely, amely leginkább a falu plutokratáinak ízlését igyekszik kielégíteni. Esténként ott könnyen összefuthat az ember a helyi állatorvossal, amint együtt pipázik a zöldségessel, a pékkel meg a hentessel és néha a kört a környékbeli gazdák egészítik ki, hogy gördülékenyebben menjen a társalgás. Szombatonként még szokásban van az úgynevezett egyshillinges rendelés, ami a vidéki angol elnevezése az ürüszeletből, főtt krumpliból álló fogásnak, amelyet közvetlenül hatalmas szelet sajtok követnek. Az hírlik róla, hogy megéri az árát, és ennek megfelelően nagy közkedveltségnek is örvend. Mindamellett a hét többi napján, az alkonyati órákban a Marshmoreton Címerbe vetődő vándor majdnem teljesen a magáénak érezheti a helyet. Kérdéses, hogy vajon széles e világon létezik-e kiesebb hely a néhány napig itt időző szerelmes fiatalember számára, mint a tipikus angol falu. A Sziklás-hegység, a vérző szívűek eme kedvenc tartózkodási helye ötlik azonnal az ember eszébe, de a reménytelenül szerelmes óhatatlanul kizökken befelé forduló, keserédes magányából, amikor egy bosszús grizzlybe botlik. Az angol faluban ilyen zavaró körülmények nem állnak a meditáció útjába. A vidéki Anglia oly mesterien egyesíti magában az ipari civilizáció előnyeit a rusztikus nyugalommal, hogy semmilyen más hely nem vetekedhet vele, kivéve talán a New York-i Közkönyvtárat. Itt az Ámor nyilától szitává lőtt szív zavartalanul sétálhat bármilyen irányban annak veszélye nélkül, hogy bárkivel is társalgásba legyen kénytelen bocsátkozni. Ehhez jön még a nap végén, mintegy koronaképp a vacsora: a sültből és burgonyából álló kapitális fogás, amelynek gasztro-intesztinális útját az aranyszínű, helyi angol sör egyengeti.

Belphernek az angol falvak fent említett, szokásos előnyein túl megvan a maga sajátos bája ama ténynek köszönhetően, hogy jobb napokat is látott már. Bizonyos értelemben romnak számít, és közismert, hogy a romok jótékony, nyugtató hatással vannak a háborgó lélekre. Tíz évvel azelőtt Belpher Dél-Anglia virágzó osztrigakereskedő központjai közé tartozott. A part mentén helyezkedik el, ott, ahol Hayling szigete keresztben fekszik az öböl torkolatában és így ugyanolyan sós lagúnát képez, mint amilyet Fire szigete a Long Island-i nagy déli öbölben választ le az Atlanti-óceán vízéből. A Belpher-öböl vízszintje még dagálykor is alacsony, és amikor apály kezdődik, csillogó iszapbuckákat hagy maga után, amelynél ideálisabb lakóhelyet el sem tudnak képzelni a válogatós ízlésű osztrigák. Hosszú éveken át az osztriga jelentette a vidám vacsorák főfogását a Savoyban, a Carltonban és a Romanóban. Hercegek rajongtak bolondulásig érte, és kóristalányok fakadtak sírva, ha aznap éppen nem szerepelt az étlapon. És egy ördögi pillanatban valaki rájött: a belpheri osztriga annak az egyszerű ténynek köszönheti kapitális méretét, hogy reggeli, déli és esti menüjét kizárólag a helyi szennyvízből vette magához. Mindig is kevés választotta el egymástól a népszerűséget és a gyűlöletet. Világosan látható ez a politikusok, tábornokok és ökölvívók esetében, miért lenne e szabály alól éppen az osztriga kivétel? Tífuszjárvány rémhíre, teljesen futó és alaptalan félelem söpört végig a tájon, de ahhoz éppen elég erős, hogy elvégezze pusztító munkáját, s majdnem egyetlen éjszaka leforgása alatt Belpherből, a virágzó kereskedelmi központból álmos, elfelejtett falucska lett, s ebben az állapotban fedezte fel George Bevan is. A sekély víz még mindig megvan, az iszap is, az osztriga is, de a belőlük támadt nyüzsgés híján. Belpher dicsősége már odavan, ám ha veszített is gazdasági jelentőségéből, gyarapodott bájosságában, amit George a maga részéről egyáltalán nem bánt. Számára, jelenlegi lelkiállapotában, Belpher az ideális helyet jelentette. Nem mondhatjuk, hogy a megérkezése utáni pillanatokra datálható, amikorra George olyannyira összeszedte magát, hogy föltegye a kérdést önmagának: tulajdonképpen miért és meddig szándékozik itt maradni – de most, hogy már itt volt, nem kerülhette ki a makacs tényeket. Két bágyadt napot töltött céltalan lófrálással, s ezalatt elégséges mértékben foglalták le elméjét gondolatai. Hosszú, békés pipázgatások során a lovászokat figyelte, amint ellátják lovaikat, továbbá játszott a fogadó kiskutyájával és gyengéd fültővakargatásokkal ajándékozta meg a fogadó macskáját. Lesétált a régi, macskaköves utcán a kikötőhöz, kószált a parton, leheveredett a lagúna másik partján lévő kis strandon, ahonnét remek kilátás nyílott a falu piros cseréptetőire, miközben a hullámimitációk buzgón verdesték a part menti köveket, fontoskodó lendülettel próbálván álcázni a valóságot, lévén az átlagos mélység a parttól kétszáz méternyire is csupán ötven centi. Belpher öble tudniillik soha nem lankadó erőfeszítéssel hitegette önmagát, hogy még mindig képes naiv alkalmi vendégeit becsapni és abba az illúzióba ringatni, hogy amikor őt látják, akkor a nyílt tengerrel van dolguk.

És az ár jelenleg apadóban volt. A maradék víz sártengerré változott, melynek felületét buja zöld fű nőtte be. A lemenő nap a szivárvány színeit szórta a puha nedvességen át. Madarak énekeltek a bokrokban. George fölcihelődött és visszasétált a Marshmoreton Címer meghitt falai közé. És az egészben az volt a legfigyelemreméltóbb, hogy minden tökéletesnek, természetesnek és ésszerűnek tűnt, és egy pillanatra sem érezte: azzal, hogy fülig beleszeretett Lady Maud Marshba és ide, Belpherig követte őt, valami reménytelenül nagy fába vágta fejszéjét. Mint akit álmában csókolt homlokon az istennő, ő is a levegőben járt, és ha valaki a levegőben jár, annak könnyen elsiklik a figyelme az út rögei fölött. Gondoljátok végig ennek a fiatalembernek a helyzetét ti, nyúlszívű, önmagatokat sajnáltató fiatalemberek, akik azt képzelitek, hogy valami eget rengetően kemény menet előtt álltok, amikor hónotok alatt egy doboz édességgel kényelmesen elsétáltok a találka színhelyére és látjátok, hogy egy jóképű másodéves a Yale-ről csücsül mellette a verandán és ukulelén játszik neki. Ha ilyen helyzetekben elsötétül előttetek a nap, illetve a hold bújik felhő mögé, gondoljatok George Bevanre és arra, hogy mivel állt ő szemben! Ti azzal a hallatlan helyzeti előnnyel startoltok, hogy legalább a helyszínen vagytok. Ti legalább tudjátok, hogyan és ki ellen vegyétek föl a harcot. Ha léteznek is ukulelék a világon, vannak rivális hangszerek is, mint például a gitár, és holnap esetleg már nem ő, hanem te ülsz vele a holdfényes verandán és nem te, hanem a riválisod fog késni… Ki tudja? Holnap este, mire ellenfeled betoppan ukulelével a kezében, te már el is énekelted az Indián Szerelmi Dalt és a fákon gubbasztó helybéli madarakat bosszantod a Szegény Pillangóval…

Szóval, amit mondani akarok, az az, hogy sínen vagy. Érdemes megkockáztatnod. Ezzel szemben George…

Nos, ugorj át a jó öreg Angliába, és próbáld meg tenni a szépet egy gróf lányának, akivel eddig mindössze csak egyszer találkoztál – mégpedig bemutatás nélkül –, s aki bátyjának tönkretetted a cilinderét, és akinek a családja valaki máshoz szeretné hozzáadni a lányát és aki lány valaki mással szeretné örökre összekötni az életét, de nem azzal a másik emberrel, hanem egy másik másik emberrel; s aki ráadásul egy masszív középkori várba van befalazva… Hát, csak annyit mondok, megpróbálni, azt mindenesetre meg lehet… Aztán megszelídült lélekkel botorkálj vissza kis házad tornácára és abból meríts erőt, hogy sokkal rosszabbul is végződhetett volna.

George, amint már mondtuk, még nem szembesült a helyzetével járó sajátos gondokkal. És nem is nézett vele szembe, egészen a Marshmoreton Címerben tartózkodásának második napjáig. Egészen addig – amint már jeleztem – kóborolt álmodozó töprengések között Belpher falujának andalító mellékutcáin. De a második nap ebédje után rádöbbent, hogy mindez igen kellemes, de csöppet sem célravezető. Cselekvésre van szükség. Cselekvésre.

Az első, kézenfekvő lépés a kastély megkeresése volt. A tudakozódás a Marshmoreton Címerben fényt derített arra a tényre, hogy csak egy lépésre van följebb azon az úton, amely a kocsma előtt húzódik. De ez nem az a napja volt a hétnek, amikor a köz számára nyitva állt.

A bámész nézelődő csak csütörtökönként, és akkor is csak kettő és négy óra között kerülhet a vaskos falakon belül. A hét többi napján a legtöbb, amit tehet, hogy áll, mint Mózes az ígéret Földje előtt, és elismerő csettintések között messziről csodálhatja a látványt. Tekintve, hogy ez volt minden, amit remélhetett, George cselekvésre szánta el magát. Miután nem kevesebb mint öt mérföldet kutyagolt a hullámvasútszerű tekervényes ösvényeken, kimerülten érkezett meg egy szeles dombtetőre, ahonnét hirtelen eléje tárult sűrű lombkoronáktól övezve az épületegyüttes, amely most számára a világ középpontját képezte. Egy kőkerítésen ült, és az ünnepélyes pillanathoz illően pipára gyújtott. A lábai előtt hevert Belpher kastélya: Maud otthona! Hát itt van. És a kérdés: most hogyan tovább?

Az első gondolat, ami eszébe jutott, az a praktikus, mondhatni prózai tény volt, miszerint nem tartja magát képesnek rá, hogy minden alkalommal oda-vissza megtegye ezt az öt mérföldes sétát, amikor csak látni szeretné a helyet. Következésképp át kell helyeznie bázisát a hadmozdulatok közelébe. Az egyik kis takaros, zsúpfedelű kunyhó lent a völgyben tökéletes lenne, ha meg tudná valahogy szerezni. Ott bújtak meg egyesével vagy csoportosan a kastély körül, mint a kiskutyák gazdájuk körül. Úgy tűnt, mintha évszázadok óta ott volnának. Valószínűleg tényleg régóta ott vannak, mivel ugyanolyan masszív kövekből épültek, mint maga a kastély.

George, expedícióján most érzett először valami hideget a szíve körül, valami elbátortalanító kedvetlenséget, amikor letekintett a komor szürke épülettömbre, amelyet ostrom alá készül venni… Ugyanígy érezhettek annak idején azok a behatolók is, akik fölmásztak a domb tetejére, hogy kifürkésszék a terepet. És George helyzete bizonyos értelemben nehezebb volt, mint agresszív őseié. Ők legalább bízhattak acélos izmaikban és rettenthetetlen szívükben, melynek segítségével a falakon belül kerülhetnek, s nem kellett tekintetbe venniük a társadalmi etikettet.

Míg George egy ellenséges érzületű komornyikkal áll szemben, aki taccsra teheti egész akcióját egyetlen fejrázással, amellyel megtagadja tőle a belépést.

Lassan leszállt az est. Már az alatt a rövid idő alatt is, amelyet a dombtetőn töltött, az ég kékről sáfrányra váltott, majd sáfrányról szürkére. A hazatérő tehenek panaszos bőgése szállt föl hozzá az alant elterülő völgyből. Egy denevér hagyta el rejtekhelyét és most – baljósan vibráló fekete foltként – körötte kezdett hangtalanul röpdösni. A hold sápatag sarlója világított sunyin a fák fölött. George megborzongott, majd ezt követően megfordult tengelye körül. Az éjszaka árnyai és a kis élőlények cirpelésükkel és halk neszezésükkel gúnyt űztek belőle, ahogy egyre sietősebben botorkált lefelé az úton.

George kívánsága, hogy egy magányos, ámde jól berendezett házat kapjon valahol a kastély közelében, aggodalmával ellentétben a belpheri lakásügynököt nem úgy érintette, mint egy hibbant elme követelése. Egy jól öltözött idegent, aki Belpherbe vetődik, a helybeliek minden további nélkül azonnal a művészek kasztjába sorolnak, mivel a hely festőiségének oroszlánrésze volt benne, hogy a falucskát nagy számban lepjék el az ecset rajongói. Amikor házat akart kivenni, pontosan azt cselekedte, amit Belpher lakossága elvárt tőle, és az ügynök már automatikusan nyúlt is a lakásnyilvántartó felé, még mielőtt egyetlen szó is elhagyta volna George ajkát. Nem telt belé fél óra és George már újra az utcán volt, mégpedig idényre szóló tulajdonosaként annak, amit az ügynök valóságos gyöngyszemnek minősített, és egy környékbeli gazda feleségének alkalmi munkahelyeként aposztrofált. Az asszony – ahogy ez szokása művészlakók esetében – napjában kétszer is átjön, hogy ellássa a háztartási teendőket. A formalitások elrendezése csupán néhány percet vett volna igénybe, ha nem szabadult volna el az ügynök cseveghetnékje a kastély lakóinak tárgyában. Az ügynök George személyében – kivételesen – őszintén érdeklődő hallgatóra talált, aki, mindazonáltal, nem igazán bátorodott fel a Marshmoreton grófjáról hallottaktól. A grófnak – szemmel láthatóan – sikerült általános népszerűtlenséget kivívnia a falusi lakosság körében azáltal, hogy nemrégiben szilárdan – a lakásügynök szerint szamár csökönyösen – foglalt állást bizonyos szolgalmi út kérdésében. Bár valójában Lady Caroline-t és nem a vajszívű lordot hibáztatták a szóban forgó vitában, de George-nak abból, amit az ügynöknek Lord Marshmoretonra vonatkozó leírásából leszűrt, az volt a benyomása, hogy Belpher ura Néró egyik késői utóda, aki azonkívül, hogy sok rokon vonást mutat a római zsarnokkal, még az arizonai óriásgyík egynémely kevésbé rokonszenves vonásával is rendelkezik. Most, hogy ilyeneket hallott a szeretett leányzó édesapjáról és a közelmúltban ama kiváltságban részesült, hogy a fivérével személyesen is találkozhatott, George szíve vérezni kezdett a lányért. Ilyen társasággal körülvéve, a kastélybeli lét aligha lehet több egy enyhébb típusú kínzókamránál.

– Valamit tennem kell – motyogta a fogai között mégpedig azonnal.

– Parancsol, uram? – érdeklődött a lakásügynök.

– Semmi, semmi – válaszolta George. – Kiveszem a házat. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha most mindjárt ki is állítok egy csekket önnek egyhavi bérre.

George tehát elszánt, de kissé bizonytalan irányú tettrekészséggel foglalta el helyét az egyszerűen, ámde ízlésesen és kényelmesen berendezett házban, amelyet a helybeliek csak úgy ismertek, hogy az ott lenn a Plattéknál. Meg kell jegyeznünk, kifoghatott volna rosszabb szállást is. Emeletes, vörös téglás épület volt, nem zsúpfedeles fészek, amelyből oly sokat látott a dombtetőről. Azokat nem adták ki, olyan családoknak lévén az otthonai, amelyeknek ősei hosszú nemzedékekre visszamenőleg mondhatták magukéinak őket. Amaz ott lenn a Plattéknál modernebb stílusban épült – valójában az a gazda építtette, akinek a felesége reggel és este átnézett a művész bérlőkhöz a háztartási teendők elvégzésére –, mégpedig azzal a kifejezett szándékkal, hogy hosszabb-rövidebb ideig szállásul szolgáljon minden arra vetődő vándornak, akinek kedve és főként pénze is van hozzá.

A ház első csodája egy kicsi, de tagadhatatlan fürdőszoba volt, a következő egy meghitt nappali, amely az emeleten egy tágasabb hálószobában folytatódott. Ehhez, északi kilátással egy üres szoba csatlakozott, amely műteremként funkcionált. A földszint többi részét a konyha és a mosogatófülke foglalta el. A berendezés olyasvalakitől származott, aki föltehetőleg nagyot alkotott volna, ha nem a bútoriparban próbálkozik, de mindamellett enyhítette az összképet egy vesszőből font karosszék, amelyet valamelyik művész előd hagyott az utókorra. Más, ismeretlen kezek úgy járultak hozzá az interieur esztétikai élvezhetőségéhez, hogy néhány tájképpel látták el a kopár falakat. Amikor pedig George a szobából az üres műterem egy félreeső zugába távolított két darab karosszékvédő kézimunkát, a gazda közvetlen fel- és lemenőit ábrázoló három csoportképet, egy színes iniciáléutánzattal dekorált szövegrészletet és Sámuel próféta porcelánszobrocskáját, otthont varázsolt magának a helyből.

A fizikai magány nagyon is mozgalmas tud lenni egy szerelmes fiatalember számára. George Bevan egy pillanatra sem unatkozott. Az egyetlen mozzanat, amely némileg zavarólag hatott békés egyedüllétére, az a gondolat volt, hogy nem sokat mozdított előre ügyén, hogy kisegítette Maudot abból a ki-tudja-miféle kellemetlen helyzetből. A véletlenszerű újratalálkozás reményében nem tehet mást, mint hogy naphosszat a kastély körül bóklászik.

Fortuna istennője azonban nem ejtette ki kegyei közül, mert éber virrasztásának negyedik napján bekövetkezett, amire várt.

Egyik magányos reggeli sétáját rótta, amikor egy, az út mentén vesztegelő metál-szürke sportkocsi megpillantását kapta kárpótlásul. Belül üresnek látszott, de alul nem: az úttestre két hosszú lábszár nyúlt ki, melyek mellett egy lány állt, akinek látványától George szíve oly heves kalapálásba kezdett, hogy valószínűleg minden további nélkül elhitték volna a hosszú lábú alaknak, ha történetesen azt állítja, hogy kocsijának motorja magától indult el újra. Amíg meg nem szólalt, a dús, puha fű nem árulta el George közeledtét. Amikor hátulról egészen megközelítette a lányt, megállt és megköszörülte a torkát, mire a lány ösztönösen összerezzent és megfordult. Tekintetük találkozott. Egy pillanatra a lány tekintete a megismerés legkisebb jelét is nélkülözte. Aztán földerült. Kapkodva kezdte szedni a levegőt, majd enyhe pír öntötte el az arcát.

– Segíthetek valamiben? – ajánlotta magát George.

A nyurga lábak, ahogy előverekedték magukat az alváz alól, egy nem kevésbé nyurga felsőtestben folytatódtak. A fiatalember föltápászkodott, majd egy olajos kezet és egy megnyerő tekintetet fordított George felé.

– He, mi az?

– Segíthetek valamiben? Értek a kocsikhoz.

A nyurga fiatalember nyájas vigyort eresztett meg az önjelölt sárga angyal felé.

– Baromira rendes magától, öreg harcos, de valamicskét én is konyítok hozzájuk. Tulajdonképpen ez az egyetlen dolog a világon, amihez jól értek. De azért kösszépen ésatöbbi!

George a lány tekintetére függesztette vissza a magáét, de a vizuálisan megszólított néma maradt.

– Ha bármi bármikor adódik, amiben segítségre van szüksége – mondta lassan, minden szót gondosan kiejtve bízom benne, hogy számít rám. Mindennél jobban örülnék, ha segíthetnék önnek.

A lány végre megszólalt.

– Köszönöm – mondta alig hallhatóan.

George továbbment. Az olajos kezű, nyurga fiatalember követte a tekintetével.

– Szolgálatkész ürge, nem? Émelyítő egy ömlengést vágott le, mi? Holtbiztos, hogy amcsi.

– Igen, valószínűleg az.

– Az amcsik a legnyálasabb ürgék, akikbe valaha is botlottam. Soha nem felejtem, egyszer, jó pár éve útbaigazítást kértem egy ürgétől Baltimore-ban, amikor a jachtommal arra jártam és négy kemény mérföldön át jött utánam és közben csak úgy ontotta a jó tanácsait meg biztatást. Cefetül nyálasnak tartottam őket már akkor is.

– Inkább sietnél és megcsinálnád már azt a kocsit, Reggie! Szörnyen elkésünk az ebédről.

Reggie Byng újra megkezdte az alászállást az alváz irányába.

– Rendben, aranyom. Bízd csak ide. Valami tökegyszerű baja lesz, lefogadom.

– Jól van, csak siess.

– Mesterségesen indukált olajozott gyújtás – az már nem piskóta – mondta Reggie biztatóan. – Türelem. Kösd le magad valahogy. Barkochbázz magadban. Vagy mesélj néhány anekdotát magadnak. Azonnal kész vagyok. De kíváncsi lennék, mi keresnivalója annak az ürgének éppen itt, Belpherben? Cefetül szolgálatkész egy ürge – mondta Reggie elismerően. – Nekem még szimpatikus is volt. De most munkára fel, pontosabban: le!

Vigyori arca eltűnt a kocsi alatt.

Maud gondolataiba mélyükén nézett végig az úton abba az irányba, amerre George eltűnt.

8.

A KÖVETKEZŐ nap csütörtök volt és csütörtökönként, ahogy már fentebb említettük, Belpher kastélya a nap tizennegyedik és tizenhatodik órája között szélesre tárja ódon kapuit az alsóbb néprétegek előtt. Hosszú múltra visszatekintő hagyomány volt ez, amelyet még Lord Marshmoreton is trónra lépése óta hűségesen megőrzött. Mindamellett a kastély lakói vegyes érzelmekkel tekintettek a csütörtöki napra.

Vegyük például Lord Belphert. Miközben ő elméletben messzemenőkig helyeselte, ahogy minden más családi hagyományt – nagy támogatója lévén mindennek, ami feudális és mindig is végtelenül komolyan vette pozícióját, mint a brit arisztokrácia tagjáét – gyakorlatban szívből utálta a csütörtököt. Ilyenkor nemegyszer volt kénytelen egy mellékajtón át sebtében elhagyni a helyiséget, nehogy egy csapat bámész turista jelenlétében kelljen a könyvtárban vagy a nappaliban a napi sajtót átböngésznie. De mostanra már hatékony taktikát alakított ki: ebéd után azonnal visszavonult hálószobájába, és elő sem került onnét addig, amíg az invázió alább nem hagyott. Ellenben Keggs, a komornyik mindig örömteli várakozással tekintett a hét közepe felé. Bizonyos jó érzéssel töltötte el az egy napra szóló alkalmi tekintély és bennfentesség biztonsága, hogy szabad kezet kap ezeknek a szegény páriáknak a terelgetésében a kastélyban és környező parkjában, azokon a helyeken, amelyek számára a mindennapi, megszokott mozgáskörletet jelentették. Örült továbbá önnön hangja zengésének, amikor egymást követő időközönként kommentálta a turistaútvonal mentén elhelyezkedő figyelemre érdemes látnivalókat. De még Keggs számára is vegyült némi üröm az örömbe. Nála jobban senki nem tudta, hogy előkelő fellépése milyen lehengerlő hatással van a pórnépre, de ennek voltak bizonyos hátrányai, amikor lassan elérkezett a borravaló kényes pillanata. Hétről hétre tantaluszi kínokat állt ki a vezetés végén a birkanyáj módjára összebújó turisták láttán, akik izgatott suttogásban találgatták, vajon egy ilyen személyiség, mint jelenlegi vezetőjük nem tartja-e sértőnek vagy méltóságán alulinak, hogy egy félkoronást fogadjon el tőlük. Végül úgy döntöttek, hogy inkább nem hozzák kényelmetlen helyzetbe. Keggs állandó igyekezete volt, különösen a vezetés vége felé, hogy pozíciójának megfelelő méltóságába olyan mennyiségű derűs és közvetlen-szívélyes tónust vegyítsen, amely képes eloszlatni a turista aggályait, és jelezni, hogy bármennyire bizarrnak tűnik is, semmilyen ésszerű oka sincs, hogy ne az ő jól megérdemelt markába csúsztassa szerény ezüstjét.

A kastély állandó lakói közül az egyetlen, aki teljes közönnyel viseltetett az alsóbb néprétegek eme inváziója iránt, Lord Marshmoreton volt. Egyedül ő nem tett különbséget a csütörtök és a hét többi napja között. Pontosan ugyanúgy, mint mindig, ezen a napon is magája öltötte kordnadrágját és szeretett kertjében tettvett, és amint az esetek huszonöt százalékában történt, valamelyik látogató véletlenül letérvén a főcsapásról elszakadt a nyájtól, és munkája közben szólította meg abban a hiszemben, hogy az egyik kertésszel beszélget. Lord Marshmoreton soha nem igazította ki a tévedőt, sőt néhanapján, ha olyan kedvében volt, inkább rátett még egy lapáttal: vidéki tájszólását harmóniába hozta rusztikus megjelenésével. Az ilyesféle mókák mindig elszórakoztatták az egyszerű arisztokratát.

George pontosan tizennégy órakor csatlakozott a menethez, akkor, amikor Keggs, mintegy a beszédhez való előkészületként megköszörülte komornyiki torkát: – Mostan, kérem tisztelettel, a főbejárati hallban vagyunk, és mielőtt megkezdenénk körsétánkat a műemlék komplexumban, fölhívnám figyelmüket Sir Peter Lely festményére, amely… – Szokásához híven mindig szóról szóra ezzel a bevezetővel nyitotta meg a vezetést, de ma valami megszakította, ugyanis alig jelent meg George, amikor egy kellemes női hang szólalt meg valahonnan a periféria felől úgy, hogy még Keggs sem kelhetett vele versenyre.

– Az ég szerelmére, George.

És Billie Dőre, e szemrevaló kékruhás jelenség vált le a behatolók csapatáról. Utazóköpenyt és autós fátylat hordott, szeme csillogott, arca kipirult a friss levegőtől.

– Az ég szerelmére, George, te mit keresel itt?

– Én is éppen ugyanezt akartam kérdezni tőled.

– Á, én egy ismerős fiúval autóztam ide. Épp a kapu előtt robbant le a tragacs. Amúgy Brightonba készültünk ebédre. Azt mondta, hogy addig üssem agyon valahogy az időt ebben a kastélyban, amíg ő megjavítja a láncot vagy a differenciálművet, vagy mi a szöszt. Amint kész van, már indulunk is. De tényleg, George, te hogy kerülsz ide? Egyszerűen lelépsz a fedélzetről, otthagyod a színházat, és fogalma sincs senkinek, hogy hová tűntél! Már arra gondoltunk, hogy hirdetést adunk fel valamelyik lapban a keresésedre, vagy a rendőrséggel köröztetünk. Ugyanis mindenki meg volt győződve, hogy vagy elraboltak, vagy a vízbe fulladtál.

A dolog eme aspektusa eddig meg sem fordult George fejében. Hirtelen elhatározása, hogy leugrik Belpherbe, az egyetlen értelmes lépésnek tűnt számára. Akkor nem jutott semmi jobb eszébe. Fel sem ötlött benne, hogy hiányolni fogják, és hogy eltűnése sokaknak fölöttébb súlyos kellemetlenségeket jelent.

– Ez, látod, eszembe se jutott. Nos, én csak úgy véletlenül vetődtem ide.

– Csak nem itt laksz ebben az ódon kastélyban?

– Nem egészen. Pontosabban: egy házikóban lakom lent az úton. Vidéken akartam néhány napot tölteni, így hát kivettem egy házat.

– De miért éppen ezt a helyet választottad?

Keggs, aki méltóságteljes rosszallással hallgatott el és figyelte a rendbontókat, most újra köhintett.

– Ha megbocsát, hölgyem, önre várunk…

– He? Ja, bocsánat – nézett föl Miss Dore bájos mosollyal. – Elnézést. Gyere, George, szálljunk be. Kész vagyok. Felőlünk kezdheti – biccentett kedvesen a komornyik felé.

Keggs szigorúan bólintott és újra megköszörülte a torkát.

– Mostan, kérem tisztelettel, a főbejárati hallban vagyunk, és mielőtt folytatnánk körsétánkat, felhívnám figyelmüket Sir Peter Lely festményére, amely az ötödik grófnőt ábrázolja. A szakértők szerint ez a legsikerültebb festménye.

Erre alig hallható morajlás érkezett a tömeg felől, a borzongással vegyes csodálat kifejezése, akár az enyhe szellő susogása a levelek közt. Billie Dore újra fölvette a társalgás fonalát, de most már suttogva.

– Hát igen, szörnyű nagy izgalmat okoztál ám, amikor rájöttek, hogy eltűntél. Tízpercenként hívták a Carltont, hogy elérjenek. Tudod, a nyári darab már a második este megbukott és semmit sem tudtak bedobni helyette. De most már minden rendben. Törölték a műsorról és mindent elboronáltak, úgyhogy már észre sem vennéd, hogy történt valami hiba. Sőt, még tíz perccel tovább is tartott a műsor.

– És amúgy hogy megy az ipar?

– Bomba jól. Azt mondják, akár két évig is mehet Londonban. Ahogy én láttam, itt Londonban csak akkor kezdenek valamit sikeresnek tartani, amikor már az unokák is túl vannak az ezredik előadáson.

– Nahát, ez ragyogó. És hogy vannak a többiek? Oké mindenki?

– Persze. Az a Gray nevű hapsi még mindig ott koslat Babé után. Föl nem foghatom, hogy Babé mit eszik rajta. Csak az nem látja, aki nem akarja, hogy a fickó alatta van néhány emelettel. George, én nem hibáztatlak, hogy otthagytad Londont. Ez a hely ötven Londonnal ér fel.

A körmenet ezalatt már az egyik emeleti szobában járt, és egy ablakból néztek ki, ahonnan mérföldekre nyílt pazar kilátás a dombos legelőkre és erdőkre. Messze túl a legeldugottabb pont mögött a Belpher-öböl csillogott, mint egy ezüstös szalag. Billie Dore ajkát enyhe sóhaj hagyta el.

– Istenem, nincs még egy ilyen hely! Egy életen át tudnék itt tengődni és falni ezt a látványt.

– Hadd hívjam fel a figyelmüket, kérem tisztelettel, erre az ablakra, amelyet Leonard létrája néven tart számon a családi hagyomány. Ez az 1787-es esztendőben történt, amikor is Lord Leonard Forth, őkegyelmessége Lochlane hercegének legidősebbik fia egyszer ki talált ugrani ezen az ablakon, hogy ne hozza fölöttébb kellemetlen helyzetbe a csinos Marshmoreton grófnőt, akivel, állítólag, bizonyos ártatlan románcfélébe keveredett. Amikor egy kései órában őkegyelmessége rajtakapta fiát őladysége budoárjában – minthogy ez a szoba, tudniillik, akkor úgy funkcionált az ifiúr gyorsan kereket oldott ezen az ablakon át, amely szerencséjére nyitva volt, és annak a cédrusfának az ágai között találta magát, amelyet ottan, lent láthatnak, kérem tisztelettel. A másik nagy szerencséje pedig az volt, hogy néhány kisebb horzsolással megúszta.

A csodálat moraja érkezett a tömeg felől e hősies gesztus hallatán.

– Látod – folytatta Billie Dore pontosan az ilyenek miatt tetszik nekem ez az ország. Csakúgy hemzseg az ilyen Leonard-féle létráktól. Egy ilyen helyen el tudnám képzelni magam. Nem csinálnék semmi mást, mint fejném a teheneket meg vinném az ebédet a derék falusiaknak.

– Most pedig – terelte Keggs fejedelmi mozdulattal a nyájat legyenek szívesek átvonulni a Borostyán szalonba, és megtekinteni néhány gobelindrapériát, amelyet a szakértők igen magasra értékelnek.

Az engedelmes tömeg elindult a megadott irányba.

– Mit szólnál, George – kérdezte Billie fojtott hangon ha mi most kihagynánk a Borostyán szalont? Én megőrülök a kertekért és az imént láttam belőlük egyet. Nézd, valaki van a rózsák közt. Talán meg is mutatná. – George követte a lány mutatóujját. Éppen alattuk egy robusztus alkatú, napbarnított arcú, kordnadrágos férfiú állt meg egy pillanatra, hogy meggyújtson egy tömpe pipát.

– Ahogy akarod.

Megindultak lefelé a nagy díszlépcsőházban. Keggs hangja, amint a gobelindrapériákat méltatta, távoli dobpergésként hatolt el hozzájuk. Kisétáltak az épületből a rózsakert irányába. A kordnadrágos ember sikeresen meggyújtotta pipáját, és most újra a munkája fölé hajolt.

– Na, tata – szólította meg Billie kedvesen milyen a termés?

A megszólított fölegyenesedett. Jó megjelenésű középkorú ember volt, tekintete leginkább egy barátságos kutyáéhoz hasonlított. Szívélyes mosolyra húzta a száját, majd hozzálátott, hogy eltegye a pipáját.

– Miattam ne tegye el – állította le Billie. – Szeretem az illatát. Klassz munkája van, ugye? Ha férfi lennék, én sem vágynék semmi másra, minthogy a nyolc órámat egy ilyen rózsakertben töltsem. – Billie körülnézett. – És – mondta elismerően ilyennek kell lennie egy rózsakertnek.

– Szereti a rózsákat, kisasszony?

– Mi az hogy! Látom, itt megvan minden nemesített fajta. Mind az ötvenhét.

– Az az ötvenhét majdnem háromezer – mondta a kordnadrágos férfi elnéző mosollyal.

– Á, csakúgy köznapi értelemben mondtam, hogy ötvenhét, tata. Nekem maga már nem tud újat mondani a rózsákról. Van Ayrshire fajtája is?

A kordnadrágos ember, úgy tűnt, arra a következtetésre jutott, hogy az előtte álló lány az egyetlen lény széles e sártekén, aki számít valamit. A felfedezés, hogy rokon lélekre talált, teljesen magával ragadta. George Bevan ettől fogva csak a „futottak még” kategóriájába csúszott vissza.

– Azok ott mind Ayrshire-ok, kisasszony.

– Nálunk, odaát Amerikában nincsen Ayrshire. Legalábbis én még nem láttam. Úgy látszik, itt, Angliában viszont ismerik.

– Megfelelő talaj kell hozzá.

– Agyagos és sok eső.

– Így van.

Komoly kifejezés költözött Billie Dore arcára, olyan, amilyet George még soha nem látott.

– De mondja csak, tata, itt vannak ezek a rózsabogarak, mit csinál velük, ha…

George továbbment. A társalgás számára itt már túlságosan szakmai fordulatot vett, ráadásul az volt a halvány sejtelme, hogy fölösleges harmadikká kezd válni. Ehhez járult még az, hogy hirtelen, egy pillanat tört része alatt ama zseniális ötlete támadt, amely nagy hadvezéreknek szokott eszükbe jutni.

Minden konkrét haditerv nélkül látogatta meg a kastélyt ma délután, mindössze a halvány remény derengett szívében, hogy valahogy majd csak látja Maudot. Mostanra már tagadhatatlan volt, hogy esélyei úgy körülbelül a nullával egyenlők. Csütörtökönként a ház lakói nyilván a föld felszíne alá teszik át ideiglenesen tartózkodási körletüket és rejtve maradnak, míg le nem vonul a fejük fölött a turistaárhullám. De most fölfedezett egy kiskaput a kapcsolat fölvételére. Ez a kertész kivételesen értelmes benyomást keltett, talán még egy kis közvetítő munkára is hajlandó lesz…

Belfher kastély körüli kószálása közben Keggs és alkalmi nyájának társaságában George-nak megadatott, hogy bepillantást nyerjen a könyvtárba. Könnyen megközelíthető szoba volt, amely a főbejárati haliból nyílott. Billie Dore-t és újdonsült barátját a borsótripszekről és a növénytetvekről folytatott elmélyült eszmecserében hagyván, sebesen visszament az épületbe. A könyvtár üres volt.

George, alapos fiatalember lévén, nem szerette a dolgokat a vak véletlenre bízni. A kertész ugyan megbízható közvetítőnek látszott, de soha nem lehet tudni. Az sincs kizárva, hogy ivott. Esetleg elfelejti vagy elveszíti a drága levelet. így, miközben fél szemmel végig az ajtót kémlelte, sebesen két példányt készített. Kiment a kertbe, és még éppen idejében kapta el Billie-t, amint egy kék autóba szállt be.

– Á, hát előkerültél, George. Nem tudtam, hová tűntél. Én meg hogy összejöttem a tatával! Megadtam neki a címemet, és megígérte, hogy küld egy szakajtó rózsát. Jut eszembe, ismerkedj meg Mr. Forsythtal. Ez az úr George Bevan, Freddie, aki a vígjátékunk zenéjét szerezte. – Az ünnepélyesen komoly ábrázatú ifjú kinyújtott egy kezet a volán mögül.

– Remek darab. A zene is. Minden remek benne.

– Na, viszlát, George. Remélem, még látjuk valamikor egymást.

– Én is. Köszöntök mindenkit.

– Helyes. Csapj a hengerek közé, Freddie. Na, viszlát, George!

– Viszlát.

A kék autó eltűnt a felhajtón.

George visszatért a kordnadrágos emberhez, aki hétrét görnyedve vett üldözőbe egy borsótripszet.

– Szabadna egy pillanatra? – hadarta George és előhúzta az első számú levelet. – Adja ezt oda Lady Maudnak az első adódó alkalommal. Fontos. Ez meg egy kis sörre való a munka után.

Ezzel el is sietett. Még láthatta, amint a jóleső érzéstől bíborvörösre vált a tata képes fele és, ennek megfelelően, egy kicsit aggódva is hagyta ott. Szerény, jóérzésű fiatalember lévén mindig is zavarba jött a túláradó köszönetnyilvánítástól.

Most már csak a másodpéldány elhelyezése maradt hátra. Nemigen volt már szükség ekkora túlbiztosításra, de George tudta, azoké a győzelem, akik alapvetően nem a puszta véletlenre támaszkodnak. Vagy százméternyit sétált a rózsakerttől, amikor egy gombokkal teli uniformist viselő tizenéves kisfiúba botlott. A fiú egy magas cédrus alól bukkant elő, ahol, ha a rideg tényeket tekintjük, egy elcsent cigarettát szívott.

– Nem akarsz gyorsan egy félkoronást keresni, fiú? – kérdezte George.

A kölyök kinyújtotta a kezét.

– Add át ezt a levelet Lady Maudnak.

– Meglesz, főnök.

– Legyen rá gondod, hogy azonnal megkapja.

George a jól végzett munka tudatával hagyta el a helyszínt. Albert, az inasfiú a biztonság kedvéért a fogához verte a pénzdarabot, majd a zsebébe csúsztatta. Aztán elsietett: izgatottság és hálás öröm csillogott sötétkék szemében.

9.

MIALATT George és Billie Dore a rózsakert felé vették útjukat, hogy váltsanak néhány szót a kordnadrágos emberrel, addig Maud tőlük alig százméternyire, kedvenc tartózkodási helyén ült, egy empire stílusú, repedezett, műmárvány filagóriában, amelyet még IV. György dicsőséges napjaiban helyeztek egy vízililiomokkal tarkított tavacska partjára. A lány verseket olvasott fel Albertnek.

Albert, az inasfiú Maud bizalmi körének legfrissebb szerzeményét képezte. A lány mintegy két hónapja körülbelül azzal az érdeklődéssel vette körül az inasfiút, mint amellyel a nyirkos várbörtönbe zárt rab szelídítgeti és hordozza a tenyerén a cella egyetlen egerét. Albertet nevelni, lelkét fölnyitni az élet emelkedettebb értékei felé, ez imponált a lány romantikus természetének, igazi kihívásnak és remek szórakozásnak tekintette üres órái kitöltésére. A személyzeti fertályon erősen vitatott és nyugvópontra soha nem jutott kérdés volt, hogy rendelkezik-e Albert lélekkel. A legtöbb, amit e tárgyban biztosan állíthatunk, hogy minden látszat arra vall: van neki lelke. Aki egyszer is látta mélykék szemét és a benne lakozó édesen mélázó tekintetet, amint a messzeséget fürkészi, annak angyali fiúszépségnek tűnt. Honnan is tudná a külső szemlélő, aki e szép szempárban gyönyörködik, hogy az a tekintet csupán annak lehetőségét latolgatja, vajon az a madár ott a cédrus tetején csúzlilőtávolságon belül van-e. Maud-ban, aki nap mint nap reményteljesen munkálkodott Albert szellemi-lelki megnemesítésén, minden bizonnyal fel sem merült ennek gyanúja. Nem arról volt szó, hogy kicsiny fába vágta a fejszéjét. Albert tagadhatatlanul kemény dió volt, ezt még Maud is elismerte. Az inasfiú lelke nem röpdösött olyan pillekönnyen. Leginkább egy olyan rögzített légballonhoz volt hasonlatos, amely csak alkalmilag és akkor is csupán néhány pillanatra hajlandó elhagyni a földet. Nála egy költemény fogadtatását például csak nagy jóakarattal lehetett biztatónak nevezni. Maud fojtott, ünnepélyes hangon fejezte be az olvasást, és elgondolkozva nézett el a vízililiomokkal tarkított tavacska felszíne fölött. Enyhe zefír borzolta a liliomokat, amitől úgy tűntek, mintha sóhajtoznának.

– Albert, hát nem gyönyörű?

Albert kék szeme fölcsillant. Ajkai mohón szétnyíltak. – Az ott az első lódarázs, amit az idén látok – mutatott előre. Maud egy kissé lelombozódott.

– Nem is figyeltél, Albert?

– Ó, dehogynem, kisasszony! Vagy talán csak egy dongó?

– Ne foglalkozz most a darazsakkal, Albert.

– Rendben, kisasszony.

– És bárcsak ne mondogatnád állandóan, hogy „rendben, kisasszony”. Ez olyan… olyan, mintha… – itt elhallgatott a lány. Már majdnem kiszaladt a száján, hogy ez nagyon komornyikos, de aztán arra gondolt: talán Albert leghőbb vágya, hogy egyszer komornyik legyen. – …ez olyan furán hangzik. Nyugodtan mondj csak annyit, hogy „igen”.

– Igen, kisasszony.

Maud nem igazán lelkesedett a „kisasszony” megszólításért, de ráhagyta. Mindamellett őneki magának sem voltak kristálytiszta fogalmai arról, hogy pontosan milyen viselkedést vár el az inasfiútól. Nagy vonalakban azt szerette volna, hogy Albert lehetőleg minél jobban közelítse meg a középkori apródokat, azokat a selyembe és szaténbe bugyolált, ennivalóan bájos lényeket, akikről régi mondákban olvashat az ember. És hát persze azok, minden bizonnyal, unos-untalan kisasszonyoztak… Érezte, s nem is először, hogy milyen nehéz a jó öreg középkort a mai furcsa időkben föléleszteni. Számos dolog – köztük az inasfiúk is – megváltozott azóta.

– Azt a verset egy nagyszerű ember írta, aki egyik ük-üknagymamámat vette feleségül. Úgy szöktette meg éppen ebből a kastélyból a tizenhetedik században.

– Aha – mondta Albert, mintegy engedményképpen, de érdeklődése homlokterében még mindig a repülési gyakorlatait végző lódarázs maradt.

– A világ szemében ez az ember – rangját tekintve – messze elmaradt mögötte, de a lány tudta, hogy milyen nagyszerű ember, és ezért egy fikarcnyit sem törődött mások véleményével, amikor ellenezték a házasságukat.

– Mint a Susan, amikó hozzáment ahhó a zsernyákhó.

– Susan? Az ki volt?

– Az a vörös képű fehérnép, aki itt dógozott a konyhán. Mr. Keggs mindig mondta is neki, „Susan, Susan, rangod alatt mész férj hő!”, mondta neki. Hallottam, mer’ hallgatóztam a kulcsluknál. Ammeg aszonta neki, „haggyon má’ engemet békibe, inkább törőggyön a maga dógáva’!”

Egy nagyszerű románcnak a szolganép általi ilyetén interpretációja hideg zuhanyként hatott Maudra. De sikerült összeszednie magát.

– Albert, nem szeretnél jó neveltetésben részesülni – folytatta kitartóan a lány –, és nagy költő lenni, aki csodálatos verseket ír?

Albert rövid megfontolás tárgyává tette a kérdést, és válaszképpen megrázta szöszke kobakját.

– Nem, kisasszony.

Ez fölöttébb elkedvetlenítő volt, de Maud azok közé a lányok közé tartozott, akikbe szorult némi kurázsi. Nem ugrálhat az ember idegen taxikba a Piccadilly kellős közepén, ha a fenti kvalitásnak híjával van. Egy másik könyvet vett föl a kőpadról.

– Olvass egy kicsit nekem belőle és aztán mondd el, nem érzed-e úgy, hogy te is szeretnél nagy dolgokat véghezvinni.

Az inasfiú óvatosan vette kezébe a könyvet. Kezdett már egy kicsit elege lenni ezekből a dolgokból. Való igaz, a kisasszony mindig megédesítette – a szó legszorosabb értelmében – az irodalmi órákat, ugyanis csokoládéval kedveskedett neki, de ennek ellenére ezek az együttlétek túlságosan iskolai jellegűek maradtak a fiú ízlésének. Kelletlenül meredt a nyitott könyvre.

– Gyerünk – biztatta a lány, és behunyta a szemét. – Csodálatos.

Albert nekikezdett. Kissé nyers volt a hangja, félő, hogy az idő

előtti dohányzásnak köszönhetően, és a dikció színvonala is jóval elmaradt az ideális mögött.

A virágágyat fekete

Moha lepi be vastagon,

Rozsdás szög hall a fődre le,

Bog nem fog körtét kertfalon.

Rossz csűr árván-idétlen állong,

Kilincs nem kattan senkijér,

Gazvert, csapzott a zsupfödél

Azon a körülárkolt házon.

Csak annyit szólt: „Sivár az élet.

Ő nem gyün”, aszonta csak.

Annyit szólt: „Kiégek, kiégek,

Haljak mihamarabb!”

Albertnek még tetszett is az utolsó pár sor. Soha nem kedvelte az elbeszélő részeket, hacsak nem voltak teletűzdelve kellő mennyiségű aszontákkal. Még bizonyos mennyiségű műélvezet is kiérezhető volt a hangjából.

„Kiégek, kiégek,

Haljak mihamarabb!"

Maud körülbelül akkora műélvezetet talált egyik legkedvesebb versének eme előadásában, mint a művészien érzékeny fülű komponista, amikor kedvenc opusát egy iskolás kislánytól hallja. Albert, készséges inasfiú lévén, ha úrnője óhajairól volt szó, egy szuszra végigdarálta volna mind a hét strófát, és már a másodiknál tartott, amikor Maud kivette a kezéből a könyvet. Ami elég, az elég…

– Nahát, nem szeretnél te is egy ilyen csodálatos költeményt írni, Albert?

– Nem szeretnék, kisasszony.

– Nem szeretnél költő lenni, ha nagy leszel?

Az inasfiú újfent megrázta aranyos üstökét.

– Én hentes leszek, ha megnövök, kisasszony.

Maud felsikkantott.

– Hentes?

– Az hát. Mer’ a hentesek jó sokat keresnek – tette hozzá és a lelkesedés tüze gyulladt ki kék szemében, lévén hogy kedvenc témájához érkeztek. – A hús az mindig köll, nem? Az nem olyan, mint a vers, ami senkinek se köll.

– De, Albert – hallatott a lány egy enyhe kiáltást –, megölni a szegény kis állatokat! Csak nem ezt akarod csinálni?

Albert szeme felizzott, akár egy szerpapé a tömjénfüstölő látványától.

– Mr. Widgeon otthun a farmján aszonta – mormogta tiszteletteljesen –, ha jó leszek, megengedi, hogy jövő kedden megnézzem munka közbe’, amikor leböki a malacot. – Az inasfiú elnézett a vízililiomok fölött, gondolatai a messzeségben kalandoztak. Maud megborzongott. Azon töprengett, vajon Albert középkori elődei is ilyen földhözragadtak voltak-e.

– Azt hiszem, most mehetsz, Albert. Már biztosan keresnek odabent.

– Rendben, kisasszony.

Albert fölemelkedett: nem volt kedve ellen, hogy a nap oktatási része véget ért. Érezte, itt a legfőbb ideje egy nyugodt cigarettának. Nem arról van szó, hogy nem kedveli Maudot, de egy férfiember mégsem töltheti minden idejét nők társaságában.

– Kisasszony, a malacok visítanak ám, mint a veszedelem! – jegyezte meg búcsúzóul a lánynak e szakterületen meglehetősen kezdetleges ismereteit finomítandó. – Húúú! Az ember még egy mérfőddel odébb is hallja!

Maud ott maradt, ahol volt; édes-szomorkás mosoly játszott az arcán. Tennyson Marianája mindig ilyen érzésekkel töltötte el, még Albert előadásában is. Szentimentális hullámvölgyeinek idején, amelyek rátörtek, hogy alkalmanként megtörjék alapvetően derűs természetének monotóniáját, úgy érezte: oly kristálytisztán fogalmazza meg a vers az ő jelenlegi létállapotát, hogy – látnoki módon – egyenesen neki íródott.

Mily messzemenő pontossággal – élte át ama pillanatokban, amikor nem a gyepen gyakorolta a megközelítő ütéseket golfütőjével, vagy nem valamely testet üdítő és a lélek gondjait űző tevékenységgel múlatta idejét – ragadták meg az ő állapotát a vers szavai. Miért nem jön Geoffrey? Vagy legalább miért nem ír? Ő nem írhat neki. A kastélyban íródott levelek csak egy úton kerülhetnek ki a helyről: Rogersnek, a sofőrnek a kezén keresztül, aki a postaláda tartalmát minden reggel leviszi a faluba. Abszurd lenne az ilyen jellegű leveleket a bizalmas kézbesítésnél nyilvánosabb postára bízni, éppen most, amikor minden lépését figyelik. Másnak címzett leveleket fölbontani és elolvasni, ezt mindig is az aljas és megvetendő jellemvonások közé sorolta, afelől azonban nem voltak kételyei, hogy Lady Caroline minden további nélkül képes rá, ha egyszer céljai úgy diktálják. Hosszú, bensőséges levélben vágyott kiönteni a szívét Geoffreynek, de arra már nem, hogy mindezt szélesebb olvasóközönség előtt kockáztassa meg. A dolgok állása amúgy is elég lehangoló volt az után a londoni akció után.

Ezen a ponton úszott be egy balzsamos vízió: George Bevan képe, amint leveri Percy cilinderét. Ez volt az egyetlen kellemes dolog, ami a közelmúltban történt vele. S aztán – ez volt az első alkalom, hogy elméje egy pillanatnál hosszabban időzött el ama hősies tett szerzőjénél, George Bevannél, a megmentőnél, a társnál a szükség idején, akivel mindössze egy napja találkozott véletlenül. Mit csinál George Belpherben? Itt-tartózkodása jelent valamit, szavai nem kevésbé. Világosan kijelentette, hogy szándékában áll továbbra is segíteni.

Nyomasztónak találta a sors iróniáját. Egy lovagias férfiú a segítségére sietett de nem az, akitől várta volna. Miért nem lehetett Geoffrey az, aki rejtekhelyén vár rá a kastély környékén e helyett a kellemes, de mégiscsak elhanyagolhatóan jelentéktelen idegen helyett? Tudatának mélyén a csalódottság futó érzése suhant át Geoffrey iránt, csak egy röpke szikra, amiért cserbenhagyta őt. Oly gyorsan fojtotta el magában, hogy az érzésnek ideje sem maradt formát öltenie.

A lány George ideérkezésén mélázott. Mi haszna belőle, hogy itt tartózkodik valahol a környéken, ha nincs módja még azt sem megtudni, hogy pontosan hol? Jelenlegi helyzetében ő nem teheti meg, hogy kénye-kedvére kószáljon George után a környéken. És ha történetesen megtalálja is, akkor mit ér vele, hogyan tovább? Pillanatnyilag nem sok minden jutott eszébe, amit egy idegen – légyen mégoly kedves és segítőkész is – tenni tudna érte.

Elpirult egy hirtelen gondolatra. Mégis akadt valami, amit George tehetne érte, ha akarja. Tudná a titkos postás szerepét játszani közte és Geoffrey között. Ha sikerülne kapcsolatba kerülni vele, akkor rajta keresztül Geoffreyvel is újra kapcsolatba kerülhetne…

Az egész világ megváltozott Maud számára. A nap már lebukóban volt és hűvös szellő kezdte borzolni a vízililiomokat. Mindez egy kissé lehangoló látványt kölcsönzött a tájnak, de Maudnak úgy tűnt, mintha az egész Természet mosolyogna. A szerelmesek egocentrizmusával meg sem fordult a fejében, hogy amire George-ot megkérni szándékozik, az körülbelül annak a belül üreges vénséges vén fának az alázatos szerepe, ahová a szerelmesek helyezik szívpostájukat, hogy később kivegyék. Hogy George-nak is lehetnek érzelmei, az eszébe sem jutott. Ez az idegen lovagiasan fölajánlotta szolgálatait, tehát ez a dolga. A világ tele van George-okkal, akiknek abban rejlik létjogosultságuk, hogy a háttérben szerényen meghúzódva hasznossá tegyék magukat az ő számára. Éppen eljutott e gondolatmenet konklúziójára, amikor Albert – megbízatását a lehető leggyorsabb lábú engedelmességgel teljesítendő – előtört egy rododendronbokor sűrűjéből.

– Kisasszony! Egy úr adta eztet a levelet nekem, hogy adjam oda magának!

A lány átfutotta a levelet, amely rövid volt és lényegre törő.

A kastély közelében lakom egy házban, amelyet csak úgy ismernek, hogy az „ott lenn a Plattéknál". Elég új, vörös téglás épület. Könnyen megtalálhatja. Ott várom, ha akar velem találkozni.

A férfi a taxiban.

– Albert, ismered azt a házat, amelyet úgy hívnak: „ott lenn a Plattéknál”?

– Hogyne ismerném, kisasszony. Az, amelyik ott lenn van a Platték tanyájánál. Múlt szerdán ott néztem végig a csirkevágást. Azt tudja a kisasszony, hogy ha levágják a csirke fejét, attú még vidáman el tud futni?

Maud testét enyhe borzongás rázta meg. Albert fiatalos lelkesedésének ilyetén kitörései minden egyes alkalommal megviselték az idegrendszerét.

– Van ott egy barátom. Nem lenne kedved elvinni neki egy levelet?

– Dehogynem, kisasszony.

– És, Albert…

– Igen, kisasszony?

– Jó lenne, ha nem tudná meg senki a barátaid közül.

Lord Marshmoreton dolgozószobájában háromtagú ítélőbizottság ülésezett. A vita tárgyát az a papírfecni képezte, amelyre George Maudnak szánt üzenetét írta, és merő tévedésből azt bízta meg a kézbesítéssel, akit naiv-gyanútlan kertésznek vélt. A tanácskozó testület Lord Marshmoretonból állt, aki meglehetősen röstelkedő képet vágott, továbbá Percy fiából, aki mogorva és komoly ábrázattal ült, és Lady Caroline Byngből, aki leginkább egy kevésbé sikerült tragédiából előlépő hősnőre emlékeztette a külső szemlélőt.

– Ez – összegezte a testület véleményét Lord Belpher –, véglegesen eldönti a kérdést. Mától fogva Maudnak nem szabad látótávolságon kívül tartózkodnia.

Lord Marshmoreton vette át a szót.

– Bárcsak – ismerte be sajnálkozva – ne szóltam volna erről a levélről. Csak azért említettem meg nektek, mert azt képzeltem, ti is szórakoztok majd rajta.

– Szórakozunk! – rázta meg Lady Caroline hangja a berendezést.

– Szórakoztok, hogy a fickó mindenki közül engem bízott meg, hogy a saját lányomnak szerelmes levelet kézbesítsek – magyarázta el nővérének Lord Marshmoreton. – Nem akarom, hogy Maud bajba kerüljön.

– John, te javíthatatlanul jóhiszemű vagy – csattant föl újra Lady Caroline. – Ezek után már azt sem tartom kizártnak, hogy képes lettél volna ténylegesen is átadni ezt a levelet annak a szegény, félrevezetett lánynak, és közben egy szót sem szólsz! – Lady Caroline arcát elöntötte a harag pírja. – Nem találod felháborítónak annak az embernek a pimaszságát, hogy idejön és a kastély kapuja előtt ver tanyát? Ha nem ez a Platt lenne, aki még segített is neki, akkor azonnal kipenderíteném. De tudom, hogy ez a Platt csak jót nevetne a markába, hogy megint sikerült borsot törnie az orrunk alá.

– Pontosan! – csatlakozott az elhangzottakhoz Lord Belpher.

– Most, amint lehet, elmész ahhoz az emberhez – adta ki az ukázt Lady Caroline, miközben úgy fixírozta fivérét, akár a vipera az áldozatát és minden erődet összeszedve szépen elmagyarázod neki, hogy milyen arcátlan és tűrhetetlen a viselkedése.

– Ó, nekem ez nem megy! – könyörgött a gróf. – Még életemben nem találkoztam vele. Nem is ismerem a fickót. A végén még kidobna.

– Badarság. Az első adódó alkalommal mész és megteszed.

– Jól van, jól van, na. De most ki kell néznem egy pillanatra a rózsákhoz. Van még egy teljes órám délig.

Tisztelettudóan kopogtak az ajtón. Alice Faraday libbent be angyali mosollyal bájos arcán és egy köteg papírral a kacsóiban.

– Reméltem, hogy itt találom, Lord Marshmoreton. Talán még emlékszik, azt ígérte, ma átfutjuk, amit tegnap este diktált le az essexi ágról…

Lord Marshmoreton az üldözött vad pillantásával fordult a nyitott ablak felé.

– Majd valamikor máskor, most ne. Most sürgősebb teendőim vannak.

– Ó, természetesen. Ha most elfoglalt tetszik lenni…

– Természetesen Lord Marshmoreton szíves-örömest dolgozik a jegyzeteken, Miss Faraday – szólt közbe Lady Caroline határozottan. – Foglaljon helyet. Mi már itt sem vagyunk.

Lord Marshmoreton újabb vágyakozó pillantást vetett a rózsakertre néző ablak felé, majd egy mélyről törő sóhajtás kíséretében az olvasószemüvege után nyúlt.

10.

A VÉRBELI golfozó az a lény, aki – tudván, hogy az emberi élet mily rövidre van szabva és a tökéletességre mily nehéz eljutni – dacolva az időjárás viszontagságaival és semmiféle külső erőnek nem engedve – minden alkalmat megragad választott sportja gyakorlására. Szájról szájra kering egy magvas erkölcsi anekdota a vérbeli golfozóról, kinek felesége hosszas megfontolás után úgy döntött, hogy örökre búcsút mond hitvesének.

– Semmi sem változtatja meg döntésedet? – tette föl a végső kérdést az érintett férj. – Már semmi sem marasztal mellettem? Nos akkor, amíg csomagolsz, kiugróm a gyepre és gyakorolok egy kicsit.

George Bevan is ehhez a fajtához tartozott. Lehetett fülig szerelmes, románc láncolhatta le a szívét, mindamellett semmi ésszerű okát nem látta, hogy pusztán emiatt elhanyagolja a rendszeres gyakorlást, ha ennek hosszú évek munkája látja a kárát. Belpherbe való érkezése után első gondja volt meggyőződni, hogy vajon szerepel-e golfpálya a falu szolgáltatásai között, s a kastélyba tett látogatása és a két levél menesztése utáni reggelen végre sikerült is eljutnia a célobjektumhoz.

Ama órában, amelyben jelenlétével tisztelte meg a pályát, a klubház vendég nélkül volt, és George alig törődött bele, hogy magányosan kell gyakorolnia, amikor éles csikorgással egy metálszürke sportkocsi hajtott föl, és ugyanaz a nyurga fiatalember mászott elő belőle, mint aki néhány nappal azelőtt mászott ki alóla. Reggie Byng is osztozott George-dzsal abban a szokásában, hogy semmivel, még a szerelemmel sem engedte megzavarni napi gyakorlását. Még annak kilátása sem volt elég, hogy távol maradjon a szeretett gyeptől, hogy a kastély kertjeiben őgyelegve elkapja Miss Faraday pillantását és félénk csevelybe elegyedjen vele.

Reggie barátságos tekintettel mérte végig az újonnan jött vendéget. Homályosan emlékezett rá, hogy valahol valamikor látta már, és Reggie-nek megvolt az a jóindulatú jellemvonása, hogy akit valahol valamikor látott már, azt minden további nélkül kebelbarátai közé sorolta.

– Helló, helló, helló! – adott hangot észrevételének.

– Jó reggelt – viszonozta George.

– Vár valakire?

– Nem.

– Na, akkor mit szólna egy kis gyakorláshoz? Ne botorkáljunk odébb?

– Kész örömmel.

George azon kapta magát, hogy Reggie-ről tűnődik. Képtelen volt elhelyezni a fickót. Hogy Maud egyik barátja lehet, ez világos, és az is, hogy a kastély lakója. Szeretett volna rákérdezni, mintegy próbaképpen is, de azért is, hogy első kézből származó információkat kapjon a falakon belül zajló események menetét illetően – a golfnak azonban van egy olyan sajátossága, csakúgy, mint a szerelemnek, hogy képes átmenetileg megváltoztatni áldozatainak természetét. És Reggie, aki a gyepen kívül javíthatatlan fecsegő volt, most eltökélt, hallgatag és komoly lett, olyan, aki egész lényével a játékra összpontosít. Egy pusztán technikai jellegű megjegyzést kivéve, amikor találkozott George-dzsal a különböző elütési helyeknél, és egy rövid alkalmi fejtegetést leszámítva, amikor nem sikerültek a labdái, tartózkodott a társalgástól. Le is futott a rund, míg újra a régi önmaga nem lett.

– Ha tudtam volna, hogy ilyen kemény ellenfél – jelentette ki elismerően, ahogy George a tizennyolcadik labdáját gurította mintegy tíz láb távolságból a lyukba –, megkértem volna rá, hogy adjon egy-két ütés előnyt.

– Ma formában vagyok – állapította meg szerényen George. – Van, amikor úgy csapkodok, mint a cséphadaró és még egy szénakazlat sem találok el.

– Legközelebb szóljon, amikor ilyen fázisban van és akkor bátran kiállók magával. Nem is emlékszem, mikor láttam utoljára olyan pompás labdakezelést, mint amikor a tizenötödiknél szedte ki a homokból. Egy régi játszmára emlékeztetett, amelyet egyszer… – Reggie itt újra szakmai jelleget öltött. Megjegyzései végeztével bemászott a metálszürke sportkocsiba.

– Elvihetem valameddig?

– Kösz, de csak ha nem jelent kerülőt.

– Én magam Belpher kastélyában lakozom.

– Én meg egészen közel hozzá. Ha már így útba esik, meghívhatom egy pohár italra?

– Kiváló ötlet – egyezett bele Reggie.

Tíz röpke perc a metálszürke sportkocsiban gyorsan bekebelezte a golfpályák és George háza közti távolságot. Reggie Byng ezt az időt – miközben szekereket kerülgetett és néhány kóbor háziszárnyas nyilvánvalóan öngyilkos szándékát hiúsította meg – izgatott okfejtéssel töltötte, melyben nagy megelégedettséggel és kimerítően tárgyalta acélkemény ütéseinek témakörét.

– Ejha! Csinos kis birtok, nem mondom! – hangzott az értékelő ítélet a ház külcsínjét illetően, ahogy George mögött belépett.

– Magam is gyakran gondoltam rá, hogy nem utolsó ötlet lenne egy ilyen helyen telepedni le és csirkéket tartani meg ősz szakállat növeszteni meg házi főztön élni, amit a lelkész felesége hoz át, meg ilyesmi. És nem idegeskedni semmi miatt. Teljesen egyedül él itt?

George azon buzgólkodott, hogy szódavizet töltsön vendége poharába.

– Igen. Plattné jön át és főz rám. A szomszéd gazda felesége.

George, vendége kiáltására kapta föl a fejét. Reggie Byng tágra

nyílt szemeket meresztett rá.

– Magasságos egek! Plattné? Akkor maga lenne a Fickó?

George úgy érezte, kezd elmaradni a társalgás intellektuális

színvonalától.

– A Fickó?

– A Fickó, aki miatt megy az egész kavarás. A mama éppen ma reggel mondta, hogy maga itt tanyázik.

– Fölfordulás van miattam?

– Fölfordulás? Mi az hogy! – Reggie aggódóan húzódott közelebb. – Ide figyeljen, öreg sporttárs, én nem akarok vészmadárként károgni, ha érti mire célzok, de arról csak van tudomása, hogy ittléte némileg fölkorbácsolta a szenvedélyeket az ősi fészek mohos falai között, nem? Én nem akarok a magánéletébe beleavatkozni, csak azt akarom mondani… Na, remélem nem gondolja, hogy olyan priusszal, mint a magáé, beteheti hozzánk a lábát úgy, hogy ne taposna egy kicsit a családi tyúkszemre? A család eladó sorban lévő lánya fülig zúgott magába, a család ifjú örököse dutyiban sorvadozik a miatt az incidens miatt a Piccadillyn, és ezek után maga ide jön és sátrat ver a kastély kapuja előtt! Érthető, hogy berágott egy csöppet a család. Ez csak természetes, nem? Érti, ugye?

George megrökönyödve hallgatta a neki címzett bűnlajstromot. Maud szerelmes belé! Ez hihetetlennek hangzott. Az, hogy ő szerelmes Maudba az után a találkozás után, az teljesen más. Az tökéletesen természetes és rendjén való. De ilyen hihetetlen szerencséje legyen, hogy elnyerje a lány vonzalmát! Az egész kissé groteszkül és nevetségesen hangzott.

– Szerelmes belém? – kiáltotta. – Ezt meg hogy a fenébe érti?

Reggie hasonló zavarodottsággal bámult vissza rá.

– Nos, a fenébe is, hapsikám, ez magának az újdonság erejével hat? Maud bizonyára megsúgta már magának. Nekem ugyanis már elárulta!

– Elárulta magának? Én vagyok őrült?

– Abszolúte! Úgy értem, abszolúte nem. Ide figyeljen. – Reggie habozott. Az ügy felettébb kényes és nagy óvatosságot igényel. De ha már egyszer belevágott, akkor jó lenne folytatni is, hogy valami konklúzióig is eljusson. Az ember ezek után nem fecseghet tovább az acélkemény ütéseiről, mintha mi sem történt volna. Elérkezett az idő, hogy kiterítse kártyáit, hogy őszintén föltárja szívét. – Tudja, azt hiszem – folytatta bizonytalanul –, baromi furcsán hangzik, hogy most így beszélek. Végül is tök idegenek vagyunk, nem? Még egymás nevét se tudjuk.

– Az enyém Bevan, ha ez segít valamit.

– Kösz, öregfiú. Tényleg nagy segítség! Az enyém meg Byng. Reggie Byng. Nos, most hogy már így összehaverkodtunk, és találkozásunkat hét pecsét fedi meg minden, azzal kezdem, hogy elárulom, hogy a mama minden erejével azon van, hogy vegyem el Lady Maudot. Egész életünkben pajtások voltunk, tudod. Együtt töltöttük az egész gyerekkorunkat, meg minden ilyesmi. Nincs nála nagyszerűbb csaj, ha érted mire gondolok – és itt jön a bibi. Én halálosan szerelmes vagyok, csak valaki egészen másba. Reménytelenül ugyan, de ez van. És a mama állandóan azzal nyaggat, hogy kérjem meg Maud kacsóit, aki akkor se jönne hozzám, ha én volnék az egyetlen férfi egy lakatlan szigeten. Öregfiú, el sem tudod képzelni, mekkora megkönnyebbülés volt mindkettőnknek, amikor a minap elárulta nekem, hogy téged szeret, és senki másra se bírna ránézni. Állítom, örömömben madarat lehetett volna fogatni velem.

George erős indíttatást érzett, hogy ő is részt vegyen abban a madárfogásban. Egy kitörő győzelmi himnusz lett volna az egyetlen megfelelő kifejezési módja a mennyei boldogságnak, amely e fiatalember közlése nyomán elöntötte. Az egész világ új megvilágításba került. Szárnyak kezdtek kibontakozni Reggie formás vállaiból. Andalítóan lágy muzsika áradt szét a légtérben. Még a tapéta is viszonylag élvezhető esztétikai látványt nyújtott.

Újabb szódás whiskyt kevert magának. Ez volt a legésszerűbb, amit a kitörő éneklés helyett tehetett.

– Értem – mondta. Nehéz lett volna bármit is mondani. Reggie irigykedve tekintett rá.

– Bárcsak tudnám, hogy a pokolba csinálják bizonyos fickók, hogy olyan könnyen beléjük esnek a lányok. Másoknak könnyen megy, de én még azt se tudom, hogy vágjak bele. Egyszerűen csak keresztülnéz rajtam, tudod? Úgy néz rám, mintha inkább lesajnálna, mintha kifogásolna valamit bennem, és mintha azt gondolná, hogy én segíthetnék a dolgon! Persze átkozottul okos lány, én meg egy cefetül félénk tuskó vagyok. így egy kicsit reménytelen a dolog, nem?

George újdonsült boldogságában örömét lelte abban, hogy egy kevésbé szerencsés halandót bátorítson.

– Egyáltalán nem. Amit véleményem szerint most tenned kellene…

– Igen? – vágott közbe Reggie.

George megrázta a fejét.

– Nem, mégse. Nem tudom.

– Az a baj, hogy én se! – kiáltotta Reggie.

George eltöprengett.

– Azt hiszem, ez teljesen szerencse kérdése. Vagy szerencséje van az embernek, vagy nincs. Nézz rám, például. Mit ehet rajtam egy gyönyörű lány?

– Semmit! Értem, hova akarsz kilyukadni. Pontosabban, ahova én akarok…

– Nem. Az előbb volt igazad. Ez teljesen szerencse kérdése. Semmit sem tehetünk ennek érdekében.

– Állandóan körülötte lófrálok és az útjában vagyok – fűzte tovább a helyzetjelentést keserűen Reggie. – Ő meg állandóan belém botlik. Azt hittem, ez hatékony módszer.

– Az lehet, persze.

– Másrészt, amikor összefutunk, akkor meg nem jut eszembe semmi értelmes, amit mondhatnék neki.

– Ez viszont már nem túl szerencsés.

– Átkozottul fura érzés. Én, alkatilag, egyáltalán nem vagyok az a csendes típus. De amikor találkozom vele – akkor nem tudom… Furcsa. Igen, ez a legjobb szó rá, furcsa. – Kiürítette poharát és fölállt. – Nos, azt hiszem most már elhúzhatok. Maradj csak. Még egy játékot esetleg a közeljövőben?

– Kitűnő ötlet. Bármikor, amikor kedved tartja.

– Na, minden jót.

– Viszlát.

George átadta magát az édes gondolatoknak. Úgy érezte, életében először van igazán tudatában önnön létezésének. Úgy tűnt számára, mintha valami újonnan teremtett lény volna. Mintha körülötte minden, és minden, amit tett, új és eddig nem tapasztalt dimenzióba tágulna. Mintha először volna figyelmes az óra ketyegésére. Amikor fölemelte poharát, ez az egyszerű cselekvés is sajátosan új töltést nyert. Érzékei szokatlanul felélénkültek. Még arra is képesnek érezte magát, hogy…

– Mi lenne – tudakozódott Reggie az ajtóból, mintha egy bűvészcilinderből varázsolták volna elő –, ha néhanapján meglepném egy-két szál virággal? Csakúgy eszembe jutott a kocsiban indítás közben. Szereti a virágot.

– Helyes! – hagyta rá George lelkesen miközben egy szót sem hallott. Az élénkség, amely átitatta érzékeit, furcsa érzéketlenséggel párosult, s ez egyben képtelenné tette, hogy mások szavára figyeljen. Valószínűleg el fog ez múlni, de addig gyenge hallgató maradt.

– Kipróbálni azért talán érdemes lenne. Na, mindenesetre megpróbálom. Agyő!

– Viszlát.

– Pá-pá!

Reggie visszavonult, majd ezt követőleg nem sokkal felbődült a kocsi motorja. George visszatért gondolataihoz.

Az idő, tudjuk, megszűnik létezni annak, aki George helyzetében van. Hogy vajon csak egy perc vagy több óra telt el, Georgenak erről fogalma sem volt, de most arra lett figyelmes, hogy egy fiúcska áll mellette – egy aranyszőke hajú, kék szemű fiú inasegyenruhában. George visszatért a földre elragadtatásából. Ez az a fiú, ismerte föl, akit megbízott, hogy kézbesítse Maudnak a levelet. George szemében most nem a hívatlan betolakodók közé tartozott, fontos feladat hárult rá tervei kivitelezésében.

– Helló – köszönt az ifjonc.

– Helló, Alfonzó! – üdvözölte George.

– Nem Alfonzó a nevem.

– Na, ha nem vigyázol, még könnyen az lehet.

– Van ittenn egy levél magának. Lady Maudtúl.

– A konyhában találsz egy kis süteményt és gyömbérsört – mondta George hálásan. – Harapj egyet.

– Meglesz, főnök – ígérte meg a suhanc.

11.

GEORGE remegő ujjakkal és mélységes tisztelettel bontotta föl a levelet.

Kedves Mr. Bevan,

Hálásan köszönöm a levelet, amelyet Albert adott át. Igazán nagyon kedves…

– Hé, főnök!

George ingerülten pillantott föl. Az Albert nevű fiú újra látómezőbe került.

– Mi a baj? Nem találod a süteményt?

– Áztat má’ megtaláltam – lépett közelebb Albert, állítását tárgyi bizonyítékkal is megtámasztva egy jókora darab sütemény formájában, melyből ott helyben egy kiadósat harapott –, de a gyömbért aztat sehogyse.

George leintette Albertet. Fölöttébb bosszantó tud lenni, ha az embert ilyen pillanatokban zavarják meg.

– Keresd egy kicsit, fiú, keresd! Szaglássz utána! Bukj rá a nyomára! Ott lesz valahol.

– Aha – motyogta Albert süteménnyel teli szájjal, majd nyelvével lefricskázott egy morzsát orcájáról, amely elismerést váltott volna ki minden valamirevaló hangyászsünből. – Szeretem a gyömbérsört.

– Na, akkor menj és merülj el benne.

– Aha.

George visszatért a leveléhez.

Kedves Mr. Bevan,

Hálásan köszönöm a levelet, amelyet Albert adott át. Igazán nagyon kedves magától, hogy idefáradt és fölajánlotta, hogy…

– Hé, főnök!

– Egek! – meredt George a hangforrás irányába. – Mi a baj már megint? Még most sem találtad meg azt a gyömbért?

– Aztat má’ csak megtaláltam, de az izé meg sehun sincs.

– Az izé? Miféle izé?!

– Hát az izé. Amivel az üveget szokják kinyitni.

– Á, úgy érted, az a bigyó? Ott van a konyhakredenc középső fiókjában. Használd a szemed, fiam!

– Aha.

George elcsigázottan sóhajtott föl és újra a levélbe mélyedt.

Kedves Mr. Bevan,

Hálásan köszönöm a levelet, amelyet Albert adott át. Igazán kedves magától, hogy idefáradt és fölajánlotta, hogy segít. És milyen ügyesen megtalált azok után, hogy annyit titokzatoskodtam ott, akkor abban a taxiban!

Most tényleg sokat tudna segíteni nekem, amennyiben számíthatok még az ígéretére. Hosszú lenne most kifejteni, hogy pontosan miről van szó, röviden annyi, hogy nagy bajban vagyok és – magát kivéve – senkitől nem remélhetek segítséget. Amint találkozunk, mindent megmagyarázok. Csak nagyon komoly kockázatok árán tudnék otthonról elszabadulni, ugyanis, fájdalom, de minden lépésemet figyelik… De megteszek minden tőlem telhetőt, hogy mihamarább találkozhassam magával.

Köszönettel és üdvözlettel,

Maud Marsh

Ha egy pillanat erejéig is, de be kellett vallania: a levél hangvétele lehűtötte George-ot, mégpedig jelentékeny mértékben. Nem tudta volna ugyan pontosan megfogalmazni, hogy mire számított, de a Reggie-től nyert reveláció alapján feltétlenül valami melegebb, bensőségesebb tónusra, valami olyanra, amely jobban illik egy lányhoz, aki szíve választottjához intézi sorait. A következő pillanatban már belátta, hogy mekkora ostobaság és túlzott elvárás volt ez a részéről. Hogy a pokolba várhatja el egy józan eszű férfi egy lánytól, hogy eddig merészkedjen a dolgok jelenlegi állásánál? Az első lépést neki kell megtennie. Teljesen természetes és rendjén való, hogy a lány nem óhajtja föltárni érzéseit, amíg ő nem tárta föl az övéit.

Ajkához emelte a levelet, és szenvedélyesen megcsókolta.

– Hé, főnök!

George a leleplezett szerelmes zavarával kapta el a fejét. A szégyen félreérthetetlen pírja öntötte el arcát. A szoba, úgy tűnt, annak a buta, meggondolatlan csóknak a csattanásától visszhangzott.

– Cicc, cicc, cicc! – csettintett ujjaival a macskának, miközben az áruló hangot ismételgette. – Csak a macskát hívtam – magyarázta erőltetett nyugalommal. – Nem láttad idebent, ugye?

Albert kék szeme gúnyosan meredt rá. Bal szemhéja megrebbent. Túlságosan nyilvánvaló volt, hogy ezúttal nem sikerült Albertét meggyőznie.

– Az a kis fekete macska, amelyiken fehér folt van ott elöl – locsogott kitartóan tovább George. – Általában vagy itt van, vagy ott, vagy valahol máshol. Cicc, cicc, cicc!

Albert piros ajka szétnyílt és csak egyetlen szót ejtett ki:

– Duma!

Feszült csend következett. Hogy Albert mire gondolt, azt nem tudjuk megmondani. Az Ifjúság gondolatai kifürkészhetetlenek. Ellenben, hogy George gondolatai mi körül forogtak, azt már annál könnyebben: a néhai Heródes királyt annak idején igazságtalanul vádolták, amikor egyrészt államférfiúhoz illően, másrészt a köz számára hasznosan járt el. George nyálas szentimentalizmusban marasztalta el napjaink jogrendszerét, amely kisfiúk kibelezését és titkos elföldelését a bűntények közé sorolja.

– Ezt meg hogy érted?

– Tudja, hogy hogy értem.

– Azt hiszem még ép az elmém, hogy…

Albert könyörgően emelte fel a kezét.

– Oké, főnök, oké. Én a haverja vagyok.

– Igen, na ne mondd! Hogyan és mióta? Ezt inkább bízd énrám.

– Mondom, a haverja vagyok. És segíteni is tudnák magának.

George-nak a gyermekgyilkosságról vallott nézetei némi változáson mentek át. Végül is, gondolta, sok mindenben irgalomra szorul az Ifjúság. Az Ifjúság mulatságosnak találja, ha valaki megcsókol egy levelet. Természetesen nincs ebben semmi mulatságos, de nincs értelme erről vitát nyitni vele. Hadd vihogjon kedvére az Ifjúság, föltéve, ha miután kivihogta magát, a munkának is hajlandó nekigyürkőzni. Albert, szövetségesi minőségben, nem utolsó személy. George ugyan nem tudta, hogy Albertnek mint inasnak mik a kötelességei, de úgy sejtette, olyan munkakör lehet, amely bőséges szabadidővel és szabad mozgással jár, és neki éppen olyan kastélylakóra van égetően szüksége, aki bőséges szabadidővel rendelkezik.

– Nagyon rendes tőled – mondta, és kelletlen arckifejezése jóindulatú mosolyba folyt át.

– Mer’ én tudok ám ebbe-abba segíteni! – biztosította újra Albert kitartóan. – Nincs egy cigije?

– Fiú, te dohányzol?

– Csak ha van cigi.

– Sajnálom, de azzal nem szolgálhatok. Én szivarozom.

– Akkor muszáj lesz a magamét elővenni – mondta búsan Albert. Elmerült a zsebnek nevezett kincsesbányájában, és a napfényre hozott egy darab zsineget, egy kést, egy csirkecsontot, két játék golyót, egy szétlapított cigarettát és egy doboz gyufát. Ezután visszatette a darab zsineget, a kést, a csontot és a golyókat, majd ezt követőleg a combján végigrántotta a gyufaszálat és meggyújtotta a cigarettamaradványt.

– Tudok magának segíteni. Ismerem a dörgést odabenn.

– Én meg a villámlást… – hunyorított hamiskásan George.

– Tessék?

– Semmi.

Albert mélyet szívott cigarettájából.

– Mindent tudok ám magáról.

– Igazán?

– Magáról meg a Lady Maudról.

– Na, ne! Komolyan?

– Kicsikét hallgatóztam a kulcslikná’, amikor odabenn ment a purparlé.

– Volt purparlé?

A múlt emlékei enyhe mosolyt csaltak Albert arcára.

– Hogy vót-e? Húhú! Össze-vissza kiabátak meg visongattak meg vitatkoztak. Maga meg a Lady Maud miatt.

– Te meg fölszívtál mindent, mi?

– Hogy?

– Úgy értem, kihallgattál mindent, ugye?

– Persze, de megvót rá az okom. Magát húztam a lutrin.

George itt már nem tudta követni Albert gondolatmenetét.

– Lutrin? Miféle lutrin?

– Hát amikor a neveket egy kalapba dobják, és aki a nyerő nevet húzza, azé lesz a dohány.

George még mindig zavartan pislogott.

– Ez nekem magas. Hogy érted, hogy engem húztál a lutrin? Miféle lutrin?

– Odalenn a cselédfertályon. Keggs, a komornyik kezdte. Hallottam, mikor aszonta, hogy eddig mindenhun megcsináta, ahun csak megfordút – legalábbis, ahun vót eladósorba levő lány a házba. Akkor mindig meg lehet csinálni, ha rendeznek egy fogadást vagy valamilyen bált az egyik lány miatt, hogy jó partira találjon a fiatalurak között. Ilyenkor Keggs sose hagyja ki a lutrit, hanem bedobja az összes fiatalúr nevét egy kalapba, és mindenki bead egy ötöst, és aki a nyerő nevet húzza, az söpri be az egész summát. Ha mégse gyün össze a házasság, akkor meg félrerakják a pénzt és hozzáadják a következő bulihoz.

George levegő után kapkodott. Elállt a lélegzete attól, amit Anglia e nagyúri lakának kulisszák mögött zajló életéről most megtudott. A döbbenet méltatlankodásnak adta át a helyét.

– Csak nem azt akarod ezzel mondani, hogy ti – hitvány férgek

– Lady Maudot egy ilyen játék díjául tűztétek ki?

Albert sértve érezte magát.

– Kire mondja, hogy hitvány féreg?

George belátta, hogy diplomatikusabban kell közelítenie a tárgyhoz. Mindent összevetve, sok függött ennek a kis csibésznek a jóindulatán.

– A komornyikra gondoltam. Arra a hogy-is-hívjákra, Keggsre.

– Nem féreg az. Akkor inkább má’ kélgyó – helyesbített Albert, és hosszút szippantott cigarettájából, majd összevonta szemöldökét. – Mindig az rendezi a húzást, Keggs. Csak azt tunnám, hogyan csinálja, hogy mindig a favoritot szedi ki – kuncogott Albert.

– De most jól kitótam vele. Engemet be se akart venni. Aszonta, még gyerek vagyok hozzá. Nélkülem akarta az egész húzást megcsináni. Vigyétek ki innen ezt a kölyköt! aszongya. Oké, mondom én. És mit kapok érte, ha nem köpöm be őlordságánál? Aszongya, na jó. Akkor beszállhatsz, de csak a magad módján, aszongya. Hun van az ötösöd? – aszongya. Itt van e! mondom én. Na, jó van – aszongya. De te húzol utoljára – aszongya. Mer te vagy a legfiatalabb. Aztán elkezdtek húzni és persze Keggsnek köllött kihúzni Mr. Bynget.

– Ó, tényleg Mr. Bynget húzta?

– Azt hát. Persze mindenki tudta, hogy Reggie a favorit. A vén kélgyónak vigyorgott a képe, mint a tejbetök! Amikó meg én kerűtem sorra, aszongya nekem: Bocsánat, Albert! – aszongya –, de má nincs több név. Efogyott. Télleg, na ne? – mondom én. Mi lenne, ha mégis megkockáztatnánk? – mondom én. Ezt meg hogy érted? – kérdi. írjatok még egy cédulát Mr. X.-szel, és ha őlédisége nem a bálozók közül, hanem valaki máshoz megy hozzá, akkó én nyerek! Aszongya, rendbe, de tudod, hogy mik a mostani játék föltételei. Semmi se számít, csak ami a házibál alatti két hétbe történik. Oké – mondom én. írjatok egy cédulát. így má érvényes. Meg is írta a cédulát, hogy Mr. X., én meg aszontam a többieknek: Szeretném, ha most itt mindenki tanúskodna. Mindenki egyetért abba, hogyha nem a bálból valakié, hanem valaki másé, akinek nincs rajt a neve a cédulákon, azé lesz őlédisége, akkor én nyertem? Mindenki aszonta, egyetért, erre én fölátam, aztán aszontam nekik: Véletlenül tudomásom van róla, hogy őlédisége valaki olyant csíp, aki egyátalán nincs benn a nevek közt. Méghozzá egy amerikai urat –mondtam. Először sehogyse akarták ehinni, de Keggs egy-két pillanatig túráztatta az agyát és rágyütt, hogy lehet benne valami, sápadt lett, mint a budi fala, és aszonta, hogy ez svindli, aztán meg azt akarta, hogy csinájjunk új húzást, a többiek aszonták, hogy ne, mert teljesen szabályos volt az első, az egyik meg minden teketória nélkül föl is ajánlott egy tízest a cédulámén De én persze hülye lettem vóna eladni! Hát, nem másér – fejezte be Albert, miközben a kandallóba hajította a csikket, éppen idejében, hogy ne égjen a körmére – mint ezér segítek én mostan magának.

Az átlagember számára talán nem is képzelhető el bonyolultabb viselkedési helyzet, mint a távolságtartó, helytelenítő magatartás. George, átlagos intelligenciájú ember lévén, úgy érezte, támolyog az imént hallott megalázó szóáradattól. Először fölháborodott és lázadt, majd szórakozott rajta, most pedig, a tények ismeretében, képtelen volt elhessegetni ama reményt, hogy micsoda egyedülálló szerencsének néz elébe, ha olyan szövetségest tud maga mellett, aki szemmel láthatólag egyesíti magában a koraérett intelligenciát és a segítőkész gátlástalanságot. A háború az háború, és a szerelem az szerelem, és a céltudatos ember hajlik rá, hogy az emelkedettebb lelkületnél inkább az átütő sikerrel kecsegtető határozott cselekvést részesítse előnyben. Egy finomabb érzésű inasfiú hasznavehetetlennek bizonyult volna a jelenlegi válságos helyzetben. Albert, e tagadhatatlanul friss sütetű, ámde a célnak megfelelő ismerős, aki gondolkodás nélkül tolná félre azokat a finomabb érzéseket, még ha vízitormával körítve, tálcán kínálnák is neki, fölbecsülhetetlen kincsnek ígérkezett. Valami Albert egyéniségében azt sejtette George-dzsal, hogy ezt a fiút majd szétvetik a használhatónál használhatóbb ötletek.

– Albert, vegyél még a süteményből – biztatta George, hogy a kedvében járjon.

A fiú megrázta szőke fejét.

– Na, legalább egy kicsit.

– Nincs több – állapította meg Albert sajnálkozva. – Má mind beburkoltam – sóhajtott föl, és folytatta a beszélgetést. – Van egy tervem!

– Helyes! Ki vele!

Albert összevonta szemöldökét.

– Mégpedig a következő. Maga, ugye, szeretne talákozni őlédiségével, csak az a gond, hogy nem gyühet be a kastélyba és ő se gyühet ki onnan, mer az a dagadt bátyja mindig ott koslat a nyomába. Errül van szó, nem? Vagy hazudok?

George sietősen biztosította, hogy erről van szó, és Albert semmi esetre sem hazudik.

– Pontosan. De mi a teendő?

– Megmondom, mit csinálunk. Ma este lesz egy nagy bál, mer őkegyelmessége, az örökös, hónap lesz nagykorú. Az egész megye ott lesz.

– Gondolod, hogy becsusszanhatnék és észrevétlenül elvegyülhetnék a vendégek között?

– Nem, semmi ilyesmire nem gondoltam, nem ejtettek a fejem lágyára.

George elnézést kért a közvetett gyanúsításért.

– Hanem a következőt csinálhassa: hallottam, hogy Keggs szólt a házvezetőnőnek, hogy föl kéne venni még valahonnan egy csomó pincért, mer kevesen vannak az estéhez.

George előrehajolt és gyengéden megpaskolta Albert fejét.

– Ne borzolja össze a frizurámat – figyelmeztette hidegen az ifjú.

– Albert, te a kor egyik legnagyobb koponyája vagy. Mint pincér juthatnék be a házba és te értesíthetnéd Lady Maudot, hogy a fedélzeten vagyok, és akkor megejthetnénk a találkozást is. Machiavelli sem ötölhetett volna ki pompásabb tervet.

– Mac kicsoda?

– Az egyik ősöd. A maga idejében nagy tervkovácsoló. De egy pillanat.

– Na mi az?

– Hogyan fognak engem alkalmazni? Hogyan kapom meg a munkát?

– Azzal semmi gond. Majd aszondom a házvezetőnőnek, hogy maga az unokabátyám, és pincér vót odaát Amerikába is, mégpedig a legjobb vendéglőkbe, most nyaralni gyütt át, de egy estét szívesen elvállal. Kábé egy tízest kap majd érte.

– Azt neked adom.

– Éppen ez az – mondta Albert elismerően –, amire magam is gondútam.

– Akkor most rád hagyom a részletek elintézését.

– Azt jól teszi, ha nem akar mindent elrontani. Csak annyit köll csinálni, hogy ma este pontba nyolckor megjelenik a személyzeti bejáratnál és aszongya, hogy az unokabátyám.

12.

A LORD Belpher nagykorúságának tiszteletére rendezett megyebál a zenitjére hágott. A Belpheri Híradó és Gazda Tanácsadó riportere, aki hivatalos minőségben volt jelen, Keggstől, a komornyiktól kapott engedélyt, hogy egy mellékajtón át némi bepillantást nyerjen a bálteremben zajló eseményekre, melyekről a következő nap imigyen számolt be: „A társaság mesébe illően elragadó”, és az összegyűlteket úgy festette le, mint „külcsínre nézve vonzó hölgyek, belbecsre pedig kiváló urak társasága”. A parkett zsúfolásig megtelt azokkal, akiket a megye legjobbjai és legnemesebbjei között tartottak számon, olyannyira, hogy ha egy fél tégla pottyant volna alá bármelyik pillanatban, az minden valószínűséggel kék vérfoltot eredményezett volna a szőnyegen. Grófok tapostak lovagok lábujjhegyére, és méltóságos urak ütköztek bárók gyomrába. Megyeszerte talán az egyetlen főrangú személy, aki nem emelte jelenlétével az est fényét, Lord Marshmoreton volt, aki, miután rádöbbent, hogy dolgozószobáját alkalmi ruhatárrá alakították át, ágyba vonult egy pipával és a Piros Rózsák és Fehér Rózsák című kötettel Emily Ann Mackintosh tollából, amikor arra kellett rádöbbennie – miután már ágyban volt és ennélfogva késő a hiba korrigálására –, hogy várakozásával ellentétben, nem szeretett hobbijának egy tanulmányát tartja a kezében, hanem egy tömény szentimentalizmussal telített regényt, amely egy ártatlan angol leányzó és egy Claude névre hallgató festőművész közös kalandjait ecseteli.

George a galéria egyik kevésbé kivilágított szögletéből türelmetlenül szemlélte az alant zsongó-csillogó sokaságot. Úgy tűnt neki, mintha egész eddigi életében ezt csinálta volna. Az élmény újdonsága azonban hamarosan megkopott és jelentékenyen veszített szórakoztató erejéből. Pontosan olyan volt, mint egy régimódi zenés komédia második felvonása – a hasonlóságot csak fokozta a tény, miszerint a zenekar nem érte be azzal, hogy csupán egyszer játssza el a George által szerzett halott és eltemetett melódiákat, amelyeket ő már teljes tizennyolc hónappal azelőtt megunt.

A kastélyba való behatolását leginkább a teljes akadálymentesség jellemezte. Rövid bemutatás egy anyáskodó, idősebb hölgynek, akivel még Albert is tisztelettel látszott bánni és aki, mint kiderült, nem volt más, mint maga Mrs. Digby, a házvezetőnő, majd ezt követőleg egy még rövidebb találkozás Keggsszel, aki, valószínűleg a ránehezedő őrült felelősség súlya alatt, kissé akadékoskodó és ingerült volt, és akkor is, amikor George-hoz intézte szavait, szimultán még két teljesen különböző eligazítást bonyolított le. George átcsúszott az ellenőrzési zónán és zöld utat kapott, hogy egy éjszaka erejéig becses személyével gyarapítsa a választottak gyülekezetét Belpher ősi falain belül. A galérián kellett állnia és egy szobalány társaságában ama táncosok kényelméről gondoskodnia, akik a galériát két tánc közti pihenőhelynek használták. Ebben körülbelül ki is merültek az est folyamán rá háruló kötelességek. Eleddig senki sem tisztelte meg jelenlétével a galériát; a táncparkett, minden kétséget kizáróan, a galériánál nagyobb vonzerőt gyakorolt a vendégekre. Ennek köszönhetően George mintegy húsz percig egyedül maradt gondolataival és a szobalánnyal. Az utóbbi megkérdezte, hogy vajon nem ismer-e George véletlenül egy Frank nevű fickót, aki mellesleg az ő unokabátyja és aki majdnem egy teljes évet töltött az Államokban, amire negatív választ kapott, s ettől szemmel láthatóan csalódott Georgeban, elvesztette iránta való érdeklődését, és ezek után nem is szólt hozzá a következő húsz percben.

George úgy jártatta a szemét a galériához közeledőkön Albertét keresve, mint ahogy a hajótörött tengerész pásztázza a horizontot egy tévedő vitorlás reményében. Ez a tétlen várakozás, tűnődött, egyszerűen benne van az ilyen pakliban. Maud egy pillanatra sem tűnhet el, főleg nem egy ilyen éjszakán.

– Hé, te legény, nem hoznál egy limonádét nekem?

George a sötétbarna tölgyfa korláton áthajolva szemlélte az alant nyüzsgő tömeget, s amikor ez a kérdés elhangzott mögötte, hátizmai összerándultak, ahogy fölismerte a hang szívélyes tónusát. Ama dolgok közé tartozott ez, amire el volt ugyan készülve, de most, hogy ténylegesen megtörtént, lámpalázhoz hasonlatos hullám öntötte el, olyasvalami, amit életében addig csak egyetlen alkalommal élt át, amikor még elég fiatal és kellően tapasztalatlan volt ahhoz, hogy megijedjen a tapstól egy premieren.

Tudta, Reggie Byng jó szándékú és barátságos lélek, és nem fogja őt szándékosan elárulni, de azt is éppolyan jól tudta, hogy Reggie Byng javíthatatlan fecsegő, akitől ostobaság lenne elvárni, hogy bármit is magában tartson, ami egyszer beléje került. Életbevágóan fontos, villant át az agyán, hogy kezdettől fogva határozottan és kellő eréllyel lépjen föl vele szemben, és minden áron meggyőzze Reggie-t: bármilyen hasonlóság, melyet a délutáni sporttárs és az éjszakai pincér között fölfedezni vélne, pusztán Reggie illuminált képzeletének szüleménye.

Ahogy George megfordult, Reggie egészséges golfgyakorlatoktól és Lord Marshmoreton legjobb pezsgőjétől rózsásra pirult arca jelentékeny mértékben veszített színéből. Szeme és szája elkerekedett. Ha a tényeket tekintjük: Reggie-t heveny megrázkódtatás érte. Az est korábbi szakaszában végig azon buzgólkodott, hogy kellő mennyiségű szíverősítőt vegyen magához, annak reményében, hogy így bátorságot gyűjthet a Miss Faradayjel való szerencsés kimenetelű, sorsdöntő találkozáshoz, ugyanis nem kevesebbre szánta el magát, mint hogy ma este megkéri a hölgy kecses kacsóit… És most, amikor sikeresen félrevonta a tolongó sokaságtól ebbe a félreeső zugba és már azon volt, hogy kipróbálja szerencséjét, baljós félelem kezdte járni ördögi táncát agyának húrjain. Csak nem túladagolta magát?! Optikai csalódás áldozata lenne?

– Magasságos egek!

– Uram?

Reggie meglazította nyakkendőjét, majd összébb húzta magát.

– Lenne szíves egy pohár citromlevet vinni annak a kék ruhás hölgynek, aki ott, annál a szobornál ül a kereveten? – ejtette ki gondosan a szavakat.

Ettől egy kicsit felvidult.

– Nem is rossz! Talán nem kifejezetten egy próbamondat, mint például a Rabindranat Natavarszinhadzsi Bahadur Maharisi Maharadzsa, vagy a könnyebbik: Jó nyár jár rája, de még semmi ok az aggodalomra.

– Hé! – mondta egy pillanatnyi szünet után.

– Uram?

– Nem találkoztunk mi már véletlenül valamikor valahol, ugye érti, mire gondolok?

– Nem, uram.

– Nincs véletlenül egy testvére vagy valakije, aki pont úgy néz ki, mint maga?

– Nem, uram. Bár gyakran szerettem volna egyet. Az apámmal kellett volna ez ügyben konzultálnom. Ugyanis engedékeny elveket vallott és soha nem is tagadott meg tőlem semmit.

Reggie pislogott. Baljós előérzete csak megerősödött: vagy a füle, vagy a szeme járatta vele a bolondját, vagy ez a pincérfiú hablatyol össze-vissza mindent.

– Mi az?

– Uram?

– Mit mondott?

– Azt mondtam: Nem, uram, nincs testvérem.

– Nem mondott még valami mást is?

– Nem, uram.

– Mi?

– Nem, uram.

Reggie itt már a legrosszabbtól tartott.

– Magasságos egek! Akkor mégiscsak az vagyok!

Miss Faraday, miután Reggie leült mellette, magyarázatot kért.

– Mr. Byng, miről beszélgetett azzal az emberrel? Úgy tűnt, nagyon érdekfeszítő társalgást folytatnak.

– Megkérdeztem tőle, hogy van-e testvére.

Miss Faraday gyors pillantást vetett beszélgetőpartnerére. Az est folyamán egy idő óta képtelen volt szabadulni az érzéstől, hogy van valami furcsa Reggie viselkedésében.

– Testvére? De hát miért érdekli ez magát?

– Hát, mert… szóval, olyan fickónak nézett ki, mint akinek minden további nélkül lehetne testvére… Az ilyen pasasoknak az esetek többségében szokott lenni… Nem is egy…

Alice Faraday arcán most anyai mosoly ömlött el. Jobban kedvelte Reggie-t, mint amennyire ez a szerelmes fiatalember föltételezte volna. Arról volt szó, hogy az utóbbi gyámolítani való egyénisége merő véletlenségből találkozott az előbbi anyásan gondoskodó figyelmességével. Alice Faraday ugyanis, egyike volt ama lányoknak, akiknek dédelgetett álmai közt szerepel, hogy őrangyalul szegődjenek bizonyos kiválasztott férfiak mellé, hogy kifejtve bennük jótékony hatásukat, az élet nemesebb oldalainak értékelésére emeljék föl őket. Reggie személyiségét eddig ugyan kedvesnek, de negatívnak találta.

Egy pozitív gyengeség, mint az alkohol iránti túlzott engedékenység, teljesen megváltoztatta a fiatalembert. Egyszerűen növelte a kezelendő eset jelentőségét.

– Mondtam neki, hogy hozzon magának egy citromlevet – magyarázta Reggie. – Úgy látszik, ez ügyben buzgólkodik. Hé!

George tiszteletteljesen közeledett.

– Uram?

– Nem kértem, hogy hozzon ennek a hölgynek egy limonádét?

– Akkor félreértettük egymást, uram.

– Te jó szagú rezeda! Hát akkor miről csevegtünk az imént?

– Uram, ön egy fölöttébb szórakoztató anekdotát mesélt egy ír származású úriemberről, aki New Yorkba hajózott, hogy némi munkához jusson… Egy pohár citromlevet szeretne, ugye jól értettem? Rendben, uram, azonnal hozom.

Alice Faraday gyengéden rátette kezét a fiatalember karjára.

– Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha most lepihenne egy kicsit, Mr. Byng. Biztos vagyok benne, hogy ez jót tenne.

A lány szavaiból kiérzett a féltő gondoskodás meleg hangja, és ettől Reggie remegni kezdett, mint a kocsonya. Annak előtte még soha nem hallotta Alice Faradayt így beszélni. Egy pillanatra már azon volt, hogy pőrére tárja előtte a lelkét, de a tizenegyedik órában elhagyta az ereje. Nem akarta, hogy ez a nagyszerű lány egy erős férfi szívének őszinte vallomását egy beszámíthatatlan állapotba került alak érzelgős ömlengésének vegye. Ez is egyike volt a Sors szeszélyes játékainak. Végre életében először jön össze minden, és most egy ponton megbicsaklik az egész.

– A fülledt levegő teszi – segített Alice. – Menjünk ki, és üljünk le a teraszon. Ne is törődjön azzal a citromlével. Amúgy sem vagyok szomjas.

Reggie követte, mint egy kiskutya. A hűs éjszakai levegő ígéretesnek hangzott.

– Na, barátom – mormogta alig hallhatóan a fogai között George teveled egy darabig most nem lesz gond!

13.

ALBERT sietett. Úgy siklott át a szőnyegen, akár egy vízipók.

– Gyerünk – adta ki az ukázt.

Gyors pillantást vetett a szobalányra, George alkalmi munkatársára, aki háttal nekik egy könnyed műfajú regény olvasásába mélyedt.

– Mondja meg neki, hogy öt perc múlva itt lesz – bökött Albert hüvelykujjával a szobalányra.

– Fölösleges. Azt sem veszi észre, ha itt vagyok. Amióta fény derült rá, hogy nem ismerem Frank unokabátyját Amerikában, azóta nem bírok jelentőséggel az életében.

– Akkor menjünk.

– Hová?

– Bízza csak rám.

Hogy Albert nem a legrövidebb és legegyszerűbb útvonalat választotta a találkahelyhez, az George számára akkor lett világos, miután fiatal kalauzát számos lépcsőn és egy féltucatnyi ajtón át loholva követte, míg végül megtorpantak egy szobában, ahová halk zene szűrődött be valahonnan. Megismerte a szobát. Járt már itt. Ugyanaz a szoba volt, ahol Billie Dore-ral hallgatták Keggs anekdotáját Leonardról és a létrájáról. Ott az az ablak, emlékezett, a balkonra nyílik, ahonnan Leonard egykor látványos ugrását hajtotta végre. Hogy ez a történelemmel terhes szoba szolgál majd helyszínéül egy újabb titkos találkának, ezt George messzemenően helyénvalónak és illőnek találta. Mire visszafordult, Albert már felszívódott. George, okosabb nem jutván eszébe, mély lélegzetet vett. Most, hogy elérkezett a pillanat, amelyre oly régóta áhítozott, el volt rá készülve, hogy megint rátör a lámpaláz, amely Reggie Byng hangja hallatán kerítette hatalmába. Az ilyesmi, nem szabad elfelednünk, nem tartozott szorosan George Bevan mindennapjaihoz. Annál is kevésbé, mert meglehetősen nyugodt, illetve rutinszerűen eseménytelen élet jutott osztályrészéül, s az egyetlen izgalmas epizód, amely – emlékezete szerint – Lady Maud Marshnak a taxijába való drámai behatolását megelőzően esett meg vele, az majdnem tíz évvel azelőtt a kollégiumban történt, amikor is egyik ünnepi hangulatnak örvendő szobatársa egy mexikói tüskés békagyíkot (Phrynosomua Cornutum) helyezett el az ágyába a Yale egyetemi futballrangadó előestéjén.

Könnyű léptek hallatszottak kívülről és a szoba megfordult George körül, olyannyira, hogyha mindez Reggie Byng körül történt volna, bizonyára azt eredményezi, hogy az oktalan poháremelgető egy életre fölhagy eme szokásával. Amikor a bútorzat visszatért eredeti helyére és a szőnyeg is megszűnt forogni – Maud állt előtte teljes életnagyságban.

Semmikor sem áll a memória nehezebb feladat előtt, mint amikor egy olyan arcot kell lehívnia, amelyet csak egyszer volt szerencsénk látni. Nem kis aggodalmat és kényelmetlenséget okozott George-nak, amikor próbálta fölidézni a világon egyes-egyedül fontos lény arcát, s egy homályos emlékképnél nem sokkal világosabb jutott eszébe. Első, taxibeli találkozásukról csupán egy elmosódott arcképet sikerült magával mentenie, mégpedig a lány szeméről, mely ragyogott, és ajkáról, mely bájos mosolyra húzódott. És a röpke pillanat, amikor megadatott neki, hogy fölfrissíthesse emlékeit az országút szélén, Reggie Byng lerobbant metálszürke sportkocsijánál, kevésnek bizonyult a pontos rekonstrukcióhoz. Mindennek az lett az eredménye, hogy Maud, ahogy most előtte állt, olyan meghökkentően szépnek tűnt, mint még soha. George levegő után kapkodott. Abban a káprázatos estélyiben, a tánctól kipirult arccal és ugyancsak a tánctól csillogó szemmel, olyannyira nagyságrendekkel gyönyörűbb volt, mint bármelyik kép, amelyet a férfiúi emlékezet csak produkálni képes lett volna, hogy George-nak úgy tűnt, mintha soha előtte nem is látta volna.

Még Percy, közvetlen hozzátartozóinak kíméletlen kritikusa is elismerte, amikor vacsora előtt összefutottak a nappaliban, hogy ez a ruha most – kivételesen – jól áll Maudnak. Sejtelmes holdfényben játszó rózsalevél-motívumokból kombinált modelltervezői álomdarab volt. George-ra legalábbis ezt a hatást tette. Egy divattervező, valószínűleg, szakszerűbb és kevésbé romantikus leírással szolgált volna. De ez most nem számít. Aki az estélyi ruhák rideg és száraz, merőben szakmaira szorítkozó katalógusára vágyik – ebből származott a mintadarab, amelynek sikerült ma George szavát szegnie –, az üsse föl a Belpheri Híradó és Gazda Tanácsadó idevágó rovatait és olvassa el a szerkesztő feleségének beszámolóját, aki Madártávlatból álnév alatt „írja” a ruhákat a Híradónak. Ami George-ot illette, számára a ruha sejtelmes holdfényben játszó rózsalevelekből készült. George, ahogy föntebb már utaltunk rá, nem talált szavakat. Hogy bármelyik lány tudott volna ilyen lebilincselő külsővel megjelenni, ez általában elegendő volt George-nak ahhoz, hogy átmenetileg megbénuljanak képességei, de hogy ez a Tündérországból alászállt éteri lény odáig ereszkedett, hogy szeresse őt – ezt a nyers halandót, aki hózentrágert hord és sóskiflit reggelizik… ez megfosztotta a beszédkészségtől. Képtelen volt bárminemű cselekvésre, egyet leszámítva: hogy nézze őt. Tündérország magasságai felől lágy muzsika hatolt le hozzá. Vagyis, ha a rideg tényeket tekintjük: Maud megszólalt.

– Egyszerűen képtelen voltam korábban elszabadulni! – Itt hirtelen abbahagyta és az ajtó felé fülelt. – Jön valaki? Ott kellett hagynom tánc közben Mr. Plummert, hogy elszabadulhassak, de attól tartok, nem hagyja annyiban…

Mr. Plummer nem hagyta. Léptek hallatszottak, súlyos léptek, és az üldöző a hangját is hallatta.

– Á, itt van, Lady Maud! Magát keresem. Most mi következünk.

George nem tudta, hogy kicsoda Mr. Plummer. Az igazat megvallva, nem is akarta megtudni. Az egyetlen gondolat, ami eszébe jutott vele kapcsolatban, az a fájdalmas fölismerés volt, miszerint Mr. Plummer egyáltalán a világon van. Megdöbbent elméje hirtelen gyors cselekvésre szánta el magát. Itt nem szabad tartózkodnia, ez világos volt. Egy főúri kastélyban széltében-hosszában kószáló pincérek, akiket ráadásul azon kapnak, amint a ház urának lányával diskurálnak, óhatatlanul bizonyos megjegyzésekre adnak okot. És fordítva is: ha a ház urának lányai félreeső sarkokban trécselnek a pincérekkel, szintén találgatásokra szolgáltatnak anyagot. Vissza kell vonulnia. Mégpedig azonnal. És, ahogy egy Maud felől érkező mozdulat jelezte, a visszavonulást a balkonra nyíló franciaablakon át kell végrehajtania. Fölbecsülve a távolságot, amely elválasztotta a három lépcsőfokkal lejjebb közeledő Plummertől – a hang alulról jött – és a landolási időt, az intervallum, amelyet a Sürgető Szükség az eltűnésre engedélyezett neki, körülbelül négy egész másodpercre rúgott. Ebből kettő és felet a szobán belül, a franciaablak föltépésével, majd bevágásával töltött, és a hűs esti zefír máris a csillagos ég alatt játszadozott fölhevült homloka körül.

Itt most alkalma nyílt az elmélkedésre. Kevés olyan helyzet létezik, amelyben több tér adódik a meditációra, mint annak az embernek a helyzete, aki nem elhanyagolható távolságra a talajtól, egy kisméretű erkélyre van bezárva, s a visszavonulás egyetlen útja is tökéletesen el van vágva mögötte. Így tehát George meditált. Először Mr. Plummer körül jártak gondolatai. Mr. Plummer kapcsán csupa csúnya gondolat jutott eszébe. Aztán a Sors kegyetlenségén tűnődött, amely megadta neki a lehetőséget, hogy találkozzon Mauddal, de azonnal meg is tagadta tőle a további fejleményeket. Érdekelte volna, vajon annak idején a néhai Lord Leonardnak hány másodperc adatott, mielőtt csakúgy mint ő, ugyanezen az ablakon volt kénytelen a távozás mezejére lépni. Egyvalamihez nem fért kétség: azon szerelmeseket, akik ezt a szobát választják színhelyül kapcsolatuk elmélyítésére, nem hordozza tenyerén a Szerencse.

Kezdetben elkerülte George figyelmét, hogy a jelenlegi helyzetéhez kapcsolódó nyilvánvaló hátrányokon túl továbbiak is fölüthetik a fejüket. Most azonban rá kellett döbbennie, hogy csúnya félreértés áldozata lett. A szobából, amelyet menekülésszerűen hagyott el, egy tisztán kivehető hang beszélt, egy mély és torokból feltörő hang, és egy röpke pillanattal később George tudatára ébredt, hogy újabb, járulékos kényelmetlenség vár még rá: ki van téve annak, hogy végighallgassa, amint egyik embertársa – némi jóindulattal Plummer is ezek halmazát gyarapítja – házassági ajánlatot készül tenni. Ilyenformán a szituáció hátborzongató volta csak erősödött. Minden pillanatok közt, amikor egy férfiember – az igazság ellen vétett volna George, ha nem ismeri el, hogy Plummer is ebbe a kategóriába tartozik –, tehát minden pillanatok közt, amikor egy férfiember, természetesen, az illendőség határait tiszteletben tartva, saját nemének fültanúja nélkül óhajt egyedül maradni, a legkitüntetettebb az a pillanat, amikor megkéri egy lány kezét. George, jóérzésű fiatalember lévén, megborzongott arra a gondolatra, hogy egy ilyen jelenetnek fültanúja legyen. Ennek megfelelően kétségbeesetten nézett körül, hogyan menekülhetne. Plummer mostanra már odáig jutott, hogy széltében-hosszában ecsetelte: mennyire méltatlan Maud kacsóira. Ugyanezt több ízben is kifejtette, de mindig más szavakkal. George teljes szívvel egyetértett vele, csak éppen hallani nem óhajtotta. El akart menni. De hogyan? Lord Leonard hasonló esetben leugrott. Valaki talán úgy érvelhetett volna, hogy amit egy ember megtett, azt mintegy utánzásképpen, a másik is megteheti. De az emberek nem egyformák. Ismert valakit a cirkusznál, aki a Madison Square Garden tetejéről ugrált le egy ferde deszkára, néhány bukfencet vetett, földet ért, hatszor lement hídba, majd elment ebédelni. Az ilyen tehetség ajándék. Némelyikünknek megadatik, másoknak nem. George az utóbbiakhoz tartozott. Bármilyen kínos volt is Plummert hallani, amint nagy nehezen végigvergődik házassági ajánlatán, az ösztöne azt súgta, hogy még fájdalmasabb lesz, ha leveti magát a lenge légbe és arra a kiálló ágra bízza magát, amely annak idején létrának bizonyult Leonard lába alatt. Nem, semmi észérv nem szólt amellett, hogy ne maradjon ott, ahol van.

Odabent Plummer most azt tárta Maud elé, hogy mekkora örömet jelentene édesanyjának, ha Maudot tudhatná menyének.

– Psszt!

George körülnézett. Az volt az érzése, hogy hangot hallott. Fülelt. Mégsem. Egy távoli eb ugatását, egy valcer ványadt nyöszörgését, egy elülő madár fészkelődését és Plummer hangját kivéve – amely most azt adta Maud értésére, hogy abban esetben, ha a lány részéről a visszautasítás a Plummer által egy néhány évvel ezelőtt megszegett házassági ígéretben lelné magyarázatát, akkor most szeretné ünnepélyesen leszögezni, hogy az annak idején élete nagy tévedése volt minden csendes volt.

– Psszt! Hé, főnök!

Tényleg nem hallucinált, hang volt, amit hallott. Ráadásul fölülről jött. Talán egy angyal hangja? Távolról sem. Csupán Alberté. A fiú egy két méterrel magasabban lévő ablakból hajolt ki. George, mivel szeme eddigre már tökéletesen alkalmazkodott a kinti fényviszonyokhoz, világosan kivette, hogy a gyermek úgy gesztikulál, mint aki közölni akar vele valamit. Aztán oldalra pillantva észrevett valamit, ami egy fal mellett lengő kötélfélének tűnt. Kinyúlt érte. Nem igazi kötél volt, hanem egy fölszabdalt lepedő. Felülről most Albert harsány suttogása érkezett.

– Látom, még él!

Talált. Pontosan ez volt az, amire George vágyott a következő ötven-egynéhány év folyamán, de úgy tűnt számára, ahogy ott állt a holdfényben óvatos bizalmatlansággal tapogatva ezt a lenge ágyneműféleséget, hogy ha ennek végére kellene fölfüggeszteni és a balkonon túli sötét mélység fölé kilendíteni azt a nyolcvankilónyi csontot és húst, ami őt jelenti, akkor drasztikusan lerövidítené élettartamát, körülbelül öt másodpercre, s ráadásul még a jó ég tudja, hogy nézne ki. Ehhez túlságosan sokat tudott a lepedőből csomózott kötelekről. Többtucatnyi történetet olvasott már, amelyekben hősök és hősnők, olcsó komédiák főszereplői és elvetemült gazemberek vittek véghez vakmerő dolgokat ennek az izének a segítségével. De ebből sem sikerült túl sok vigaszt merítenie. Az egy dolog, másokról olvasni, akik hülyeséget csináltak, de hogy te magad is végigcsináld… Próbaképpen megrángatta Albert lepedőjét. Minden eddigi tapasztalata alapján az volt az érzése, ennél bizonytalanabb tárgyat még életében nem szorongatott. (Az egyszerűség kedvéért nevezzük továbbra is Albert lepedőjének, holott ténylegesen Reggie Byng tulajdonát képezte. Amikor a hajnali órákban Reggie följutott a szobájába és az éjszaka folyamán kötélként funkcionált lepedőjét egy halom csomóban találta – egyszerű lélek lévén és ennek megfelelően elhamarkodottan –, arra a következtetésre jutott, hogy ezt viccesspicces hangulatában kebelbarátja, Jack Ferris művelte, aki Londonból ugrott fel, hogy szemtanúja legyen, amint Lord Belpher átesik egy huszonegyedik születésnapi bál embert próbáló viszontagságain. Reggie azon nyomban át is ment Jack szobájába és egy kancsó hideg vizet öntött az ágyára. Ilyen az Élet: a félreértések és elhamarkodott cselekedetek szakadatlan sorozata. De hagyjuk!)

Albert kezdett türelmetlen lenni. A nagy hadvezér helyzetében érezte magát, akinek fejében zseniális stratégiai húzás fogant meg, de katonái gyávasága miatt dugába dől a kivitelezés. Hasonló helyzetben más fiúk, amikor látják, hogy Plummer belép egy emelettel lejjebbi szobába, és a „kulcslikná”’ hallgatózva rádöbbennek, hogy George-nak valahol kint az erkélyen kell tartózkodnia és – szigorú logika mentén haladva – még mindig ott kell lennie, tanácstalanságukban valószínűleg nem tudták volna, mitévők legyenek. De nem így Albert. Feltűzni Reggie Byng lakosztályába, lerántani a lepedőt az ágyról, az ágy lábához rögzíteni és egy sor csomót kötni rá, majd kilógatni az ablakon, mindez csupán körülbelül három percébe került a fiúnak. Ami őt illeti, a legkisebb zökkenő nélkül vitte véghez az akció ráeső részét. És George, akinek az égadta világon semmi dolga sincs, mint a gyerekjáték, hogy rácsimpaszkodjon a kötélre és fölmásszon rajta, határozatlankodásával most tönkreteszi az egész manővert. Tehát Albert idegesen megrángatta a lepedőt. Ez volt a lehető legrosszabb, amit csak tehetett. George már-már elszánta magát, amikor a lepedőhágcsót kirántották a markából, mintha valami fickándozó élőlény lett volna, amely kénye-kedve szerint játszadozik vele. Arra a gondolatra, hogy mi lett volna, ha mindez a két emelet közt félúton, a süket űrben történik meg vele, kiverte a hideg verejték. Egy lépést hátrált és ráült az erkély korlátjára.

– Psszt! – szólt le Albert.

– Ne pisszegj nekem, te fiú! – suttogta George méltatlanul. – Én pisszeghetnék! Pisszegni minden hülye tud! – Albert, aki az ablakon kihajolva pisszeg – vélte George –, a hágcsónak és a munkának is a könnyebbik végét fogta meg.

Valószínűleg határozatlan ideig szemlélte volna még hideg ellenszenvvel a lepedőt a korláton ülve, ha Plummer nem kényszeríti más irányú cselekvésre. Plummer azonban az elmúlt néhány perc alatt ellőtte minden puskaporát. Mindent elmondott, amit egy férfi csak elmondhat, azt is kétszer, és most menthetetlenül a végére ért. A találkozás is. Az ítélet is megszületőben volt már: az esküvői harangok nem fognak megkondulni…

– Azt hiszem – fejezte be kissé sután és komoran Plummer, és szavai a temetési lélekharang hangjaként hasítottak George fülébe –, azt hiszem, most jót tesz egy kis friss levegő.

George az üldözött szöcske lendületével hagyta el ülőhelyét. Ha Plummer friss levegőre vágyik, ez egyenlő azzal, hogy ezt a balkonon óhajtja magába szívni. Csak egyet tehet. Esetleg egy ígéretes pálya végét jelenti, de tovább már nem tétovázhat. Megragadta a lepedő végét – úgy érezte, egy pókhálót szorongat és elrúgta magát.

Maud kitekintett az erkélyre. Szíve, amely viszonylag egyenletesen működött, amikor a kikosarazott kérő kinyitotta a franciaablakot és megindult, hogy a csillagos ég alatt találjon megnyugvást, most vad vágtába kezdett.

Senki sem tartózkodott odakint – az ürességet és Plummert leszámítva.

– Ez – mondta Plummer komoran, miközben kibámult a korláton túl a sötétségbe – az a hely, ahol annak idején az a Lord Hogy-is-hívják kiugrott abba az izébe, nem?

Maud most már megértette, és a George hősiessége iránti legtisztább csodálat érzése öntötte el. Tehát, inkább választotta Leonard létráját, mint hogy őt kompromittáló helyzetbe hozza! Milyen nemes gesztus! Ha George, aki ezalatt Reggie Byng ágya szélén ülve fájdalmas seregszemlét tartott végtagjain a mászástól szerzett bőrveszteség fölött, rendelkezett volna akkora telepatikus képességgel, amellyel Maud gondolataiban olvashat, bőségesen kárpótolva érezte volna magát horzsolásaiért.

– Persze ezt én is legszívesebben megtenném! – mondta Plummer kurta-kedvetlen nevetés kíséretében. – Na de, mindegy

– tette hozzá –, azt hiszem, most lenézek és bedobok egy brandyt szódával!

Albert eloldotta a lepedőt az ágy lábától és a párna alá gyömöszölte.

– Most pedig – javasolta Albert – rágyújtunk egy staubra a mosogatófülkébe’.

Ezeknek a géniuszoknak szükségük van a pihenés óráira is.

14.

GEORGE haza akart menni. Mégpedig gyorsan. Nem volt rá emberi remény, hogy azon az éjszakán még egyszer találkozhat Mauddal. Találkoztak már, de elszakították őket egymástól. Nincs értelme ujjat húzni a Sorssal. Az ilyen esetekben a legjobb, amit tehet az ember, hogy enged és remél. Bízik benne, hogy a Végzet legközelebb kegyesebb lesz. George jelenlegi lelkiállapotában csupán arra vágyott, hogy lehetőleg minél messzebb legyen az egész vidám csillogástól, e mesébe illően elragadó társaságtól és a külcsínre nézve vonzó hölgyektől, belbecsre pedig kiváló uraktól, egész pontosan: saját nyekergő fonott karosszékének biztonságában tudhassa magát, ott, ahol semmi váratlan nem történhet vele. A Kötelesség ugyan azt súgta: illő lenne visszatérnie posztjára, hogy becsületesen megdolgozzon az alkalmi pincérfizetésért, de a Kötelesség hangja ezúttal pusztába kiáltó hang maradt. Ha a brit arisztokrácia frissítők után eped, elégítsék ki vágyukat maguk – ahogy akarják! Az ő, George Bevan nyomát már bottal üthetik.

De ha George befejezettnek tekintette is dolgát a brit arisztokráciával, az utóbbi nem tekintette annak a magáét George-dzsal. Ugyanis, alig érte el a hallt, amikor a főrend egyik olyan tagjába botlott, akibe legkevésbé vágyott botlani.

Lord Belpher nem örvendett kicsattanó jókedvnek. A késő éjszakai órák mindig is fejfájással jártak nála, ráadásul – életkora ellenére – nem szeretett táncolni. Ennek megfelelően, ha más okokból is, de legalább annyira elege volt a mesébe illően elragadó társaságból, mint George-nak. Mindamellett ünnepelti minőségében az est fénypontját képezte, s ez a szerep óhatatlanul együtt járt bizonyos terhekkel és kellemetlenségekkel, nevezetesen például azzal, hogy a bál végéig ki kellett tartania. A kapitány helyzetében volt, akinek utoljára szabad elhagynia a süllyedő hajó fedélzetét. Ezen az estén több órát töltött azzal, hogy számára vadidegenekkel rázott kezet, akik – állítólag – mind az ő rokonai, s eközben erőltetett mosollyal fogadta jókívánságaikat abból az alkalomból, hogy sikerült elérnie a nagykorúságot. Ezen az estén úgy érezte, kiterjedtebb rokonságot akkor sem tudhatott volna maga körül, ha történetesen nem brit arisztokratának, hanem házinyúlnak születik. A Belpher család szélesen elterjedt, szinte egész Angliát behálózta. Első fokú unokatestvérek, másodfokú unokatestvérek, harmad-, sőt negyedfokúak tódultak elő végeláthatatlan sorokban gyakorlatilag a térkép minden sarkából, hogy tiszteletüket tegyék őseik fészkében. A becsületes erőfeszítés, hogy mindegyikhez szívélyes legyen, erőinek határára juttatta Percyt. Maud irodalmi hősnőjéhez hasonlóan ő is „kiégett, kiégett” és egy italra vágyott. Következésképp George feltűnését messzemenően helyeselte.

– Szerezzen nekem egy üveg pezsgőt és vigye a könyvtárba.

– Igen, uram.

E két szó igazán ártatlannak hangzott, de George abbéli erőfeszítésében, hogy szerényen a háttérben maradjon és kerüljön minden feltűnést, a lehető legügyetlenebbül cselekedett. Ha csupán csak egy engedelmes meghajlás kíséretében távozott volna, akkor minden bizonnyal Lord Belpher sem fordult volna meg utána. Percy jelenleg nem olyan állapotban volt, hogy bárkire is képes legyen figyelmét egy pillanatnál hosszabb ideig összpontosítani. De ha az embert a személyzet egy életen át mylordnak szólítja, akkor önkéntelenül is fölkapja a fejét, ha egy pincér egyszerűen csak leuramozza. Lord Belpher olyan pillantást küldött George után, amelyben egyenletesen keveredett a rosszallás és a fájdalom. Majd ezek az érzések helyüket a gyanakvásnak adták, amely egy nyögésben nyert hangot.

– Állj! – kiáltotta, amint George elfordult.

Percy zavarban volt. Elméjében két ellentétes gondolat küzdött egymással: egyrészt villámcsapásként hasított belé a fölismerés, és mérget mert volna venni rá, hogy az előtte álló fickó az, aki nemrég a Piccadillyn leverte a cilinderét, másrészt nincs csalókább, mint a hasonlóság. Soha nem felejtette el a szörnyű kényelmetlen érzést, amikor tizennégy éves korában egy javakorabeli asszony a Paddington pályaudvar kellős közepén aranyomnak szólította, és mindenki szeme láttára dús kebleire ölelte, abbéli téves föltételezésében, hogy ő azonos Philip nevű unokaöccsével. Tudta, hogy nagy óvatossággal és körültekintéssel kell eljárnia. Holmi tettlegesség egy ártatlan pincérrel közvetlenül az után az infernális rendőrségi incidens után, a rokonság körében könnyen azt a benyomást keltheti, hogy különös kedvtelésévé vált az alsóbb rendek iránti agresszió.

– Uram? – kérdezte George előzékenyen. A pincér szemtelenül magabiztos ábrázata alapjaiban rázta meg Lord Belpher arisztokratikus önbizalmát.

– Nem láttam én már magát valahol? – ez volt minden, amit ki tudott préselni magából.

– Nem, uram – válaszolta George nyájasan. – Én csak alkalmilag tartozom a kastély személyzetéhez.

– Honnan jött?

– Amerikából, uram.

Lord Belpher visszahőkölt. – Amerikából!

– Igen, uram. A vakációmat töltöm ideát Angliában. Az unokaöcsém, Albert révén tartózkodom itt a kastélyban. Ő értesített, hogy szükség lenne némi megerősítésre a mai bálhoz, így jelentkeztem és megkaptam az állást.

Lord Belpher zavarodottan ráncolta homlokát. A hallottak teljesen elfogadható magyarázatnak tűntek. S ráadásul az egészet ellenőrizheti Keggsnél. Ennek ellenére kételyei nem akartak maradéktalanul oszlásnak indulni. Mindamellett úgy találta, nincs értelme folytatni a vallatást.

– Értem – mondta végül. – Nos, akkor azt a pezsgőt a könyvtárba. Amilyen gyorsan csak tudja.

– Rendben, uram.

Lord Belpher ott maradt, ahol állt és – töprengett. Az Ész azt súgta neki, ne nyugtalankodjék, de ő mégis nyugtalankodott. Más lett volna, ha nem tudja, hogy a fickó, akibe Maud belegabalyodott, a környéken tartózkodik. És ha az a szélhámos már volt egyszer annyira arcátlan, hogy a kastély kapuja előtt üssön tanyát, akkor miért riadna vissza attól, hogy bejusson magába a házba is?

Az egyik tálcát vivő szolga föltűnése a hallban újabb lendületet adott a nyomozáshoz.

– Küldje ide hozzám Keggset!

– Rendben, lordsága.

Kis idő múltán megjelent a látómezőben Keggs. A komornyik számára – Lord Belpherrel ellentétben – a késői órák nem jelentettek különösebb megerőltetést. Ő, természeténél fogva, inkább az éjszakai madarakhoz állt közelebb. Homloka oly mentes volt a gyűrődésektől és ráncoktól, a virrasztás nyilvánvaló tüneteitől, akár gálaingének mellrésze. Szemmel láthatólag annak az embernek a méltóságával járt-kelt, aki – ha rákérdeztek – kénytelen-kelletlen beismerte ugyan, hogy nem ő a kastély ura, mindamellett tökéletesen tudatában volt, hogy egyik legfőbb díszét az ő jelenlétének köszönheti a hely.

– Látni óhajtott, mylord?

– Úgy van. Keggs, ma este elég nagyszámú külső segítség dolgozik itt, ugye?

– Kétségtelenül, mylord. A mai estély példátlan méretei szükségessé tették bizonyos külső, de szigorúan alkalmi jellegű személyzet bevonását – válaszolta olyan könnyedséggel a komornyik, amely Reggie Bynget, aki e pillanatban az alsó teraszon hűtötte izzó koponyáját, tetemes mennyiségű sárga irigységgel töltötte volna el. – A jelenlegi körülményeket tekintve, kikerülhetetlen volt némi fokozottabb szervezés.

– Személyesen maga vett föl mindenkit?

– Bizonyos értelemben, ami a gyakorlati kivitelezést illeti: igen, mylord. Mrs. Digby, a házvezetőnő végezte a tényleges ügyvitelt, de a szervezés egyes fázisait semmi szín alatt nem tekintettük befejezettnek, amíg én igent nem mondtam a jelentkezőkre.

– Tud valamit arról az amerikairól, aki állítólag az inasunk unokabátyja?

– Albert ténylegesen bemutatott nekem egy ilyen jelöltet, akiről azt állította, hogy az ő rokona New Yorkból, látogatóban van és készséggel a segítségünkre bocsátja szolgálatait egy estély erejéig. Bízom benne, hogy lordságodnak maradéktalan megelégedésére szolgált mai ittléte. Megbízható fiatalembernek tűnik.

– Nem, nem. Egyáltalán nem erről van szó. Mindössze csak arra voltam kíváncsi, hogy ismeri-e? Tudja, az ember soha nem lehet eléggé óvatos.

– Hogyne, teljesen érthető, mylord.

– Na, csak erről van szó.

– Köszönöm, mylord.

Lord Belpher megnyugodott. Érezte, az okosság és a józan ész megóvta attól, hogy újra nevetség és alaptalan kritika céltáblájává tegye magát. Amikor George most visszatért az életmentő folyadékkal, megköszönte neki és más dolgok felé terelte gondolatait.

Ha az ifjú örökös megnyugodott is, nem úgy Keggs. A komornyik fejében fény gyulladt. Kevés ember van, hízelgett magának, aki nála gyorsabban rájönne, hogy hol van a kutya elásva, vagy hogy merről fúj a szél. Keggsnek volt tudomása a különös amerikai fiatalemberről, aki házat vett ki ott lenn a Plattéknál. Kinézete, szokásai és idejövetelének lehetséges okai egy teljes étkezéshez szolgáltattak beszédtémát a személyzeti fertályon. Egy idegen, aki megtartóztatja magát az ecsettől, s így elárulta, hogy nem művészlélek, mindig is nagy érdeklődésre tarthatott számot Belpherben. És míg az egyik romantikus szobalánynak, a szerelmi ponyva lelkes olvasójának teóriájára, miszerint a fiatalember egy beteljesületlen románc fájó sebeit orvosolni jött ide a Természet közelébe, csak legyintett a személyzet többsége, addig Keggs nem volt száz százalékig meggyőződve róla, hogy nincs benne valami. A további események is mind ebbe az irányba látszottak mutatni, és csak elmélyítették gyanúját. A Lord Belpherrel folytatott beszélgetés után pedig sejtése bizonyossággá szilárdult. A hirtelenség, amellyel Albert egy amerikai unokafivért produkált, annyira átlátszó volt, hogy csak bokros teendőinek tulajdoníthatta be, hogy nem látott át a szitán mindjárt ott melegében, amikor a fiatalembert bemutatták neki. Egy ilyen fiú, mint Albert, aki ennyire hajlamos a hencegésre, ha lett volna akár egy fél rokona is az óceán túlsó partján, már rég halálra untatta volna az egész személyzetet a rokon gazdagságát és befolyásos voltát ecsetelő dicshimnuszaival. Ugyanis ha Albert nem lódít, ez azzal egyenlő, hogy a dolog nem is létezik. Ilyen egyszerűek voltak Keggs ez irányú nézetei.

Megállította egyik arra menő szolgatársát.

– Freddy, nem láttad valahol a kis nyamvadt Albertet?

Általában ilyen sajnálatos modorban beszélt, amikor szolgatársaira utalt ez a kitűnő koponya.

– De láttam, amint eltűnt a mosogatófülkébe, kábé úgy fél perce – tájékoztatott Albert hollétéről Freddy.

– Kösz.

– ’Szlát – sietett Freddy.

– Légy jó – válaszolta Keggs, kinek beszédmodora az egyívásúak között erősen különbözött attól, amit úgy vélt, elvárnak tőle, ha a nemesi cím viselőivel érintkezik.

A történelmet alkotó géniuszok bukását nagyon gyakran a nyomorúságos test gyengesége okozza, amely megtagadja a segítséget kiváló elméjüktől. Vannak például, akik váltig állítják, hogy annak idején Napóleon került volna ki győztesen a Waterlooi csatából, ha történetesen nem szenvedett volna krónikus emésztési zavaroktól. Jelen esetben nem volt ez másként Alberttel sem. Keggs érkezése kissé előnytelen helyzetben találta. Nem cselekedett elég bölcsen, amikor George távozása után egy, a hallban jóhiszeműen nyitva hagyott dobozból elcsent szivar önfeledt élvezetére adta szöszke fejét. Ha ez nincs, ki tudja, milyen fortélyos ellentámadással védi ki a komornyik csapását? így azonban az ütközet egyértelműen Keggs javára dőlt el.

– Téged kereslek, te kis nyamvadt! – fedte fel látogatása okát hidegen a komornyik.

Albert elzöldült, s ugyanakkor harcra kész ábrázattal fordult ellenfele irányába.

– Fújja föl magát! – tanácsolta a komornyiknak.

– Fogd csak be. Ha most eleget tennék kötelességemnek, akkor itt helyben egy baromi frászt kéne behúznom neked!

Albert megrezzent, ahogy hirtelen válaszának következményei émelyítő hullámként járták át kisfiús testét. Behunyta a szemét. Ijedten látta, hogy Keggs remeg a haragtól. Egy haragtól reszkető komornyik meglehetősen baljós látványt tud nyújtani.

Keggs keserűen fölnevetett.

– Te és az amerikai unokabátyád!

– Mi van vele?

– Hát ez az, mi van vele!? Éppen ezt akarjuk Lord Belpher és én is tudni!

– Nemtom mirű beszél.

– Mindjárt megtudod, te kis nyamvadt! Ki csempészte be a házba azt az amerikai fickót, hogy találkozhasson Lady Mauddal?

– Én aztán soha!

– Asszed, nem látok át a gyenge kis trükkjeiden? Láttam már az elején!

– Persze! Akkor maga mér engedte be?

Keggs diadalmasan fölhorkantott.

– Na, ugye! Mégiscsak beismered! Ez az a fickó!

Albert későn kapcsolt, hogy rossz húzás volt tőle; egészséges állapotban megvetően elutasította volna, amit az imént tett. Miként Napóleon, ha nem szenvedett volna gyomorfájástól, méltóságán alulinak tartotta volna, hogy egy olyan baklövést kövessen el, amely a pusztulásba kergeti vérteseit a szorosban.

– Nem értem, mirű beszél – mondta Albert kevésbé határozottan.

– Nos – vette át a szót Keggs –, csevegésre nincs időm, azonnal jelentenem kell őlordságának, hogy milyen piszkos kis trükkel szedted rá.

Egy újabb görcshullám rázta meg Albert egész lényét. A két irányból jövő támadás már sok volt neki. A test gyengesége elárulta, s most a lélek is kapitulált.

– Azt nem teheti meg, Mr. Keggs!

Szavainak minden tagja megannyi fehér zászlócskával ért fel.

– Megtehetném, ha a kötelességemet teljesíteném.

– De most nem törődik vele – könyörgött felettesének behízelgően a bűnös.

– Ezen még gondolkodom – mélázott Keggs. – Nem akarok kíméletlen lenni egy gyerekkel – küszködött csendesen magában. – Tönkretenni a jövőjét…

Mintha valami ihletféle szállta volna meg:

– Rendben, te kis nyamvadt – tette hozzá gyorsan –, most az egyszer eltekintek a büntetéstől és a jobbik énem ellenében cselekszem. Na de te, kis csirkefogó, most aztán add ide azt a cédulát! Tudod te, mire célzok! Azt, amit a póthúzáskor szereztél, amelyiken a Mr. X. van!

Albert megszelídíthetetlen lelke egy pillanatra győzedelmeskedett megtört teste fölött:

– Azt má’ nem!

Keggs fölsóhajtott – annak az embernek a sóhajával, aki megpróbált minden tőle telhetőt, hogy jobb belátásra bírja egy embertársát és igyekezete megtört az embertárs megátalkodottságán.

– Hát, ahogy tetszik – mondta kedvetlenül –, azt reméltem, nem lesz rá szükség, hogy megmondjam őlordságának, hogy becsaptad.

Albert kapitulált.

– Itt van, vigye! – és a papírfecni gazdát cserélt. – Ilyenek miatt nincs nyugta a bűnügyi rendőrségnek ebbe az országba!

– Csak lassan a testtel, fiatalember! Nem csinálok én semmi rosszat se veled. Tied lehet az én cédulám, az, amelyiken a Reggie Byng van. Teljesen tiszta játék, egyik se rosszabb a másiknál.

– Má’ hogy ne vóna! Az enyimé azér egy kicsit jobb!

– Lehet, elismerem. Na, mindegy, itt van.

Keggs készülődött, hogy visszavonuljon. – Még fiatal vagy, hogy az összes pénz a tied legyen. Azt se tudnád, mihez kezdj vele. Nem is lennél boldog vele. Az élet nem csak nyerő fogadásokból áll ám! Meg különben is, neked egyáltalán nem is szabadott volna megengedni, hogy húzz. Gyerek vagy még ahhoz.

Albert mélyről feltörő nyögést hallatott.

– Ha nincs má’ több mondanivalója, legyen szíves, hagyjon magamra. Megvan a magam baja.

– Az – mondta Keggs szívélyesen – direkt jót tesz neked, fiam. Fogadd őszinte jókívánságomat!

A nagy emberek igazi próbája a kudarc. Az igazán nagy hadvezér nem az, aki a könnyen aratott győzelem szárnyain kényelmesen berepül a dicsőségbe, hanem az, aki – miután a földbe taposták – képes meghúzni magát, hogy új haditervet kovácsoljon a föltápászkodásra. Ehhez a maroknyi csapathoz tartozott Albert, az inasfiú is. Lessük csak meg manzárdszobájában alig egy órával az incidens után. A test már gyakorlatilag megszűnt a terhére lenni, és lelke fájó sebei is beforrtak. Egy pusztán átmeneti jellegű görcsös rándulást leszámítva fizikai kínjai elmúltak, és visszatért régi, gondolkodó énje. Az asztalon most egy ákombákom betűkkel megcímezett szurtos boríték látható:

R. Byng Úrnak

Egy papírlapon, amely közvetlenül a borítékba helyezés előtt áll – pontosabban fekszik –, a következő néhány szó ugyanattól a szerzőtől:

Ne essél kéccségbe! Ne felejcsd: a félénk szívűek még sose hódítottak meg egy nőt se! Aggódó figyelemmel kísérem további fejlődésedet.

Egy Jóakaród

Az utolsó mondatról el kell ismerni, hogy nem eredeti. A vasárnapi iskolában mondta neki a tanítója abból az alkalomból, amikor Albert megkezdte inasi karrierjét a kastélyban, és valahogy megragadt az elméjében. Ezúttal szerencséje volt, mert pontosan azt fejezte ki, amit Albert is mondani akart. Ettől fogva Albert szívén viselte a Reggie Byng és Lady Maud Marsh közti fejleményeket.

De mivel foglalta el magát ezalatt George? A kapu közelében, egy bokorcsoport mellett ácsorgott, s közben édeskevés tudomása volt arról, hogy a Sors milyen szédítő sebességgel képes szövetségesből ellenfelet csinálni. A éjszaka gyönyörű volt, s ehhez tagadhatatlanul hozzájárult az is, hogy a zúzódások a kezén és térdén már alig fájtak, és édes, zsongító gondolatok töltötték.el. Éppen most tudatosult benne egy rendkívüli fölfedezés, amely – kevésbé meglepő módon – lepedőhágcsó-mászás közben elkerülte figyelmét, nevezetesen az, hogy mekkora hasonlóság van az ő helyzete és Tennyson Maudjának helyzete között. Különös rajongással csüngött ezen a költeményen, de soha nem annyira, mint mostanában, amióta megtudta, hogy hívják az egyetlen lányt, aki számításba jöhet az életében. Tennyson Maudja volt állandó társa – ha éppen nem golfozott.

Királynő, lányka-bimbók rózsakelyhe,

Jer, a bál abbamarad,

Selyemfény, gyöngy csilláma, rezge.

Egyben liliom s rózsa vagy.

Süss fel, aranyszín bodrú fejecske,

A virágnak légy te a Nap.

Zene szűrődött ki hozzá a bálteremből a mozdulatlan légbe. A föld és a növények édes illata átjárta a mindenséget.

Maud, a kertbe jöjj,

Éj-denevér messze szállt

Maud, a kertbejöjj,

Magamban várok reád,

Mert fűszer szállong az akác felől,

Mert rózsa ont pézsmás illatárt.

Mély lélegzetet vett ő, a becsapott fiatalember. Az éj valóban fenséges volt. Ama óra volt ez, amikor már föltartóztathatatlanul közeledik a hajnal, és a bokrokban a kis élőlények neszezni és mocorogni kezdenek.

– Maud!

Talán eljut hozzá a hangja…

– Maud!

A hideg-fémesen fénylő csillagok szenvtelenül mosolyogtak le rá. Az ilyesmi nem jelentett számukra újdonságot.

15.

LORD Belpher huszonegyedik születésnapja fényesen virradt, amit hálószobája külső falán, a repkényben tanyázó verebek virgonc csivitelése adott hírül. Mindezt Percy – világéletében jó alvó lévén, és egy rövid éjszakát tudván a háta mögött – nem hallotta. Az első hang, amely áthatolt szendergésén és értésére adta, hogy elérkezett születésnapja, Reggie Byng kellemetlenül éles áriája volt a folyosón a fürdőszoba felől. Reggie reggeli toalettjének szerves részét képezte a dobhártya épségét veszélyeztető vonyítás, amellyel a frissítő fürdőbe noszogatta önmagát. A szóló, melyet erőteljes csobbanások és egy sorozat üvöltés követett, ahogy a szivacs Reggie hátán végigsiklott, bizonytalan sugarú körben mindenféle alvást lehetetlenné tett. Ennek megfelelően Percy fölült ágyában és csendesen szitkozódni kezdett. Azt kellett tapasztalnia, hogy hasogat a feje.

Majd kisvártatva kivágódott az ajtó, és a szólista személyesen jelent meg a látómezőben rózsaszínű fürdőköpenyben, borzasan, és a fürdőtől kipirult arccal.

– Boldog születésnapot, Csocsókám!

Ezt követően Reggie önfeledt éneklésbe kezdett:

Éppen ma huszonegy vagyok,

Éppen ma huszonegy,

Kapukulcsot is vihetek,

Még sose voltam huszonegy!

És megmondta az apukám,

Mi tetszik, tegyem ezután,

Hát kiáltsunk hurrát legott,

Mert oly remek fickó vagyok,

Éppen ma huszonegy!

Lord Belpher fenyegetően nézett rá.

– Nem hagynád abba ezt az állati üvöltést?!

– Uramatyám! Ez az ember itt sértegetni merészel! – méltatlankodott Reggie.

– Fáj a fejem.

– Erre magam is rájöhettem volna, Csocsókám, azok után, ahogy félrevonultál azzal a butykossal az éjjel. A röntgenkép a májad helyett csak egy szögekkel átlyuggatott, összepöndörödött tölgyfalevelet tudna kimutatni. Egy kicsit többet kéne mozognod, aranyom. Időtlen idők óta nem csináltál már semmit, azt a zsaruverést leszámítva.

– Leköteleznél, ha leszállnál rólam!

Reggie helyet foglalt Percy ágya szélén.

– Köztünk maradjon, öregfiú – mondta Reggie bizalmas hangnembe váltva –, én magam is, Reginaid Byng, személyesen eláztam egy csöppet az éjjel. Becs’szavamra, vacsora után közvetlenül három példányban láttam a nagybátyádat, a püspököt, amint sorban álltak egymás mellett. Pajtikám, állítom, egy pillanatra azt hittem, hogy a Püspöksüvegbe tévedtem, ahová azok a pasasok csapatostul járnak. Akkor a három püspök egy püspökbe sűrűsödött össze, bár a körvonalai továbbra is egy kicsit homályosak maradtak, de legalább megkönnyebbültem. De ami meggyőzött, hogy néhány kancsóval tényleg leereszthettem, az az a fura érzés volt, ami azután jött. Az ilyen össznépi tivornyákon, amikor tombol benned az életöröm, te nem voltál már úgy, hogy látomásaid voltak? Na, oda akarok kilyukadni, hogy pokolian furcsa érzésem volt az éjjel. Meg mertem volna esküdni rá, hogy az egyik pincérféleség az a fickó, aki leverte a cilinderedet a Piccadillyn.

Lord Belpher, aki párnáiba süppedten pihent Reggie belépésekor és csak lagymatag figyelemmel követte szavait, gejzírként lőtte fel magát ágyában.

– Mi!

– Abszolúte! Tévedtem, ez egyértelmű, de mégiscsak ott volt. A fickó valószínűleg a dublőrje lehetett.

– De hiszen te nem is ismerted azelőtt!

– Dehogynem. Csak elfelejtettem neked mondani. Tegnap a golfpályán futottunk össze. Egyedül mentem ki, hogy játsszak egy rundot az edzőmmel, de csak ezt a pasast találtam ott, és ha már ott van, gondoltam, miért ne játsszunk együtt. Tizennyolc pontig mentünk el és totál levett a lábamról, ahogy játszott. Nem piskóta az ürge. Na, a játék után eldöngettünk hozzá egy pofa, jól megérdemelt italra. Ott tanyázik lent a Platt-ház mellett, ergo, ugyanannak a pasasnak kell lennie. Marhára jól összejöttünk. Akár a tejtestvérek. Abszolúte! Talán most már el tudod képzelni, milyen megrázkódtatás volt, amikor azt hittem, ugyanazt az ürgét látom itt is, amint a stampedliket osztja a népnek! Tudod, az a fránya kancsó volt az oka, amitől az ember feje úgy elnehezül, és elpárolog tőle az önbizalma.

Lord Belpher nem válaszolt. Agya vadul dolgozott. Tehát mégiscsak neki volt végig igaza!

– Azt hiszem – folytatta Reggie atyaira fordítva a szót elefántot fújsz ebből a bolha kis cilinderleverési ügyből, Csocsókám. Elhomályosítja a látásodat és képtelen vagy bármilyen pozitívumot is meglátni az ürgében. Pedig első rangú játékos. Nekem elhiheted. Senki nem tudta volna úgy kiszedni a gödörből a tizenötödiknél, mint ez az ember. Ha az öregre hallgatsz, akkor helyreállítod ezzel az ürgével a diplomáciai viszonyt. A jelenlegi helyzetben egy első osztályú golfozó az, amire leginkább szüksége van a családnak. De ha nem nézzük is azt, hogy úgy bánik az ütővel, ahogy az edzőt kivéve senki, akkor is főnyeremény a fickó. Belevaló srác, minden szempontból. Én megkedveltem. Rendes fickó. Csapj le rá, Csocsókám, mielőtt még meglép. Csak ezt tudom ajánlani. És garantálom, hogy nem bánod meg. Az elejétől végig egyetlen ütést sem fuserált el. Egyszerűen látnod kellett volna. Na, most öltöznöm kell. Nem vesztegethetem fiatalságom legszebb éveit azzal, hogy téged győzködlek. Agyő, Csocsókám. Majd találkozunk.

Lord Belpher kilépett az ágyából. Rosszabbul érezte magát, mint valaha, de egy pillantás a tükörbe meggyőzte róla, hogy ábrázata még a közérzeténél is gyalázatosabb. Reggie modora amúgy sem hatott rá soha balzsamként, de ezen a reggelen már önmagában a témaválasztása is az átlagosnál idegesítőbb volt. Lord Belpher azt mondta magának, hogy ő soha nem lesz képes osztani Reggie-vel életfelfogását. Nem látott világosan az utóbbi, és a húga, Maud közötti kapcsolat természetét illetően, de állandóan az volt a benyomása, hogy ha ténylegesen nem járnak is még jegyben, de erősen a határán vannak, és fölöttébb nyugtalanította, hogy Reggie a lehetséges riválisa pártját fogja, mintha egyáltalán nem volna személyesen érdekelve ebben az egész szívügyben. Percy körülbelül olyasféle nehezteléssel viseltetett ez iránt a nyájas és kedves fiatalember iránt, mint ahogy egy gazda érez házőrző kutyája iránt, amikor azon kapja a nemes ebet, amint a környéket rettegésben tartó betörőnek csóválja a farkát. Nemde Reggie-nek kellene – elsőként mindenki közt – leginkább a féltékeny haragtól habzó szájjal vicsorognia erre a szemtelen amerikai fickóra, aki idepofátlankodik Belpherbe, és közvetlenül a kastély kapuja előtt ólálkodik? Ehelyett, saját bevallása szerint is, úgy viselkedik vele, hogy az még akkor is megjegyzéseket váltana ki, ha Dávid tenné ugyanezt Jonatánnal. Úgy tűnt, Reggie minden szabad idejét azzal tölti, hogy golfpályán szórakozzon és a kastélyban kvaterkázzon azzal a senkiházival. Ennek megfelelően Lord Belpher alaposan fel volt háborodva. Most már lehetetlenség volt bebizonyítani, vagy utólag bármit is tenni ellene, de ő, személy szerint mélyen meg volt győződve, hogy a fickó pincérnek öltözve szemtelenkedte be magát az ősi fészekbe, és egy álló estén át tapodta szent padlatát. Az sincs kizárva, hogy Mauddal is találkozott és további terveket szőttek. A helyzet – mindenesetre – teljességgel tarthatatlan.

Egyvalami azonban biztos: a Család becsülete az ő kezében van. Mindent, ami a betolakodót távol tartja Maudtól, neki magának kell megtennie. Reggie a jelen helyzetben mindenre, csak reményre nem jogosítja föl az embert. Reggie, ahogy Percy megítélhette, képes lenne Maudot a saját kocsijában furikázni a fickó küszöbéig és aztán egy őszinte jókívánsággal útjára bocsátani. Ami Lord Marshmoretont illeti, a rózsák és a családi krónika oly sok idejét veszik el, hogy az erkölcsi támogatáson kívül mást nem várhat tőle az ember. Tehát, mindent összevetve, rá, Percyre hárul a munka mintegy száz százaléka. Alig jutott erre az elhatározásra, amikor az ablakból kitekintve Maudot pillantotta meg, amint gyanús sietséggel haladt a parkon át a keleti bejárat felé. És a Platt-féle major is keleti irányba esett…

E felfedezést követő percben Percy, bár erdei túrára kissé alkalmatlan felszerelésben, de lélekben útra készen állt. Reggie megjegyzései a máját illetően elevenébe vágtak, így az volt a szándéka, hogy fejfájás-csillapításképpen és általános rossz közérzetén javítandó, némi fizikai megterhelésnek veti alá testét, mielőtt gőzfürdőt venne. E célból egy öreg szvettert, szolid színű flanelnadrágot és fekete lakkcipőt öltött magára. Nem az a ruházat volt ez, amelyet erdei sétához választana, de amikor egy pár strapacipő fölvétele is drága percekbe kerül, akkor az ember nemigen meditálhat. Ilyenkor könnyen megeshet, hogy éppen ezzel veszti szem elől áldozatát. Percy lerobogott a lépcsőn, menetközben fölkapott egy finom vadászkalapot, amelyről kiderült – sajnos már későn –, hogy két számmal kisebb a kelleténél, majd kivágtatott a park felé. Éppen idejében érkezett, hogy még lássa, amint Maud eltűnik a kocsifelhajtó kanyarjában.

Lord Belpher soha sem tartozott kortársai azon férfias erőtől duzzadó csoportjához, melynek tagjai a futást élvezetes kikapcsolódásnak tekintik. Oxfordban, azon alkalmakkor, amikor a kollégium lakóinak nagy része, fittyet hányva a zord időjárásnak, délutánonként kitódult Isten szabad ege alá, a Temze-partra kocogni, miközben kurjongatva szurkoltak kollégiumuk regattaversenyzőinek és pörgették a kereplőket, akkor Percy – előrelátóan – inkább a falakon belül tartózkodott egy csésze forró tea és néhány vajas pirítós meghitt társaságában, ily módon kerülve el a kellemetlen meghűlést és köhögést. Ha futott nagy ritkán, akkor kivétel nélkül mindig valami pontosan körülírható, konkrét céllal, például a vonathoz. Ennek megfelelően nem örvendett a legjobb távfutói kondíciónak, és a kemény sprinteléstől, amely a jelen kritikus helyzetben kikerülhetetlen volt, amennyiben a látómezőben óhajtotta tartani húgát, kimerült és az oldalát fogta. De mindvégig ott lebegett előtte annak reménye, hogy néhány másodperccel Maud után ő is eléri a kaput és láthatja őt, amint – most már sokkal lassabban – leballag az úton, amely a Platt-ház felé vezetőbe torkollik. Gyanújának ilyetén megerősítése időlegesen feledtette vele a vízhólyagot, amely szép fejlődésnek indult a bal lábán. Jó iramban eredt nővére után. Az út, a vidéki utak szokása szerint, össze-vissza tekergeti és kanyargóit. Az üldözött vadat gyakran szem elől tévesztette, s ilyenkor úgy felszökött aggodalma, hogy leplezetlen galoppba váltott át. Néhány száz méterrel lejjebb már nem lehetett a vízhólyagot figyelmen kívül hagyni. A vízhólyag, akár egy hisztis kisgyerek, kétségbeesetten követelte magának a figyelmet, és hamarosan olyan pozícióba hízelegte magát, mely már azzal fenyegetett, hogy a világ közepévé válik. Mire a harmadik kanyart is maga mögött tudta, Percynek az volt az érzése, hogy a vízhólyag Az Egyetlen Létező Ténnyé nőtte ki magát egy irreális, rémálomszerű világmindenségben. Fájdalmasan bicegett tovább, és ha hirtelen meg kellett állnia, hogy az út menti sűrű sövény menedékébe vesse magát Maud elől, a lába egy nagyobbfajta máglya tűzerejével perzselt. A bal sarkán lévő vízhólyag csak azért nem tudta teljes figyelmét lekötni, mert egy másik, nem kevésbé ígéretes méretű példány volt keletkezőben a jobb sarkán is. Percy megállt és búvóhelyet keresett a sövényben, mert ahogy befordult a kanyarban, látta, hogy Maud is megállt. A válla mögött tekingetett hátrafelé az úton, mintegy tíz méterrel odébb. Vajon meglátta? Ez is ama kérdések közé tartozott,"melyeket egyedül csak az idő képes eldönteni. Nem! Maud ugyanis folytatta útját. Nem vette észre. Lord Belpherben szemmel láthatóan győzedelmeskedett a szellem az anyag fölött: a vízhólyagokról megfeledkezve folytatta a hajtóvadászatot. Most arra a pontra érkeztek az úton, ahonnan egyszerre három lehetőség tárulkozik a vándor szeme elé. Egyenesen haladva a Völgyi-Moresby névre hallgató, bájos falucskába érkezik, ha bal felé veszi útját, akkor Alsó Weeting nem kevésbé vonzó falujába jut, ha jobbra fordul le a főútról, akkor pedig egy árnyas fasoron végigsétálva a Platt-féle major kapujában találja magát. Amikor Maud az útkereszteződéshez ért és hirtelen balra vágott, Lord Belpher egy pillanatra teljesen összezavarodott. A józan ész a következő pillanatban próbált újra érvényt szerezni magának, mondván, hogy csak fortélyos cselről van szó. Függetlenül attól, hogy vajon Maud észrevette-e őt vagy sem, a lány most nyilvánvalóan azzal a szándékkal teszi ezt a látványos fordulatot, hogy egy ilyen kerülővel lerázzon minden esetleges követőt. Maudnak semmi nyomós oka nem lehet, hogy Alsó Weetingbe látogasson. Percynek még soha semmi olyan ügye nem akadt, amely Alsó Weetingbe szólította volna és legjobb tudomása szerint Maudnak sem. Egy tábla ama információ birtokába juttatta – mely egyébként a vízhólyagtestvérek heves ellenkezésébe ütközött miszerint a megteendő út Alsó Weeting belvárosáig csekély másfél mérföld. Lord Belpher véleménye ennek ellenére az volt, hogy közelebb van az ötvenhez. Elcsigázva vonszolta magát tovább a megkezdett úton. Az út jelenlegi szakasza azzal az előnnyel járt, hogy – egyenes lévén – könnyűszerrel szem előtt tarthatta Maudot, de minthogy nincsen rózsa tövis nélkül, a hátránya sem váratott sokáig magára: a kedvezőbb szem előtt tartási viszonyok visszafelé is érvényesek voltak, azaz könnyen lebukhat. Ezt megelőzendő inkább a maga elhatározásából bukott le, és az árkot választotta követési útvonalául. Az angol vidéki utakat kísérő árkok nem holmi hevenyészett félmegoldások, méltán rászolgálnak a nevükre, tudják, mire vannak hivatva, és maximálisan meg is felelnek az irántuk támasztott elvárásoknak – ennek megfelelően az, amelyiket Lord Belpher választott menedékül, oly mély volt, hogy a benne gyalogolni óhajtó személy feje és nyaka csak elhanyagolható magasságban emelkedett az út szintje fölé, s ezenkívül mintegy járulékképpen oly sáros volt, hogy egy rövid, húszméternyi séta bőven elegendő volt ahhoz, hogy a vándorból fölismerhetetlen alluviális lerakódást képezzen. A csapadék, ha egyszer aláhull, csak vonakodva hajlandó elhagyni a vidéki angol árkot. Hosszabb, többhetes ott-tartózkodásra rendezkedik be; állaga sűrű zabkására emlékeztet. Percy belégázolt és benne gázolt. A sár odaadóan tapadt hozzá. Mindamellett, eltökélt fiatalember lévén, Percy nem adta föl. Egyszer ugyan átmenetileg meg kellett válnia a cipőjétől, de egy kis vájkálás az iszapban meghozta gyümölcsét. Másik alkalommal egy arra járó kutya, látván, hogy olyan dolgok történnek az árokban, amelyeknek véleménye szerint nem szabadna történniük, s mivel ráadásul gyengébb idegzete lévén nem volt hozzászokva az út szintjén mozgó test nélküli fejekhez, mintegy negyed mérföldre Percy kitartó társául szegődött hát, miközben azzal a különleges kényelmetlenséggel tetézte a vándor kínjait, hogy gyakran Percy képébe tolta a magáét. Egy jól irányzott kő azonban megoldotta a félreértéseket, és Percy magányosan folytatta útját. Mindezek ellenére végig sikerült Maudot a látómezejében tartania, amikor nagy meglepetésére a lány letért az útról, és befordult a templom mellett álló ház kapujába.

Lord Belpher visszatért az útra és ott is maradt, de most már az a szörnyű érzés fészkelte be magát agyának barázdái közé, hogy esetleg minden eddigi fáradsága és aggodalma teljesen fölösleges volt. Az előtte álló ház a parókia összetéveszthetetlen jegyeit hordozta magán.

Csak ártatlan oka lehetett, hogy Maud idejött.

Végigkutyagolta ezt a pokoli utat csak azért, hogy néhány százméternyire lemaradva kísérje el húgát a lelkészhez látogatóba? Későn jutott eszébe, hogy esetleg ismerősi viszonyban van Alsó Weeting egyházközségének fejével. Arról is megfeledkezett, hogy amíg Oxfordban tanulmányait végezte, azalatt Maudra esetleg nyomasztóan nehezedett a vidéki élet nyugalma, következésképp megnövekedett az érdeklődése a kis falucska lakói iránt. Percy tanácstalanul időzött az út szélén. Zavarban volt.

Ezalatt Maud szemmel láthatóan kevésbé volt tanácstalan: megnyomta ugyanis a csengőt. Azóta tudomása volt róla, hogy bátyja valahol a nyomában bukdácsol, amióta először hátrapillantott, s friss-éber elméjét végig azon járatta, hogy miként tűnhetne el Percy vizsla szeme elől. Feltétlenül kell még aznap George-dzsal beszélnie. Nem várhat még teljes huszonnégy órát addig a napig, amikor helyreállítja a Geoffrey és közte időközben megszakadt kapcsolatot. De amíg be nem ért Alsó Weetingbe, semmi épkézláb ötlet nem jutott eszébe.

Egy takaros kinézetű szobalány nyitott ajtót.

– Itthon van a tiszteletes úr?

– Nincs, kisasszony. Fél órája ment el hazulról.

Maud egy pillanatra zavarban volt, csakúgy mint bátyja, aki ezalatt a kimerültségnek olyan előrehaladott stádiumába került, hogy kénytelen volt a parókia kőfalának támaszkodni.

– Ó, de kár.

A szobalány együttérző lélek volt.

– Kisasszony, Mr. Ferguson, a segédlelkész itthon van, ha ő is megteszi.

Maud földerült.

– Tökéletesen megfelel. Megkérdezné tőle, hogy beszélhetnék-e vele egy percre?

– Igen, kisasszony. Szabadna a nevét?

– Nem hiszem, hogy ismer engem. Megmondaná, hogy egy hölgy keresi?

– Igen, kisasszony. Fáradjon beljebb!

Az ajtó becsukódott Maud mögött. Követte a szobalányt a nappaliba. Most egy fiatal, alacsony káplán lépett be. Tekintete készséges és jó szándékú benyomást keltett.

– Velem óhajt beszélni?

– Nagyon sajnálom, hogy alkalmatlankodom – szólalt meg Maud elbűvölő mosollyal, alapjaiban rendítve meg a fiatalembert.

– Semmi baj, efelől biztosíthatom – mondta a káplán bizonytalanul.

– De követ egy férfi!

A káplán méltatlankodva csettintett egyet a nyelvével.

– Egy durva kinézetű csavargó. Mérföldeken keresztül a nyomomban volt, és bevallom, félek!

– A nyomorult!

– Azt hiszem, most is ott kint leselkedik. El sem tudom képzelni, hogy mit akar. Lenne olyan szíves és elküldené?

A szempár, amely George sorsát örökre meghatározta, most a segédlelkészre villant, aki heveny pislogásba kezdett. Kihúzta magát. Úgy érezte, tökéletesen kész az életét is föláldozni az előtte álló hölgyért.

– Ha lenne szíves itt maradni – mondta én majd elintézem az illetőt. Áldatlan állapot, hogy útvonalaink közbiztonsága ilyen mélyre süllyedt.

– Igazán lekötelez és nagyon szépen köszönöm – hálálkodott Maud. – Egyszerűen nem tudok másra gondolni, mint hogy egy kicsit őrült, szegény fickó. Olyan furcsa volt, hogy az egész úton követett. Még az árokba is bemászott!

– Az árokba!

– Igen, az út nagy részét az árokban tette meg utánam. Úgy látszik, különösen kedveli az árkokat.

Lord Belpher, aki a falnak dőlve azt próbálta megállapítani, vajon a jobb vagy a bal lába hasogat-e kegyetlenebbül, arra lett figyelmes, hogy egy káplán áll előtte, helytelenítő és ellenséges szemeket meresztve rá aranykeretes csiptetőjén keresztül. Lord Belpher viszonozta a tekintetet, de az ettől sem lett nyájasabb. Percy arra gondolt, hogy látott már kedvesebben néző lelkipásztort is, az utóbbi pedig arra, hogy találkozott már megnyerőbb külsejű csavargókkal is.

– Ejnye, ejnye! – szólalt meg a káplán. – Ember, ez errefelé nem járja!

Néhány órával azelőtt Lord Belpher meghökkent, amikor George uramnak szólította. Most, hogy csak úgy szólítják, ahogy bárki közönséges halandónak kijár – ember –, egyszerűen elállt a lélegzete.

Az a talentum, hogy úgy lássuk önmagunkat, ahogy mások látnak bennünket, azaz kívülről, csak keveseknek adatik meg. Lord Belphernek, nem lévén eme választottak között, megközelítő fogalma sem volt, hogy megjelenése pillanatnyilag mennyire nélkülöz mindenféle bájt és vonzerőt. A vörös-karikás szempár, a jelentékeny méretű borosta az orcákon és az árokmélyi kóborlásban szerzett vastag sárréteg így, együttesen meglehetősen riasztó látványt eredményezett.

– Hogy merészeli követni azt a fiatal hölgyet? Nagy kedvem lenne magát rendőrkézre adni.

Percy durván megsértve érezte magát.

– Én a testvére vagyok! – Már a nyelvén volt, hogy tulajdonnevével is súlyt kölcsönöz kijelentésének, de azonnal elállt tőle.

Még túlságosan frissen éltek benne az emlékek, amikor egy, a jelenlegihez hasonló alkalommal meggondolatlanul fölfedte kilétét. Amikor a rendőr őrizetbe vette a Haymarketen, Percy első, ösztönös reakciója az volt, hogy a hatósági közeg fülébe mennydörögte teljes nevét, összes nemesi címével együtt, mire az – ahelyett, hogy bőbeszédűen fejtette volna ki kétkedését – válaszában csak utalt szkepticizmusára, amikor azt mondta, hogy ő meg a brixtoni herceg.

– A testvére vagyok, érti?! – ismételte hangsúlyozottan Belpher örökös grófja.

A segédlelkész aggodalma ettől csak fokozódott. Bizonyos értelemben, természetesen, mindannyian testvérei vagyunk egymásnak, de ez még nem akadályozta meg a káplánt abban, hogy azt ne gondolja: ez a förtelmes sártömeg arcátlanul sorolja magát az emberiség nagy családjába. Érthetően, inkább arra a véleményre hajlott, hogy a Rum Démonának egyik áldozatával áll szemben.

– Szégyellnie kéne magát – mondta az erkölcsprédikátor szigorával. – Szomorú, hogy egy művelt ember ilyen ronccsá süllyedjen. Nincs magában önbecsülés? Tart maga néha lelkiismeret-vizsgálatot, és nem borzad el a szörnyű lealacsonyodáson, ahová kóros akaratgyengesége züllesztette?

A káplán már emelt hangon beszélt; hallhatólag kezdett belelendülni. A Mértékletesség mindig is kedvenc lelkipásztori témái közé tartozott. A lelkész is a minap dicsérte meg nagyszerű szentbeszédeiért, melyekben oly lehengerlő offenzívát nyitott meg az Alkoholnak a hívek nyáját tizedelő ördöge ellen, és a Három Galamb tulajdonosa is, ott lent az út végén több alkalommal keserűen fakadt ki a semmirekellőkre, akik a tisztességes, dolgos nép kenyerét veszik el.

– Egy csöppnyi elhatározással még abba tudja hagyni. Ugye valamikor úgy kezdődött, hogy azzal hitegette magát: „Egy pohárral még senkinek se ártott meg!” Talán így is van. De vajon tud-e megálljt parancsolni az első után? Nem, ember, itt nincs középút. Vagy minden, vagy semmi. Hagyja abba – még ma! Még ma, amikor még van valami emberi formája. Ma könnyebb, mint holnap. Az ilyesmi minden nappal csak rosszabb lesz. A lejtőn csak nagyon kevesen tudnak megállni. Irtsa ki magából még a vágyat is! írmagostul fojtsa meg! Higgye el, ez másként nem megy. Határozza el magát, most, hogy ez volt az utolsó csepp, amely lecsúszott a torkán…

A segédlelkész itt szünetet tartott. Érezte, kissé elragadta a prófétai hév és mellékvágányra siklott. – Egy kis kitartás –, foglalta össze mondanivalóját –, és egy szép napon rájön, hogy a kakaó ugyanakkora élvezetet nyújt. De most, kérem, álljon odébb. Alaposan megrémisztette azt a szegény hölgyet. Nem tud továbbmenni, amíg nem biztosítom, hogy maga már elment.

A kimerültségtől, a fájdalomtól és a bosszúságtól, hogy egy jószándékú, de teljességgel mellétrafált erkölcsprédikációt kellett végighallgatnia, Percy olyan lelkiállapotba került, hogy az már a hisztérikus dühkitörés határán volt. Lakkcipőjével kapálni kezdte a parókia földjét és fájdalmasan fölvonyított, ahogy a vízhólyag egy éles nyilallással figyelmeztette: viselkedése megengedhetetlen.

– Hagyja már abba! – förmedt rá az egyházközség vicepásztorára. – Itt fogok maradni, amíg az a lány ki nem jön, ha kell, estig sem tágítok!

A káplán elgondolkodva nézett csiptetőjén keresztül Lord Belpherre. Percy nem volt Herkules, de a káplán sem. Kétségtelen, ha Percy nem is látszott Herkulesnek, de egy mindenre elszánt, goromba betolakodónak igen. A káplán úgy gondolta, jelen esetben a nyers erőszaknál célravezetőbb lesz a taktika. Egy darabig morfondírozott, mint aki az érveket és az ellenérveket mérlegeli, aztán sebesen kezdett beszélni, annak az embernek a modorában, aki szíves-örömest tesz engedményeket felebarátjának.

– Drága, uram. Ez így nem lesz jó! Azt állítja, hogy maga ennek a hölgynek a testvére?

– Igen, az vagyok!

– Akkor talán legjobb lenne, ha bejönne velem és együtt beszélnénk vele.

– Rendben.

– Kövessen.

Percy követte. Végigballagtak a szépen gondozott kavicsos úton, majd fölmentek a nem kevésbé takaros kőlépcsőkön. Maud, aki a függöny résein keresztül kukucskálva követte a parókia udvarán zajló eseményeket, úgy érezte, szörnyű árulásnak és egy ugyanakkora baklövésnek az áldozata, ugyanis, nem ismerte Cyril Ferguson tiszteletes urat… Nem volt még zseniális hadvezér, aki annyira ura lett volna a helyzetnek, mint ő, ahogy most a visszavonulási stratégiát vezette. Miután belépett vendégével a nyitott ajtón, a káplán átment az előszobán egy másik ajtó felé, amely – diszkréten – csukva volt.

– Várjon ott – utasította Lord Belphert. Percy gyanútlanul lépett egyet előre és egy kéz hirtelen hátba taszította. Egy ajtó, fémes zárcsikordulással vágódott be mögötte… A hirtelen rászakadt egyiptomi sötétségben tapogatózva először egy kabáttal találkozott, majd egy kalappal, ezt követőleg pedig egy esernyővel került közvetlen ismeretségbe. Majd megbotlott egy golfütőben, és a falnak esett. Túlságosan sötét volt ahhoz, hogy bármit is lásson, de tapintás érzéke mindenről informálta, amit jelenlegi helyzetében tudnia kellett: a lelkész limlomtárába zárták, egy erre a célra fenntartott kisméretű helyiségbe. Nem nyugodván bele helyzetébe, az elébe gördülő akadályok ellenére továbbra is kitartóan tapogatózott a sötétben az ajtó felé, s miután megtalálta, jól belerúgott. De azonnal letett róla, hogy megismételje tettét. Alsó végtagjai nem voltak abban az állapotban, hogy bármibe is könnyelműen belerugdosson. Percy nemes lelke itt fölhagyott a próbálkozással. Egy erőtlen szitok kíséretében leült egy krokettfelszerelést tartalmazó doboz tetejére, és átadta magát gondolatainak.

– Most már teljes biztonságban van, kisasszony – szűrődött át a szomszédos szobából, s a káplán hangjából nem hiányzott a csipetnyi önelégültség, amely azoknak a sajátja, akik győztesen kerülnek ki a szellemi csatákból. – Bezártam a sufniba. Ott majd jól érzi magát.

Egyedül Percy volt a megmondhatója, hogy az utóbbi kijelentés mennyire nem fedte az igazságot.

– Most már teljes biztonságban folytathatja az útját, kisasszony.

– Nagyon szépen köszönöm. És remélem, hogy nem fog erőszakoskodni, ha kiengedi.

– Nem fogom kiengedni – válaszolta a segédlelkész, aki merész volt ugyan, de nem elhamarkodott. – Meg fogom tárgyalni az ügyet egy szakértővel, Willisszel. Benne teljesen megbízom. Tudja, ő… ő a mi patkolókovácsunk itt, a faluban!

És így történt, hogy egy kis virrasztás után, amely egy örökkévalóságnak tűnt, Percy arra lett figyelmes, hogy kulcs csikordul a zárban, és amint a fény felé vetette magát, hogy eleméssze a belépőt, az elébe táruló látvány azonnal megnyugtatta fölajzott idegrendszerét. Egy jól megtermett férfiúval találta magát szemben, akinek izmai – csakúgy, mint egy másik és nagyobb népszerűségnek örvendő falusi patkolókovácsnak – akár az acélrudak.

És most ez az ember tekintett le fagyosan Percyre.

– Na, van valami gond?

Percy nyelt egyet. Az ember puszta megjelenésében határozottan volt valami megnyugtató.

– Ööö… Semmi! – mondta. – Semmi!

– Azért! – mondta sötéten az ember. – Mr. Ferguson adta ezt, hogy adjam magának. Na, vegye el!

Percy elvette. Egy shilling volt.

– Meg ezt is.

A második alamizsna egy vékony füzetféle volt, amely ezt a címet viselte: Itt az idő! és belsejében valami történetet sejtetett. Mindenesetre, Percy szeme – mielőtt még olyan frekvenciával kezdett volna remegni, amely lehetetlenné tette az egyenletes olvasást – a következő szavakon akadt meg: Job Roberts világéletében keményen ivott, de egy szép napon a söntésből kifelé jövet…, s már azon volt, hogy az előtte álló személy képébe vágja az irományt, amikor tekintetük találkozott, és Percy azonnal letett szándékáról. Nagyon ritkán találkozott Lord Belpher ilyen beszédes tekintettel.

– Na most, maga innen szépen elhúz – közölte vele a beszédes szempár tulajdonosa. – Elhúz, mint a vadliba. És én végig figyelni fogom, amíg el nem tűnik. De ha egyszer is odatolja a képét a Három Galambba…

Az itt következő szünet ékesszólóbb volt a fenti ékesszólásnál és nem sokban maradt le az ékesszóló szempár mögött. Mindenesetre hatott: Lord Belpher begyűrte a füzetet a szvettere alá, zsebre tette az egyshillingest és elhagyta az épületet. A jól ismert úton majd egy mérföldig a hátában érezte a Szempárt, de rendületlenül folytatta útját anélkül, hogy egyszer is visszapillantott volna.

Mint aki magányos úton halad

– a szíve fél, remeg –

s ha hátratekint, szaladni kezd

s többé nem állana meg,

mert tudja: mögötte iszonyatos

Ördög fut és liheg. [2]

Maud a földeken át gyalogolt a ház felé, amely ott lenn volt a Plattéknál. Szíve könnyű volt, akár a sövény leveleit reszkettető szellő. Vidáman lépett a ház ajtajához és már a levegőbe lendült a karja, hogy kopogjon, amikor belülről egy ismerős hang ütötte meg a fülét. Megérkezett céljához, de apja megelőzte. Lord Marshmoreton ugyanazt a pillanatot szemelte ki, mint lánya, hogy látogatásával tisztelje meg George Bevant. Lánya lábujjhegyen lépett el a bejárattól és visszasietett a kastélyba. Soha még nem érezte ily világosan, hogy milyen terhes tud lenni egy fiatal lány számára túlzottan gondoskodó családja.

16.

ABBAN a pillanatban, amikor Lord Marshmoreton megtisztelte jelenlétével George házát, a ház bérlője egy, Billie Dore tollából származó levelet olvasott, amely a reggeli postával érkezett. A terjedelmes levél tartalmát tekintve, főként Miss Dore első számú kebelbarátnőjének, Miss Sinclairnek egy Spenser Gray nevezetű úrral való viharos-viszontagságos kapcsolatát ecsetelte. Spenser Gray úr, úgy tűnt, kissé furcsán viselkedett. Ismeretségük korai szakaszához képest már majdnem zavarba ejtő hevességgel lángolt Miss Sinclairért, majd egy csapásra lelohadt: a legutóbbi vacsora alkalmával ugyanis – érthetetlenül – tartózkodóan viselkedett és most, e levél megírása idejére már teljesen el is tűnt, nem hagyván maga mögött semmit, csupán egy rövid, de annál összefüggéstelenebb levelet, miszerint külföldre kellett távoznia és, fölöttébb sajnálatos módon, valószínűleg soha többet nem fognak már találkozni e földi életben.

És ha – írta Miss Dore jogos fölháborodással – azt hiszi, hogy miután ilyeneket duruzsolt annak a szegény lánynak a fülébe, meg hogy rajta kívül nincs senki számára a világon, most leléphet a fedélzetről egy-két odavetett „Viszlát!" meg „Isten veled!” kíséretében, akkor nagyon el van tévedve! És ez még nem minden. Nem is ment külföldre! Ma délután láttam a Piccadillyn, és tudod, mit csinált? Hirtelen befordult egy mellékutcába és fölszívódott, mégpedig olyan gyorsan, hogy mire odaértem, már sehol sem láttam. George, én mondom neked, itt nekem valami bűzlik.

Miután már néhányszor megtörtént, hogy Billie Dore kebelbarátnői viharos románcainak beavatottjává tette meg, melyek valahol középtájt rendszerint mindig befuccsoltak, és egy bizonyos ponton természetes halállal elhaláloztak, George semmi olyasmit nem talált a jelenlegi levélben, amely férfiúi figyelmére igényt tarthatott volna, kivéve azt a vigasztaló tényt, hogy rajta kívül vannak még, akiknek ugyanaz a bajuk. Sebesen átfutotta a levél többi részét és már a végéhez is ért, amikor valaki határozottan kopogott a külső ajtón.

– Szabad! – szólt ki George.

Egy életerős, középkorú férfi lépett be, akit George az első pillanatban sehová nem tudott elhelyezni. És mégis, az volt a benyomása, hogy valahol látta már. Aztán a kertésszel azonosította, akit megkért, hogy adja át a levelet Maudnak aznap, amikor a kastélyban járt. Az ember ruházatában beállt változás volt a ludas, ez zavarta meg egy pillanatra. Ott a rózsakertben kevésbé szalonképes öltözetet hordott jelenlegi látogatója. Most feltehetőleg az ünneplője volt rajta, és az öltöny már majdnem tipp-topp megjelenést kölcsönzött viselőjének. Tényleg, ha az úton jött volna szembe, akár a szomszédos földesúrnak is vélhette volna az ember. George szíve repesett. A szerelmes alapvonása, hogy örökké optimista, és ennélfogva George sem tudta elképzelni, hogy ezt az embert más is hozhatta ide, az ő házába, mint hogy Maudtól kézbesít válaszlevelet. Egy pillanatra visszatartotta vulkánként kitörni készülő boldogságát, hogy gratuláljon önmagának, amiért ilyen csodálatos közvetítőre hibázott rá ott, akkor, abban a rózsakertben. Nyilvánvaló, hogy ama hűséges, megbízható, diszkrét jó öreg „családi bútordarabok” egyikével van dolga, akikről manapság már csak könyvekben olvashat az ember. Abból a fajtából való, amelyik főtevékenységének tekinti, hogy a „kisasszony” (eszem a szívét!) kívánságait lesse és azonnal teljesíthesse. Talán annak idején a térdén lovagoltatta Maudot és kutyahűséggel követte kislányos játékait. George őszinte nyájas mosolyt küldött a derék ember felé, és szinte már a markában érezte a szerencséjét.

– Jó reggelt.

– Jó reggelt – viszonozta a derék ember.

Egy megszállott realista talán mogorva-kurta vakkantásként értelmezte volna a vendég válaszköszöntését, de nem éppen ebben rejlik ezeknek az utolsó mohikánoknak a bája? Sportot űznek abból, hogy megtévesszék a naiv idegent aranyszívüket illetően azzal, hogy szűkszavúan nyers modorban indítanak. És az se kerülje el figyelmünket, hogy csupán egy lapidáris „jó reggelt”-et mondott és nem „jó reggelt, uram”-ot! Az egészséges lelki függetlenség félreismerhetetlen vízjele ez, kérem, amelyre a közönséges lakájlélek soha nem képes.

George gondosan becsukta a bejárati ajtót, majd a konyhába pillantott: Mrs. Platt nem volt ott. Minden klappolt.

– Üzenetet hozott Lady Maudtól, ugye?

A derék ember fölöttébb komor ábrázata, úgy látszott, egy árnyalattal még komorabb lett.

– Ha a lányomra céloz – mondta fagyosan –, akkor nem talált.

Az elmúlt néhány napon George számára nem voltak idegenek a megrázó élmények, mondhatni már a mindennapi betevő falat köretét képezték, de ez a legutóbbi sokkoló hatásában rekordot döntött.

– Elnézést…?

– Azt kéne! – replikázott a gróf.

George nyelt egyet-kettőt annak reményében, hogy megenyhül tőle szája krétaszárazsága.

– Akkor… ön Lord Marshmoreton.

– Akkor az lennék.

– Uramatyám!

– Meglepettnek látszik.

– Á, semmi… semmi… – motyogta George nem túl meggyőzően. – Csupán arról van szó, ha szabad megkockáztatnom, hogy különös hasonlóságot vélek fölfedezni ön és a kastély egyik kertésze között. De, biztosan, ön is felfigyelt már erre.

– Kertészkedés a hobbim.

Fény gyulladt ki George elméjében. – Tehát mégiscsak ön volt a…

– Én voltam!

George leült. – Ez teljesen új megvilágításba helyezi a dolgokat.

Lord Marshmoreton állva maradt és szigorúan ingatta a fejét.

– Ez nem vezet jóra, Mr… Nem is tudom a nevét.

– Bevan – adta meg az azonosságát George, önnön nem kis megkönnyebbülésére, hogy egy ilyen lelki megrázkódtatás közepette is még üzembiztosán működik az emlékezete.

– Ez nem vezet jóra, Mr. Bevan. Ennek azonnal véget kell vetni. Erre az abszurd szerelmi ügyre célzok, amely maga és a lányom közt kialakult. Azonnal abba kell hagyni.

George-nak úgy tűnt, erről az abszurd szerelmi ügyről még a legnagyobb jóakarattal sem mondható el, hogy kialakult, legföljebb az, hogy valami elkezdődött, de inkább nem szólt semmit.

Lord Marshmoreton folytatta megjegyzéseit. Lady Caroline azzal a szigorú meghagyással menesztette a Platt-féle majorba, hogy zordon szigorral járjon el, és szilárd eltökéltsége, hogy ezúttal meg is felel nővére elvárásainak, azt az ünnepélyes és gondosan kimunkált stílust kölcsönözte modorának, amelyet csak azon ritka alkalmakkor vett elő, ha a Lordok Házában volt kénytelen felszólalni.

– Nem áll szándékomban méltánytalanul keményen megbélyegezni az Ifjúság túlkapásait. Az Ifjúság tudvalevőleg a Románc ideje, az ember életében az a soha vissza nem térő korszak, amikor a szív dirigál az ész helyett. Én magam is voltam valaha fiatal…

– Nos, ön valójában most is az – bókolt George.

– He? – veszítette el a hízelgő megjegyzésnek köszönhetően Lord Marshmoreton eszmefuttatása vezérfonalát.

– Úgy értem, egy nappal sem látszik többnek negyvennél.

– Ó, dehogy, fiam! Ööö… Mr… Bevan.

– De komolyan, tényleg nem!

– Negyvennyolc vagyok.

– A férfikor zenitjén.

– Nem gondolhatja komolyan, hogy nem nézek ki annyinak?!

– Én mégis úgy gondolom.

– Nana! Csak óvatosan! Erről jut eszembe, van egy kis dohánya, fiam? Elfelejtettem magammal hozni a dohányzacskómat.

– A keze ügyében van. És nem is a legrosszabb fajtából. A faluban vettem.

– Magam is épp ezt kedvelem,

– Micsoda véletlen.

– Az.

– Gyufát?

– Köszönöm, az már van.

George is megtömte a saját pipáját. A történések ettől fogva határozottan barátságos fordulatot látszottak venni.

– Hol is hagytam abba? – mélázott hangosan Lord Marshmoreton, miközben kékes-kellemes füstfelhőt eresztett a légkörbe. – Ja igen, megvan – mondta és csipetnyi zavartsággal vette ki szájából a pipát. Kínos csend szállt le közéjük. – Magától is be kell látnia – folytatta a gróf –, hogy milyen abszurd az egész.

George megrázta a fejét.

– Lehet, hogy lassú a felfogásom, de kénytelen vagyok azt mondani, hogy nem látom be.

Lord Marshmoreton próbálta szó szerint emlékezetébe idézni az instrukciókat, amelyekkel Lady Caroline látta el. – Először is: mit tudunk mi magáról? Maga teljesen idegen nekünk.

– Hát ami ezt illeti, mi ketten ezt már nem mondhatjuk el magunkról, tekintve, hogy milyen gyorsan összeismerkedtünk, vagy nem? A fiával is volt szerencsém találkozni a Piccadillyn, sőt mi több, hosszasan el is csevegtünk, ön pedig most jó szomszédhoz illő baráti látogatást tesz nálam.

– Ezt eredetileg nem annak szántam.

– De végül is az lett belőle.

– Tudja, éppen ez az, amire rá akarok térni. Ősi család a miénk, és itt megemlíteném, hogy a Marshmoretonok már jóval a Rózsák Háborúja előtt ezen a vidéken éltek.

– Épp, mint a Bevanek Brooklynban a Nagy Tőzsdekrach előtt.

– Hogyan…?

– Csak rámutattam, hogy milyen messzire nyúlnak a mi családunk gyökerei is. Odaát Brooklynban elég mélyre le kell ásni, ha meg akarja találni őket az ember.

– Soha nem hallottam Brooklynról.

– De New Yorkról csak hallott?

– Arról igen.

– Nahát, New York Brooklyn számos külvárosának egyike.

Lord Marshmoreton újra meggyújtotta a pipáját. Érezte, hogy

nem sikerült megmaradnia küldetése vörös fonalánál.

– Teljességgel abszurd.

– Nem látom, miért.

– Maud még túl fiatal.

– Mi más lehetne, ha egyszer az ön lánya?

– Még fiatal ahhoz, hogy elegendő önismerete legyen – folytatta elszántan Lord Marshmoreton, miközben kíméletlenül csírájában fojtotta el magában a hiúság újabb csiklandozását. Kétség nem fér hozzá, ez a párját ritkítóan kellemes fiatalember alaposan megnehezíti küldetése végrehajtását. Egyszerűen lefegyverző érzés lépésről lépésre fölfedezni, hogy ellenállhatatlanul remek társaság – mi tagadást, a legremekebb, amiben a grófnak, emlékezete szerint, része volt meglehetősen magányos életének utóbbi szakaszában.

– Pillanatnyilag, és ez érthető is, Maud azt képzeli, hogy fülig szerelmes magába… De ez abszurd!

– Ezt nem kell említenie, bocsánat, de erre már magam is rájöttem…

Épp az a tény, hogy az emberek egymás után szemmel láthatóan hajlandóak kitérőt tenni és lefáradni az ő eldugott kis házába, csak azért, hogy tudomására hozzák, miszerint Maud fülig szerelmes belé, oszlatta el minden aggodalmát afelől, hogy teljesen reménytelen eset lenne.

– Ez hihetetlen. Kész csoda.

– Maga romantikus fiatalember, és jelenleg maga is azt hiszi, hogy szereti a lányomat.

– Nem!

George nem ereszthetett el csak úgy a füle mellett egy ilyen megjegyzést. – Ön itt most téved. Ami engem illet, részemről szó sincs pillanatnyi vagy vélt érzésekről, és semmi ilyesmiről. Én valóban szeretem az ön lányát. Szerelmes vagyok belé attól a perctől fogva, ahogy megpillantottam, és az is maradok. Rajta kívül senki nem létezik számomra.

– Lárifári!

– Egyáltalán nem. Ezek a tények, uram.

– Csak rövid ideje ismeri.

– A megpillantásához épp elegendő volt.

Lord Marshmoreton fölsóhajtott. – Maga szörnyen felkavarja a dolgokat.

– Inkább engem kavarnak fel a dolgok!

– Nem is tudja, mennyi gondot és bosszúságot okoz.

– Mint annak idején Rómeó.

– He?

– Azt mondtam, akárcsak Rómeó.

– Őt nem ismerem.

– Ami a szerelmet illeti, én onnan folytatom, ahol ő abbahagyta.

– Bárcsak józan belátásra tudnám téríteni.

– Meggyőződésem, hogy mindig is azon voltam.

– Bárcsak meg tudnám értetni magával az én szempontjaimat is.

– Látom az ön szempontjait. Bár nem kristálytisztán. Tudja, a magamé is rengeteg energiámba kerül.

Itt most szünet állt be.

– Ebben az esetben, attól tartok – szólt lemondóan Lord Marshmoreton bizonytalan időre fel kell függesztenünk a további tárgyalásokat, vagyis hagynunk kell mindent úgy, ahogy van.

– Amíg nem tudjuk pozitív irányba terelni őket.

– Kérem, ne beszéljünk most többet erről.

– Rendben, ahogy gondolja.

– Még csak annyit, hogy meg kell értenie: minden rendelkezésemre álló eszközzel azon kell lennem, hogy leállítsak egy olyan ügyet, amely véleményem szerint szerencsétlen kifejletnek néz elébe.

– Meg tudom érteni.

– Ez is valami.

Lord Marshmoreton zavartan köhintett, mire George némileg meglepetten nézett rá. A maga részéről ugyanis itt befejezettnek tekintette a tárgyalást, de vendége szemmel láthatóan nem óhajtott a távozás mezejére lépni. Úgy tűnt, van még valami, amivel a gróf elő akar hozakodni.

– Van… ööö… van még valami, egy másik dolog – köszörülte a torkát Lord Marshmoreton – csak egy… apróság.

Lord Marshmoretonnak George-nál tett látogatása kettős célt szolgált. Első és hivatalos célja Lady Caroline utasításának végrehajtása volt. Ez már önmagában is nyomós indok, hogy néhány órára megtagadja magától a rózsakertet, de ami kényszerű expedíciójára katalizátorként hatott, az egy apró, de annál bosszantóbb kellemetlenség volt, amelyet csak aznap reggel fedezett föl.

Talán még emlékezünk rá, hogy Billie Dore említette Georgenak, miszerint a kertésznek, akivel oly rövid idő alatt oly barátságos viszonyba került, megadta a címét azzal a szándékkal, hogy kap tőle néhányat különleges rózsafajtáiból. A papírdarab, amelyre e nagy jelentőségű információ rögzíttetett – elveszett.

Lord Marshmoreton a reggeli és az indulása közti időt a papírfecni utáni elszánt hajtóvadászattal töltötte, de minden eredmény nélkül.

Billie Dore határozott benyomást tett Lord Marshmoretonra. Az ifjú hölgyeknek ama típusához tartozott, amellyel annak előtte még soha nem találkozott, s ráadásul többnek, mint szimpatikusnak találta. Az ifjú hölgy meglepően alapos tárgyi ismeretei a rózsák világában és a helyénvaló érzület, amelyet a rózsanemesítés mint élettevékenység kérdésében tanúsított, megszilárdította a grófnak iránta való jóindulatát. Emlékezete szerint még nem találkozott ilyen finom és eleven lelkű hölggyel, s ennek megfelelően rendkívüli intenzitással várta, hogy újra találkozzék vele. De az egyetlen kulcs a lány azonosságához most egy szobalány nemére jellemző és az átlag férfiembert irritáló túlbuzgalmának esett áldozatul. Nem kevés időbe telt, míg e bosszantó fölfedezés után Lord Marshmoretonra rákacsintott a remény remegő sugara. Csak miután végleg fölhagyott a házkutatással és erőfeszítéseit eredménytelennek nyilvánította, akkor sietett segítségére az Emlékezet: George Bevan társaságában történt, hogy Billie Dore kecses lábai először léptek be Lord Marshmoreton rózsakertjébe. Látogatását az a mögöttes szándék vezérelte, hogy megszerezze George-tól a Billie Dore kilétére és hollétére vonatkozó elveszett információkat. És most, hogy elérkezett e kényes pillanat, kissé zavarban érezte magát.

– Amikor meglátogatta a kastélyt – kezdte –, amikor meglátogatta a kastélyt…

– Akkor csütörtök volt – sietett segítségére készségesen George.

– Pontosan. Amikor a múlt csütörtökön meglátogatta a kastélyt, akkor volt magával egy fiatal hölgy, ugye?

Nem véve észre, hogy a gróf már más vizeken jár, George még mindig ott tartott, hogy a másik stratégiát váltott és most csupán más oldalról próbál offenzívát nyitni ellene. Ügyesen elhárította a burkolt támadást:

– Véletlenül futottunk össze akkor a kastélyban. Tőlem teljesen függetlenül jött oda.

Lord Marshmoreton riadtan pislogott.

– Nem is ismeri azt a hölgyet? – kérdezte aggodalmasan.

– De természetesen ismertem őt korábbról. Kedves, régi ismerősöm, de ha arra céloz, hogy…

– Nem, egyáltalán nem – vágott közbe a gróf mélységes megkönnyebbüléssel. – Egyáltalán nem. Csak azért kérdezem, mert ez a fiatal hölgy, akivel váltottam néhány szót, volt olyan kedves, hogy megadta a címét. Véletlenül ő is a kertésznek nézett.

– Az a kordnadrág a felelős érte – mormogta George, mint enyhítő körülményt.

– Sajnos elvesztettem.

– Könnyen vehet újat.

– He?

– Csak azt mondtam, hogy könnyen szerezhet új kordnadrágot.

– Nem a nadrágomról van szó. A hölgy címét vesztettem el.

– Ó!

– Ugyanis arról van szó…, megígértem neki, hogy küldök neki néhány különleges tövet. Valószínűleg már várja.

– Hát ez érdekes. Mégpedig azért, mert épp akkor olvastam tőle egy levelet, amikor ön bejött. Akkor ez lesz az, amire utal, amikor azt írja: Ha találkozol a tatával, a drága öreggel, feltétlenül mondd meg neki, hogy ne felejtse el azokat a rózsákat. Szóval, ön „a tata”?

A gróf kelletlenül elfintorodott:

– Igen, beszélgetésünk közben így nevezett.

– Hát akkor önnek szól az üzenet.

– Nagyon eredeti és bájos hölgy. Mi is a neve? És… hol is lakik?

– A neve Billie Dore.

– Billie?

– Igen, Billie.

– Billie! – ismételte Lord Marshmoreton ellágyulva. – Legjobb lesz, ha leírom. És a címe?

– A lakcímét nem ismerem. De a Regal Színházban bármikor elérheti.

– Áh, színésznő?

– Igen. A darabomban játszik, a Kövesd a nőt-ben.

– Csak nem?! Ön színdarabokat ír, Mr. Bevan?

– Te jó ég, még mit nem! – mondta George fölháborodva. – Zeneszerző vagyok.

– Roppant érdekes. És Miss Dore-ral ennél a darabnál ismerkedett meg?

– Á, dehogy. Már ismertem, mielőtt a világot jelentő deszkákra lépett volna. Amikor először találkoztunk, gép- és gyorsírónőként dolgozott egy zeneműkiadónál.

– Egek! Csakugyan gép- és gyorsírónő volt valamikor?

– Igen, miért?

– Ó… Ááá… semmi… semmi. Csak eszembe jutott valami.

Ami véletlenül Lord Marshmoreton eszébe jutott, az a futó ötlet volt, hogy mi lenne, ha Billie Dore tenné ugyanazt, amit most Alice Faraday tesz… Ilyen segítség mellett édes gyönyörűség lenne még a keserű robot is, amelyet annak az infemális családi történetnek a megírása jelent. De abbahagyta az álmodozást. Negyvennyolc éves korára már ismerte annyira önmagát, hogy nem lesz mersze keresztülvinni egy szuronyharcot Caroline-nal, amit Alice Faraday elbocsátása megelőz. Annak a megnyugtató tekintetű lánynak a keze között ő, Belpher jelenlegi grófja gyurmaként működik. Miss Faraday olyan hipnotikus hatalommal rendelkezik fölötte, aminőt az oroszlánszelídítő gyakorol kis újoncaira.

– Régóta munkatársak és jó barátok vagyunk. Billie az egyik legjobb fej a világon.

– Bájos teremtés.

– Az utolsó fityingjét is bárkinek odaadná, ha valaki rászorulna.

– Bámulatos!

– És végtelenül egyenes. Még senkitől sem hallottam rosszat felőle.

– Nem?

– Ha el is megy néha vacsorázni ide-oda valakivel, meg ilyesmi, nála az sem jelent semmit.

– Semmit – visszhangozta lelkesen Lord Marshmoreton. – A lányoknak kell is néha szórakozniuk!

– Persze. Látnia kellene olyankor őket!

– Egy kis ártatlan kieresztés a nap terhe után…

– Pontosan. De semmi több.

Lord Marshmoreton eddigre már egészen megkedvelte ezt a finom lelkű fiatalembert. Igen, ez a legpontosabb jelző rá, de van egy határ, amin túl már nem terjedhet még egy George Bevan finomlelkűsége sem. Milyen kár, hogy nem tudnak nyíltan, mint férfi a férfival eszmét cserélni arról, hogy mi a helyes és mi nem a brit arisztokrácia szerelmi életében!

– Szóval, maga komponista, Mr. Bevan? – kérdezte nyájasan Lord Marshmoreton.

– Az vagyok.

Lord Marshmoreton ajkait enyhe sóhaj hagyta el. – Sok éve már, hogy utoljára zenés előadáson voltam. Talán húsz éve is van már annak. Amikor Oxfordban tanultam és néhány évvel azután is még nagy színházba járó voltam. Akkoriban soha nem hagytam ki egyetlen bemutatót sem a Gaietyben. Nellie Farren és Kate Vaughan vitte akkor a prímet. És persze Florence St John. Milyen nagyszerű is volt a Modern Faustban! De hiányoltuk benne Nellie Farrent. Meyer Lutz volt azokban az időkben a Gaiety komponistája. De hát sok víz folyt le azóta a Temzén. Nem hiszem, hogy ismerősen cseng magának Meyer Lutz neve.

– Attól tartok, tényleg nem.

– Johnnie Toole játszott a Társakban. Nem volt valami kiemelkedő alakítás. A Tower Őre is akkor ment a Savoyban. Ebből is látszik, hogy szalad az idő, nem? Na, de nem akarom elrabolni a drága idejét. Örülök, hogy szerét ejthettük ennek a kis beszélgetésnek. Ugye, a Regalt mondta, ahol a darabját játsszák? Talán megfordulok mostanában Londonban, és remélem akkor majd oda is eljutok. – Lord Marshmoreton fölállt. – És ami azt a másik dolgot illeti, amiről először beszélgettünk, semmi remény nincs rá, hogy a helyes oldalról lássa a dolgot?

– Attól tartok, kissé különböznek a nézeteink a helyes oldalt illetően.

– Hát akkor, nincs mit mondani. Én, a magam részéről, egészen őszinte vagyok magával Mr. Bevan. Meg kell, hogy mondjam, megkedveltem magát…

– Bizalma nálam viszonzásra talál.

– …de nem szeretném magát vőmként viszontlátni. A fenébe is – tört ki Lord Marshmoreton –, maga nem lesz a vőm! Szent ég, maga azt gondolja, hogy molesztálhatja és bántalmazhatja a fiamat, Percyt a Piccadilly kellős közepén, és általános közutálatnak teheti ki magát, aztán meg szépen, minden előzetes bejelentés nélkül letelepszik itt, a kastély tőszomszédságában, és ezek után még el is várja, hogy a családom keblére ölelje? Ha én fiatalember lennék…

– Azt hiszem, ebben az egyben találkoztak nézeteink, ön is az.

– Ne szakítson félbe!

– Csak azt mondtam, hogy…

– Hallottam, hogy mit mondott! Bókolt!

– Legkevésbé sem. A legőszintébb véleményemet mondtam.

Lord Marshmoreton itt megint olvadásnak indult. El is mosolyodott: – Idióta!

– Jól van, ezen már nem veszünk össze.

Lord Marshmoreton elbizonytalanodott. Majd egy hirtelen mozdulattal pőrére tárta lelkét és világosan kifejtette véleményét George előtt.

– Tudom jól, mit fog mondani magában, mihelyt kitettem innen a lábam. Nehézkes vén hülyének és megrögzött sznobnak fog nevezni, meg egy sereg ilyesminek. Ne vágjon közbe, az ördögbe is! De állítom, igenis, annak fog tartani! De azt is állítom, hogy téved! Én soha nem gondoltam, hogy valami mennyei kiváltság valami külön kasztba sorolja a Marshmoretonokat. A nővérem azt hiszi. Percy is. De Percy egy szamár! Ha bármikor bármiről másképp gondolkozik, mint Percy, akkor csak gratulálhat magának, mert magának lesz igaza.

– De…

– Tudom, hogy most mit akar mondani. Hadd fejezzem már be! Ha csak rajtam múlna a dolog, én nem állnék Maud útjába. Felőlem ahhoz megy hozzá, akihez akar, feltéve, hogy tisztességes az illető és van rá remény, hogy boldoggá teszi. De nem csak rajtam áll. Itt van a nővérem, Caroline. És vegyen hozzá még egy rakás örökké fecsegő idiótát – a nővéreimet, sógoraimat meg az egész bagázst. Ha nem ellenezném a lányomnak ezt az istenverte bolondériáját, amivel magába habarodott, ha egyszerűen csak félreállnék és nem szólnék egy szót se, van fogalma, hogy mit zúdítanék a nyakamba? Egyetlen nyugodt percem sem lenne hátralévő éveimben! Nekem esne az egész pereputty és mindenért engem okolna. Csőstül jönnének megint a véget nem érő családi tanácskozások, viták meg mindenféle szájtépések. Én pedig gyűlölöm a vitákat! Az érveléseket nemkülönben! A családi tanácskozások meg egyenesen az idegeimre mennek! Én békeszerető ember vagyok! Én a nyugodt életet szeretem! És az ördögbe is, minden erőmmel ezen leszek. Na, ebben minden röviden benne van, nem? Nekem, személyesen semmi kifogásom maga ellen, ezt remélem, látja, de nem vagyok hajlandó tönkretenni életem nyugalmát maga miatt! Nyíltan bevallom, amióta megismerkedtem magával, megváltozott a régi, rossz véleményem magáról, amelyet másoktól csak úgy szóbeszéd alapján…

– Pontosan ez történt velem is önnel kapcsolatban – ragadta meg a pillanatnyi szünetet George. – Soha nem szabad a kósza pletykákra építenünk. Nem férfiemberhez illik. Önről, például, mindenki azt mondta, hogy Néró a ragadványneve, és azt is, hogy…

– Ne szakítson félbe!

– Mi sem áll tőlem távolabb, csak rámutattam, hogy én is…

– Hallgasson! Újra csak azt mondom, én nagymértékben módosítottam a magáról alkotott véleményemet. Ezt most itt nem hivatalosan jegyzem meg, mint olyat, aminek nincs köze a főtémához, azonban minden elképzelését, amely azt célozza, egyezzek bele, hogy a lányomból Mrs. Bevan legyen, vegye tudomásul, változatlanul és minden erőmmel ellenzem!

– Ne mondjon ilyet.

– Hogy ne mondjak ilyet? Azért is mondom! Részemről a vita lezárva, végeztünk. Világos? Akkor jó. További jó napot.

Az ajtó becsukódott. Lord Marshmoreton abban a tudatban ment haza, hogy sikerült dicséretet érdemlő szigorral eljárnia. George meggyújtotta pipáját és elgondolkozva hátradőlt. Azon töprengett, hogy vajon ezekben a percekben mit csinál Maud.

Maud ezekben a percekben széles mosollyal üdvözölte fivérét, ahogy a fivér átöltözve bicegett lefelé egy megkésett borotválkozásból.

– Ó, Percy aranyom – mondta a húga micsoda napom volt ma! Képzeld, egy szörnyű alak követett mérföldeken át. Olyan visszataszító külseje volt! Úgy megrémisztett, hogy a következő faluban a parókiára menekültem és kénytelen voltam a káplánt megkérni, hogy zavarja el a csavargót. Bárcsak ott lettél volna, hogy megvédj! Néha azért kijöhetnél és elkísérhetnél, amikor nagyobb sétákra megyek. Úgy látszik, nem igazán biztonságos egyedül kószálnom a környéken!

17.

A KÉPESSÉG, hogy elrejtsük érzéseinket és az idegenek előtt viselkedjünk – sokak téves elképzelésével ellentétben –, nem teljesen modern civilizációnk vívmánya. Századokkal azelőtt, hogy megláttuk volna a napvilágot, vagy egyáltalán tervbe vettek volna bennünket, volt egy széltében-hosszában reklámozott fiú Spártában, aki olyan tökélyre fejlesztette magában a fent említett tehetséget, hogy hagyta, hogy egy róka belemélyessze ragadozó fogait az ő gyenge húsába anélkül, hogy az ilyen tevékenységgel óhatatlanul együtt járó kényelmetlen érzés kiüljön az arcára, vagy hogy megzavarja könnyed csevegésének folyamát. A történészek azt sem felejtették el az utókorra hagyni, hogy eme udvarias és előzékeny ifjú az említett étkezés folyamán továbbra is a kellemes társasági csevely szíve-lelke maradt. Bár eme viselkedési csúcsteljesítményt eleddig – tudomásunk szerint – senkinek sem sikerült megdöntenie, mindazonáltal az is kétségtelen, hogy férfiak és nők az önmegtartóztatásnak hasonló és nem kevésbé lenyűgöző csodáit viszik végbe nap mint nap. Minden képességek közül, amelyeket kizárólag és csakis az Ember birtokol és amelyekben nem osztozik a fejlődés alacsonyabb fokán álló élőlényekkel, minden bizonnyal ez az, amely legmarkánsabban megkülönbözteti őt az erdő és a mező vadjaitól. Az állatok egyszerűen fittyet hánynak a viselkedésre. Figyeljük csak meg Bertramet, a bikát, amikor a dolgok nem a kívánsága szerint történnek. Dobbant, fújtat, patájával a földet kapálja, fejét hátraszegi és elbődül. Fölháborodottságában eszébe sem jut viselkedni. A példákat a végtelenségig sorolhatnánk. Helyezzünk el egy lőfegyversorozatot Thomasnak, a tigrisnek valamelyik periferikus testrészén és figyeljük meg a hatást.

Bosszantsuk egy kicsit Dezsőt, a darazsat, vagy piszkáljuk meg egy kicsit Ödönt, az öszvért. Nincs egyetlen olyan állat sem a listán, amelyikbe akár a legkezdetlegesebb érzék szorult volna a társadalmi normák iránt. És talán sokkal inkább ez, mint bármi más, tölt el bennünket jogos büszkeséggel, hogy emberi lényként az egyedfejlődésnek egy magasabb polcán helyezkedünk el.

A Lord Marshmoretonnak George átmeneti otthonába megejtett látogatása utáni napokban Belpher kastélyának legtöbb lakója kemény próbának tétetett ki a fönt említett egyedülállóan emberi tulajdonság tekintetében. És nagy megelégedéssel állapítjuk meg, hogy kivétel nélkül mindenki sikeresen viselte a megpróbáltatást. A nagybácsik, unokanővérek és unokafivérek, továbbá nagynénik által képviselt vendégseregnek, amely Lord Belpher nagykorúságát ünnepelendő ereszkedett alá az ősi birtokra, fogalma sem volt a szörnyű felfordulásról, ami a legalább féltucatnyi mosolygósra formált arc és kisimított homlok mögött bujkált, melyekkel a nap folyamán minduntalan találkozott.

Lord Belpher példának okáért, bár elég fájdalmasan sántikált, semmit sem mutatott ki visszafojtott dühéből, amely napi egy egész unciát emésztett föl testtömegéből. Amikor nagybátyja, Francis, a püspök belékarolt a kertben és kifejtette neki a Mértéktelenség morális vetületeit – ugyanis Francis bácsi az Evening News sok ezer előfizetőjével egyetemben, miután átfutotta a rímbe szedett beszámolót Lord Belpher ominózus esetéről, magától értetődőnek vette, hogy az incidens alkoholos befolyásoltság eredménye –, semmit sem gyanított az unokaöccse keblében fortyogó vulkánról. Azzal a megnyugtató lelkipásztori érzéssel vett búcsút Percytől, hogy a fiú odaadóan figyelt, a bűnbánat egyértelmű jelei mutatkoztak rajta, és nem reménytelen eset, föltéve, ha nem hagy alább benne a megtérés vágya. Vajmi kevés sejtelme volt arról, hogy Percyt csak a társadalmi konvenciók tartották vissza, hogy puszta kézzel meg ne fojtsa (nem ildomos püspökör két gyilkolászni) és meg ne tapossa emberi maradványait. Lord Belpher helyzete – minthogy végtelenül komolyan vette magát és nem tartozott azok közé, akik még önnön kárukon is képesek humorizálni – volt a legsúlyosabb. De húgának, Maudnak sem sokkal kisebb adag lelki békétlenség jutott ki. Minden balul ütött ki a szegény lánynak. Alig egy mérföld választotta el

George-tól, a Geoffrey Raymonddal fölveendő egyetlen kommunikációs csatornától, de útja úgy hemzsegett az akadályoktól és veszélyektől, hogy minden további nélkül beillett volna északi-sarki expedíciónak. A fölfedezés óta, hogy atyja, Lord Marshmoreton George házában tartózkodik és ami miatt elejtette úti célját, hogy bemenjen George-hoz és mindent megmagyarázzon neki, kétszer is próbálkozott, de kirándulását mindannyiszor teljes kudarc övezte. S ráadásul mindkét alkalommal véletlenszerű apróságokon bukott meg a dolog. Először, amikor már éppen indulni készült, Augusta néni csapott le rá és invitálta egy kellemes hosszabb sétára, másodszor, amikor már egy mérföldnyire sikerült megközelítenie a célobjektumot, valamelyik unokaöcs bukkant elő a föld alól és tukmálta rá irtóztató társaságát.

Ebben a műfajban kudarcot vallva, második támadási kísérlete után reménytelenül felhagyott a próbálkozással. Levelet is írt George-nak, amelyben világos, szabatos mondatokban megmagyarázta az egész helyzetet, majd korábban már bebizonyosodott lovagiasságára apellálva segítségért folyamodott hozzá. Egy délutánja jó részét igénybe vette a levél, mert nem volt könnyű megfogalmazni, és csak a sokadik változatot találta elfogadhatónak. Albertet bízta meg a gyorspostaszolgálattal, de a küldönc üres kézzel tért vissza.

– Az úr aszonta, hogy nincsen válasz, kisasszony!

– Nincs válasz! Valamilyen válasznak kell lennie!

– Nincsen válasz, kisasszony. Szórul szóra eztet mondta az úr – ismételte megátalkodott elszántsággal a kis csirkefogó, aki a kézhezvétel után két perc leforgása alatt megsemmisítette Maud fáradságos munkáját. Még az elolvasással sem törte magát a gálád, sötét lelkű, ártalmas kis féreg, aki előtt csak egy cél lebegett: nyerni – mindenáron. Ott gyűrődött a zsebében az R. Byng feliratú cédula és kíméletlen szíve eltökélte, hogy senki más, csak egyes-egyedül Reggie Byng bírja ezután az ő hathatós segítségét.

Maudnak fogalma sem volt a komornyiki kulisszák mögött folyó ördögi játékról, vagyis inkább nem akarta elfogadni az egyetlen lehetséges magyarázatot a történteket illetően. Egyértelműen arra kérte George-ot, hogy legyen szíves, menjen föl Londonba Geoffreyhez és, mint egy postafiók, biztosítsa a zavartalan levelezést közte és Geoffrey Raymond között. Kezdettől fogva érezte, egy ilyen kérést személyesen kellene megtennie és nem írásban, de bízott benne, hogy egy olyan ember, mint George, aki egyszer már tűzbe tette érte a kezét és aki kifejezetten az ő kedvéért tartózkodik a környéken, nem utasíthatja vissza így, egy árva szó nélkül. És most mit gondoljon? Most sokkal inkább, mint valaha, magányosnak érezte magát egy ellenséges világban. A ház vendégeivel mégis kedves és szórakoztató tudott maradni, olyannyira, hogy senki sem vette észre, hogy Lady Maud élete pillanatnyilag nem csupa derű és boldogság.

Albert – ezt szívből jövő kárörömmel mondom – erőfeszítése teljesen meddő maradt. Szenvedett a kis gézengúz. Ontotta Reggie Byngnek a névtelen jó tanácsokat és ötleteket a Reménytelen Szerelmes témakörében (első osztályú anyagra bukkant a házvezetőnő szobájában, amelyben az egyik szentimentális szobalánynak köszönhetően toronymagasan porosodtak az idevágó szépirodalom heti számai). Reggie öltözőasztalát mindennap, néha két-három alkalommal is jelentőségteljes levelekkel látta el, melyek – stílusukat tekintve – azt a prototípust követték, mellyel a bál éjszakáján teremtett hagyományt. Ami azonban a címzettre kifejtett hatást illeti, akár üres lapokat is tehetett volna oda helyettük. A legválogatottabb idézetek a szakterület olyan specialistáitól, mint a Nefelejcs Charlotte nénije és Doktor Cupido a Házi Terefere szívügyi rovatának vezetője, a legkisebb hatás nélkül peregtek le Reginaid Byngről. Amennyire Albert megállapíthatta – márpedig kortársai azon maroknyi csapatához tartozott, akik bizonytalan sugarú körben gyakorlatilag mindent képesek megállapítani –, Reggie egyenesen kerülte Maud társaságát. És mindezt azután, hogy tálcán tették elébe Cupido papjának fölbecsülhetetlen tippjét (Ragadj meg minden kínálkozó alkalmat, hogy vele légy…) és Charlotte néni nem fakuló érvényű igazságát (Számtalan széptevő lankadatlan kitartásával és a gyakori, apró figyelmességek záporával nyerte el szíve választottját…). Eleddig, ami a gyakori és apró figyelmességeket illeti, azokat Reggie – nem egészen önzetlen pártfogója nagy elégedetlenségére – Alice Faraday személyére záporozta. Nem kevesebb, mint három különböző alkalommal kellett Albertnek szembesülnie a makacs ténnyel, hogy védence egyértelműen „annak a Faraday lánynak” a társaságában tartózkodik: egyszer egy csónakban a tavon és kétszer a metálszürke sportkocsiban.

Mindez bőségesen elegendő volt ahhoz, hogy egy fiú szívét összetörje, az étvágyát pedig elvegye, amely utóbbit a személyzeti fertályon a szervezet jogos megtorlásaként értelmeztek Albertnek a közelmúltban tanúsított mértéktelenségére. Keggs azzal, hogy falánk kismalacnak titulálta – ama pedagógiai megfontolásból, hogy tanul a leckéből, és nem tömi folyton magát elcsórt süteményekkel –, szerzett néhány keserű percet Albertnek.

Valóságos felüdülést jelent, ha e gyötrődő lelkek szemlélése után a felé a kellemesség felé fordítjuk tekintetünket, amelyet Lord Marshmoreton látványa kínál. Emitt – minden kétséget kizáróan – olyan valakivel van dolgunk, akinek szívét nem rágja titkos féreg foga, akinek sikerült zöld ágra vergődnie e lehetséges világok legjobbikával.

George-nál tett nagy horderejű látogatása óta mintha elröppentek volna az évek az ötödik iksz alatt görnyedő vállairól, és második ifjúkora köszöntött volna Belpher jelenlegi urára. Amint látjuk, megújult lendülettel dolgozik, miközben dúdolgat, sőt mi több, egy vidám dallamtöredéket is énekel a jó öreg nyolcvanas évek slágereiből. Figyeljük, hogy munkálkodik! Kezében hosszú nyelű kerti szerszám, aminek következtében csigakörökben szédítő sebességgel nő az elhalálozási arány.

Ta-ra-ra bum-sztié

ta-ra-ra BUMM!

Itt a bumm a tűzparancsnak felel meg, amire eldördül a halálosztó fegyver. Minden egyes tompa koppanással egy szívós csiga költözik át az Örök Rózsalegelőkre. Van valami különös ebben a derűs jókedvben. Azt gondolja tőle az ember, hogy mások is észrevették. Ezek közt van őlordsága inasa is.

– Komolyan mondom, Mr. Keggs – mondja szörnyülködve az inas –, ma reggel a saját fülemmel hallottam a vén salabaktert, amint a kádba’ nótázott. Úgy csiripölt, mint egy tavaszi kenderike.

– Magasságos egek! – érezte át Keggs kellően a dolog jelentőségét.

– Tegnap este meg egy fél doboz szivarral is megkínált, meg aszonta, hogy derék fickó vagyok! Én mondom magának, történt valami a vén matadorral. Majd meglátja.

18.

E BONYOLULT helyzetet Keggs komornyiki elméje reflektorként világította át. Keggs az éleselméjűség és az ítélőképesség embere volt. Egyszerre volt meg benne az ösztönös megérzés és logikus elmeél. Az előbbi azt súgta neki, hogy Maud – semmit sem gyanítva Albertnek az ő románca iránti hozzáállásában beállt gyökeres változásról – George felé továbbra is összekötőként próbálja használni a kis gézengúzt, az utóbbi pedig, amelyhez még hozzájárultak Albertről szerzett belső ismeretei, képessé tette, hogy lássa: az inasfiú valószínűleg visszaélt védence bizalmával. Akár száz fontig is elment volna a fogadásban, hogy megbízták Albertét bizonyos levelek kézbesítésével, az inasfiú pedig megsemmisítette őket. Eddig minden világos volt Keggs számára. Ezek után csak annyi tennivaló maradt, hogy kidolgozzon egy tervet a szétzilált kapcsolat újraépítésére. Keggs nem rejtegetett érző szívet a kérges külső alatt, nem hullatott szentimentális könnyeket két embertársának képe előtt, akiket egy félreértés tart távol egymástól. Keggs meg akarta nyerni a játékot.

Helyzete – komornyiki pozíciója következtében – meglehetősen kényes volt. Ő nem mehetett oda Maudhoz könyörögni, hogy a lány ezentúl őbelé helyezze bizalmát, s egyrészt meg sem tudná érteni az indítékait, másrészt Maud esetleg arra a nem teljesen alaptalan következtetésre talál jutni, hogy maga a ház komornyikja is anyagilag érdekelt abban, amiben ő érzelmileg. Nem, erről szó sem lehet. A nőkkel óvatosabban kell bánni, mint a férfiakkal. Mihelyt kötelességei engedték – márpedig a ház jelenlegi népsűrűsége folytán teendőire leginkább a „bokros” jelző illett ellátogatott George házába.

– Remélem, nem zavarom és nem alkalmatlankodom, uram – mentegetőzött, miközben nyájasan mosolygott, akár egy jóindulatú főpásztor. Keggs most, amint a pihenés óráiban is szokása volt, félretette a foglalkozásával együtt járó zordon helytelenítő modort.

– Jól reméli, egyáltalán nem – biztatta George némileg zavartan. – Volt esetleg valami…?

– Igen, uram, volt.

– Kerüljön beljebb és foglaljon helyet.

– A magam részéről nem élnék a lehetőséggel, ha ez önnek megfelel, inkább állva maradnék, uram.

Pillanatnyi kellemetlen csend állt be. Kellemetlen, legalábbis ami George-ot illeti, akinek agyában a kombinatív szektor vadul dolgozni kezdett: vajon a komornyik emlékezik-e rá, hogy alig néhány napja ő volt az, akit pincérként alkalmazott. Ezzel szemben maga Keggs tökéletes nyugalomnak örvendett. Kevés dolog tudja fölkavarni egy viharedzett komornyik lelkét.

– Szép napunk van – jegyezte meg George.

– Tagadhatatlan, uram. Leszámítva, hogy esik.

– Ó, esik, csak nem?

– Még pedig sűrűn.

– Az meg jó a termésnek.

– Ha valaki hajlik rá, hogy azt képzelje, akkor igen, uram.

Újra csend következett. Az eső csepegett az ereszről.

– Szabad lenne őszintén és nyíltan beszélnem, uram…?

– Persze. Csak bukjon rá!

– Bocsánat, nem értettem világosan, uram.

– Azt mondtam, igen. Kezdjen bele.

Keggs megköszörülte a torkát.

– Akkor kezdhetném mindjárt azzal, hogy az ön ártatlan kis szívügyét, ha szabad élnem ezzel a kifejezéssel, nem zárja hét pecsét a kastély alsóbb köreiben. Az orcátlan tolakodásnak még a látszatát is kerülöm, de szeretném tudomására hozni, hogy a szolganép előtt nem maradtak rejtve bizonyos tények.

– Szükségtelen a bevezető – zárta rövidre hidegen George a hosszúnak ígérkező fejtegetést. – Tudok mindent a lutriról.

A zavartság jele suhant át a komornyik terebélyes, sima ábrázatán.

– Nem tudtam, hogy van tudomása arról a kis játékunkról, uram. De minden bizonnyal számíthatok a megértésére és bele tud helyezkedni a mi szempontunkba. Egy kis bohó játék – semmi több hogy megkönnyítse az életet itt, vidéken.

– Á, előttem nem kell mentegetőznie – mondta George. – Jut eszembe – ha nem sértem a titoktartási fegyelmet – Plummert ki húzta?

– Uram?

– Melyikük volt az a szerencsés, akinek Mr. Plummer jutott?

– Azt hiszem, uram – húzta össze Keggs a szemöldökét, ami nála mindig a memória működésének jele volt Mr. Plummer a vendégeskedő urak kategóriájába tartozott. Bevallom kevés figyelmet szenteltem Mr. Plummernek. Elkerülték figyelmemet Mr. Plummer esélyei. Számomra úgy tűnt, Mr. Plummer elhanyagolható tényezőt képez az est folyamán.

– Emberismerete józan és kiegyensúlyozott, Mr. Keggs. Szóba se jöhet az az ember!

– Pontosan, uram. Mr. Plummer szeretetre méltó fiatalember, de híjával van bizonyos lényeges tulajdonságoknak. Talán egybevágnak benyomásaink, nemde uram?

– Ami engem illet, soha nem volt szerencsém találkozni vele. Egyszer majdnem sikerült, már a határán voltam, de aztán mégsem jött össze.

– Az jutott eszembe, hogy a bál éjszakáján esetleg volt lehetősége Mr. Plummerbe botlani, uram.

– Á, nekem meg az, Mr. Keggs, hogy vajon rám emlékszik-e?

– Természetesen kristálytisztán emlékszem önre, uram, és ha már itt tartunk, szabad legyen megemlítenem, hogy rám nem akármilyen benyomást tett az a találkozásunk. Éppen ez a tény bátorított föl, hogy idejöjjek és föl merjem ajánlani közbenjárói szolgálataimat önnek… de természetesen… csak… amennyiben rászorul, és hasznomat veheti…

George zavarban érezte magát.

– A maga szolgálatait?

– Pontosan, uram. Úgy gondolom, mint a ház komornyikja vagyok abban a helyzetben, hogy nyújthatom önnek azt, amit segítő kéznek szoktak nevezni.

– De hát ez fantasztikusan altruista gesztus lenne az ön részéről, nem?

– Tessék, uram?

– Csak azt mondtam, hogy baromi rendes magától az ilyesmi. Elfelejtette, hogy Mr. Bynget húzta?

A komornyik elnézően mosolygott.

– Uram, azt kell, hogy mondjam, úgy tűnik, nem tart teljesen lépést a kastély legutóbbi történelmével. Az eredeti húzás óta bizonyos jelentéktelen módosítás történt a játék menetében. Nevezetesen arról van szó, hogy Albert, az inasfiú kapta Mr. Bynget, jómagam pedig önt…, ha szabad így kifejeznem magam. Ez a kedves kis változás a bál éjszakáján történt a mosogatófülkében.

– Kedves kis…! Ezt meg hogy érti?

– Részemről legalábbis az volt, uram.

George agyában kezdett már valami derengem olyan dolgokat illetően, amelyek eladdig reménytelenül kuszának tűntek.

– Akkor ez azt jelenti, hogy egész idő alatt…?

– Azt, uram. Egész idő alatt, miközben őladysége abban a tévhitben élt, hogy Albert az ő ügyének az elkötelezettje, minden kétséget kizáróan félrevezetett bizalmát az inasfiúba vetette. Abba a nyamvadtba…! – feledkezett meg Keggs egy pillanatra a társasági modorról, és engedte, hogy a hevesség vegye át a csiszolt stílus helyét. – Elnézést a kifejezésért, uram – tette hozzá könnyed eleganciával –, de akaratlanul is kiszaladt a számon.

– Gondolja, hogy Albert kapott leveleket Lady Maudtól, amelyeket hozzám kellett volna eljuttatnia és ehelyett inkább megsemmisítette őket?

– Sajnos, attól tartok, ezzel az esettel állunk szemben. Annak a fiúnak nincsenek gátlásai, uram. Híjával van minden lelkiismereti aggálynak és skrupulusnak.

– Szent egek!

– Mélységesen meg tudom érteni az aggodalmát, uram.

– Igen, pontosan ez történhetett.

– Szerény véleményem szerint, ehhez nem fér semmi kétség. Emiatt mertem venni a bátorságot, hogy idejöjjek abban a reményben, hogy némi hasznára legyek önnek egy randevú nyélbeütésében.

Az émelyítő undor, amely George-ot elöntötte a gondolatra, hogy ezzel a jól táplált lakájjal szövetkezzen, kezdett légnemű halmazállapotot fölvenni. Kétségtelen, hogy méltóságán aluli dolgot művel most – érvelt magában de ami a célszerű hasznosságot illeti, vannak egy ilyen eljárásnak bizonyos, nem elhanyagolható előnyei. És különben is – döntötte el magában a dilemmát aki már odáig alacsonyodon, hogy inasfiúkkal dolgozik, annak nem sok vesztenivalója maradt a méltóság terén, amikor komornyikokra tér át. Föl is derült ettől. Ha ez azzal jár, hogy újra láthatja Maudot, kész lemondani a méltóságról.

– Mit javasol, mit tegyek? – tette föl a komornyiknak a gyakorlati kérdést.

– Tekintve, hogy esős napunk van és mindenki házon belül valamilyen társasjátékkal üti agyon az idejét – Keggs messzemenőkig toleráns volt az arisztokrácia szórakozásai iránt –, édeskevés a valószínűsége annak, hogy bármi közbe jöjjön, ha a kastély keleti bejárata melletti útra fáradna és ott várakozna. Az út mellett a mezőn talál egy használaton kívüli pajtát, nem messze a kaputól, ahová az eső elől beállhatna. Közbe én meg értesíteném őladységét, hogy ön ott van, és így minden bizonnyal sikerülne neki meglépni otthonról.

– Használható tervnek tűnik.

– Nemcsak tűnik, az is. Ilyenformán annak valószínűsége, hogy megzavarják, a minimumra csökkenne. Akkor, lehet egy óra múlva?

– Rendben, ott leszek.

– Hát akkor további kellemes estét, uram. És köszönöm, uram. Örülök, hogy szolgálatára lehettem – vonult vissza Keggs hatásosan, mint ahogy jött. A szoba üresnek érzett nélküle. George reszkető ujjakkal látott neki fölhúzni a cipőjét. Néhány pillanattal később, miután kitette a lábát a házból, erős hajlandóságot érzett rá, hogy sértések özönét zúdítsa a természetre, amiért a bolondját járatja vele. Ezen a estén, minden esték estéjén, úgy érezte, az elemeknek ki kellett volna tenniök magukért. Vagyis a levegőnek balzsamosnak, tisztának és illatosnak illene lennie, az égen pedig napnyugta utáni vörös izzásnak kellene megvilágítania az utat. Ehelyett a levegő csepegett a párától és ama reménytelen szagot árasztotta, amely rendszerint egy csapadékban bővelkedő angol nap meteorológiai záróakkordja szokott lenni. Az ég ólomszürke volt. Az esővíz tekintélyes mennyiségben patakzott és vendégmarasztaló sártengerré változtatta az utat, melyen George haladni próbált. A balsejtelem furcsa előérzete ereszkedett a fiatalemberre. Olyan volt, mintha az éj rosszindulatúan mormogott volna valamit a fülébe a küszöbön álló bajokról. Szokatlanul nyugtalan állapotban lépett be a pajtába.

A pajtában egyrészt egyiptomi sötétség uralkodott, másrészt roppant lehangoló benyomást keltett; Az egyik sötét sarokban szabályos csepegés utalt egy lyuk jelenlétére az avítt tetőn. Egy patkány surrant át a földön. A csepegés elállt, majd újra rákezdett. George gyufát gyújtott és az órájára pillantott: korán volt még. Újabb tíz percnek kell eltelnie a lány megérkezéséig. Helyet foglalt egy törött szekéren, amely az oldalára fordítva támasztotta a falat. Nyomott lelkiállapota visszatért. Egyszerűen képtelenség fölvenni a harcot a lélek állapota ellen ebben a párját ritkítóan undorító fészerben. A hely leginkább kriptához hasonlított. Csak egy agyalágyult komornyiknak juthatott eszébe egy ilyen találkahely. Ezt követőleg azzal bosszantotta tovább magát, hogy egy ilyen hely hogyan süllyedhetett ebbe az állapotba. Ha egyszer az emberek komolyan akartak egy pajtát és vették a fáradságot, hogy létre is hozzanak egyet, akkor miért hagyták így leromlani? Dőreség és hiábavalóság! Erről van szó. De nemcsak a pajta esetében, hanem végül is mindenben. Például az, hogy most itt ül, mi ez, ha nem teljesen hiábavaló és értelmetlen időfecsérlés? Legalább egy tucatnyi érvet tudott volna felsorakoztatni amellett, hogy a lány nem fog eljönni. Mi értelme itt rostokolni és játszadozni a reumával a mezőgazdasági szerszámoknak ebben a hullaházában? Semmi. De George mégis kitartott. Nem is lehet elvárni, hogy egy ilyen szörnyű helyre egy finom lelkű lány betegye kecses lábát. És ha valamilyen csoda folytán mégis betenné, nem fuldokolna a rothadó szénából áradó bűztől, és – borzongott össze George egy újabb surranásra – nem kezdenék ki kecses körmeit a patkányok? Méltatlan találkahely egy jóérzésű hölgy számára, aki napfényes otthon kényelmében nevelkedett…

A szürke téglalap, amely a bejáratot jelentette, hirtelen elsötétült.

– Mr. Bevan!

A megszólított fölpattant ültő helyéből. Erre a hangra testének minden idegszála őrült táncba kezdett. Más ember lett. A lehangoltság elnyűtt ruhaként hullott le róla. Rádöbbent, hogy félreismerte a dolgokat. Az este, például, nagyszerű este – nem az a borzasztó, száraz sivatagi este, amikor az ember úgy érzi, levegőt sem kap, hanem éppen kellemes páratartalmú esti óra, amelyet tovább fűszerez még az esőcseppek hangulatos éteri zenéje. Na és a pajta! Teljes tévedésben volt a pajtával kapcsolatban. Vakon elsiklott figyelme a nagyszerű kis hely belvilágának értékei fölött: emberléptékű, szellős és meghitt a lénye mélyén.

Mi tölthetné el több életerővel az embert, mint a széna illata? Még a patkányok is, gondolta, bizonyára jóravaló teremtések, ha az ember nem mindjárt előítélettel közeledik feléjük…

– Itt vagyok!

Maud lendületesen lépett közelebb. George pupillái már alkalmazkodtak a félhomályhoz, ennélfogva könnyen ki tudta venni a lány alakját, akit ózondús auraként vett körül kabátjának esőillata. Még a szeme ragyogását is láthatta, olyan közel jött hozzá.

– Remélem, nem régóta vár itt?

George szívverése a mellkas maradandó sérülésével fenyegetett. Komoly akadályokba ütközött nála a beszéd. Megpróbált egy „nem”-et produkálni.

– Először nem hittem, hogy el tudok szabadulni. Még kellett…

– Itt egy hirtelen sikollyal abbahagyta. A patkány, mint fajtája bármelyik egészséges példánya, kedvelte a gyakorlatozást, és most éppen egy surranást hajtott végre a földön.

Egy kéz kulcsolta át riadtan George felkarját és úgy is maradt. Erre az érintésre datálható a pillanat, amikor George önuralmának utolsó szilánkja is szertefoszlott. A világ bizonytalanná és valószerűtlenné vált körülötte. Csupán egyetlen szilárd tény maradt meg belőle – az, hogy a lány a karjai között van, ő pedig sebesen mond sok mindent, olyan hangon, amely, úgy tűnt, olyasvalakihez tartozik, akit nem ismert annak előtte.

19.

A RÉMÜLT döbbenetnek már-már a fizikai fájdalommal határos érzése olyan elsöprő erővel viharzott végig George-on, hogy rá kellett ébrednie: elrontott valamit. Még a karjában szorongatta Maudot, amikor a lány megmerevedve éles kiáltást hallatott, és most elkeseredett erővel próbálta magát kiszabadítani a férfi öleléséből. Amikor végre sikerült neki, George hallotta, amint kapkodva szedi a levegőt.

– Maga… maga… – csuklott el a lány hangja.

– Maud!

– Hogy merészelt…?!

Szünet következett, amely George számára időtlen örökkévalóságnak tűnt. Az eső kitartó monotóniával verte a lyukas tetőt. Valahol a távolban egy kutya zendített rá lefekvés előtti koncertjére. A sötétség fekete takaróként borult rájuk, megbénítva a gondolkodást.

– Jó éjszakát, Mr. Bevan – fejezte be a maga részéről a randevút jeges hangon a lány. – Hát ezt azért nem gondoltam volna magáról! Maga is csak olyan, mint minden férfi! – mondta és megindult a bejárat felé. Amint elérte, George-ot elhagyta döbbenete. Egy tetőtől talpig tartó görcsös rázkódással kijózanodott. Eleddig vegyesen kavargó érzelmei egyetlen érzéssé szilárdultak – a hideg haraggá.

– Állj!

Maud engedelmeskedett a felszólításnak, de állát hetyke sértődöttséggel szegte fel.

– Nos, mit óhajt?

A hangnem, ahogy ezt a kérdést George felé küldte a sötétben, csak olaj volt a fiatalember szívében fortyogó vulkánra. Az igazságtalan kérdéstől forogni kezdett vele a világ. Ott, abban a pillanatban gyűlölte Maudot. Ő a sértett fél. Ő az, és nem a lány, akit becsaptak, félrevezettek, és a bolondját járatták vele.

– Akarok mondani magának valamit, mielőtt még elmegy.

– Azt hiszem, itt nincs helye további magyarázkodásnak!

Ember feletti önuralmát bevetve – amelyre golfozás közben naponta szüksége van az embernek – nem szólalt meg addig, amíg le nem higgadt annyira, hogy az önkéntelenül ajkára toluló szavaknál enyhébbeket használjon.

– Azt hiszem, némi helye azért van! – sziszegte a fogai között.

Maud fölháborodásába meglepettség vegyült. Most, hogy a kiábrándító epizód első hullámai lecsengtek már, énjének tomboló, irracionális fele a nyugodtabbik, racionális felének adta át a helyet azt sugallva, hogy George viselkedése a férfiúi természet pillanatnyi botlása volt csupán, azoknak a pillanatoknak egyike, amikor a férfiak elveszítik a fejüket a nők közvetlen közelségében, ám ettől még alapvetően úriemberek és barátok maradhatnak. Eszébe jutott, hogy ez az ember tűzbe tette már egyszer érte a kezét a Piccadillyn, azon az ominózus londoni kiruccanásán, és hogy egy-két nappal azelőtt a szó szoros értelmében a testi épségét kockáztatta érte, csak hogy megóvja egy másik, fölöttébb kellemetlen incidenstől. Amikor megálljt parancsoltak neki, abban a tudatban engedelmeskedett, hogy a fiatalember jobbik énje kerekedett felül, és el volt készülve rá, hogy most leereszkedő méltósággal végighallgasson egy dadogva, akadozva előadott heves bocsánatkérés-özönt. De a legutóbbi hang éles és kemény volt, egyáltalán nem a megbánás hangja, hanem egy haragos emberé, akinek esze ágában sincs védekezni, aki parancsolóan és nem könyörögve szólítja fel, hogy hallgassa meg.

– Nos? – mondta újra, ezúttal még fagyosabban. Teljességgel képtelen volt megérteni társa magatartását. Ő, és nem a fiatalember a sértett fél. Ő az, aki jóhiszeműen bízott, és becsapták.

– Szeretnék tisztázni valamit.

– Nem kell bocsánatot kérnie.

George foga megcsikordult.

– A legcsekélyebb szándékomban sem áll bármiért is bocsánatot kérni. Azt mondtam, tisztázni akarok valamit. Miután befejeztem, elmehet.

– Akkor megyek el, amikor nekem tetszik, Mr. Bevan – vágott vissza Maud. Ez az ember tűrhetetlenül viselkedik.

– Nem kell semmitől félnie. Nem fog megismétlődni, ami az imént történt.

A lány kifakadt szavainak ilyen durva félreértésétől.

– Vegye tudomásul, én nem félek!

– Akkor talán számíthatok rá, hogy lesz szíves végighallgatni, ígérem, nem tartom föl sokáig. Rövid és velős leszek. Belőlem bolondot csináltak. Úgy tűnik, úgy jártam, mint a mesebeli üstfoltozó, akivel elhitetik, hogy ő a király. Először egyik barátja, Mr. Byng jött oda hozzám és közölte velem, miszerint maga elárulta neki, hogy szeret engem.

Maud levegő után kapkodott. Vagy az előtte álló ember őrült meg, vagy Reggie Byng. Az udvariasabb megoldást választotta.

– Reggie Bynget kezeltetni kéne.

– Én is arra gondoltam. Legalábbis azt hittem, hogy téved. De hát mindenki tudja: aki szerelmes, az javíthatatlan optimista, és én az vagyok magába, amióta csak beugrott a taximba aznap…

– Micsoda!

– Szóval, egy idő után – folytatta George rendületlenül, tudomást sem véve a lány közbeszólásairól – szinte már elhitettem magammal, hogy történhetnek ma is csodák, és amit Byng mondott, az igaz. És amikor édesapja meglátogatott és ugyanazt állította, meg voltam győződve, hogy valóban így van. Persze már akkor is hihetetlennek tűnt, de kénytelen voltam elhinni. Most pedig azt kell hinnem, hogy édesapja is és Byng is valami számomra érthetetlen okból kifolyólag bolondot csinál belőlem. Ez minden. Jó éjszakát.

Maud olyan választ adott, amelyet George vagy akármelyik férfi a legkevésbé sem várt volna. Ugyanis egy pillanatnyi hatásszünet után ingerlő hahotában tört ki. A túlfeszített idegek nevetése volt ez, de a fiatalember fülének még így is úgy hatott, mint amit a helyzet humora vált ki.

– Igazán örülök, hogy szórakoztatónak találja a sorsomat – jegyezte meg szárazon, s közben arra gondolt, mennyire nem szenvedheti ezt a lányt, és csak azt kívánta, bárcsak örökre eltűnne az életéből. – Később biztos képes leszek én is meglátni a vidám oldalát, de jelenleg nem elég pihent hozzá a humorérzékem.

A lány felkiáltott.

– Bocsánat! Bocsánat, Mr. Bevan! Nem erről van szó. Ó, bocsásson meg, kérem. Nem is tudom, miért nevettem. Nem azért volt, mert viccesnek találtam. Ez inkább tragikus. Szörnyű félreértés áldozata lett.

– Eddig magam is eljutottam – szólt keserűen az áldozatul esett fiatalember. A sötétség kezdte kifejteni káros hatását az idegrendszerére. – Istenem, ha legalább ne lenne ilyen pokoli sötét!

Egy zseblámpa fénye vetődött rá.

– Azért hoztam magammal, hogy lássam visszafelé az utat – szólt a lány furcsán halk hangon. – Szörnyű sötét tud lenni a mezőn. Idefelé nem mertem bekapcsolni, nehogy meglásson valaki.

A lány feléje lépett és a feje fölé tartotta a lámpát. A fény egy felzaklatott és ugyanakkor együttérző arcot világított meg, amelynek megpillantásától George-nak minden neheztelése elpárolgott. Kétségtelen, rejtélyek lapulnak itt, de ahhoz sem fér kétség, hogy nem ezt a lányt kell hibáztatnia a történtekért. Ez a lány jól nevelt, vérbeli arisztokrata, lelkét tekintve egyenes, akár egy karmesteri pálca. Ez a lány színarany.

– Azért jöttem ide, hogy mindent elmagyarázzak magának, Mr. Bevan – szólt Maud és a zseblámpát a szekérkerékre állította, hogy kettejük között fénykört szórjon a földre. – Csak… csak nem olyan könnyű elkezdeni. Mr. Bevan, van valaki, akivel apa és Reggie Byng összekeverték magát… Azt hitték… Tudja, ők tudták, hogy magával voltam aznap a taxiban, és amikor maga lejött ide, akkor természetesen azt gondolták, hogy maga volt az az ember, akivel aznap Londonban találkozni akartam… A férfi, akit én… én…

– Akit szeret.

– Igen – suttogta Maud, és újra csend ereszkedett kettejük közé.

George nem tapasztalt magában mást, csak együttérzést, mely minden más érzést elnyomott benne, még a sötét keserűséget is, amely a lány szavai nyomán költözött a szívébe. Teljes mértékben bele tudta magát élni a lány helyzetébe.

– Mondjon el mindent róla – kérte.

– Tavaly nyáron ismerkedtünk meg Walesben – suttogott a lány. – Otthon persze azonnal rájöttek és haza kellett jönnöm, és azóta nem mehetek el innen. Aznap, amikor magával találkoztam, úgy szöktem el otthonról. Megtudtam, hogy Londonban tartózkodik, és úgy volt, hogy ott találkozunk. Amint a találkára siettem, megpillantottam Percyt és gondolkodás nélkül beugrottam egy arra menő taxiba… Szörnyű félreértés volt, nagyon sajnálom.

– Értem – mondta George elgondolkozva. – Értem.

De szíve sajgott, mint egy nyílt seb. A lány keveset mondott, ennélfogva sok találgatnivalót hagyott neki. Ez az ismeretlen ember, aki most győzedelmeskedett, úgy tűnt, megvetően mosolyog le rá valamelyik sötét sarokból.

– Roppantul sajnálom – szólalt meg újra Maud.

– Nem kell sajnálkoznia. Mit tehetek magáért? Csak ez a lényeg. Miben szeretné, hogy segítsek?

– Ne kínozzon; hogy kérhetnék ezek után bármit is magától?

– Már miért ne kérhetne?

– Mit tudom én! De most nem megy!

George megpróbált egy nevetést produkálni. Az a nevetés volt, amely még önmaga előtt sem hangzott túlságosan meggyőzőnek, de azért megtette.

– Betegesen túlérzékeny. Térjen már észhez. Magának továbbra is szüksége van a segítségre, és én talán tudok tenni valamit. Remélem egy férfi, csak azért, mert történetesen szereti magát, még nincs örökre elzárva attól, hogy a segítségére legyen?! Tegyük fel, hogy fuldoklik és Mr. Plummer az egyetlen férfi a láthatáron, aki tud úszni; nem hagyná, hogy megmentse?

– Mr. Plummer? Ezt meg hogy érti?

– Talán nem felejtette el, hogy kénytelen-kelletlen ugyan, de fültanúja voltam a jelenetnek, amikor Mr. Plummer legutóbb házassági ajánlatot tett magnak.

A lány felkiáltott.

– Ezt nem kértem magától! De szörnyű tőlem! Nagyon megsérült?

– Megsérültem? – George itt már nem tudta követni a lány gondolatmenetét.

– Azon az éjszakán. Amikor kint volt a balkonon és…

– Ó! – értette meg George. – Ó, egyáltalán nem. Csupán néhány apróbb horzsolás a kezemen. Bagatell. Szóra sem érdemes.

– Nagyszerű volt magától – mondta a lány növekvő csodálattal egy olyan férfiú iránt, aki ilyen nagyvonalúan képes kezelni egy Leonard létrájához hasonló kaliberű gesztust. Mindig is az volt a magánvéleménye Lord Leonardról, hogy legendás hírű ugrásából bőséges tőkét kovácsolt, hogy élete további részében legyen mivel dicsekednie.

– Nem, nem, egyáltalán nem – mondta George, aki azóta is csodálkozott önmagán, hogy miért csapott annak idején akkora hűhót egy tökéletesen megbízható lepedőn való fölmászásból.

– Ragyogó volt, Mr. Bevan!

George egy kissé elpirult a sötétben.

– Elkalandoztunk a főtémától. Én segíteni akarok magának. Nem kis áldozatok árán jöttem le ide, hogy a szolgálatára legyek. Mi az, amit tehetnék?

Maud habozott.

– Attól tartok, kicsit sértő lesz a maga számára, amire kérni akarom.

– Egyáltalán nem. Ki vele.

– Tudja, az minden bajom, hogy egyszerűen nem tudok Geoffreyvel kapcsolatba lépni. Ő Londonban van, én meg itt. És már a maradék lehetőségem is elúszott azzal, hogy Percy meglátott akkor a Piccadillyn, amikor beugrottam a maga taxijába.

– Hogy jöttek rá otthon, hogy maga volt az?

– Hogy? Hát úgy, hogy egyszerűen rákérdeztek.

– És maga minden kertelés nélkül színt vallott, ugye?

– Hát persze. Mi mást tehettem volna? Nem hazudhattam a szemükbe!

George jólesően megborzongott. Ez az a lány, aki felől neki még kétségei voltak…?!

– Innentől aztán még rosszabb lett minden – folytatta a lány. – Még levelet sem mertem írni Geoffreynek, attól félve, hogy megsemmisítik a postámat. Arra gondoltam… már akkor, amikor megtudtam, hogy idejött a környékre… hogy…

– Hogy közvetíthetnék maga és Geoffrey között. Geoffrey írhatna az én címemre, én meg eljuttatom a leveleit magához a kastélyba, ugye?

– Igen, pontosan erről lenne szó. De ez már túl sok. Ilyet nem kérhetek magától.

– Miért ne kérhetne? Szíves-örömest megtenném.

– Igazán lekötelez.

– Szóra sem érdemes. Azt hittem, arra fog megkérni, hogy keressem föl a fivérét, és verjek le a fejéről egy újabb cilindert.

A lány csilingelő hangon felkacagott. A helyzet eleddig kínosan feszült légköre ettől hirtelen elpárolgott, mint a hajnali dér a nap cirógató sugaraitól. Azon kapta magát, hogy egyre jobban megkedveli ezt a fiatalembert. Mégis, a lelke mélyén fájdalommal vette észre, hogy a fiatalember számára nem hozott ekkora megkönnyebbülést. Sajnálta George-ot. E világ Plummerjeit minden lelkiismeret-furdalás nélkül adta át volna az örök szomorúságnak, de George más volt.

– Szegény Percy! – sóhajtott fel a lány. – Kötve hiszem, hogy valaha is kiheveri azt a Piccadilly-incidenst! Persze lesz még neki sok szép új cilindere, de olyan már nem. – Aztán sietve visszatért egy a szívéhez közelebb álló tárgyhoz. – Mr. Bevan, szeretném megkérdezni, megtenne még egy apró szívességet nekem?

– Hát… Feltéve, ha nem bűntényről van szó! Egy kisebbfajta még belefér…

– Föl tudná keresni Geoffreyt és utána visszajönne és elmondaná, hogy néz ki és mit mondott, meg ilyesmik?

– Hogyne. Ha esetleg megtudhatnám a nevét is. Ez némiképp megkönnyítené a dolgomat.

– Ó, tényleg, még nem is mondtam. Milyen szamár vagyok! Geoffrey Raymondnak hívják és jelenleg a nagybátyjánál, Mr. Wilbur Raymondnál lakik a Belgrave tér 11. alatt.

– Holnap fölkeresem.

– Nagyon szépen köszönöm.

George fölkelt. Ez a mozdulat, úgy tűnt, kapcsolatba helyezi a külső világgal. Észrevette, hogy az eső elállt és csillagok tűntek fel a bejárat téglalapjában. Az volt a benyomása, hogy már nagyon hosszú ideje tartózkodik a pajtában, amiről az órájára vetett pillantás meg is győzte, bár az óra mintha aláértékelte volna az idő

múlását néhány évszázaddal. Megtartóztatta magát érzéseinek tüzetes vizsgálatától, ama előrelátó megfontolásból, hogy a közeljövőben még úgyis lesz alkalma eleget szenvedni tulajdon közreműködése nélkül is.

– Azt hiszem, most legjobb lenne, ha visszamenne – szólalt meg George. – Elég későre jár már. És talán már hiányolják is otthon.

Maud önfeledt kacajjal válaszolt.

– Énmiattam most kedvükre hiányolhatnak. De a vacsora az szent, arra fel akarok öltözni. – Együtt mentek a kijárat felé. – Mindenesetre, gyönyörű esténk van! Már lemondtam róla, hogy az eső valaha is eláll. Mikor az ember boldogtalan, hajlamos azt hinni, hogy ez már mindig így lesz… Mármint az eső.

– Így igaz – helyeselt George.

A lány kezet nyújtott.

– Jó éjt, Mr. Bevan.

– Jó éjt.

George azon morfondírozott, vajon utal-e a lány néhány célzással beszélgetésük korábbi szakaszára. De nem utalt. Maud ugyanis annak a társadalmi osztálynak a gyermeke volt, amely szerint a nevelés főként abból áll, hogy finoman szemet hunyunk a kényes helyzetek fölött.

– Akkor, számíthatok rá, hogy találkozik Geoffreyvel?

– Igen, holnap.

– Még egyszer, hálásan köszönöm.

– Ugyan már.

George csodálattal tekintett a lányra. Azzal a csipetnyi tartózkodással, amely mellett beszélgetésük folyamán végig oly ügyesen kitartott, épp eltalálta a helyes hangnemet, és épp olyan atmoszférát teremtett, hogy amikor elérkezett a búcsú pillanata, sikerült anélkül elválniuk, hogy túlságosan belemerültek volna a búcsúzáskor szokásos bonyodalmakba…

– Mr. Bevan, maga igazi barát.

– Én előbb megvárnám, míg bizonyítok.

– Na de most már tényleg sietnem kell. Jó éjt!

– Jó éjszakát!

A lány hirtelen eltűnt a földeken át. Sötétség takarta be alakját. A kutya a távolban ismét rázendített. Nyilván neki is megvolt a maga baja.

20.

A BAJ csak élesíti a látást. Gondjaink közepette élesen látjuk: világunkban az a rossz, hogy a Nyomorúság társaságra vágyik, de csak nagy ritkán van benne része. A fogfájás például elismerten nem egy kellemes nyavalya, de ha a fogfájás természetes velejárója volna az életnek, ha fajunk minden tagja már a születése pillanatától fogva fogfájással együtt látná meg a napvilágot, akkor talán föl sem tűnne. Az a tény, hogy mindazok, akikkel életünk folyamán kapcsolatba kerülünk, híjával vannak a bajunknak, teszi élessé a saját fájdalmunkat. És ha ez érvényes a fogfájás esetében, akkor még inkább az a bajokra általában. Amíg saját, személyes ügyeink nem vesznek váratlanul kedvezőtlen fordulatot, addig hajlamosak vagyunk vakon elmenni amellett, hogy a széles tömegek majd kicsattannak a boldogságtól. Önnön sajgó szívünk nyilvánvalóan nem más, mint kopár-kietlen sziget az örömök végtelen óceánján.

Másnap George, miután nehéz szívvel ébredt, s mielőtt a nap még egy órával is vénebb lett volna, maga is eljutott a fönti felfedezésre. A nap bőkezűen ontotta sugarait jókra és gonoszokra egyaránt, a madarak gondtalanul énekeltek, de mindez nem befolyásolta George-ot.

A Természet mindig is érzéketlen volt az emberi nyomorúság iránt. Nevet, amikor mi sírunk, és egy idő után megszokjuk és magától értetődőnek vesszük a minket körülvevő világ kérlelhetetlen süketségét. Amit most módfelett nehezen viselt George, az embertársai pokoli jókedve volt. Úgy érezte, szánt szándékkal büszkélkednek vele, hogy a Sors ugyan pozdorjává zúzhat bárkit, de ők vidáman élnek és virulnak. Olyan embereket látott ma boldognak, akiket soha előtte. Itt van például Mrs. Platt, ez az ősz hajú, középkorú, szótlan asszony, aki azonkívül, hogy néha tányérokat vagdosott a földhöz és a szomszédai betegségének súlyosságát latolgatta („Valószínűleg nem húzzák már egy hétnél tovább…”), s ezzel körülbelül ki is merült számára a földi élet örömeinek tárháza, most ez az asszony énekelt! George a saját slágerírói fülével hallhatta, amint danászva készíti neki a reggelit a konyhában. Az első néhány pillanatban még reménykedett, hogy csak fájdalmas nyögések sorozatának fültanúja, de ezt a föltételezését maradéktalanul szétoszlatta a tény, amikor befejezve a reggeli öltözködés szertartását, aláereszkedett a recsegő falépcsőn. A hangok, melyek Mrs. Plattból előtörtek, inkább a rémület és az aggodalom tartományához közelítettek, de a szavak, amikor már kellő közelségbe érve sikerült azonosítani őket, tagadhatatlanul az ellenkező irányba, a felszabadult örömre mutattak. Hihetetlennek tűnt, hogy éppen ezen a reggelen Mrs. Platt úgy döntött: ma önfeledten vidám lesz. Amit énekelt, az objektíve úgy hangzott mint egy gyászhimnusz, de ez nem számít, mert szubjektíve vidám polkának felelt meg. És később, amikor felszolgálta albérlőjének a gőzölgő kávéból és főtt tojásból álló reggelit, nem szűnt meg teljes tíz percen át fecsegni, miközben George újra és újra kísérletet tett az újságolvasásra. Mrs. Platt sajtótájékoztatója jobbára a bűnügyi hírekre korlátozódott: a friss keletű gyilkosságokra és öngyilkosságokra, amelyek fölött máskülönben biztosan elsiklott volna George figyelme. Az asszony szemmel láthatólag minden tőle telhetőt megtett, hogy tudtára hozza, számára – a kevésbé szerencsés emberektől most eltekintve – ma reggel az Úr fönn a mennyekben trónol, és idelenn minden tökéletes rendben van.

Reggeli után nem sokkal két, kitörő jókedvben leledző csavargó állított be és kérte George-ot, akivel még soha nem konzultáltak házassági, de más ügyben sem, hogy segítsen egy kicsit a feleségük és a sok kis éhes száj táplálásában. Semmiből sem áradhatott volna több kedélyesség és gondtalanság, mint e két ember viselkedéséből. És az egészre Reggie Byng tette föl a koronát, amikor mindegyiküknél szélesebb vigyorral szállt ki a metálszürke sportkocsiból. A Sors már-nem űzhetett volna rafináltabb tréfát. A fájdalmak koronája, amikor boldogtalanság idején eszünkbe jutnak a boldogabb napok, és Reggie megpillantása pontosan ezzel a hatással járt: George agyába tolultak a legutolsó találkozásuk emlékei, amikor is ugyanennél az asztalnál ültek egymással szemben és akkor ő volt a Szerencse Fia és Reggie volt az, aki Fortuna kerekének alsó fertályán foglalt helyet. Reggie ezen a reggelen ragyogóbb volt a fényes napnál és vidámabb a danászó madaraknál.

– Helló – elló – elló – elló – elló – elló – ló! Csúcs ez a reggel, mi? – állapította meg az újonnan érkezett. – Ez a napsütés! Es ez a madárfütty! Ez az abszolút hogy-is-mondjam mindenütt, ha érted, hogy mire gondolok. Komolyan mondom, úgy érzem magam, mint egy karon ülő kisded!

George, aki nem értette, hogy mit óhajt Reggie közölni és mintegy kilencvennyolc évvel érezte magát öregebbnek egy karon ülő kisdednél, fölsóhajtott, mint aki a mélyből kiált fel. Ez már túllépte a határt, amit pillanatnyilag képes volt elviselni.

– Na – folytatta Reggie, miközben szórakozottan nyúlt egy szelet pirítósért és nagyjából elkent rajta némi lekvárt –, most mondok neked valamit erről a házasságnak nevezett izéről, meg minden ilyesmi hülyeségről. Alapjában véve nem is olyan rossz találmány, nem gondolod?

George lehervadt. Mintha fehéren izzó tőrt forgattak volna meg a szívében. Már az is elég volt látványnak, hogy valaki jóízűen burkolja a lekváros pirítóst, hát még hogy végig kell hallgatnia, amint nőkről és házasságról fecserészik.

– Na, mindenesetre jöjjön, aminek jönnie kell – szólt Reggie lendületesen és tele szájjal –, én ma igába hajtom a fejem. Ma délelőtt, ezen a szent napon itt hagyom a fedélzetet.

George-ot ez némiképp kizökkentette melankóliájából.

– Mi?!

– Ahogy mondom, abszolúte, pajtás.

George-nak eszébe jutottak az ilyenkor szokásos formaságok.

– Gratulálok.

– Kösz, öreg harcos. Nem is minden alap nélkül gratulálhatsz. Ugyanis a faj legszerencsésebb példányával ülsz szemben. Magam is alig hittem el, hogy idáig eljutok.

– Nem hirtelen egy kicsit?

Reggie egy csipetnyivel halkabbra fogta. Viselkedésébe most némi cinkosság vegyült.

– Hát, ami azt illeti, férfiasan be kell vallanom, van egy kis hirtelenség a dologban. De, értsd meg, egyszerűen nem csinálhattam másképp! Átkozottul hirtelen jött, és baromira titokban. Ha a mamám megtudná, kiakadna, mint a díványrugó és egy perc alatt befagyasztaná a további fejleményeket. Azt talán tudod, hogy Miss Faraday az oldalbordajelölt. A nagybátyám, Lord Marshmoreton titkárnője… Fura egy dolog az élet, nem? Csak azt akarom mondani, hogy fura na, meg ilyesmik.

– Nagyon – mondta George, akinek véleménye mostanában már határozottan ebbe az irányba mutatott.

– Ki gondolta volna egy héttel ezelőtt, hogy újra itt fogok ülni ebben a jó öreg fotelben és arra kérlek, hogy légy a vőfélyem. Egy héttel ezelőtt még azt sem tudtam, ki vagy, és ha valaki akkor azt mondja nekem, hogy Alice Faraday feleségül jön hozzám, keserűen körberöhögöm, pajtás.

– Azt akarod, hogy legyek a vőfélyed?

– Föltétlenül, ha nincs ellenedre. Nézd – mondta Reggie bizalmasra fordítva hangszínét –, a következőről van szó. Rengeteg ismerősöm meg barátom van, tele van velük London meg a csatolt részei, akik szívesen tömörülnének, hogy csatlakozzanak a kivégzési osztaghoz, ahogy ez már ilyenkor lenni szokott. A mamáik mind a mamám barátnői és nem akarok gondot okozni nekik azzal, hogy nekik kelljen asszisztálni az én kis műsoromhoz, érted? De te más vagy. Te nem ismered a mamámat, így aztán nem fogsz tönkremenni benne, ha beindul és elkezdi szórni rád a Byngek átkát, meg minden ilyesmit. Persze, nem is tudom… – Az a ritka alkalom következett, amikor Reggie elgondolkodott. De nem tartott soká: – Persze, mindent összevetve ez az élet legszebb napja, és nem is mondom, hogy nekem nem az, de tudod, hogy ez már hogy szokott ilyenkor lenni. Semmi kétség, az ember általában nem a csúcsformáját hozza, amikor az oltár előtt izgul. Akarom mondani, többé-kevésbé óhatatlanul úgy néz ki, mint egy rémült szamár. Holtbiztos vagyok benne, hogy totál zavarban leszek, amikor érzem, hogy a hátam mögött olyan fickók, mint Jack Ferris meg Ronnie Fitzgerald alig bírják ki, hogy el ne röhögjék magukat. Na, ha lennél olyan rendes és vállalkoznál rá, hogy fogod a kezemet, amíg át nem esem a ceremónián, fenemód hálás lennék érte.

– Hol kerül sor a tűzkeresztségre?

– Londonban. Alice már tegnap este fel is surrant a fővárosba. Simán ment, mert egy kis szerencsés véletlen folytán az öreg Marshmoreton is Londonba utazott – a jó ég tudja, miért, mert csak végszükségben, kábé minden szökőévben egyszer tudja rászánni magát az ilyesmire. A Savoyban fogunk találkozni – mármint Alice-szel –, aztán beugrunk a legközelebbi anyakönyvvezetőhöz és megkérjük a fickót, hogy zavarja le gyorsan a formaságokat. Én kocsival tűzök fel és nagyon remélem, hogy te ülsz az anyósülésen. Barátom, mondd, hogy megteszed!

George fontolóra vette az elhangzottakat. Kedvelte Reggie-t és az égadta világon semmi érvet nem talált az ellen, hogy kinyújtsa jobbját segítségre szoruló felebarátjának. Viszont az is igaz, hogy jelenlegi lelkiállapotában komplett tortúrával érne föl egy esküvői szertartáson tanúskodni – de csupán emiatt nem lenne szép megtagadni tőle a segítséget.

– Rendben, ott leszek.

– Baromi rendes tőled! Hiába, bajban ismerszik meg az igazi barát! Nem is tudom, hogy háláljam meg! Remélem, nem okoztam vele túl nagy kényelmetlenséget és nem borítja föl a terveidet?

– Szó sincs róla. Egyáltalán nem. Mindenesetre, nekem még ma fel kell ruccannom Londonba.

– Nos, az én kocsimnál gyorsabban nem tudsz. A vonat hozzá képest egy leszázalékolt anyatetű. Jut eszembe, hogy megy a te szívügyed? Minden rendben?

– Bizonyos értelemben, igen – vett erőt magán George. Nem óhajtotta viszont tájékoztatni dolgai felől Reggie-t.

– Persze, a te gondjaid nem olyanok, mint az enyémek voltak. Már úgy értem, hogy Maud szeret téged, meg minden, és nincs más dolgotok, mint édes kettesben szépen tervezgetni a családi fészket. Milyen kár, hogy neked nem kell már semmit küzdened, úgy értem, hogy megnyerd a kislányt, mert a kutyafáját – mondta Reggie ünnepélyes hangsúllyal –, akkor legalább viszonozni tudnám valahogy a segítségedet. Ugyanis van egy tuti tippem…

George egy bágyadt mosolyt produkált.

– Tényleg? Akkor te nagyon hasznos fickó vagy. Nem sértenél meg, ha beavatnál.

– De hát nincs rá szükséged.

– Ja, nincs. El is felejtettem…

Reggie az órájára pillantott.

– Legkésőbb negyedórán belül olajra kell lépnünk. Nem akarok elkésni. Úgy látszik, van valami csapdaszerű az ilyen házasodási ügyekben. Amennyire ki tudom venni, ha az ember záróra után gördül be, az esketési mindenes beírja neked az igazolatlan távolmaradást, és másnap kezdheted elölről. De nem lesz semmi hézag, hacsak le nem robbanunk – aminek ugyan majd’ nulla az esélye. Reggel hét óta egyfolytában csak az öreg járgányt tuningolom és minden oké vele. Tudod: olaj, benzin, hűtővíz, levegő, csavarok, kuplung, gyertyák, karburátor satöbbi, minden tip-top. Úgy dédelgetem, mintha a csecsemő kishúgom volna. Ja, azt kezdtem el mondani, hogy van egy tuti tippem. Egy hete még szerencsétlen flótás voltam, tudod olyan, akikből annyi futkározik manapság. Na, elég az hozzá, hogy dunsztom nem volt, hogyan fogjak a dologhoz, de most! Ide süss, haver! Szemed most az öreg Romeo kapitányt látja, aki érti a csíziót! Az egész annak a bálnak az éjszakáján kezdődött. Ott volt az az állati nagy felhajtás, emlékszel, mert Csocsókám elérte a huszonegyediket, amihez, szegény ördög, a szakadatlan báj vigyorgásán kívül semmivel se járult hozzá, mert nem tanult meg táncolni. Ezzel az alkalommal történt velem a legfurább dolog. Taktikai megfontolásból alaposan becsiccsentettem – nevetett Reggie. – Nem állítom, hogy ez rendkívüli nálam, mert amíg agglegény voltam, szokásom volt az ilyen előkelő banzájokon. De a fura az volt, hogy ezen az estén meg is látszott rajtam. Addig minden szakértő szerint olyan fickó voltam, akin abszolúte nem lehetett semmit észrevenni. Ha már a mozgással is gondok vannak, akkor elkezd egy kicsit gyanakodni az ember, nincs igazam? Szóval, a bál éjszakáján a szokásosnál többet töltöttem a radiátorba. Azért buktam egy kicsit a felszín alá, tudod, hogy összekaparjak egy kis bátorságot Alice-hez. Nem tudom, mi erről a tapasztalatod, de az enyém az, hogy ha az átlagember meg akarja kérni egy lány kezét, és mindent egy lapra tesz föl, Vagyis most vagy soha, akkor nem képes megbirkózni a feladattal, hacsak nincs egy kicsit föltöltve. Soha nem fért a fejembe, hogy azokban a száraz amerikai államokban hogyan képesek egyáltalán összejönni egymással a fiatalok. Na, ahogy mondtam, azon az éjszakán a legfurább dolog esett meg velem. Azt hittem, te vagy az egyik pincér!

Reggie itt amolyan hatásszünetfélét tartott, hogy az információnak legyen ideje fölszívódni George elméjében.

– És én voltam?

– Egyáltalán nem! Ez volt az egészben a fura. De totál úgy nézett ki, mintha az ikertestvéred lenne.

– Nincs ilyenem.

– Persze, tudom, hogy nincs ikertestvéred, csak azt akarom mondani, hogy pont úgy nézett ki, mint az ikertestvéred, ha volna ilyened. Nos, váltottam néhány szót az ipsével és egy röpke beszélgetés meggyőzött, hogy a hiba az én készülékemben van. Ráadásul Alice végig velem volt és észre is vette. Most persze mindenki arra gondol, hogy az ilyesmi elriasztja a kislányt, meg minden ilyesmi. De nem! Éppen az ellenkezője történt! Senki nem lehetett volna együttérzőbb. Azóta bizalmasan megsúgta, hogy éppen az billentette ki nála a mérleget, hogy olyan elázott állapotban látott. Na, oda akarok kilyukadni, hogy a fejébe vette, hogy megment saját magamtól. Tudod, némelyik lánynak milyen srófra jár az agya. Angyaliak tudnak lenni. Állandóan az ember mellett maradnak, csak hogy bajba ne jusson. Nekem elhiheted, hogy a mag jó földbe hullott azon az éjszakán.

– Ez lenne a mindenható gyógyír? Ha jól értettem, azt tanácsolod minden kezdő vőlegénynek, hogy szerezzen be egy üveg pezsgőt a házassági engedély mellé és a többit bízza az istenekre? Ezzel meg is volna minden, csak a meghívókat kéne még szétküldeni, de arra csak a menyasszony lenne már képes…

Reggie megrázta a fejét.

– Nem, egyáltalán nem. Ennél azért sokkal többről van szó. Ez csak az indítás. Szépen végig kell csinálni a megkezdett művet. És itt szokott elcsúszni a legtöbb szerencsétlen flótás. Én magam is elcsúsztam volna, ha nem jön kapóra egy másik, még fantasztikusabb véletlen. Volt már neked ilyen hogy-is-hívjákod? Izé… bigyusz… segíts kimondani. Az, amit néha kap az ember.

– Mi? Fejfájás? – kísérelte meg George.

– Nem, nem. Nem olyan jellegű. Nem úgy értem, hogy elkapsz valamit, hanem csak simán kapsz valamit, ha értesz engem.

– Mumpsz?

– Névtelen levél! Ez az, ezt akartam mondani. A legfurcsább dolog, amit valaha is kaptam és még most sem értem, honnan a csudából jött, de kábé akkortájt kezdtek csőstül jönni hozzám azok a névtelen levelek valami ismeretlen pasastól, aki még a nevét se adta meg.

– Úgy érted, hogy a leveleken nem volt aláírás? – kérdezte George.

– Abszolúte. Néha kettő-három is jött naponta. Ahányszor csak fölmentem a szobámba, mindig találtam egy újabbat az öltözőasztalomon.

– Támadó volt a hangnemük?

– He?

– Fenyegettek valamivel azok a levelek? A névtelen levelek kilencvenkilenc százaléka fenyegetés.

– Nem. Egyáltalán nem. Sőt. Ellenkezőleg. Egy csomó egészen használható tippet tartalmaztak, hogy hogyan járjon el az, aki el akarja nyerni egy lány kegyeit.

– Ez körülbelül úgy hangzik, mintha valaki levelezés útján próbálna dzsiu-dzsicut oktatni.

– Akkor is, nagyszerű tippek voltak! Igazi, friss anyag egyenesen a műhelyből. Olyan fölbecsülhetetlen értékű tippek, mint gyakori, apró figyelmességekkel tedd magad nélkülözhetetlenné számára meg tudd meg, minek örül és így tovább, és így tovább. Barátom, mondtam magamnak, minek foglalkozzam én azzal, hogy ki írta, a lényeg, hogy írta és kész. Inkább arra koncentráltam, hogy kipróbáljam őket, nincs igazam? És tudod mit? Ragyogóan bevált! Az utolsó tegnap reggel jött, az volt a csúcs. Ez arról szólt, hogy mit csináljon egy izgulós fickó. Igaz, jobbára szakmai jellegű anyag volt, hogy amikor fogod a kezét, akkor egymás után többször suttogd a fülébe, hogy milyen magányos vagy, és őszinte, meg tényleg így gondolod, és általában hallgass a szívedre. Nem próbáltad még, hogy amikor flösst akartál csinálni, csak egy lapot kértél és nagy mázlidra épp közte volt az ász, amire vadásztál? Emlékszem, én egyszer csináltam még Oxfordban, és a kutyafáját, most is pont ez történt velem szívügyileg. Nem is vacakoltam ám. Kihasználtam a kedvező szelet. Színjózan voltam, de még így se idegeskedtem. Egy szoprán hang végig azt súgta: csak nyerhetek. Olyan volt, mint amikor háromhüvelykes begurítást akarsz csinálni a golfban. Mondhatni, gyerekjáték. És most itt vagyok – mondta Reggie, és hirtelen eltöprengett. – Az ördög vigye el, azért kíváncsi volnék, kitől jöttek azok a levelek. Akarok küldeni neki egy szeletet az esküvői tortámból vagy valami ilyesmit, mert sokat köszönhetek neki. Bár lehet, hogy még torta se lesz, ha egyszer a dolog az anyakönyvvezetőnél zajlik le.

– Küldhetnél neki valami finom péksüteményt – javasolta George.

– Hát, nem is tudom… de a fickó nevét se! Na de most már meg kéne pattanunk, nem gondolod? Ugye nem zavar, ha közben én rázendítek néha útközben? Kegyetlenül fel vagyok dobva, ugye megértesz?

– Nyugodtan. Ha nem ütközik a közlekedési rendszabályokba.

Reggie fölpattant és céltalanul járkálni kezdett a szobában.

– Fura – szólalt meg elmélázva –, de most jutott eszembe, hogy még diákkoromban néha énekeltem azt a hogy-is-hívják esküvői nótát. Házibulikon, vagy hol. Úgy kezdődik, hogy Bim-bam! Bim-bam! és azt jelenti, Hurrá, gyerünk, ma van az esküvőm! Na de most tényleg az én esküvőm harangja kondul meg. Fura még belegondolni is, nem? Rohan az idő, pajtás, lóra!

– Én kész vagyok. Hozzak egy zacskó rizst esetleg?

– Kösz, de inkább ne, pajtás. Még csak az kéne! Rosszabb, mint a kartács! Megvan a kalapod? Rendben minden?

– Csak rád várok.

– Hát akkor kezdődjön a mulatság! Bim-bam! Bim-bam! Hurrá, gyerünk, ma van az esküvőm!

21.

MR. ÉS MRS. Reginaid Byng a Regent Hotel éttermének egyik sarkában ült és az asztal fölött elragadóan mosolyogtak egymás szemébe. George, aki ugyanannál az asztalnál foglalt helyet, de lélekben fényévnyi távolságra volt tőlük, borongósan figyelte őket, miközben ádáz harcot folytatott a Lehangoltság tompa szelleme ellen – amelyet a Reggie sportkocsijában töltött vidám órák csak átmenetileg tudtak elűzni (majdnem húsz teljes perccel sikerült az újdonsült vőlegénynek megdöntenie a korábbi londoni menetidő rekordját), és amely most visszatéréssel fenyegetett. Az önfeledt légkör, Reggie eksztatikus lelkiállapota, a menyasszony jóval mérsékeltebb, de nem kevésbé nyilvánvaló öröme csak melankóliát eredményezett George szívében. Immáron másodszor érezte magát Lázárnak a csókok lakomáján. Eredetileg nem akart jelen lenni a szűk körű esküvői ebéden, de az ifjú pár, úgy tűnt, nehezményezte volna, ha esküvőjük tanúja a ceremónia után befejezettnek tekinti szerepét, és magányosan óhajt harapni valamit valamelyik gyorsétkezdében.

– Tapadj hozzánk, pajtás – kérte Reggie könyörögve –, amúgy is sok mindent kéne még megtárgyalnunk, és égetően szükségünk van egy világlátott ember élettapasztalatára. Persze, túléltük a dolog formális részét…

– Bár nekem nem tűnt igazán törvényesnek abban a kis hivatalfélében – vetette közbe Alice.

– …de ahogy mondják: nem révbe érkeztünk, hanem most futunk ki – édes kettesben – a nyílt vizekre. Most ki kell agyalnunk a haditervet, hogy hogyan tudnánk a lehető legtapintatosabban adagolni az újságot… főként a mamámnak. Kemény dió lesz…

– És Lord Marshmoretonnak – sietett hozzátenni Alice. – Ne felejtsd el, hogy ő a titkárnőjét veszítette el.

– És Lord Marshmoretonnak – bólintott Alice felé Reggie. – És körülbelül egymillió ismerősünknek, akik vérig lesznek sértve, hogy tudtuk nélkül eveztem ki a nyílt vizekre. Tehát, tapadj hozzánk, főnök. Csatlakozz szerény lakománkhoz. Néhány pohár mellett megtárgyaljuk a technikai részleteket.

A pincér feltűnése megszakította az ifjú házasok magasztos egyetértését, és Reggie-t visszaszállította a földközeli régiókba. Újratöltötte poharukat a jegesvödörben nyugvó pezsgősüvegből.

– Ez az utolsó, kedves! – suttogta figyelmeztető modorban az újdonsült asszonyka, amire – Persze, persze, drágaságom! – volt a válasz, és a magáét az ajkához emelte.

– Proszit! Mindannyiunkra! De most – komolyodott el hirtelen – lássuk, hogyan tovább eme kis dáridónk után! Bevan pajtás, te mindig is a cég esze voltál, áhítattal várjuk épkézláb javaslataidat. Te hogyan adnád be a keserű pirulát a mamámnak?

– Levelet írnék neki – mondta George.

Reggie-t – nem várt módon – lehengerelte ez az egyszerű ötlet.

– Ugye megmondtam, hogy ördögien agyafúrt tervei lesznek! – fordult Alice-hez lelkesen. – Ez az! Levélben értesítjük a mamámat! Ennél jobb ötlet nem is lehetne. A költészetre bízzuk! – lelkesedett, azonban derűjét hirtelen ború árnyékolta be: – De mit írjunk a levélben? Ez itt a bökkenő, mégpedig nem is akármilyen.

– Nincs itt semmi bökkenő. Légy teljesen őszinte és egyenes. Közöld vele: roppantul sajnálod, hogy keresztül kellett húznod számításait, de nem tehettél mást.

– Számításait… – motyogta Reggie, miközben vadul firkált házasságlevele hátoldalára.

– De hiszen jól tudod, hogy egyetlen vágya a te boldogságod, nem?

Reggie kétkedő szemeket meresztett rá.

– Ez utóbbi felől nem vagyok száz százalékig meggyőződve. Te nem ismered a mamámat!

– Ne is törődj vele, Reggie – kapcsolódott be Alice. – Közöld vele és kész. Mr. Bevannek teljesen igaza van.

– Az ám, drágám! Rendben van, pajtás, szóval akkor a „boldogság” lesz a kulcsszó. És aztán?

– Aztán mutass rá néhány ékesszóló mondatban, hogy Mrs. Byng, aki immáron hites feleséged, milyen angyalian bájos teremtés…

– Mrs. Byng! – eresztett meg Mr. Byng egy üdvözült mosolyt. – Nem hiszem, hogy valaha is hallottam két ennél fantasztikusabban hangzó szót! Ez a fele menni fog. Különben is, a mamám ismeri Alice-t.

– Ez így talán túlzás, fogalmazzunk inkább úgy, hogy Lady Caroline látott már néhány alkalommal engem a kastélyban – pontosította a tényállást Alice –, de azt nem állítanám, hogy ismer. Mindössze pár szót váltott velem.

– Akkor te – vágott közbe Reggie elkomorulva – mázlista vagy, édesem. Beszélni azt tud a mamám, főleg ha kellőképpen izgatott is hozzá. Én csak azt az időt várom, amikor velem is elkezdi. Maradjon köztünk, pajtás, és távol legyen tőlem, hogy bántsam szegényt, de ha a mamám egyszer beindul és kinyitja a száját, úgymond kimeríti a nyelv lehetőségeit.

– Szókimondó, mi?

– Szeretnék találkozni azzal, aki nála jobban bírja szöveggel.

George kényes pontra terelte a beszélgetés folyamát.

– Na és hogy fest a helyzet anyagi oldala? Úgy értem, rendelkezik valami hatalommal vagy tekintéllyel fölöttetek ezen a téren?

– Úgy érted, ő-e a pénzügyminiszter Belpherben? – fordította le a kérdést Reggie közérthetőbb nyelvre. – Á, dehogy, még csak az kéne! Tudod, amikor muternek nevezem, akkor, hogy úgy mondjam, ezt csak bizonyos tág értelemben használom. Valójában csak a nevelőanyám. Neki is van mit aprítania a tejbe, és nekem is. Ez a része tök egyszerű.

– Akkor az egész tök egyszerű. Akkor nem értem, mi miatt aggódsz?

– Hát én is egyfolytában ezt mondom neki, Mr. Bevan – szólt Alice.

– Te teljesen a magad ura vagy. Semmi hatalma nincs fölötted.

Reggie bambán pislogott.

– Most, hogy így mondod – kiáltott fel –, magam előtt is tökvilágos kezd lenni, hogy az vagyok! Érdekes dolog ez, tudod, mármint a szokás hatalma, meg ilyesmi, ha érted, mire gondolok. Az évek során annyira megszoktam, hogy úgy táncoljak, ahogy a mamám fütyül, meg tüzes karikákon ugráljak át, ha a mamám úgy kívánja, meg tetszhalottá váljak, ha csak a kisujját is mozgatja, hogy abszolúte meg se fordult a fejemben, hogy nekem is van lelkem. De tényleg, ez az első alkalom, hogy önállóan csinálok valamit. És még most is hihetetlen, hogy megcsináltam.

– És most már késő!

– He?

George Alice felé bökött a fejével. Az újdonsült feleség elmosolyodott.

– Mr. Bevan úgy érti, hogy ezután is tüzes karikákon fogsz átugrálni és tetszhalottá fogsz válni, azzal a különbséggel, hogy most én mozgatom a kisujjamat…

Reggie kezébe vette Alice kezét és gyengéden megérintette vele ajkait.

– Ettől a kéztől készséggel, akár egy jól idomított pincsi! Ha ez emelkedik fel, Reggie Byng még a Niagarán is… – de hirtelen abbahagyta és férfiasan elnézést kért George-tól. – Bocs, öreg harcos! Megfeledkeztem magamról egy pillanatra. Még egyszer nem fordul elő. Parancsolj még a csirkéből vagy levest, vagy akármit!

Amikor már a szivarnál tartottak Reggie beszédes lett.

– Na, most, hogy legördítetted a nagy követ a szívemről, pajtás – szólt kellemes füstfelhőket eregetve már rózsásabb színekben pompázik előttem a jövő. Azt hiszem, az lesz a legjobb stratégia, ami a mamámat meg a többieket illeti, ha egyszerűen meghosszabbítjuk virgonc kis nászutunkat és türelemmel kivárjuk, míg az Idő, a Nagy Gyógyító kifejti balzsamos hatását a sértett lelkeken. Alice, ha emlékezetem nem csal, azt mondtad, leginkább Párizsban tudnád elképzelni a mézesheteinket.

– Párizs! – tört fel zengő szopránban a menyasszony.

– Onnan aztán egy éles kanyarral vehetnénk utunkat dél felé, mondjuk a Riviérára…

– De ha véletlenül Monte-Carlóban kötnénk ki, drágám – szólt közbe gyengéd határozottsággal az ifjú feleség –, akkor nem!

– Nem, nem, dehogy Monte-Carlo – sietett eloszlatni a félreértéseket Reggie –, bár kétségkívül vannak rosszabb helyek is nála. Levegő, gyönyörű táj meg miegyéb! De Nizza, Bordighera és Mentone sem megvetendő helyek! Szerintem még te is élveznéd.

És aztán… van egy olyan tervem, hogy visszaveszem a jachtomat, a jó öreg Szirént és egy hónap alatt körbehajókázzuk a térséget. Én marha, eladtam egy helybéli sportembernek, amikor odaát Amerikában rontottam a levegőt. De a minap olvastam az újságban, hogy már alulról szagolja az ibolyát a vén iszapszemű rája, így hát nem lesz könnyű visszaszerez… – hagyta abba éles kiáltással Reggie. – Szent Habakuk!

– Mi a baj? – kérdezte George, mivel mindkét társa tágra nyílt szemmel nézett el mellette. George háttal ült a bejáratnak, és bár nem láthatta, mi okozta asztaltársai aggodalmát, arra következtetett, hogy olyasvalaki léphette át az étterem küszöbét, aki mindkettőjük számára ismerős. Először, természetesen, arra gondolt, hogy Reggie mamája lesz az, ugyanis Reggie egy étlap mögé bújt, körülbelül akkora eséllyel, mint a katona, aki egy vakondtúrásnyi földkupac mögött remél fedezéket a kartácszápor elől. Hites felesége, nem lévén híve a struccmegoldásoknak, egyszerűen elfordította okos kis fejét. George hátrafordult, de az újonnan érkezett, bárki lett légyen is, már felismerhetetlenül elvegyült az étkező vendégek közt.

– Ki az?

Reggie annak az embernek mozdulatával ejtette le az étlapot, mint aki légiriadó elmúltával bújik elő az óvóhelyről.

– Nem is értem, mi miatt csinálok ekkora hűhót – magyarázta –, mindig elfelejtem, hogy a dolgok jelenlegi állásánál ezek a zavaró körülmények már elhanyagolhatók. Ne rontsuk már el ezt a szép napot, inkább mulassunk az alkalomhoz illően, nincs igazam?

– Nincs! – csattant fel hites felesége. – Engem furdal a lelkiismeret.

– Mondjátok már meg végre, kiről van szó! A nevelőanyád?

– Magasságos egek, dehogy! – kiáltott fel Reggie megkönnyebbülten. – Még csak az kéne! Nem, annyira azért nem veszélyes a helyzet. Csak az öreg Marshmoreton.

– Lord Marshmoreton?

– Ahogy rebegtem, pajtás. Abszolúte! Ráadásul kegyetlenül ki van csípve.

– Mr. Bevan, én olyan kellemetlenül érzem magam – nyöszörögte Alice. – Tudja, én úgy jöttem el a kastélyból, hogy senkinek nem is szóltam róla. A szó szoros értelmében otthagytam őket. És szegény Lord Marshmoreton csak amikor hazaér, akkor döbben rá, hogy titkárnő nélkül maradt.

Reggie új fent kikémlelt George válla fölött és fölkuncogott.

– Minden rendben, drágám. Ne is gyötörd magad. A másik ajtón át zökkenőmentesen megpattanhatunk. Mr. Bevanen kívül senkinek sem fog feltűnni, hogy kisebb a népsűrűség. Ugyanis egy nőszemély köti le a figyelmét… Na, mi a fenyő! Hogy föltámadt a vén bakkecske! Egyfolytában löki a sódert egy állati csinos kis szőkének. Bevan, ha negyvenöt fokban elforgatod a fejedet, megkapod a lányt. Amondó vagyok, ne hagyd ki! Ne félj, nem lát téged. Háttal ül neked.

– Csinosnak találod? – kérdezte Alice, némi malíciával a hangjában.

– Most, hogy jobban megnézem… – vágta rá Reggie –, inkább átlagos… amilyenből millió futkározik manapság Londonban… Valójában nem a zsánerem… csak megjegyeztem.

Felesége ujjai közt tönkrement egy szelet kenyér.

– Ügy látszik, ismer téged, Reggie drágám – mondta alig hallhatóan. – Neked integet.

– Nem, nekem integet – igazította ki George, ami kisimította az apró ráncokat Reggie időközben elkomorult arcán. – Kedves, régi ismerősöm. Igen, ő az. Billie Dőre.

– Öreg harcos – kérte Reggie –, akkor légy oly jó és csusszanj át hozzájuk, hogy mi fedezékben maradhassunk. Tudom, semmi okom az aggodalomra, csak ez most kifejezetten az az alkalom, amit az öreg Marshmoreton társasága nélkül is el tudok képzelni.

– És adja tudtára, Mr. Bevan, hogy ezennel megszűntem a titkárnője lenni – tette hozzá Alice.

– Rendben, akkor én most el is búcsúzom.

– Minden jót, Mr. Bevan. Nagyon szépen köszönjük, amit tett ma értünk.

Reggie baráti jobbot nyújtott George-nak.

– Minden jót, Bevan, öreg pajtás, te tényleg főnyeremény vagy. Meg sem tudom mondani, mennyire oda vagyok tőle, hogy ilyen sportember módjára mellénk álltái. ígérem, hogy nem marad el jutalmad a közeljövőben. Még csak azt kérem, hogy tartsd szóval a vén bakkecskét néhány pillanatig, és mi már olajra is léptünk.

És ha esetleg a hollétünk felől érdeklődne, mondd meg neki, hogy: Párizs! Az ám! Ihaj-csuhaj! Na gyere, angyalom!

George határozott léptekkel szelte át a termet, amelynek végében Billie Dore barátságos mosolya várta. A gróf, aki hátrafordult, hogy szemtanúja lehessen közeledésének, úgy tűnt, asztaltársánál kevésbé repes az örömtől. Naptól cserzett arcán majdhogynem zavar suhant át. George-ot arra az iskolás fiúra emlékeztette, akit épp valami házirendbe ütköző csínyen kaptak.

– Hát ez óriási! Hogy te itt! – voltak Billie Dore üdvözlő szavai.

– George, mi mindig összefutunk az életben! Hogy sikerült elszabadulnod a malacoktól meg a csirkéktől? Sejtettem én, hogy előbb-utóbb otthagyod a farmeréletet!

– Üzleti ügyben kellett fölugranom – magyarázta az exfarmer.

– Hogy van, Lord Marshmoreton?

A gróf válaszképpen kurtán bólintott egyet.

– Szóval, te is ismered a tatát? – csodálkozott a véletlen egybeesésen Billie. – Mekkora múltra tekint vissza ismeretségetek?

– Lord Marshmoreton volt oly kedves, hogy a minap meglátogatott és fölfedte előttem inkognitóját.

– És még mondja nekem valaki, hogy nem a tata a legfortélyosabb figura a Lordok Házában! – kiáltott fel Billie lelkesen. – Még most is előttem van, ahogy akkor ott állt kordnadrágban a rózsák között, és olyan aranyosan elcsevegett velünk, pedig vadidegenek voltunk. Te George, állítom, hogy amikor tegnap este az első felvonás után hozták a névjegyét és lementem, hogy megnézzem, ki is az a Lord Marshmoreton és a tatát találtam ott, amint a művészbejáró mellett ácsorog, egy habverővel is leüthettek volna, úgy meglepődtem!

– Már huszonöt éve is megvan annak, hogy ilyen helyen ácsorogtam – vallotta be némi szomorúsággal a hangjában Lord Marshmoreton.

– Most nem hiányzik a Matuzsálem-duma – mondta Billie csipkelődve. – Ilyen olcsón nem vágja ki magát. Csak rá kell nézni, és mindenki tudja, mekkora gyerek. Nem így van, George? – intett egy hanyag kézmozdulattal a füle tövéig elvörösödött gróf felé. – Hát nem a legaranyosabb kisfiú, aki az elmúlt ötven éven belül született?

– Én is ezt mondtam neki, ha nem is pontosan ezekkel a szavakkal.

Lord Marshmoreton elvihogta magát. Legalábbis nem találunk jobb szót arra, ami előtört belőle.

– Egyszerűen visszatért az ifjúságom – vallotta be.

– Bárcsak a darabokban is, amelyekben oly sokat játszottam, ilyen fiatalosak lettek volna a fiatalok. Manapság lassan már attól is a földhöz csapja a fenekét örömében a rendező, ha egy

fiatalembernek van még foga – mondta Billie és keresztülnézett a helyiségen. – Az ismerőseid mennek, George. Akikkel ebédeltél – magyarázta. – Már szedelőzködnek.

– Felőlem mehetnek, már elbúcsúztam tőlük – mondta George, és Lord Marshmoretonra nézett. Ügy látta, elérkezett a megfelelő alkalom, hogy előhozakodjon a kényes információ beadagolásával.

– Mr. és Mrs. Bynggel ebédeltem együtt – vezette föl a témát George némi nyomatékot helyezve a feleség nevére. Semmi sem látszott zavart kelteni Lord Marshmoreton napcserzette homlokán. – Reggie Bynggel és a feleségével – közelített egy másik aspektusból George. Ezúttal nem maradt el a hatás: sikerült elnyernie a gróf érdeklődését – Lord Marshmoreton fölhorkant.

– Mi?!

– Épp most indulnak Párizsba – folytatta George.

– Tudtommal Reggie Byng még nőtlen.

– Az volt ma reggelig. Biztos forrásból tudom, ugyanis én voltam a vőfély az esküvőjén.

– Te kis nyüzsgő minden lében kanál! – vágott közbe Billie.

– De… De…!

– De hiszen ismeri a boldog választottat – szólt George odavetve. – Lánykori neve Miss Faraday volt… Ha nem tévedek, az ön alkalmazásában állt mint titkárnő.

Lehetetlenség lett volna tagadni, hogy Lord Marshmoreton jelét adta érzelmeinek. Szája kinyílt, ujjai pedig az abroszt markolászták, de hogy ez pontosan milyen érzelmek kifejezése, azt George képtelen volt megmondani mindaddig, amíg egy mélyről törő sóhaj kíséretében – amely a szívről legördülő nagy kő kísérőrobaja szokott lenni – a gróf föl nem kiáltott: – Hála Istennek!

George meglepetten nézett rá.

– Örül neki?

– Mi az, hogy örülök! Mindjárt Te Deumot zengek az Úrnak!

– Kár, hogy ezt ők nem tudták, ugyanis épp az ellenkezőjétől tartottak. Sok gondtól és lelkiismeret-furdalástól kímélte volna meg őket. Ahogy szavaikból kivettem, attól tartottak, hogy a sokk képes lesz az ön egész további életét elsötétíteni.

– Az a lány – lendült bele Lord Marshmoreton – majd megőrjített engem. Állandóan a sarkamban volt és szünet nélkül nyaggatott, hogy azon az istenverte családi histórián piszmogjak. Egy szusszanásnyi időm nem volt tőle.

– Én kedveltem Miss Faradayt – mondta George.

– Azzal nem is volt semmi baj, tényleg aranyos, szeretetre méltó teremtés – ismerte el kénytelen-kelletlen Lord Marshmoreton.

– De mint munkatárs, szörnyű kiállhatatlan volt. Rémálmaimban tér vissza, ahogy kijött utánam még a rózsakertembe is, hogy berángasson a könyvtárba azon a pokolbéli krónikán kotlani. Mintha nem is volna jobb dolga az embernek, mint hogy álló nap csak az ütődött felmenői múltjában vájkáljon.

– George, nem nyűgös ma egy kicsit a tata? – veregette meg együttérzően a gróf kezét Billie. – Szálljon már le szerencsétlen őseiről. Inkább örüljön, hogy magának vannak ilyenek. Bárcsak én is elmondhatnám ezt. A Dore család fája körülbelül az utolsó előtti elnök hivatalba lépéséig képes kimutatni gyökereit. Hát mit ne mondjak, el tudnám viselni az érzést, ha elmondhatnám, hogy az üköreganyám segítette ki annak idején Erzsébet királynőt a slamasztikából. Én nagyon bírom ezeket a tekintélyes, ősi angol családi fészkeket.

– Tekintélyes családi fészkes fenék! – pontosított Lord Marshmoreton.

– Láttad, hogy felvillant a szeme, George? Ezt hívják arisztokratikus haragnak. Még él benne a Marshmoretonok hamisítatlan, ősi szelleme.

– Láttam, olyan volt akár a villám.

– Fölösleges tettetnie magát, tata, pontosan olyan jól tudja, mint mi, hogy milyen jóleső érzéssel tölti el már a puszta gondolat is, hogy amikor csak megvágja magát a tükör előtt a borotvájával, kék vér csöpög a mosdóba.

– Nagy rakás ostobaság! – mormogta a gróf.

– Mi a nagy rakás ostobaság?

– Az egész címkórság meg arisztokratizmus. Agyalágyult fétisimádat. Miért lenne az egyik ember különb, mint a másik?

– Most meg a puritánok szelleme szól belőle! – nyugtázta George elismerően.

– Ez az. Tipikus anarchista szöveg – helyeselt Billie. – Rázzunk kezet a bolsevikok alelnökével.

Lord Marshmoreton figyelemre sem méltatta a közbeszólást. Különös fény csillogott a szemében. George számára, aki feszült figyelemmel követte a gróf mimikáját, világos volt: itt most a lelkét tárja föl egyik felebarátja. A gondolatok és érzések, amelyek hosszú évekig szunnyadásra voltak ítélve, most föltartóztathatatlanul vágynak a kifejezésre.

– Átkozott, idióta badarság. Kisfiúkoromban mindenáron mozdonyvezető akartam lenni. Fiatalember koromban szocialista eszméket vallottam, és semmi másra nem vágytam, minthogy becsületes kétkezi munkával keressem kenyeremet és önerőből szerezzek nevet magamnak. Úgy volt, hogy szerencsét próbálok a Brit Birodalom valamelyik gyarmatán. Mondjuk Kanadában. Már meg is vettük a gyümölcstermelő farmot. Ki volt fizetve… – Itt egy pillanatra elhallgatott, nyilvánvalóan az elveszett gyümölcsparadicsom emlékei körül időztek gondolatai. – Apámnak volt egy bátyja. A nagybátyámnak pont akkor kellett kitörnie arisztokrata nyakát egy vadászaton, és a fia, szegény kis kölyök éppen akkor kapott torokgyíkot, vagy mit. És ott maradtam én – a nyakamban egy nemesi címmel… Hát ez tette be a kaput. Minden addigi tervem szépen füstbe ment. Drága játék ez hülye gyerekeknek! Ahogy mondom – harapta le egy szivar végét. – És az az egészben a legbosszantóbb, hogy semmit nem lehet tenni ellene – folytatta lemondóan. – Hozzád tapad, mint egy pióca. Le nem tudod rázni. Akár a drogfüggőség. Először rúgkapálsz ellene, de aztán megszokod és véreddé válik. Én is így voltam. Ameddig erőmből futotta, küzdöttem ellene, de hiába. Ma már épp akkora sznob vagyok, mint bármelyik közülük. Nem merem azt csinálni, amit szívem szerint szeretnék. Mindig az elvárásokhoz igazodom, állandóan azt lesem, mi illik a méltóságomhoz. Ember, huszonöt éve nem volt egyetlen szabad, önálló lépésem!

George és Billie összepillantottak, és mindkettőjük szeme ugyanarról a kényelmetlen érzésről árulkodott: akaratlan tanúi voltak egy vallomásnak, amely nem rájuk tartozik. George, jóérzésű fiatalember lévén, fölemelkedett.

– Azt hiszem, most mennem kell. Van még néhány elintéznivalóm. Örvendek, hogy láttalak, Billie. Megy a színház?

– Minden rendben. Egyfolytában csak neked csináljuk a dohányt.

– Viszlát, Lord Marshmoreton. Örültem a szerencsének.

A gróf némán bólintott. Az utóbbi néhány évtizedben nem gyakran történt meg vele, hogy akár gondolatban is lázadjon sorsa ellen, azt pedig, hogy ennek hangot is adjon, életében még soha nem tette meg. Ennek megfelelően még mindig az a furcsa félig-meddig ismeretlen kényelmetlenségi érzés tartotta fogva, amely oly hirtelen tört rá az imént. George távozása után mindketten hallgatásba burkolóztak.

– Örülök, hogy találkoztunk George-dzsal – törte meg végre a csendet Billie. – Olyan jó fiú.

A lány hangja nyugodt volt. Tudattalanja mélyéről érdekes, gyengéd érzés kezdett formálódni ez iránt a napcserzett arcú, önhibáján kívül arisztokratává lett kis ember iránt, aki most vele szemben ül. Billie belepillantott Lord Marshmoreton lelkébe, s most már egészen másnak látta, mint előzőleg.

– Feleségül akarja venni a lányomat – szólalt meg Lord Marshmoreton.

Néhány pillanattal korábban Billie Dore valószínűleg nem hagyta volna ki, hogy egy ilyen kijelentésre tréfás-csipkelődő és egyben hízelgő stílusban válaszoljon, amelyben mindenképpen kifejezésre jut ama kétsége, miszerint Lord Marshmoretonnak lehet eladókorú lánya. De most szokatlanul komolynak érezte magát, általában könnyed önmagától szinte idegennek.

– Ó, igen? – ez volt minden, ami pillanatnyilag eszébe jutott.

– És ő meg hozzá akar menni.

Rég volt már, hogy Billie Dore utoljára zavarban érezte magát, de most újra megtörtént. Egyszerűen arról volt szó: méltatlannak érezte magát a szerepre, hogy ennyire magánjellegű vallomások beavatottja legyen.

– Ó, igen?

– Rendes, megbízható fiatalember. Én kedvelem. Tulajdonképpen már abban a pillanatban megkedveltem, amikor megismerkedtünk. És ezt ő is tudja. Én is tudom, hogy kedvel engem. Szóval kölcsönös, na.

Néhány férfi és lány ment el mellettük a szomszéd asztaltól az ajtó felé. Az egyik lány odabiccentett Billie-nek. Billie szórakozottan és automatikusan viszonozta a néma köszöntést. A társaság továbbment. Billie felvont szemöldökkel meredt maga elé, és egy villával arabeszkeket rajzolt az asztalterítőre.

– Miért nem engedi, hogy George feleségül vegye a lányát, Lord Marshmoreton?

A gróf válasz helyett szippantott egyet szivarjából.

– Tudom, nem tartozik rám – mentegetőzött Billie, aki a pillanatra beálló csendet azonnal indiszkréciója büntetéseként értelmezte.

– Azért, mert én Lord Marshmoreton vagyok.

– Ahá, most már értem…

– Dehogy érti. Azt gondolja, hogy én úgy értettem, azért nem veheti el a lányomat az a fiatalember, mert egy gróf nem engedi a lányát rangon alul házasodni, ugye? Maga azt gondolja, hogy én javíthatatlan sznob vagyok. És megvagyok róla győződve, hogy az a fiatalember is azt hiszi rólam, bár a múlt alkalommal, amikor beszélgettünk, megpróbáltam neki elmagyarázni a helyzetet, de gyanítom, hogy nem sok eredménnyel. Amikor azt mondom, Marshmoreton grófja vagyok, akkor ezen azt értem, hogy szerencsétlen, gerinctelen, gyáva alak vagyok, aki nem meri azt tenni, amit akar, mert béka módjára remeg egy villogó szempártól és egy sziszegő nyelvtől, vagyis a családjától. Érti?

– Nem. Mi köze ehhez a családjának?

– Hogy mi köze? Csak annyi, hogy halálra idegesítenek állandó zaklatásukkal. Kívánom magának, Miss Dőre, hogy töltsön el huszonnégy órát egy fedél alatt Caroline-nal! Az olyan lányok, akiknek pechükre én vagyok az apjuk, kénytelenek pénzért vagy rangért házasodni.

– Nos, rangokról nem sokat tudok, de ami a pénzt illeti, George ellen senkinek nem lehet kifogása. Csakúgy magunk közt, de van mit aprítania a tejbe. Körülbelül ketten osztoznak a lóvén Rockefellerrel. Legfeljebb Andrew Carnegie-nek hagynak taxiköltségre valót.

– Ezt meg hogy érti? Nekem azt mondta a barátja, hogy a megélhetéséért dolgozik.

Billie újra önmaga volt. Elhagyta minden zavartsága.

– Már amennyiben munkának hívjuk, amit csinál. Ugyanis komponista.

– Tudom, az, aki olyan zenés darabokat ír, nem?

Billie leereszkedéssel vegyes együttérzéssel tekintett a grófra.

– Azt hiszem, aki kint él az erdő közepén a természet lágy ölén, mint maga, az el sem tudja képzelni, hogy még fizetnek is valakinek azért, ugye?

– Fizetnek? Elhiszem, de mennyit? Az ilyen komponisták nem voltak túlságosan jól eleresztve az én időmben.

– Bárcsak ne úgy emlegetné a „maga idejét”, mintha maga Noé lenne, amint a sarki söntésben mesél az új nemzedéknek az özönvíz előtti szép időkről. Lord Marshmoreton, maga is az újabb nemzedékhez tartozik, ezt hadd ne kelljen még egyszer mondanom. Emlékszik a darabra, amit tegnap este látott? Azt, amelyikben én alakítottam a főszerepet, és néhányan még nyüzsögtek körülöttem. Na, annak a zenéjét például George írta.

– Tudom. Nekem is mondta.

– Na, és azt nem mondta, hogy ő kapja az egész bevétel három százalékát? Látta, milyen házzal dolgoztunk tegnap este? Az körülbelül egy jó átlagos arány volt. Heti tizennégyezer dollár fölött játszunk. Ebből George részesedése, ha jól kalkulálok, négyszáz körül mozog, ami angol fontban nyolcvannak felel meg. És mondta, hogy ugyanez a darab egy teljes évig volt műsoron odaát New Yorkban és végig vezette a toplistát, és hogy jelenleg nem kevesebb mint három társulat turnézik vele? És azt nem említette, hogy ez a kilencedik darabja, amit eddig írt, és ebből hét ugyanakkora kasszasiker volt, mint a tegnap esti? És azt nem jegyezte meg mellékesen, hogy minden eladott példány után szerzői jogdíjat kap, és eddig tízből kilenc félmillió fölötti példányszámban kelt el? Nem mondta, mert sokkal szerényebb annál, hogy dicsekedjék. De most már tudja, Lord Marshmoreton.

– Hát akkor ő gazdag ember!

– Nem tudom, hol kezdődik magánál a gazdag ember, de annyit mondhatok, hogy George szépen kaszált ebben az évben, és az évadot úgy heti ötezer dolláros átlaggal zárja.

Lord Marshmoreton leplezetlenül elámult.

– Az hetente ezer font! Álmomban sem hittem volna!

– Sejtettem. És, miközben George-dzsal dicsekszem, hadd mondjak még valamit. Ő az egyik legbecsületesebb ember, akivel valaha is találkoztam. Ismerem. Nekem elhiheti, hogy ha valakiben egy szemernyi hajlam is van a szélhámosságra, akkor azt tuti, hogy kihozza belőle a show-biznisz. És hogy George-ból semmi ilyesmi nem jött elő, azt bizonyítja, hogy nincs is benne. Szóval, csak annyit akarok mondani, hogy George-dzsal minden rendben van.

– De van legalább egy lelkes pártfogója…

– Na igen… nem tagadom, kissé elfogult vagyok iránta, ez igaz. De akkor is, ha több ilyen ember lenne, meg lenne mentve a világ. Azt hiszem, most mennem kell, mert próbánk van ma délután, ráadásul alaposan beleavatkoztam a magánügyeibe, Lord Marshmoreton.

– Hagyja azt a próbát! – legyintett Lord Marshmoreton kamaszosan.

– Hahaha! És mit gondol, engednék, hogy csak úgy meglógjak egy próbáról? Csak egyszer merném megtenni! Én tisztességes kenyérkereső lány vagyok és nem akarom elveszíteni az állásomat.

Lord Marshmoreton a szivarvéggel játszadozott.

– Fel tudnék ajánlani magának egy másik állást, ha hajlandó lenne elfogadni.

Billie szeme tágra nyílt. Más férfiak hasonló körülmények között nagyjából ugyanezzel az ajánlattal rukkoltak elő nála. Érezte, hogy némi csalódottság vesz erőt rajta új barátja iránt.

– Nos, mi lesz az? – mondta unottan. – Ki vele.

– Kétségkívül nem kerülte el figyelmét Mr. Bevannek az a mondata, hogy a titkárnőm egyszerűen megszökött és férjhez ment. Nem venné át a helyét?

Billie-t soha nem volt könnyű zavarba hozni, de ettől hátrahőkölt. Valami egészen másra számított.

– Maga hülyéskedik, tata!

– Távol legyen tőlem. Egészen komolyan beszélek.

– El tud engem képzelni egy kastélyban?

– Minden nehézség nélkül. Annyi fantáziám még van… – mondta a gróf, és ettől kezdve a formális modornak csak foszlányai maradtak meg. – Nagyon kérem, ne utasítsa vissza, gyermekem. Valamikor pontot kell már tennem arra az átkozott családi históriára.

Erre vár az egész família. Caroline tegnap is félrevont egy sarokba és teljes fél óráig nyaggatott miatta. És én egyszerűen képtelen vagyok szembenézni azzal a borzalmas kilátással, hogy egy újabb Alice Faradayt ültessenek a nyakamba valamelyik titkárügynökségről. Kedves lány… aranyos… persze… de itt pusztuljak el, ha még egyszer belemegyek egy ilyen játékba! Na, ennyi, nem több.

Billie a helyhez már-már illetlenül leplezetlen hahotában tört ki:

– Tata, maga a legellenállhatatlanabb kölyök! És mit gondol, mennyi hasznát venné nekem, mint titkárnőnek? Papírnehezéknek talán elmennék!

– Higgye el, sok hasznát venném. Mr. Bevantől tudom, hogy kitűnő gyors- és gépírónő.

– Szóval George feldicsért magánál. Nem megmondtam, hogy aranyból van a mája! – csacsogott Miss Dőre, majd hirtelen elmélázott. – Be kell vallanom, eltalálta az ízlésemet, Lord Marshmoreton. Amikor ott jártam, nagyon tetszett a hely. Otthagytam a szívemet azok mögött a mohos falak mögött…

– Akkor hát, vehetem úgy, hogy megegyeztünk? – dörzsölte a markát Lord Marshmoreton az asztal alatt. – Menjen be a színházhoz és mondja meg nekik, hogy… mondja meg, amit ilyen esetben mondani szoktak. Aztán menjen haza, csomagoljon össze, és hatkor várom a Waterloon. A vonat hat tizenötkor indul.

– Az elbitangolt bárányka visszatér – oldalán egy szédítő szőkével! Ajaj, Lord Marshmoreton! Meg van győződve róla, hogy csípni fog engem a család?

– Az ördögbe a famíliával! Le vannak ejtve! – vágta ki a gróf magabiztosan.

– Van még valami – tette hozzá Billie önelégülten, miközben retiküljéből elővarázsolt tükrébe pillantott lehet, hogy szőkítettnek fog tűnni nekik a hajam, de biztosíthatom, hogy eredeti. Már kislánykoromban is szöszinek hívtak.

– A magam részéről egy pillanatra sem gondoltam, hogy bármi más lehet, mint eredeti.

– Akkor magának tényleg ártatlan, jó természete van, tata. Ezt nagyon értékelem magában.

– Hatkor a Waterloon – pontosított újra a gróf –, ott várom.

Billie Dore gyengéd csodálattal mosolygott rá.

– Ha lúd, hát legyen kövér. Rendben, ott leszek.

22.

– NA ALBERT, te kis nyamvadt – szólította meg az inasfiút Keggs, a komornyik, miközben áthelyezte súlypontját, hogy arányosabban oszoljon el a recsegő széken, amelyben ezt követőleg hátradőlt –, remélem végre tanulsz ebből, te kis semmirekellő!

A fenti események Lord Marshmoreton londoni látogatása után egy héttel és a nap tizennyolcadik órájában történtek. A házvezetőnő szobája, amelyben a belső személyzet vette magához napi táplálékát, már üres volt. A vidám társaságból, amely épp az imént fejezte be estebédjét, csak Keggs maradt ott, békésen emésztve. Albert, akinek kötelességét képezte, hogy felszolgáljon a személyzetnek étkezés alatt, most ide-oda futkározott és szedte össze morózus ábrázattal a tányérokat és poharakat. A fiú egyáltalán nem volt jó kedvében. A társalgás egész ebéd alatt majdnem kizárólag Reggie Byngnek és párjának most ünnepelt szökése körül forgott, márpedig kevés olyan téma létezett, amelynek hallgatása több fájdalommal járt volna Albert számára.

– Na látod – folytatta Keggs prédikációját –, mi lett a vége a sok nyüzsgésnek meg fontoskodásnak, amikor beleütötted az orrodat a fölnőttek dolgába! Az eredmény az lett, hogy megszabadultál öt shillingtől s nem egyhamar dagasztja megint ennyi a zsebed. Öt shillingen vehettél volna egy jó könyvet, amin az elmédet csiszolhatnád! De a jó ég tudja, mennyi csiszolás kell neki, mert az összes haszontalan, hitvány kis gézengúz között, akikkel szerencsétlenségemre dolgom volt az életben, te vagy az ász! Vigyázz azokkal a tányérokkal és lehetőleg ne lihegj közben! Mi az, csak nem vagy asztmás?

– Nem kapok levegőt! – panaszkodott a szerencsétlen gyerek.

– Nem vagy te víziló, hogy így szuszogj – csóválta a fejét Keggs szemrehányóan. – Szóval, a te Reggie Bynged megpattant a csajjal, mi? Ebből megtanulhatnád, hogy máskor óvatosabban ártsd bele magad a fölnőttek játékába. Egy ilyen kis taknyosnak, mint te, nem szabadna belekotnyeleskedni az idősebbek dolgaiba.

– Ne nevezze az én Reggie Byngemnek! Nem is én húztam.

– Muszáj mindig ezzel jönnöd, te kis nyamvadt? Önként és szabadon fogadtad el, amikor teljesen igazságosan fölajánlottam neked, és most a te Reggie Bynged futott be. Remélem, spórolsz már a nászajándékra.

– Ha már itt tartunk, maga sem áll jobban, mint én azzal, hogy pofátlanul kifosztott.

– Mit csináltam?

– Hallotta, mit mondtam.

– Ne is mondd még egyszer! Ha lett volna valami kifogásod a cédulák elosztásával kapcsolatban, azt akkor kellett volna nyöszörögnöd. Azt meg hogy érted, hogy én se állok jobban, mint te?

– Megvannak rá az okaim és kész.

– Te csak hiszed azt, ami még nem jelenti, hogy tényleg úgy is van! Most azt gondolod, sikerült megkontráznod a dolgokat azzal, hogy sunyi, alattomos módon megsemmisítetted azokat a leveleket, amiket rád bíztak, mi?

– Soha! – tiltakozott Albert egy hirtelen mozdulat kíséretében, amely majdnem egy fél tucat tányér azonnali halálát okozta.

– Hányszor mondjam még, hogy óvatosan azokkal a tányérokkal – kiáltott rá Keggs nyersen. – Minek képzeled magad? Asszed, te vagy ház zsonglőrje? Túl sokat képzelsz magadról, fiatalember! Amúgy mindent tudok arról a levélről. Persze akkor is azt hitted, hogy valami baromi ügyes húzást művelsz, mi? Akkor most hadd mondjam meg neked, te kis nyamvadt, hogy már másnap sikerült találkozni Mr. Bevannek és Lady Maudnak. Erre nem számítottál, mi? Másnap este hosszan beszélgettek – minden machinációd ellenére! Azt hiszed, nem láttam át azonnal a mesterkedéseden? Elmentem és simán elintéztem, hogy találkozzanak.

Most megijedt az inasfiú. Rádöbbent, hogy egy nálánál erősebb intellektussal húzott ujjat.

– Hát képes volt rá?! – sikerült a kellően hitetlenkedő hangnemet eltalálnia, de lelke mélyén semmi kételyt nem érzett. Homályosan sejtette, hogy el kell még telnie egy pár évnek, amíg méltó ellenfél válik belőle egy ilyen mester-stratéga szellemi manővereivel szemben.

– Természetesen képes voltam rá! Azt nem tudom, miről beszélgettek, mivel nem hallgatóztam a bokorban, de afelől nincs kétségem, hogy kielégítően elrendeződtek a dolgok…

– Nagy fenét kielégítően, ha egyszer be se teheti a lábát a kastélyba!

Gunyoros mosoly terült el a komornyik teliholdszerű ábrázatán.

– Ha ezzel azt akarod mondani, hogy Mr. Bevan nem lépi át még egyszer a kastély küszöbét, akkor hadd jósoljam meg: kis idő és Mr. Bevan hivatalos vacsoravendég lesz, mégpedig Lady Caroline oldalán!

– Hát azt megnézem!

– Van rá öt shillinged?

Az inasfiú visszakozott. A rövid megfontolás azt mondatta vele: nincs értelme próbálkoznia, mert ahol a Keggs-féle komornyiki elme működésbe lép, ott nem sok babér terem az ő számára.

– Na és most mik a tervei?

– Ne foglalkozz te az én terveimmel. Megvannak a módszereim. Elégedj meg azzal, hogy holnap vagy holnapután Mr. Bevan ott fog ülni az ebédlőben, a lábát lóbálja az asztal alatt és úri gusztusa szerint fog rendelni, amikor megkérdezem tőle, hogy sherryt vagy koktélt óhajt-e. Söpörj le minden morzsát az asztalról, te kis nyamvadt, és ne kacsázz össze-vissza, inkább az orrodon át lélegezz, és csukd be magad mögött az ajtót, ha végeztél.

– Most már aztán hagyjon békén! – fakadt ki Albert keserűen. De ezt csak magában mondta, így Keggs nem hallhatta. A fiú lelke romokban hevert.

Keggs, amint véget ért benne az emésztési folyamat, jelentést tett Lord Belphernél a biliárdteremben. Egyedül találta Percyt. A kastélybeli vendéglátás, amely oly embert próbáló volt a bál éjszakáján és a rákövetkező születésnapján, mostanra már elfogadható méretekre csökkent. A másod- és harmadfokú unokatestvérek végeláthatatlan sorai szétrebbentek a szélrózsa minden irányába és elégedetten visszatértek fészkük homályos mélyére, ahonnan az ünnep kedvéért előtüremkedtek. Belpher kastélya most már csak a család prominensebb képviselői számára szolgált szállásul, olyanok maradtak, akiken jóval nehezebb túladni, mint az átlag aprónépen. Például itt felejtette magát a püspök és az ezredes. Rajtuk kívül mintegy féltucatnyi közeli rokon, akik Lord Belpher szubjektív megítélése szerint még így is többen voltak a kelleténél, ugyanis nem rajongott túlságosan tágabb családjáért.

– Volna egy kis ideje számomra, mylord?

– Mi az, Keggs?

A komornyik, bár munkakörének megfelelően kellő mennyiségű hidegvérrel rendelkezett, nem egykönnyen találta meg a kezdő szavakat. De segítségére sietett a memóriája: fölsejlett a ködös múltból egy emlék, amikor Lord Belphert lekvárlopásért elfenekelték és akkor ő, Keggs a vádló szerepét töltötte be az ügyben. Ez az emlék most megacélozta erejét.

– Nagyon remélem, hogy lordságod nem veszi tolakodásnak, hogy kéretlenül hozakodom elő meglátásaimmal. Hosszú évek óta állok lordságod édesapjának szolgálatában és a család tisztességét és jó hírnevét mindig is különösen a szívemen viseltem. Lordságodat is már kora ifjúsága óta ismerem, amikor még…

Lord Belpher növekvő türelmetlenséggel hallgatta a terjengős szónoki bevezetőt. Az utóbbi, embert próbáló időkben csak alkalmilag sikerült csúcsformában tartania magát, és most az idegeire ment ez a körülményesen hömpölygő szóáradat.

– Igen, igen, ezt mindannyian tudjuk, de most miről van szó?

Keggs újra önmaga volt. Önnön nyitó szavaitól, mint mindig,

most is lendületbe jött, legalábbis annyira, amennyire a tulajdonképpeni tárgyra téréshez szüksége volt.

– Talán emlékszik lordságod, amikor a bál éjszakáján érdeklődni méltóztatott nálam az egyik alkalmi pincér iránti jóhiszeműségünket illetően. Arra a fiatalemberre gondolok, aki állítólag a kis nyam… ööö… inasfiúnak, Albertnek az unokabátyja. Utána néztem a dolognak, mylord, és sajnálattal kell közölnöm, hogy az az ember egy szélhámos. Akkor azt állította, hogy Albert rokona, de amint az inasfiútól a minap megtudtam, egyáltalán nincs semmiféle rokona az óceán túlsó partján. Roppantul röstellem, hogy egyáltalán előfordulhatott ilyesmi, és bízom benne, hogy lordságod is a sürgés-forgásnak tulajdonítja, amely szinte elválaszthatatlan velejárója a munkámnak ilyen alkalmakkor.

– Tudom, hogy a fickó szélhámos. Nincs kizárva, hogy az ezüstkanalak érdekelték.

A komornyik köhintett.

– Ha vehetem a további bátorságot, mylord, megjegyezném, hogy sikerült megtudnom annak a szélhámosnak a kilétét és kastélyunkba való betolakodásának motivációit.

Itt megállt és visszafojtott lélegzettel várta a hatást. Ez volt a beszélgetés legkényesebb pontja. Ha Lord Belpher nem méri végig jeges pillantással, és nem szólítja fel a biliárdterem azonnali elhagyására, akkor túl van a nehezén, innen már gyerekjáték lesz szabadon beszélnie. Világoskék szeme kifejezéstelen tekintetben találkozott Percyével, de belül körülbelül azt érezte, mintha elruccant volna valamelyik lóversenypályára, és megtakarított pénzéből föltett volna valamennyit a favoritra. Ahogy a versenyző mént a célegyenesben látja az ember, úgy érzett most Keggs is.

A döbbenet félreismerhetetlen jelei gyülekeztek Lord Belpher kerek arcán. Már a méltatlankodásnak kezdték átadni helyüket, amikor a komornyik megszólalt.

– Tudatában vagyok, mylord, hogy hatáskörömön kívül esik akár a legcsekélyebb javaslattal is élni az olyan magánjellegű és szigorúan a legbelsőbb családi fórumot illető kérdésekben, mint a jelenlegi, de ha lordságod lenne oly kegyes és elnézne részemről egy kis tolakodást, azt hiszem tudnék némi segítséggel szolgálni egy olyan ügyben, amely mindenkinek csak bosszúságot és kellemetlenséget okoz.

Az emlékezet feneketlen kútjába merülve alá, a múlt egy másik részletével felvértezve jött a felszínre. Az előtte álló fiatalember lehet Lord Belpher, munkaadójának közvetlen leszármazottja és e hatalmas birtok egyedüli örököse, de ő saját szemével látta, amint annak idején egyszer elfenekelték. Lehet, hogy Percy is emlékszik rá. De lehet, hogy Percy csupán a jó öreg családi bútordarabot látja Keggsben, és a komornyik ilyen minőségben meri venni a bátorságot, hogy „a szigorúan a legbelsőbb családi fórumot illető kérdésekbe” avatkozzon. Bármilyen okok húzódtak is meg a mélyben, mostanra már nyilvánvalóan fölhúzta a sorompót.

– Nos – szólt Percy egy ajtóra vetett gyors pillantás kíséretében, hogy megbizonyosodjon, nincsenek-e tanúi egy olyan cselekedetnek, amelyet helytelenített a benne lakó arisztokrata folytassa, Keggs!

Keggs föllélegzett: túl volt a veszélyponton.

– Nem halván ki belőlünk a természetes érdeklődés közvetlen környezetünk dolgai iránt, mi, a cselédség – természetesen az illendőség határain belül –, rendszerint tudomást szerzünk arról, ami véletlenül, hogy úgy mondjam, leszivárog hozzánk a fölsőbb emeletekről. Itt most szabadjon megjegyeznem, hogy viszonylag korai szakaszától fogva ismerem az ügyet, amelyhez lordságodnak sajnos kénytelen-kelletlen bizonyos köze van.

Lord Belpher, bár egész arisztokrata lénye a lábujja hegyétől a feje búbjáig prüszkölt az ellen, ami gyakorlatilag már kimerítette egy komornyikkal való komázás fogalmát, most azon kapta magát, hogy leplezetlen érdeklődést tanúsít Keggs mondanivalója iránt. Lelke mélyén háborgott, hogy az ilyen kényes családi belügyek az alsóbb körök asztali társalgásának tárgyát képezik, de már késő volt ahhoz, hogy bármit is tenni lehetett volna ellene. És olyan nagy volt őszinte ügybuzgalma, amellyel hadat üzent George Bevannek, hogy a dolgok jelenlegi előrehaladott állapotában minden vágya egyetlen reményben sűrűsödött össze: Keggsnek talán lesz valami épkézláb ötlete az akció sikeresebb folytatását illetően.

– Bocsánat a megjegyzésért, de tartok tőle, hogy lordságod eleddig nem a lehető legbölcsebben járt el. Számos éve állok szolgálatban, alulról kezdtem, inasként, mígnem a jelenlegi pozíciómig emelkedtem, és a hosszú évek tapasztalata alapján nyugodtan mondhatom, hogy amikor a család valamely tagja rangon aluli házasságon törte a fejét, és a család helytelenítette, az esetek általában, pontosabban egy kivétellel, mind katasztrófával végződtek. A tapasztalat azt mondatja velem, hogy a tiltás a szívügyek terén teljesen haszontalan, hogy úgy mondjam még csak olajként funkcionál a tűzre. A fiatalemberek, mylord, ha szabad így kifejeznem magam a jelenlegi esetben, természetüknél fogva a romantikára hajlanak, és ha erőszakkal tartják őket távol a tiltott gyümölcstől, először magukba roskadva sajnáltatják magukat, majd csak még jobban kívánják. És a végén biztos lehet benne az ember, hogy meg is szerzik. Lehetetlenség gátat vetni nekik. Mindig találnak egy kiskaput. Nem voltam eléggé jó kapcsolatban a néhai Lord Worlinghammel ahhoz, hogy ellássam tapasztalataim gyümölcsével, amikor a nagyságos Aubrey Pershore belehabarodott valakibe a Galety Színházból. Máskülönben módomban állt volna figyelmeztetni, hogy több előrelátással kellett volna eljárnia. Őlordsága a legmesszebbmenőkig helytelenítette a készülő frigyet, és a fiatal pár egyszerűen kereket oldott és az első anyakönyvvezető hivatalban intézte el a formaságokat. Ugyanaz történt, amikor egy fiatalember, aki őladysége fivérének volt az oktatója, különös vonzerőt gyakorolt Lady Evelyn Wallsra, Ackleton grófjának egyetlen leányára. De facto, mylord, az egyetlen ilyen jellegű bonyodalom, amely hosszú évekre visszatekintő személyes tapasztalatom szerint megnyugtató módon végződött, az Lady Catherine Duseby, Lord Bridgefield leányának esete volt, aki meggondolatlanul habarodott bele a görkorcsolya-oktatójába.

Lord Belpher mostanra már teljesen felhagyott a fagyosan felsőbbrendű távolságtartással a komornyik iránt. Keggs erőteljes személyisége hipnotikus hatással nyűgözte le. Nem sok időbe telt, jóval a hömpölygő szónoklat vége előtt, és újra hátulgombolós kisfiúként itta magába mestere életbölcsességeit. Ami a tényeket tekinti, kíváncsiságtól feszült tartásban görnyedt előre. Keggs pedig a legérdekfeszítőbb ponton iktatta be a hatásszünetet.

– És aztán? Hogy volt tovább? – érdeklődött Percy.

– A görkorcsolya-oktató fiatalember – engedelmeskedett Keggs – figyelemre méltó mennyiségű személyes csáberővel volt megáldva: nagy barna szemek, plusz atlétikusan karcsú alak. A személyzeti fertály véleménye szerint az lett volna a csoda, ha őladysége nem habarodik bele záros határidőn belül, arról nem is beszélve – miként magam is fültanúja voltam –, hogy maga őladysége ecsetelte egy teljes étkezést igénybe vevő fejtegetésben, hogy a görkorcsolya – a pomerániai kutyája mellett – az egyetlen dolog a világon, amiért érdemes élni. Ezek után képzelheti, lordságod, mekkora megrökönyödést váltott ki, amikor bejelentette, hogy eljegyezte magát ezzel a fiatalemberrel. Természetesen nem volt szerencsém részt venni a számos családi tanácskozáson, amely ezt követte, de arról volt tudomásom, ami gyakorta óhatatlanul is kiszivárgott belőlük. Őlordsága történetesen azt a nagyon egyszerű, de ravasz lépést alkalmazta, hogy engedékenységet színlelve meghívta a fiatalembert skóciai kastélyunkba. És a megérkezésétői számított röpke tíz nap alatt, mylord, magától bomlott föl az eljegyzés. A férjjelölt visszatért becsületes kenyérkereső munkájához, őladysége pedig heves jótékonykodásba kezdett, mígnem végül teljesen elfogadható frigyre lépett: Lord Ronald Spofforthhoz, őkegyelmessége Gorbals és Strathbungo hercegének fiához ment hozzá.

– De mégis, hogy történt? A részleteket, Keggs.

– Nagyon egyszerűen. Őladysége láthatta a fiatalembert, amint otthonuk falain belül él és mozog. Rövid időn belül kezdte belátni, hogy előzőleg túlságosan romantikus elképzeléseket táplált iránta. A fiatalember alsó középosztálybeli neveltetésben részesült, amely némely ponton ugyan már határos volt a burzsoáziáéval, de még több ponton elütött őladysége neveltetésétől. Modorában jóformán semmi közös nem mutatkozott a kastélyban tartózkodó vendégek modorával, ami leginkább az asztalnál, az evőeszköz-használatban nyilvánult meg. Már az első este, a vacsoránál késsel ette a halat, és volt szerencsém látni, amint őladysége metszően éles pillantással méri végig görkorcsolya-oktatóját. Ilyenformán, hogy úgy mondjam, lehullott a hályog őladysége ártatlan szeméről. Röviden, ezek után már nem sok időbe tellett, hogy megszilárduljon benne a meggyőződés, miszerint nem ez az ő embere.

– És most, azt javasolja, hogy…?

– Nem szerepel a komornyiki teendők között, mylord, hogy ilyen ügyekben bármiféle javaslattal is előhozakodjam a legtiszteletteljesebb jó tanácson kívül, de szerény véleményem szerint egy hasonló eljárást lenne a legbölcsebb követni.

Lord Belpher láthatóan megfontolás tárgyává tette a hallottakat. A legutóbbi fejlemények, ha másra nem is, de arra mindenképpen jók voltak, hogy rádöbbentsék: az alma, amelybe beleharapott, amikor ügybuzgalmában testvére őrzőjévé tette meg magát, nagyobb, mint amekkorával el tud bánni. A káplánnal és a falusi patkolókováccsal történt összeütközés nem múlt el nyomtalanul benne, mind fizikailag, mind lelkileg alapjaiban rázta meg Belpher egyetlen örökösét: lába még mindig sajgott és önbizalma sem volt kevésbé siralmas állapotban. A gondolatnál, hogy esetleg határozatlan ideig kell még kopóskodnia, érzett már szívderítőbbet is az elmúlt huszonegy év alatt. Mennyivel célravezetőbb lenne egyszerűen csak kinyújtani puha kezét a javaslat felé, amelyet az imént tálcán kínáltak föl neki…

– Nem vagyok sziklaszilárdan meggyőződve afelől, hogy nem magának van igaza, Keggs.

– Köszönöm, lekötelez, mylord. Magam is így gondoltam.

– Még ma este beszélek apámmal.

– Helyes, mylord. Örömömre szolgál, hogy szolgálatára lehettem.

– Na, Albert, te kis nyamvadt – szólt a fogai közt sziszegve Keggs másnap, röviddel a reggeli után –, most te szépen elviszed ezt a levelet Mr. Bevannek a Platt-féle tanya melletti házba, ott szépen át is adod neki anélkül, hogy bármelyik zsivány trükködet bevetnéd, aztán megvárod a választ és elhozod szépen nekem és Lord Marshmoretonnak, megértetted? És hogy megkíméljelek a fölösleges fáradozástól, hogy felgőzöld a konyhai teáskanna fölött, jobb ha tudod: én már megtettem. Egy vacsorameghívó van benne ma estére. Na, most már ezt is tudod. Ügyes légy!

Albert kapitulált. Rövid élete során talán először érzett alázatot. Végre megértette, mennyire túlértékelte önnön képességeit, amikor olyan illúziókat dédelgetett inaskeblében, hogy hatékonyan szembeszállhat a csodák eme sima ábrázatú machinátorával.

– A fenébe is! – tört ki az inasfiúból.

Ez volt minden, amire pillanatnyilag képes volt.

– És még valami, fiatalember – tette hozzá atyai komolysággal Keggs –, egyvalamit mindenáron kerülj el az életben, ha fölnősz: nehogy akkora seggfej legyen belőled, mint a mi Percy barátunk. Ne felejtsd, én figyelmeztettelek!

23.

Az ÉLET bizonyos értelemben olyan, mint valami őrült gépezet: néha túl lassan, máskor pedig túl gyorsan működik. A bölcsőtől a sírig a Sargasso-tenger és a Niagara között váltakozunk – életünk szünet nélkül ide-oda játszik a szélcsendes nyugalom és vihardúlta nyugtalanság végletei között. Maudnak – ahogy immáron huszadszor nézett keresztül az ebédlőasztalon, hogy megbizonyosodjék, nem érzéki csalódás áldozata-e és tényleg George Bevan ül vele szemben –, aki számára hosszú hónapokon át semmi érdemleges nem történt, úgy tűnt, hogy most olyan pillanatokat él át, amikor hirtelen minden felgyorsul. Az élet, amely eleddig leginkább egy sivatagi út mentén lerobbant tragacshoz hasonlított, most hirtelen az ötödik sebességbe kapcsolt.

A rutinszerű, szürke hétköznapok monotóniáját, amely arra az időre nyúlt vissza, amikor kegyvesztetten hazacitálták Walesből, az események őrült rohama követte. A mai este tette föl rá a koronát. Késésben volt a vacsorára való öltözködési ceremóniával, s következésképp akkor toppant a szalonba, amikor Keggs bejelentette, hogy kész a vacsora. Az első sokk akkor érte, amikor a szerelmetes Plummer, előtüremkedve a rokonok és barátok konglomerátumából, közölte vele, hogy mellette fog ülni a vacsorán. Nem számított rá, hogy Plummer is itt lesz, bár a környéken lakott. A legutóbbi találkozásukkor Plummer kifejezésre juttatta ama szándékát, miszerint sebzett szívét gyógyítandó, egy kis időre külföldre fog távozni. Ennek megfelelően némiképp lehangoló hatással lehet egy érzékeny lányra, amikor sebzett szívű áldozatát ilyen körülmények közt látja újra fölbukkanni. Számításon kívül hagyta, hogy az egész ügy Plummer részéről nincs lezárva, sőt a fejlemények tükrében új lépéseket forgat a fejében. Plummer, a lányt motiváló erőket elemezve, amelyek kikosarazásában szerepet játszhattak, arra a következtetésre jutott, hogy a szálak egy másvalaki felé vezetnek, aki Reggie Bynggel azonos. Reggiere kezdettől fogva úgy tekintett, mint első számú riválisára. És most, hogy Reggie lelépett a fedélzetről azzal a Faraday-lánnyal, Plummer esélyei ugrásszerűen megemelkedtek Maudot illetően. Plummer okoskodása szerint Maud számára most az az ideális helyzet állt elő, hogy magányában végre a jobbik emberrel vigasztalhatja magát. Amit Plummer a kellő lélektani pillanat kihasználásáról és annak a szívügyekben játszott szerepéről még nem tudott, az elfért volna egy lábjegyzetben. Saját esete, amikor két évvel azelőtt megszegett egy házassági ígéretet, pusztán annak a ténynek volt köszönhető, hogy miután a legkisebbik Devenish-lány visszautasította házassági ajánlatát, Plummert a színpad jobb oldali első sorában táncoló második lány veszélyes társaságába sodorta a Nyáridő a csókok lakomája című revü az Alhambrában. Érthető módon borúsan, de nem minden remény nélkül érkezett ma a kastélyba.

A második sokk, amelyben ma Maudnak része volt, intenzitását tekintve teljességgel elhalványította az elsőt. Sem apja, sem fivére, Percy nem világosította föl a George-nak nyújtott szíves vendéglátás okait illetően, és titkos jótevője megpillantásától, amint Caroline nénivel bájcseveg, egy pillanatra megszédült. Az élet, amely az utóbbi időben hol a mennyei álom, hol a rémálom jegyeit viselte magán, most valószínűtlenebbnek tűnt, mint valaha. Még találgatni sem tudott George ittlétét illetően. Lehetetlen, hogy itt van, minden eddigiek csak ezt támasztották alá, ugyanakkor a tények kétségtelenül abba az irányba mutattak, hogy itt van. A lány viselkedéséből, ahogy Plummer oldalán lefelé jött a lépcsőn, olyan meghökkentő kedvesség áradt, hogy a sebzett szívű fiatalember úgy érezte, mai idemerészkedésével a legokosabb lépést tette egy olyan ifjú életben, amely nem hemzsegett a bölcs lépésektől. Plummer úgy értelmezte a tapasztaltakat, hogy a lány jelentékeny mértékben megenyhült iránta. Természetesen valami megváltoztatta. Jelen pillanatban még nem tudhatta, hogy Maud csupán édesen mereng, vajon álmodik, vagy ébren van-e.

George-nak az asztal túloldalán ezalatt szintén némi erőfeszítésébe került, hogy ne maradjon le végzetesen az események folyásától. Azt már rég föladta, hogy rájöjjön, miért is kapta ezt a vacsorameghívást; most azzal próbálkozott, hogy elméletét összhangba hozza Billie Dore jelenlétével a kastélyban. Mert igazság szerint pontosan ebben órában Billie Dore-nak a sminkjén kellett volna az utolsó simításokat végeznie a Regal második emeleti öltözőjében. És mégis, itt ült, szemmel láthatóan nagyon is fesztelenül ebben a brit arisztokrata társaságban, olyan diszkrét, fekete eleganciával öltözve, hogy kétszer is meg kellett néznie, hogy egyszer fölismerje. A püspökkel beszélgetett…

Keggs hangja rázta föl merengéséből a jobbjánál.

– Sherryt vagy koktélt, uram?

George nem tudta volna szavakba önteni, miért érezte magát jobban ettől, a komornyik jelenlétére emlékeztető hangtól, de tény, hogy azonnal jobban érezte magát. Csak annyit tudott, hogy árad valami biztos és megnyugtató Keggsből. Ezt már korábban is megfigyelte. Ittléte alatt most tapasztalta először, hogy kezd rohamosan alábbhagyni az az érzése, mintha valami kicsorbult vágószerszámmal skalpolnák. Olyan volt, mintha Keggs, szavak nélkül, pusztán hangszínével azt mondta volna: – Bizonyára minden fölöttébb furcsának és szokatlannak tűnik önnek, uram, de semmi ok az aggodalomra. Én itt vagyok.

George lassan fölegyenesedett és végignézett a jelenlévőkön. A köd, úgy tűnt, felszállt az elméjéről. Azon kapta magát, hogy már képes asztaltársait, mint különálló egyéniségeket és nem mint zavaros tömeget tekinteni. Annak idején Dániel próféta érezhetett hasonlót, miután mólóban volt a kezdeti zavartsága, amikor az oroszlánok barlangjában találta magát. Elkezdte szemével osztályozni és felcédulázni a jelenlévőket. Még a szalonban átestek ugyan a bemutatkozás ceremóniáján, de abból csak az a zavart emléke maradt, mintha valaki a Burke-féle nemesi almanachból olvasott volna fel egy teljes oldalt. Azóta, hogy ama nevezetes napon egy londoni közkönyvtárban maga is alámerült a lebilincselő műben Maud azonosságát meghatározandó, nem állt ki ekkora rang- és címzáport. Eljátszadozott vele, hogy a vacsoravendégek közül hányat tud azonosítani. A jelenlévők közül csak azokra mert volna esküdni, akikhez már előzőleg volt személyes köze valamilyen más összefüggésben. Itt van például Lord Belpher, aki pillanatnyilag annyira ellenséges szemekkel méregeti, hogy az már a neveletlenség határát súrolja. Aztán ott van Lord Marshmoreton az asztalfőn, aki mogorva ábrázattal bólogat egy nyakláncot viselő testes hölgy szóáradatához –, de kicsoda a hölgy? Talán Lady Jane Allenby, vagy Lady Edith Wade-Beverly, vagy Lady Patrícia Fowles? És mindenekelőtt, ki lehet az az elfuserált almás pite képű bajuszos alak, aki Maudot tartja szóval? A mellette helyet foglaló lányhoz fordult segítségért. Amennyire rövid ismeretségükből megítélhette, kedves, szeretetre méltó lény volt. Apró termetű, fiatal, bájosan üde teremtés mellé került, és a bemutatkozás röpke pillanatában sikerült annyit megjegyeznie a nevéből, hogy Miss Valakinek hívják. Ezt elegendőnek is találta a kapcsolat további elmélyítéséhez.

– Lenne oly kedves és megmondaná nekem, hogy itt ki kicsoda? – szólította meg George, amint a lány visszafordult a másik oldalán ülő férfitól, akivel eddig beszélgetett. – Például ott, az az ember kicsoda?

– Melyik?

– Aki most éppen Lady Mauddal társalog. Az a fickó, akinek a képét újra kéne rendezni.

– Az a fivérem.

Ez az információ félúton megállította George kezében a kanalat, zavarában meg sem szólalt, míg fel nem szolgálták a halat.

– A világítás zavarhatott meg. Most, hogy jobban szemügyre veszem, kifejezetten jóképű fiatalember.

A lány vihogni kezdett, amitől George nagy megkönnyebbülést érzett.

– És kik a többiek? Például a maga nevét sem tudtam megjegyezni. Olyan sebesen záporoztak a nevek, hogy mire felfoghattam volna őket, már el is süvítettek.

– Miss Plummer vagyok.

George felvillanyozódott. Még élénkebb érdeklődéssel tekintett az asztal túlsó oldalára. A szerelmetes Plummer eleddig csupán egy hang volt számára. Izgalmas volt most hús-vér alakban is látni.

– És a többiek?

– Mind családtagok. Azt hittem, ismeri őket.

– Ismerem Lord Marshmoretont. És Lady Maudot. És természetesen Lord Belphert. – Elkapta Percy tekintetét, amint fagyosan fixálja az asztal túloldaláról, és egy barátságos bólintást küldött feléje. – Lord Belpher régi barátom.

A bájosan üde Miss Plummer csinos kis arca helytelenítő grimaszra torzult.

– Ki nem állhatom Percyt.

– Ugyan!

– Szerintem beképzelt hólyag.

– Csak nem? Ugyan mire vághatna úgy föl?

– Hűvös és merev.

– Igen, elismerem, többé-kevésbé ilyen benyomást tesz először az emberre. Amikor megismerkedtünk, én is úgy éreztem, hogy szörnyen rideg. De látnia kéne a nyugalom és a pihenés perceiben. Meggyőződésem, hogy olyasvalaki, akivel érdemes lenne közelebbről is megismerkednie. Nagy hatással lenne magára.

– Igen, de ne felejtse, hogyan viselkedett azzal a rendőrrel Londonban. A megyében mindenki csak erről beszél.

– Fiatalság, bolondság – sóhajtott George. – Fiatalság, bolondság. És persze, Percy heves vérmérsékletű.

– Valószínűleg beivott.

– Kétségkívül, ez mindent megmagyaráz – hagyta rá George.

Miss Plummer keresztülnézett az asztalon.

– Nézze Edwint!

– Hova kell néznem, hogy lássam?

– A testvéremre. Nézze, milyen szemeket mereszt Maudra. Edwin szörnyen szerelmes belé – fecsegett tovább Miss Plummer elbájoló őszinteséggel. – Legalábbis, azt hiszi. Azóta, hogy végeztem, minden nyáron másik lányba fülig szerelmes. És most, hogy Reggie Byng elvette Alice Faradayt, azt képzeli, van még esélye. Hát erről már csak hallott, nem?

– Igen, van némi tudomásom a dologról.

– Persze, tiszta időfecsérlés, amit csinál. Véletlenül megtudtam – fogta suttogóra Miss Plummer –, hogy Maud másvalakibe szörnyen szerelmes, akivel tavaly találkozott Walesben, de a családja hallani sem akar róla.

– A családok már csak ilyenek – mondta egyetértőleg George.

– Senki nem tudja, ki az illető, de a megyében mindenki tud a dologról. Az ilyen pletykák nagyon gyorsan terjednek. Persze, szó sem lehet erről. Maudnak valami szörnyen gazdag, rangos pasihoz kell hozzámennie. Tudja, a családja az egyik legősibb família egész Angliában.

– Így már értem.

– Nem olyan, mintha Lord Peeblesnek, vagy ilyesvalakinek lenne a lánya.

– Miért éppen Lord Peebles?

– Na, ezzel csak azt akarom mondani – magyarázta Miss Plummer –, hogy nem olyasvalaki, aki whiskyből gazdagodott meg.

– Az még mindig jobb, mintha attól szegényedett volna el – érvelt George.

Miss Plummer értetlenül nézett. – Értem, mire gondol – mondta kissé bizonytalanul. – Lord Marshmoreton annyira más.

– A rátarti nemes fajtából, mi?

– Pontosan.

– Szóval, úgy gondolja, hogy ennek a titokzatos walesi fickónak egy fikarcnyi esélye sincs?

– Nincs, hacsak nem szökteti meg Maudot, ahogy Reggie Byng és Alice Faraday csinálták. Nem izgalmas? Ki hitte volna, hogy Reggie-be szorult annyi kurázsi, hogy egy ilyen akciót végigcsináljon? Lord Marshmoreton új titkárnője nagyon csinos, nem gondolja?

– Ő melyik?

– Az az aranyszőke hajú lány feketében.

– Ő lenne Lord Marshmoreton titkárnője?

– Igen. Amerikai. Szerintem sokkal csinosabb, mint Alice Faraday volt. Vacsora előtt beszélgettem vele. Dore-nak hívják. Az apja az amerikai hadsereg kapitánya volt, de úgy halt meg, hogy egy árva fillért sem hagyott rá. Amúgy egy előkelő család kisebbik fia volt, de a családja kitagadta, mert szándékuk ellen házasodott.

– Le kéne már állítani ezeket a családi szándékokat. Állandóan csak baj van velük – mondta George.

– Így Miss Dore-nak a saját lábára kellett állni és magának kellett megkeresni a mindennapi betevőt. Borzasztó lehetett neki, ha belegondol az ember, nem? Föladni a társaságot.

– Föladta a társaságot?

– Ó, hát hogyne. Mielőtt apja meghalt, mindenhová eljárt New Yorkban. Szerintem az amerikai lányok csodálatosak. Olyan sok vállalkozó kedv van bennünk.

George e pillanatban arra gondolt, hogy inkább a végtelen képzelőerő az, amiben az amerikai lányok kitűnnek.

– Bárcsak én is a lábamra állhatnék már és magam keresném meg a kenyeremet! – sóhajtott fel Miss Plummer. – Csak a családom éppen hallani sem akar róla.

– Már megint a család! – mondta George együttérzően. – Rosszabb, mint a fáraók átka.

– A színházi életben szeretnék elhelyezkedni. Maga szereti a színházat?

– Igen, mondhatjuk.

– Én imádom. Látta Hubert Broadleight az Egyszer egy tavaszi napon-ban?

– Attól tartok, nem volt szerencsém.

– Csodálatosan játszik benne. Hát Cynthia Dane-t az Amikor a nő nemet morcában?

– Azt hiszem, azt is kihagytam.

– Talán a musicaleket kedveli inkább? Mielőtt vidékre jöttem, láttam egy borzasztóan klassz zenés komédiát. Az volt a címe, hogy Kövesd a lányt. A Regalban játsszák. Azt látta?

– Igen. Én írtam.

– Maga…? írta?!

– Ez azt jelenti, hogy a zenéjét én írtam.

– Pedig csodálatos a zenéje! – kapkodott levegő után Miss Plummer, mintha a fenti tény nevetségessé tette volna George állítását.

– Nem tehetek róla. Továbbra is ragaszkodom hozzá, hogy én írtam.

– Csak nem maga George Bevan?

– De igen!

– De hát… de hát… akkor én évekig a maga zenéjére táncoltam! Legalább ötven lemezem van magától otthon!

George enyhén elpirult. Lehet valaki mégoly sikeres, mindig szokatlan marad számára a hírnév testközelből.

– Amitől még most is megőrülök… tudja, valahol ott, a második felvonásban… a legaranyosabb rész, amit életemben hallottam. Megőrülök érte.

– Úgy érti az, amelyik így hangzik: lamti-lamti-tam, tamti-tamta-taml

– Nem, hanem amelyik úgy, hogy: ta-ramti-tam-tam, ta-ramti-tam. Hiszem ismeri! Az, amikor a Nagyi simmit táncol.

– Tudja, a szövegért nem én vagyok a felelős – jegyezte meg sietve George. – Abban a szövegíróhoz kell igazodnom.

– Szerintem a szöveg nagyszerű. Bár szegény apám szerint gyenge, mert a Nagyi mindig ugyanazt ismétli és senki nem tudja leállítani. Mindegy, fő az, hogy nekem tetszett – mondta Miss Plummer, és izgatottan előrehajolt. Impulzív lány volt. – Lady Caroline.

A társalgásnak hirtelen vége szakadt. Lady Caroline odafordult.

– Igen, Millie?

– Tudta, hogy Mr. Bevan a Mr. Bevan?

Eddigre már mindenki őket figyelte. George rózsás pírt öltött székében feszengve. Nem volt elkészülve ekkora reklámra. Sidrák, Misák és Abednegó együttvéve sem érezhetett egy szemernyivel sem nagyobb meleget a hétszeresére fűtött kemencében, mint ami most őt elöntötte. Alapjában véve szerény ember volt.

– A Mr. Bevan? – visszhangozta hűvösen Lady Caroline, mint annak idején Ekhó nimfa tette volna. Fájdalmasan érintette a tény, hogy nem menekülhet, be kell látnia: George ugyanazon a bolygón él s mozog, mint ő. Hogy még csodálja is, ahogy Miss Plummer szemmel láthatólag elvárta tőle, az már fölöttébb nehezére esett volna. Ehelyett csak egyetlen, mélyhűtőből frissen vett pillantást vetett az inkognitójából előbújt hírességre, és fölvonta arisztokratikus szemöldökét. De Miss Plummert ez nem bénította meg. Életének hősimádó korszakában volt, ilyenformán George néhány filmsztárral és egy-két teniszcsillaggal megosztott helyre került a Hírességek impozáns piedesztálján.

– Ismeri! George Bevan, aki a Kövesd a lányt zenéjét írta.

Lady Caroline fagyos tekintete semmi jelét nem adta az olvadásnak. Még nem hallott ugyan a Kövesd a lányt című darabról, de nem is akart hallani róla. Viselkedése azt a benyomást keltette: bár nem zárja ki annak lehetőségét, hogy George a jelzett módon tette lehetetlenné magát, őladységének teljesen mindegy.

– És sok másnak is – folytatta Miss Plummer fáradhatatlanul. – Hallania kellene a lemezeit!

– Az ám! Hogyne!

Ez a hang már nem Lady Caroline volt, hanem valaki más az asztalnál. Lelkesedéssel beszélt.

– Hogyne, a teringettét! – folytatta a méltatást. – A Schenectady Simmi, meg a többi, a teringettét! Az ám a klassz!

Eddigre már mindenki fölvillanyozódott és a vendégek a heves érdeklődés félreérthetetlen jeleként fészkelődtek székükön. Kivéve Lady Caroline-t és Lord Belphert. Percy kezdte úgy érezni, hogy a bolondját járatták vele. Magában mindenféle csúnyákat gondolt Keggs beszámíthatóságát illetően, amiért beengedték ezt a fickót otthonuk legbelsőbb szentélyébe. Minden balul ütött ki. George, a vak is látja, általános népszerűségnek örvend. Sikere csúcsán van. A társaság többsége George mögött sorakozott föl. A jelen helyzetben rámutatni, hogy az ünnepelt művész méltatlan Maud kacsójára, a totális kudarccal kecsegtetne. Ennél már az is jobb volna, ha továbbra is hagyják nyomorult kunyhójában kuksolni. Lord Belpher gondterhelten törölgette szemüvegét. Mélységesen föl volt dúlva.

De a pillanatnyi fájdalom semmi volt ahhoz a kínhoz képest, amely egy pillanattal később szaggatta a lelkét. Lord Marshmoreton, aki mind ez idáig növekvő izgatottsággal figyelte a helyeslők kórusát, most fölemelkedni látszott ültő helyéből. Ezt követőleg megköszörülte a torkát. Nyilvánvaló volt, hogy őlordsága szólásra óhajtja nyitni ajkait.

– Ööö… – hangzottak a nyitó szavak.

A társalgás moraja azonnal elült, és a meglepettség feszült csendje futott végig a hosszú asztal mindkét oldalán, mint ahogy ilyen alkalmakkor szokott lenni, amikor a gyülekezet valamely tagja láthatóan fölegyenesedik. Lord Marshmoreton újra megköszörülte a torkát. Napcserzette arca mélyebb tónusra váltott és olyan fény csillogott szemében, amely előre jelezte: valamit vagy valakit céltáblájául szemelt ki. Az a fény volt ez, amely Ajax szemében is csillogott, amikor kihívta maga ellen az istennyilát és amely az ideges férjek szemében szokott csillogni, amikor bejelentik szándékukat, hogy leugranak a sarokra egy kis tekézésre a fiúkkal. Teljes biztonsággal nem állíthatjuk, hogy Lord Marshmoreton szeme kidülledt, másrészt – ha az igazsághoz hűek akarunk maradni – azt sem mondhatjuk, hogy szeme normális helyzetében ült gödrében. Mindenesetre, láthatóan zavarban volt. Föltett szándéka volt, hogy nem szalasztja el a pillanat ösztönző erejét a cselekvésre, és ahogy őelőtte már sokan mások tették, most ő is meglovagolja az általános lelkesedés hullámtaraját.

Lelkiállapota nyugtalan volt, de elszánt, mint azé a katonáé, aki az ellenséges dombtetőre kúszik föl. Harmadszorra is megköszörülte a torkát, futó pillantást vetett Lady Caroline-ra, majd nővére feje fölött üvegesen elbámult a messzi semmibe.

– Hadd legyen szabad élnem az alkalommal – mondta sebesen, miközben balja támaszképpen az asztalterítőt markolászta –, hadd legyen szabad élnem az alkalommal, hogy bejelentsem lányom, Maud eljegyzését Mr. Bevannel. És – ért a beszéd végére, miközben visszarogyott székére –, szeretném, ha most mindenki az ő egészségükre ürítené poharát!Olyan csend támadt, ami a húsba vágott. Csupán két hang törte meg, egyidejűleg érkezve a terem két különböző pontjáról. Az egyik egy elfojtott kiáltás volt Lady Caroline-ból, a másikat üvegcsörömpölés szolgáltatta.

Hosszú, makulátlan komornyiki pályafutása alatt Keggs először ejtette el a tálcát.

24.

KINT a teraszon nagyon csendes volt az éj. Az acélkék égboltról a csillagok ugyanolyan simogató nyugalommal néztek a világra, mint Lord Belpher nagykorúsági báljának éjszakáján, amikor George a bokrok mellett hallgatta a bentről kiszüremkedő zenei foszlányokat, miközben átadta magát az álmodozásnak. A patakocska melletti mezőről egy haris (Crex crex) dobhártyát sértő recsegését tompította elviselhető hangerőre a távolság.

– Most mitévők legyünk? – kérdezte Maud. Azon a kőpadon ült, amely Reggie Byngnek szolgált ülőhelyül Alice Faradayjel való viszonzatlan kapcsolatáról és megközelítő ütéseiben alkalmazott helytelen technikájáról folytatott meditációiban. George számára, ahogy mellett állt, a lány fehér foltnak tűnt a sötét háttérben. Az arcát nem is látta.

– Fogalmam sincs! – vallotta be őszintén.

Tényleg nem tudta. Lady Caroline-hoz, Lord Belpherhez és Keggshez hasonlóan George-ot is teljességgel letaglózta Lord Marshmoreton drámai bejelentése. A kényes szituáció minden előzetes figyelmeztetés nélkül szakadt a nyakába, és ezt csak tetézte, hogy méltatlannak érezte magát rá.

Hirtelen elcsukló hang érkezett a fehér folt felől, amely Maudot képezte. A mozdulatlan csendben zokogásnak hatott. Tovább borzolta George amúgy is rojtosodásnak indult idegeit.

– Legyen szíves!

– Neeem teeehetek róla!

– Semmi értelme siránkozni fölötte! Ha nem adjuk föl, csak találunk valami megoldást. Nagyon kérem, ne sírjon.

– Nem sírok! – A fuldokló hang félreérthetetlenül kacagásba fordult. – Olyan abszurd az egész! Szegény apa egyszer csak föláll és mindenki előtt…! Látta, milyen képet vágott Lady Caroline?

– Még mindig kísért. Amíg élek, el nem felejtem. De a fivére sem látszott repesni az örömtől.

Maud abbahagyta a nevetést.

– Szörnyű helyzetbe csöppentünk – mondta kijózanodva. – Apa bejelentése holnapután már bent lesz a Morning Postban. Azután pedig elkezdenek dőlni a gratuláló levelek. Aztán pedig az ajándékok. És el nem tudom képzelni, hogyan tudjuk majd meggyőzni őket, hogy tévedés az egész.

A dolog egy másik nézőpontja jutott eszébe: – Ez magának is rém kellemetlen lehet.

– Miattam most ne izgassa magát – biztatta George. – Az ég látja, hogy az egész világot odaadnám, ha továbbra is ezen a sínen mennének tovább a dolgok, de nincs értelme illúziókba ringatnom magam.

Most leeresztette a hangját. – És annak sincs értelme, ha homokba dugom a fejem és azt mondogatom magamnak, hogy ezek után már minden simán megy. De most hagyjuk ezt. Egyedül én voltam a hibás. Megérdemeltem a karambolt. Én, egyedül én akartam betenni a lábam az életébe, és bárhogy alakulnak is ezután a dolgok, engem bőségesen kárpótol, hogy megismerhettem magát és tehettem valamit magáért.

– Még senki nem tett értem annyit, mint maga. Maga a legjobb barátom.

– Ezt jólesik hallanom.

– A legjobb és legkedvesebb barát, aki csak lehet egy lánynak. Bárcsak… – Itt elhallgatott. – Ó, na…

Újra szünet következett. A kastélyban valaki a zongorát gyötörte. Aztán egy férfihang kezdte kísérni.

– Edwin Plummer az – állapította meg a hang alapján Maud. – Milyen szörnyen kornyikál.

George-nak nevethetnékje támadt. Plummer belépése a képbe valahogy föloldotta a feszültséget. Plummer, lehet, hogy szándékosan, mintegy kijózanító magyarázat akart lenni a helyzethez, de lehet, hogy csak azért, mert ahhoz a típushoz tartozott, aki évekre lehorgonyoz egy bizonyos dal mellett, Tosti Isten veledjé-t adta elő. Az amúgy sem túl szívderítő melódiához saját, siránkozó melankóliája társult. Egy kutya az óljában vonítva fejezte ki együttérzését Plummerrel. E spontán duó különös, nyugtató hatással volt George idegeire. Úgy gondolta, ráér még később is alámerülni a szívfájdalom feneketlen bugyraiba, de pillanatnyilag, ilyen kiváló kíséret mellett lehetetlenség volt egy jó humorú ember számára, hogy átadja magát az önsajnálatnak. Plummer és négylábú előadótársa visszarángatták George-ot a földre. Nyugodtnak és cselekvésre késznek érezte magát.

– Azt hiszem, jobb lenne higgadtan végiggondolnunk az egészet – állt elő a javaslattal. – Kell lennie valamilyen ésszerű megoldásnak. Végső esetben még mindig odaállhat Lord Marshmoreton elé és megmondhatja neki, hogy amikor beszélt, felületes ismeretekkel rendelkezett a tárgyat illetően.

– Megtehetném – szólt Maud de pillanatnyilag úgy érzem, a világon bármi mást szívesebben tennék. Magának fogalma sincs, micsoda emberfeletti erőfeszítés volt apa részéről a néhány mondat, ahogy Caroline nénivel nyíltan szembe mert szállni. Amióta az eszemet tudom, azt is látom, hogyan uralkodik apa fölött. Valójában Caroline néni az oka az egésznek. Ha csak apán múlna, egy kis vasárnapi ebéd utáni hízelgésembe került volna és ahhoz enged feleségül menni, akihez a kedvem tartja. Szóval, amennyiben lehetséges, örülnék, ha valami más megoldáson törné a fejét.

– Még nem volt alkalmam, hogy elmondjam magának, hogy beugrottam a Belgrave térre, ahogy kérte tőlem. Egyenesen odamentem és láttam Reggie Bynget, amint zökkenőmentesen túlesik az esküvőjén.

– Ott volt az esküvőjén?

– Kénytelen voltam. Ugyanis én voltam a vőfély.

– Drága, öreg Reggie! Most már csak a legjobbakat kívánom neki. Remélem boldog lesz.

– Az lesz. Amiatt ne aggódjon. Nos, ahogy mondtam, benéztem a Belgrave térre, azaz benéztem volna, de a házat zárva találtam. Senki sem nyitott ajtót, pedig a végén már percekig nekifeküdtem a csengőnek. Azt hiszem, megint külföldre mentek.

– Az nem lehet. Ma délelőtt kaptam levelet Geoffreytől. A nagybátyja meghalt gutaütésben Manchesterben, egy üzleti úton – itt szünetet tartott. – Ráhagyta minden pénzét. Az utolsó fillérig.

Végtelennek tűnő csend ereszkedett le közéjük. A zene is elhalt a házban. A nyári éjszaka nyugalma zavartalan maradt, ami azonban George számára inkább baljósnak hatott. A világ végét megelőző mérhetetlenül halotti csend lesz majd ilyen. Rémülten döbbent rá, hogy még most sem sikerült fölhagynia a reménnyel, bármilyen hiábavalónak és hiúnak ígérkezett továbbra is. Maud már ismételten közölte vele, hogy másvalakié a szíve. Ez véget kellett volna hogy vessen az illúzióknak. És mégis, makacs és fékezhetetlen tudattalanja mind ez idáig nem volt hajlandó belenyugodni a megváltoztathatatlanba. De az imént hallott hír pontot tett mindenre. Az egyetlen akadály, amely eddig Maud és Geoffrey útjában állt, kiküszöböltetett. Most már semmi sincs, ami meggátolhatná, hogy egybekeljenek. Ennek megfelelően George-ot masszív kedvetlenség temette maga alá. A remény vékonyka pallója menthetetlenül szétreccsent, kíméletlenül ejtve őt a reménytelenség feneketlen óceánjába.

– Ó! – szólt és maga is meglepődött, hogy hangja még így is mennyire a régi. A beszéd oly nehezére esett, hogy furcsának tűnt, hogy nem érződik rajta az erőfeszítés izzadtságszaga. – Ez persze mindent eldönt, ugye?

– A levélben azt kérte, hogy találkozzam vele Londonban. Gondolom azért, hogy ebben az új helyzetben… mindent megbeszéljünk.

– És most már semmi nem is áll útjában, hogy fölmenjen Londonba, ugye? Úgy értem, most hogy Lord Marshmoreton bejelentette az eljegyzést, maga most már teljesen szabad és odamegy, ahová akar.

– Igen, azt hiszem, ezentúl így lesz.

Újabb csend következett.

– Olyan nehéz minden – törte meg Maud.

– Már hogyan?

– Ó, nem is tudom.

– Ha most rám gondolt, kérem, ne tegye. Pontosan tudom, mire gondol. Gyűlöli még a gondolatát is, hogy kíméletlen legyen velem. Nem akar megbántani. Kérem, próbáljon meg úgy tekinteni rám, mint akinek nincsenek érzései. Csak arra vágyom, hogy boldognak lássam magát. Ahogy már mondtam, nekem elég a tudat, hogy segíthettem. Gondolja csak végig. Az a tény, hogy hivatalosan bejelentették eljegyzésünket, nem oszt, nem szoroz a kapcsolatunkban. Ami kettőnket illeti, mi pontosan ugyanott vagyunk, mint ahol a legutóbbi találkozásunkkor voltunk. Nekem semmivel sem rosszabb, mint akkor volt, mert tudom, hogy nem én vagyok az, akit szeret, és hogy van valaki, akit már azelőtt szeretett, mielőtt tudta volna, hogy én egyáltalán a világon vagyok. Az ég szerelmére, egy olyan lánynak, mint maga, hozzá kell szoknia, hogy férfiak nyüzsögnek körülötte, akik sorban állnak, hogy szerelmet valljanak, és magának sorra meg kell mondania nekik, hogy kár a gőzért, fiúk, én valaki mást szeretek.

– De maga annyira más.

– Egy csipetnyivel sem. Én csak egy vagyok a sok közül.

– Még soha nem találkoztam olyannal, mint maga.

– Nos, ezen az alapon, gondolom, olyannal sem találkozott, mint Plummer. De az ő szenvedése láttán még nem omlik a vállára.

– Milliónyi Plummer-félét ismerek – mondta Maud nyomatékosan. – Az összes férfi, akivel csak találkoztam, pontosan olyan volt, mint Plummer. Mind nagyon kedvesek, behízelgő modorúak és – ellenszenvesek. Semmi erőfeszítésembe sem került, hogy visszautasítsam őket. Az ember szinte biztos lehetett benne, hogy egy-két hétig nyalogatják még a sebeiket, aztán odébbállnak és hamarosan valaki másba szeretnek bele. De maga kivétel. Maga… számít…

– Na, ez az a pont, ahol nem értünk egyet. Ismétlem, érvem ugyanaz, ha a maga boldogságáról van szó, én nem számítok.

Maud a kezében nyugtatta az állát és kibámult a bársonyos éjszakába.

– Magának kellett volna a bátyámnak lennie Percy helyett – mondta végül. – Micsoda egy páros lettünk volna! És most milyen egyszerű lenne minden!

– A legjobb, amit tehet, hogy tiszteletbeli bátyjának tekint. Ettől, higgye el, egy csapásra minden újra pofonegyszerű lesz.

– Könnyű ezt mondani… Nem, mégse. Szörnyű nehéz. Nagyon jól tudom, milyen nehéz lehet magának, hogy úgy beszéljen, ahogy eddig cselekedett… hogy megpróbál úgy tenni, hogy az egész csupán egy jelentéktelen apróság volt… csak azért, hogy nekem könnyebb legyen most… Olyan furcsa… Hiszen mindig csak néhány percre találkoztunk és három héttel ezelőtt még azt sem tudtam, hogy létezik egy George Bevan a világon, és mégis… mintha minden gondolatát kitalálnám. Még senkivel nem volt ez az érzésem… Még Geoffreyvel sem… Geoffrey mindig zavarba ejtett…

Itt abbahagyta. A haris valahol messze újra rázendített.

– Bárcsak tudnám, mit tegyek – mondta Maud enyhe elcsuklással a hangjában.

– Két szóban megmondom, mit tegyen. Az egész nevetségesen egyszerű. Maga szereti ezt az embert, és ő is szereti magát, és egyedül csak az tartotta vissza, hogy feleségül menjen hozzá, hogy egy vasa sem volt neki. Most hogy krőzus-gazdag, nincs semmi akadály. Nem akarom, hogy úgy tekintsen engem és az érzelmeimet, mint akadályt. Töröljön ki engem, úgy ahogy vagyok. Tény, hogy édesapja tévedése egy kicsit összegabalyította a szálakat, de ezen könnyen lehet segíteni. Kövesse Reggie Byng nagyszerű példáját. Ő is olyan helyzetben volt, amelyben kissé kényelmetlen lett volna bejelenteni a családnak szándékait, így hát – nagyon okosan – szép csendben lelépett, megtette, és rábízta mindenkire a tények megemésztését. Nem állítom, hogy Reggie-t valaha is agytrösztnek tekintettem volna, de ami a kényes szituációkból való kiutat illeti, meg kell hagyni, helyén van a maradék esze. Most az egyszer utánozza Reggie-t!

Maud összerezzent, sőt félig fölemelkedett a kőpadról. George hallhatta amint kapkodva veszik a levegőt.

– Úgy érti… szökjek meg?

– Pontosan. Szökjön meg!

Egy autó fordult be nagy lendülettel az épület sarkánál a garázsok felől és húzott föl murvaesőt köpködve a bejárati lépcsőhöz. Fényözön áradt a kinyíló bejárati nagy ajtón át, majd hangok hallatszottak. Maud fölállt.

– Mennek – konstatálta a tényeket. – Ilyen késő lenne már? – Bizonytalanul téblábolt. – Azt hiszem, nekem most be kéne mennem, hogy elbúcsúzzam. De nem hiszem, hogy képes leszek rá.

– Maradjon. Itt senki sem fogja meglátni.

Újabb autók érkeztek, aminek következtében odalett az éjszaka békés nyugalma. Maud újra leült.

– Félek, hogy furcsának tartják majd, ha nem megyek be.

– Ne törődjön az emberek véleményével. Reggie Byng sem törődött vele.

A lány lába köröket kezdett rajzolni a gyepen.

– Micsoda gyönyörű este – szólalt meg. – Semmi pára.

Az autók prüszköltek, dudáltak, eregették a kipufogógázt és eltűntek. A zaj lassan elhalt a messzeségben és átadta helyét az éjszaka varázslatos csendjének. A kastély kapuja becsapódott.

– Azt hiszem, most már bemehetek.

– Azt hiszem, igen. Nekem is ott illene lennem, hogy udvariasan búcsút vegyek mindenkitől. De egy szoprán hang azt súgja, hogy Lady Caroline és Lord Belpher most az egyszer nagyvonalúan eltekintenének a formaságoktól. Úgyhogy inkább hazamegyek.

Szembe néztek egymással a sötétben.

– Maga tényleg megtenné? – kérdezte Maud. – Mármint arra a megszökésre és londoni esküvőre gondolok.

– Ez az egyetlen, amit tehet.

– De… megházasodhat valaki ilyen gyorsan?

– Az anyakönyvvezetőnél? Nincs annál egyszerűbb. Ott kellett volna lennie Reggie Byng esküvőjén. Mihelyt az ember fölfogta volna, mi is történik, már vége is volt. Egy kis incifinci mókus feketében, föltesz néhány formális kérdést, beír valamit valahová és kész is.

– Hát mit ne mondjak… ez elég szörnyűnek tűnik.

– Mindenesetre, Reggie-nek nem tűnt úgy.

– Semmi ünnepélyesség… semmi romantika, lelketlen és prózai…

– A románcot majd hozzáadja maga.

– Persze, ha belegondol az ember, az ünnepélyes esküvőkön sem történik több.

– Lényegét tekintve nem.

Együtt indultak meg a terasz felé. Megálltak a lépcsőnél a kavicsos úton.

– Megteszem! – határozta el magát Maud.

George-nak némi erőfeszítésébe került, hogy meg tudjon szólalni. Józan és meggyőző érvei ellenére nem tudott elhárítani egy nyilallást javaslatának ilyetén végleges elfogadása hallatán.

– Meg kell tennie… Nem tehet mást… – nyögte ki. – Hát akkor… Isten áldja.

Nem volt teljesen sötét a kavicsfelhajtón. Láthatta a lány arcát. A szeme zaklatottságról árulkodott.

– És maga most mihez kezd?

– Én? Hogyhogy mihez kezdek?

– Úgy értem, továbbra is abban a házban fog lakni?

– Nem, kötve hiszem, hogy most képes lennék ilyesmire. Visszamegyek Londonba és néhány napot a Carltonban töltök, aztán Amerikába hajózom. Van néhány darab, amit még meg kell írnom őszre. Idejében el kell kezdenem.

Maud elfordította fejét és a távolba nézett.

– Megvan a maga dolga – motyogta alig hallhatóan.

George mégis megértette.

– Igen, megvan a dolgom.

– Örülök – nyújtott kezet Maud. – Maga csodálatos volt… Kezdettől fogva… Maga… Ah, mi értelme van, bármit is mondanom?

– Én már megkaptam a jutalmamat: megismerhettem magát. De azért még lehetünk barátok, nem?

– A legjobb barátok.

– Pajtások?

– Pajtások!

Kezet ráztak.

25.

– ÉLETEMBEN nem jöttem még így ki a sodromból! – méltatlankodott Lady Caroline. Az utóbbi öt percben többször elismételte ezt, és még sok más, ezzel azonos jelentésű kinyilatkoztatást is tett. Amíg a legutolsó vendég ki nem tette a lábát, vasfegyelemmel uralkodott magán, és a külvilág felé a higgadt nyugalom látszatát mutatta. Még mosolygást is produkált. De most, hogy az utolsó autó is hazafelé berregett, türelmetlenül tépte le magáról álarcát. Lord Marshmoreton dolgozószobájának berendezése zsugorodni látszott lángpallosként perzselő haragjától. Ami Lord Marshmoretont illeti, ő maga is csatlakozott a bútorzathoz.

Nem volt könnyű feladat a hibázó fivért harcra kényszeríteni. A hajtóvadászat teljes tíz percet vett igénybe, mígnem Lord Belpherrel vállvetve sikerült őlordságát a dolgozószobában becserkésznie. Az űzött vad egy ideig zárt ajtón keresztül a kulcslyukon át próbálta magát kimenteni azzal az ürüggyel, hogy a Család Történetében mélyed el, amely teljesen nyugodt feltételeket igényel, de kifogásai nem találtak halló fülekre. És most itt volt szemtől szembe bosszúállóival.

– Hát ez nekem magas – folytatta Lady Caroline. – Tudod jól, hogy hónapok óta majd megfeszülünk minden idegszálunkkal, csak hogy véget vessünk ennek a lehetetlen kapcsolatnak, és most, hogy már kezdtünk reménykedni, hogy végre lesz valami pozitív fejlemény, te a legszélesebb nyilvánosság előtt bejelented az eljegyzést! Arra kell gondolnom, hogy te nem vagy magadnál. Még most sem akarom elhinni, hogy megtörtént ez a szörnyűség. Azt várom, hogy egyszer fölébredjek és megkönnyebbülten nyugtázzam, hogy csak rémálom volt az egész. Hogyan voltál képes ilyesmire, azt föl nem foghatom!

– Pontosan! – jött a megerősítés Lord Belpher felől.

Ha Lady Caroline feldúlt lelkiállapotban leledzett, a nyelv nem bizonyul elegendőnek, hogy megfelelően kifejezze Percy érzelmeit. Az előkelő világ e sajnálatra méltó epizódjának kezdete óta Percy az arcvonalban vette ki részét a küzdelemből. Percy volt az, akinek fejéről leverték a cilinderét az egész Piccadilly szeme láttára. Percy volt az, aki az ügy kapcsán letartóztatást, mi több, bebörtönöztetést is szenvedett. Percy volt az, aki napokig bicegett a fizikai fájdalomtól, túlcsorduló ügybuzgalmának következményeképp, amellyel Maudnak árkon-bokron keresztül a nyomában volt. És most rá kell döbbennie: minden eddigi fáradsága teljesen hiábavalónak bizonyult. Saját édesapja lett az árulója.

Volt egy chicagói ember, akit a Közép-Nyugat mérvadó történészei szerint Youngnak hívtak és egyszer, amikor az idegei fölmondták a szolgálatot, az aprítógépbe helyezte tulajdon mamáját, majd konzervdobozba zárta és Nyelv címkével látta el. Most legyen elegendő annyit mondani, hogy a neheztelő pillantás, amelyet e drámai percben Percy édesapjára vetett, túlontúl zordon lett volna, ha történetesen a Young-csemeték vetették volna szülőjükre apjuk vallomásának pillanatában.

Lord Marshmoreton önuralma visszatért. Páni félelme elült; a lázadás szelleme kezdett újra éledezni keblében. Ha valaki egyszer a forradalmi eke szarvára tette a kezét, nem tekint az onnan már soha többé vissza. Innen már nincs visszaút, innen már nem lehet heves bocsánatkérések között visszakozni, csak folytatni a megkezdett harcot. Nincs kizárva, hogy felmenői, lettek légyen bármily tökéletlen-esendő halandók is, annyit azért tudtak, hogyan kell bánni az asszonynéppel, s most közvetve: az öröklött hajlamok útján segítségére siettek. Az sincs kizárva, hogy e válságos percben az elhunyt Marshmoretonok szellemei súgtak kísérteties bátorítást a fülébe; lehet, hogy annak a grófnak a szelleme, aki Hetedik Henrik idején egy tőrrel vetett véget hites felesége földi pályafutásának azért, hogy kigyógyítsa ama hajlamából, hogy éjszakánként – nem hagyva nyugtot férjének – állandóan rendre utasítsa, vagy annak a másik grófnak, aki a családi krónika egy korábbi fejezetében, nyilvánvalóan puszta szeszélyből, két nagynénjét és egy nővérét mérgezte meg. Mindenesetre Lord Marshmoretonnak sikerült valamilyen forrásból elegendő erőt merítenie a visszabeszéléshez.

– Badarság! – horkantotta. – Fogalmatok sincs, mi miatt csaptok ekkora hűhót! Maud szereti azt az embert. És én is. Teljesen megbízható, rendes ember. Semmi okotok ekkora jajveszékelést csapni. Miért ne jelenthettem volna be az eljegyzést?

– Te nem vagy normális! – szakadt ki Lady Caroline-ból. – Az egyetlen lányod, és erről az alakról azt se tudjuk, ki fia-borja!

– Pontosan! – húzta alá a mondottakat Percy.

Lord Marshmoreton most már a gyakorlott vitatkozó szakértelmével használta ki előnyét.

– Hát itt tévedtek. Én mindent tudok róla. Nagyon is gazdag ember. Láthattátok, hogy nézett mindenki az asztalnál, amikor megtudták a nevét. Ez az ember egy ünnepelt híresség! Évente ezrekre rúg a keresete. Minden tekintetben kifogástalan, és tökéletes parti a lányomnak.

– Nem a megfelelő parti – vette át a szót Lady Caroline szenvedélyesen. – Engem egy fikarcnyit sem érdekel Mr. Bevan anyagi helyzete. Tőlem lehet krőzus vagy koldus, nekem egyre megy. A pénz nem minden.

Itt abbahagyta és az ajtó felé fordult, ugyanis kopogtattak rajta. Majd kinyílt és Billie Dore libbent be. Melegszívű lány lévén, megérezte, hogy Lord Marshmoretonnak körülbelül ez idő tájt fog jót tenni egy kis témaváltás.

– Mi lenne, ha ma este dolgoznánk egy kicsit? – kérdezte lendületesen. – Gondoltam, megkérdezem, nincs-e valami, amiben esetleg segíthetnék.

Lady Caroline arisztokratikus hidegvére után kapott. Módfelett nehezen viselte, ha kizökkentik a gondolatmenetből, mindazonáltal nyájas hangot ütött meg.

– Lord Marshmoreton ma este nem igényli a segítségét. Ma már nem fog dolgozni.

– Hát akkor, jó éjt – köszönt el a titkárnő.

– Magának is – viszonozta Lady Caroline.

Lord Belpher mogorván biccentett egy istenhozzádot.

– A pénz – vette föl a társalgás fonalát Lady Caroline – nem számít. Maud nincs abban a helyzetben, hogy a pénz diktáljon neki. Ami a dolgot abszurddá teszi, az az, hogy Mr. Bevan senkiházi. Sehonnan nem jön. Nincs semmiféle társadalmi rangja.

– Na, hát ezt is rosszul látod! – kontrázott Lord Marshmoreton.

– Az az ember talpig becsületes. És csak ez számít!

– Hogy lehetsz ilyen oktondi! Úgy beszélsz, mint aki nem beszámítható. Az új titkárnőd, Miss Dőre, kedves lány. De mit szólnál, ha egy szép napon Percy azzal állna eléd, hogy eljegyezte magát vele?

– Ez az! – kapcsolódott be Percy. – Pontosan!

Lord Marshmoreton fölállt és megindult az ajtó felé. Tagadhatatlan, volt benne némi méltóság, de szemében ott bujkált még valami az üldözött vad tekintetéből.

– Az lehetetlen – jelentette ki.

– Erről van szó – helyeselt nővére először ma este. – Örvendek, hogy legalább ezt elismered.

Lord Marshmoreton eddigre már sikeresen elérte az ajtót és most a kilincsbe kapaszkodott. Szemmel láthatóan abból próbált erőt meríteni.

– Már akartam is erről beszélni veled – mondta.

– Miről?

– Miss Dore-ról. Feleségül vettem a múlt szerdán – jelentette be Lord Marshmoreton és eltűnt, mint egy alábukó kacsa.

26.

DÉLUTÁN negyed ötkor, két nappal ama emlékezetes vacsora után, amelyen Lord Marshmoreton józan ítélőképességének hiányáról tett oly ékes bizonyságot, Maud A Meghitt Sarokban ült Geoffrey Raymondra várva. Geoffrey táviratilag azt üzente, hogy csak fél ötre lesz ott, de a szerelem türelmetlen: Maud már negyed órával előbb a randevú színhelyén volt és a hely légköre miatt már kezdte bánni, hogy nem elég megfontoltan cselekedett. Lehangoltság nehezedett a lelkére. Tudattalanja mélyén ott motoszkált valami, ami leginkább a rossz előérzetre hasonlított. A Meghitt Sarok, ahogy már neve is azonnal sejteti azok számára, akiknek a kisujjukban van London helyrajza, egy teázó a Bond Streeten és néhány bánatos ábrázatú úrihölgy vezetése alatt áll. Londonban, ha egy úrihölgy tartósan kedélybetegségbe zuhan, akkor rendszerint maga köré gyűjt még három-négy hasonlóan deprimált úrinőt, és mintegy kvartettet alkotva, cukrászdát nyitnak a West-Enden, amelyet egyéni ízlés szerint vagy A Tölgylevél, A Vén Szomorúfűz, Az Árnyas Hárs vagy A Kellemes Menedék nevekre keresztelnek el. Ezeken a helyeken három tiroli, japán, skandináv vagy valamilyen más egzotikus viseletbe bújt, éltesebb korú hölgy szolgál délutáni frissítőkkel és olyan rátartian bágyadt kedvetlenséggel, hogy az még a legfrivolabb vendéget is kijózanítja. Az ide betoppanó nincs kitéve a veszélynek, hogy közönséges jövés-menés és nyüzsgés közepette kelljen felhörpintenie szerény feketéjét, vagy mint ahogy a Lyons és Társa-féle rivális helyeken gyakran megesik: a bosszantóan hatékony kiszolgálás nem hagyna nyugtot neki a napi hajsza után. Itt nem kell a Rumpelmayer mondén csillogását és felszínes könnyedségét elviselnie. Röviden: ezeknek a helyeknek megvan a maguk egyéni karaktere, amelyet a gyér világítás, a szellőztetés majdnem teljes hiánya, a kellék sütemény, amelyet nem ajánlatos elfogyasztani, és a kiszolgáló vészbanyák visszafogottsága együttesen kölcsönöz nekik. Kétséges, hogy létezik-e a lélekre nézve lehangolóbb dolog a világon egy ilyen londoni teázónál, hacsak nem egy másik ebből a fajtából.

Maud tehát ült és várt. Valahol a látótávolságon kívül egy teáskanna zümmögött fojtott hangon, mintha egy mániákus depressziós suttogna. A helyiség túlsó v^gén két, jelmezbe öltözött, lehangolt úrihölgy támaszkodott hátra tett karral a falnak. A teáskannához igazodva, ők is suttogtak. Arckifejezésük azt a benyomást keltette a jóhiszemű szemlélőben, hogy mélységesen megvetik a földi életet minden örömével együtt, és már csak egy vágyuk maradt: csatlakozni az emeleten kiterített tetemhez. Bárki, aki egy frissítő erejéig beveszi magát A Meghitt Sarokba, annak egy bizonyos idő után (egyénenként változik) az a határozott érzése támad, hogy van egy hulla odafönt kiterítve. Az ilyen helyeken az embert óhatatlanul hatalmába keríti a szorongás. A gyanútlan belépőnek a küszöbön túl az ötlik először az eszébe, hogy a kiszolgáló hölgy fojtott hangon ezt a kérdést fogja nekiszegezni:

– Teát vagy kakaót? És óhajtja megtekinteni a maradványokat is odafönt?

Maud az órájára pillantott. Húsz perccel múlt négy. Alig hitte el, hogy csupán öt perce ül itt, de a mutatók járása biztosította, hogy a hiba nem az órájában van. Rossz kedélyállapota tovább súlyosbodott. Vajon miért akarta Geoffrey, hogy a Savoy helyett inkább itt, a búskomorságnak ennek a vermében találkozzanak? A maga részéről neki jobban tetszett volna a Savoy. De itt, úgy tűnt, menthetetlenül elveszíti a szerelmi türelmetlenség kezdeti lendületét, amellyel ma délután útnak indult.

Aztán aggodalma hirtelen félelemmé sűrűsödött. Valami rosszindulatú szellem, lehet, hogy a teáskannáé, azt kezdte suttogni a fülébe, hogy butaság volt idejönnie; a kétely magvait kezdte elhinteni abban, amit eddig a világon sziklaszilárdnak tartott: Geoffrey iránti szerelmét. Lehetséges, hogy megváltozott Wales óta. Az utóbbi időben oly bonyolult lett minden. A közelmúlt friss-eleven történéseihez képest Wales oly messzinek tűnt és ő maga is más lett, mint egy éve volt. Azon kapta magát, hogy George Bevan jár az eszében…

Furcsa, hogy amikor George Bevanre gondol, fölvidul. Olyan, mint amikor valaki eltéved a vadonban és barátra talál. Valami biztató és megnyugtató árad George-ból. És milyen szépen viselkedett a legutóbbi találkozásukkor is! Úgy tűnt, George időközben valamiképp élete részévé vált. Nem tudta elképzelni az életét úgy, hogy abban ne jutna egy szelet George-nak. És ő most – talán ebben pillanatban – csomagol a hajóútra, és ki tudja, mikor találkoznak újra? Tőr járta át a szívét. Mintha most érezné át igazán, mit is jelent George elmenetele.

Úgy próbált megszabadulni a szívébe nyilalló fájdalomtól, hogy Walesre gondolt. Behunyta hozzá a szemét és úgy találta, ez segít. Csukott szemmel sikerült felidéznie a Walesben Geoffrey Raymonddal együtt töltött napok emlékét: az esős napot, amikor megismerkedtek, a karcsú, hajlékony alakot, aki kivált a ködből és feléje jött, azokat a sétákat a dombokon… Bárcsak itt lenne már Geoffrey! Geoffrey látványára vágyott.

– Á, itt vagy!

Maud meghökkenve pillantott föl. A hang Geoffrey hangjára hasonlított, de aki az asztala mellett állt, az nem ő volt, hanem egy idegen. És ráadásul nem egy kifejezetten vonzó megjelenésű idegen. A Meghitt Sarok gyér világításánál, amelyhez kinyíló szeme még nem szokott hozzá, minden, amit az előtte álló alakból látott az volt, hogy az idegen feltűnően testes. A lány védekezőén megmerevedett. Egy teázóban egyedül ülő lánytól, akit ismeretlen férfiak szólítanak le, nem is várható más.

– Remélem, nem késtem – mondta az idegen, és fújtatva leereszkedett az egyik székre. – Azt gondoltam, egy kis mozgás jót tesz, ezért gyalog jöttem.

Úgy látszott, Maud testének minden idegszála egyszerre elevenedett meg. Tetőtől talpig megremegett. Geoffrey az! Geoffrey átnézett válla fölött, miközben ujjaival csettintve megpróbálta magára vonni a legközelebb álló hervatag úrihölgy tekintetét. Ezzel Maud időt nyert, hogy összeszedje magát a szörnyű sokktól, amely az imént érte. Elhagyta a szédülés, és páni undornak adta át a helyét. Ez egyszerűen nem lehet Geoffrey! De, tagadhatatlanul, Geoffrey ül előtte. Már egy teljes éve azért könyörgött, hogy kapja vissza őt, és imája most végre meghallgatásra talált. Az istenek visszaadták neki Geoffreyt – bőkezűségükben kétszer akkora méretben, mint amekkorára számított. Ő egy karcsú, vékony Apollót kért, akit megszeretett Walesben, és helyette most ez a kolosszális cseregyerek érkezett.

Mindannyiunknak megvannak a maga előítéletei. Maudnak előítélete volt a kövér férfiakkal szemben. Talán szerepe volt Percy fivérének látványa is – aki évről évre kerekebb lett –, hogy kifejlődött benne ez a jellemhiba. Mindenesetre itt volt benne, és ennek megfelelően émelygő szótlansággal bámult Geoffreyre. A fiatalember most újra elfordult, így lehetősége nyílt, hogy alaposabban végigmérje. Nem csupán tömzsi. Nagydarab is. A karcsú alak, amely egy évig vissza-visszatért emlékezetében, hatalmas derékká terebélyesedett. Arcának markáns vonásai teljesen eltűntek. Orcái helyén egyetlen, összefüggő, rózsaszín puding terpeszkedett. Az egyik deprimált úrihölgy méla undorral közelített és megállt az asztaluknál, valószínűleg a fönt kiterített hullán merengve. Szégyenletesnek tűnt, hogy bárki is megzavarja merengésében.

– Teát vagy kakaót? – érdeklődött rátartian.

– Teát, legyen szíves – kérte Maud, megtalálva saját hangját.

– Egy tea – mondta a gyászbanya.

– Nekem kakaót – mondta Geoffrey, sietve olyan tónussal, mint aki kedvenc témájához érkezik. – Sok tejszínhabbal. És ha lehet, jó forrón kérem.

– Egy kakaó.

Geoffrey gondolataiba merült. Szemmel láthatólag nehéz kérdés előtt állt.

– És legyen szíves néhány szelet tortát is – cukoröntettel. És… egy kis teasüteményt meg vajas pirítóst. Sok vajjal kérném.

Maud megborzongott. Az előtte álló ember olyan ember volt, akinek szótárából hiányoznia kéne az olyan szavaknak, mint „vaj”, akinek rendőrért kellene kiáltania, ha valami alvilági alak vajat akarna rátukmálni.

– Nahát – szólalt meg Geoffrey, miközben előrehajolt, amint a fennhéjázó vészbanya visszavonult –, te semmit sem változtál.

– Tényleg? – kérdezte Maud.

– Te pont olyan vagy, mint voltál. Én viszont – simította végig derekát – fölszedtem egy keveset. Nem tudom, észrevetted-e?

Maud újból megborzongott. Azt hiszi, fölszedett egy kicsit, és nem tudja, ő észrevette-e! Nyomasztóan hatott rá a kövér emberek örök melankóliája, akik nem veszik észre, hogy meghíztak.

– Sokáig voltam a jachton és egy kicsit kiestem a kondimból. Azóta, hogy legutóbb találkoztunk, majdnem végig a jachton voltam. Az öregfiúnak volt egy japán szakácsa és jól éltünk. Gutaütés végzett vele. Szuper volt körbehajókázni. Az egész telet a Földközi-tengeren töltöttük, főleg Nizzánál.

– Klassz lehetett. Oda én is elmennék egyszer – szólt Maud, csak hogy mondjon valamit. Az a gyanúja támadt, hogy nemcsak külsőleg változott meg Geoffrey. Vagy tényleg ilyen volt a valóságban: prózai és közhelyszerű, és csak az ő képzelete avatta csodálatossá?

– Na, ha mész – mondta Geoffrey komolyan –, ki ne hagyd az Hotel Cote d’Azur éttermét. Ott csinálják a világon a legjobb előételt. Olyat nem kapsz máshol, az tuti. Ott a folyami rák akkora, mint máshol a homár! És van egy hal – a nevét már elfelejtettem, majd talán később beugrik –, amelyik olyan, mint a floridai makréla. De arra vigyázz, hogy roston és ne olajban süssék – lendült bele Geoffrey –, különben elveszti a zamatát. Mondd meg a pincérnek, hogy te szigorúan roston kéred, vajjal és egy kis petrezselyemmel megszórva, meg sima, pirított krumplival. Akkor isteni. A legjobb a kontinentális halakhoz ragaszkodni. Az ember kiválaszthatja, melyiket akarja és azt készítik el neked, de szerintem a franciák nem értenek igazán a sztékhez, és semmilyen marhahúshoz. A borjúszeletük nem rossz, bár én jobban szeretem, ahogy mi csináljuk. Persze amiben a franciák nagy mesterek, az az omlett. Emlékszem, egyszer kikötöttünk Toulonban egy kis üzemanyagért, és elmentem egy kicsit sétálni a parton, és valami fantasztikus omlettet kaptam, csirkemájjal csodálatosan elkészítve egy egészen szerény, kicsi helyen, nem messze a kikötőtől. Azt sose felejtem el.

A gyászbanya megjelent egy zsúfoltan megpakolt tálcával, amelyről egyetlen szó nélkül és petyhüdt mozdulatokkal helyezte az asztalra a temetési süteményeket. Geoffrey méltatlankodva ingatta a fejét.

– Azt hiszem, kifejezetten sok vajjal kértem a pirítóst! Meg nem tudom enni a pirítóst, ha csak ott van rajta, ahol a papok táncolnak. A pirításnak épp az a lényege, hogy vastagon van megvajazva. 'Hozzon néhány gömböcskét és megvajazom majd én. De siessen, ha lehet, mert közben meg kihűl a pirítós. Nem jó, ha hideg a pirítós – ezt már Maudnak mondta, miután eltűnt a gyászbanya. – Az ilyen helyeken nem értik, hogy az ember enni is akar valamit, nemcsak csipegetni. Vidékre kell menni, ha az ember egy jót akar enni, tiszta sor. Sose felejtem, egyszer megálltunk néhány napra Lyme Regisben, odalenn Devonshireben és benéztem egy teára egy tanyára. Az valami bámulatos volt. Tudod, az az igazi, vastag devonshire-i tejszín és az a házi lekvár meg mindenféle sütemény! Kész röhej, amit az ilyen helyeken kapsz, mint itt, ez. Az a nő lekötelezne, ha nem szötymötölne már annyit azzal a vajjal. Egy perc múlva kihűl az egész.

Maud csendesen kortyolgatta a teáját. Szíve súlyos volt, akár az ólom. A vajtémának mint vezérmotívumnak visszatérése társa monológjában a végsőkig borzolta idegeit, és már azon a ponton volt, hogy robbanni tudott volna. Lelki szemeivel látta, amint Geoffrey hónapokon át vajban úszik, nap mint nap vajat eszik, vajat iszik, és fokozatosan felveszi a hordó alakját. Megrázkódott. A méltatlankodás a Végzet igazságtalanságán, amellyel rávette, hogy a szívét adja egy embernek, majd teljesen megváltoztatta azt az embert, most hideg félelemmel töltötte el. Rémülete egyenes arányban nőtt azzal, ahogy egyre világosabbá vált önmaga előtt a felismerés: mekkora baklövést követett el. Ügy érezte, mindjárt elszalad. De hogyan menekülhetne el, amikor szerelmet ígért ennek az embernek, és ezzel bizonyos mértékig elkötelezte magát mellette.

– Ááá! – derült fel Geoffrey, amint látótávolságon belülre kerültek a vajgombócok. – Ez már valami! – szólt és lendületesen kenni kezdte a kenyeret. Maud elfordította a tekintetét. Walesben többször mondta Geoffreynek, hogy szereti, hogy rajta kívül senki sincs számára a világon. Hogyan tudná elutasítani Geoffreyt, csak azért, mert tíz-húsz kilóval többet nyom?

Geoffrey végére ért az étkezésnek. Cigarettát vett elő. – Kérem, ne dohányozzon! – mondta a deprimált úrihölgy. Geoffrey visszatette a cigarettát tárcájába. Tekintetében újszerű kifejezés honolt: a megértő gyengédség. Mai találkozásuk folyamán Maud először vetett egy bátortalan pillantást az emberre, akit Walesben szeretett. A vaj, úgy tűnt, lágyító hatással volt Geoffreyre.

– Szóval, nem tudtál várni! – mondta patetikusan.

Maud nem értette.

– Egy teljes negyed órán át vártam rád. Te késtél.

– Nem úgy értem. Az eljegyzésedre gondolok. Olvastam a Morning Postban. Na, remélem, akkor megengeded, hogy a legjobbakat kívánjam. Ez a Mr. George Bevan, akárki is, szerencsés fickó.

Maud szólásra nyitotta a száját, hogy megmagyarázza; totális tévedésről van szó. De becsukta anélkül, hogy egy szót is szólt volna.

– Szóval, nem tudtál várni! – folytatta Geoffrey enyhe szemrehányással a hangjában. – Na, végül is nem te vagy a hibás. Nem is hibáztatlak. Abban a korban vagy, amikor az ember változékony és könnyen felejt. Nem is várhattam volna el, hogy hónapokon át kitarts, úgyhogy közben nem is találkoztunk. Túl sokat vártam el. De azért egy kicsit ironikus, nem? Én meg állandóan azokra a napokra gondoltam, amiket együtt töltöttünk tavaly nyáron, amikor a mindent jelentettük egymásnak, és te közben elfelejtettél engem… Igen, elfelejtettél! – sóhajtott Geoffrey. Fölvett egy darabka süteményt az abroszról és szórakozottan eltüntette a szájában.

Az igazság ilyetén durva elferdítése szólásra ösztökélte Maudot. Visszatekintett az elmúlt hónapok számtalan megaláztatására és szenvedésére, és szíve csordultig telt önsajnálattal.

– Nem erről van szó! – kiáltotta.

– Nem? Hát akkor miről? Nem te engedted, hogy ez a… George Bevan beléd essen, nem?

– Én aztán nem! Fatális félreértés az egész.

– Félreértés?

– Az. Most hosszú lenne ezt elmagyarázni, de… – itt hirtelen abbahagyta. Egy hirtelen megvilágosodásnak köszönhetően eszébe jutott, hogy ez olyanfajta ritka félreértés, amelyet nem is óhajt tisztázni. Olyan érzése támadt, mint aki eltéved az őserdőben és hosszú bolyongás után egyszer csak véletlenül kiér a szabad térre. Napok óta össze-vissza kavarogtak a gondolatai és képtelen volt rendet tenni érzelmei között, de most minden váratlanul megvilágosodott előtte. Mintha Geoffrey megpillantása szolgáltatta volna hozzá a kulcsot. Szereti George Bevant, azt az embert, akit örökre elküldött az életéből. Erre most döbbent rá, és a felismerés sokkoló hatásától reménytelennek érezte helyzetét. Enyhe szédülést érzett. És még csak fokozódtak gyötrelmei, ha arra gondolt, hogy Lady Caroline-nak és Percynek – mindent összevetve – teljesen igazuk volt. Amit ő az életre szóló szerelemmel kevert össze – ahogy erre ők minduntalan figyelmeztették –, arról most bebizonyosodott: tényleg csak pillanatnyi fellángolás volt, olyan, amelyik nem elég erős ahhoz, hogy kibírja Geoffrey Raymond látványának próbáját, csak azért, mert túl sok vajat fogyaszt és alaposan meghízott.

Geoffrey lenyelte a süteményét és előrehajolt.

– Nem vagy eljegyezve ezzel a Bevannel?

Maud kerülte Geoffrey tekintetét. Nagyon jól tudta, hogy elérkezett a kritikus pillanat és egész jövője függ a következő szavaktól. De a Sors segítségére sietett. Mielőtt megszólalhatott volna, közbelépett valami.

– Bocsánatot kérek – szólalt meg egy hang. – Csak egy pillanat!

Maud és társa annyira elmerültek ügyeikben, hogy egyikük

sem vette észre egy harmadik fél megjelenését. A fiatalembernek egérszürke haja volt, amihez szeplős, borostás arc járult. Tekintete bizonytalanságot árult el afelől, hogy alattomos vagy inkább arcátlan legyen. Öltözete különös egyvelege volt a rikítónak és az elnyűttnek. Keménykalapot hordott, amely kissé hetykén félre volt csapva, ezentúl egy kis aktatáskát szorongatott, amit kettejük közé állított az asztalra.

– Bocsánat, hogy alkalmatlankodom, kisasszony – hajolt meg gálánsán Maud felé –, de szeretnék néhány szót váltani Mr. Spenser Grayjel.

Maud, ahogy Geoffreyre pillantott az asztal fölött, meglepetéssel tapasztalta, hogy társának arcából jelentékeny mértékben kiszökött a rózsás pír. Szája tátva maradt, szemébe üveges tekintet költözött.

– Attól tartok, itt valami félreértés történt – fordult fagyosan az idegen fiatalember felé Maud. – Ez az úr itt Mr. Raymond.

Geoffrey a segítségtől újra szavakat talált.

– Természetesen, hogyne, én Mr. Raymond vagyok! – kiáltotta ingerülten. – És hogy képzeli, hogy csak így idetolakodik és ránk tör?

A tolakodó fiatalember nem esett zavarba. Látszott rajta, hogy hozzá van szokva a népszerűtlenséghez. Nyugodtan folytatta, mintha meg sem zavarták volna. Egy piszkos névjegyet vett elő zakója belső zsebéből.

– Vessen rá, kérem, egy pillantást – mondta. – Willoughby és Fia Ügyvédi Iroda. Én vagyok a Fia. Az öreg nyomta a kezembe ezt a papírt. Napok óta keresem magát, Mr. Gray, hogy átadhassam önnek ezt a dokumentumot.

Úgy nyitotta ki táskáját mint a bűvész, aki valami trükköt készül bemutatni, majd kiemelt belőle egy hivatalos küllemű iratot.

– Kisasszony, kegyed a tanú rá, hogy átadtam Mr. Graynek a papírokat. Természetesen tudja, hogy miről van szó, ugye? – fordult ismét Geoffrey felé. – Házassági ígéret megszegése miatt indított kártérítési per. Ügyfelünk, Miss Yvonne Sinclair a Regal Színházból tízezer fontos kártérítési keresetet nyújtott be ön ellen. És ha érdekli a véleményem – mondta a fiatalember bizalmaskodó szívélyességgel, félretéve a hivatalos hangnemet –, csak annyit mondhatok, hogy önnek nem nagy ügy megnyernie a pert. Ilyen könnyű kis keresettel már évek óta nem volt dolgunk. – Itt megint hivatalossá vált: – Az ön ügyvédei a kellő időben bizonyára fölveszik velünk a kapcsolatot. És ha szabad egy jó tanácsot adnom – fejezte be, miközben újra alkalmazta gyors hangnemváltási technikáját –, azt javallom, hogy még peren kívül rendezze el, mert különben – köztünk maradjon – semmi esélye!

Geoffrey megkezdte a felemelkedést, miközben magából kikelve pöfékelt.

– Mi a fészkes fenét akar ezzel mondani? – szegezte a kérdést az idegen fiatalembernek. – Nem látja, hogy tévedett? Engem nem Graynek hívnak. Ez a hölgy is az imént mondta, hogy Geoffrey Raymond vagyok.

– Annál rosszabb – mondta a fiatalember rezzenéstelen arccal.

– Akkor ezek szerint maga álnév alatt kezdett ki az ügyfelünkkel! írásos bizonyítékaink, tanúink vannak és tudunk minden húzásáról. És ehhez a fotóhoz mit szól? – kérdezte és újra alámerült aktatáskájába. – Felismeri ezt a személyt, kisasszony?

Maud vetett egy pillantást a fényképre. Tagadhatatlanul Geoffreyt ábrázolta. És az is nyilvánvaló volt, hogy a közelmúltból származik, mert az ábrázolt személy méretei már a későbbi, a

második korszakában lévő Geoffreyre utaltak. Teljes alakos kép volt és a tömzsi lábakon át folyamatos kézírással ez volt olvasható: Cicusnak az ő kis Kandúrjától.

Maud megborzongott és visszaadta az idegen fiatalembernek a képet, éppen akkor, amikor Geoffrey az asztal fölött utána kapott.

– Felismerem – mondta halkan Maud.

Ifjabb Mr. Willoughby visszasüllyesztette a terhelő tárgyi bizonyítékot a táskájába és elfordult, hogy távozzon.

– Azt hiszem, mára elég ennyi – mondta nyájas mosoly kíséretében.

Újra meghajolt udvarias modorában, és kisétált a helyiségből, feszült csendet hagyva maga mögött.

A feszült csendet Maud törte meg először.

– Azt hiszem, én most megyek…

A szavak mintha fölrázták volna asztaltársát merev kábulatából.

– Hadd magyarázzam meg!

– Itt nincs mit magyarázni.

– Csak egy… Csupán csak egy futó… Semmi másról nincs szó… Semmi…

– Kandúr! – mormogta a fogai között Maud.

Geoffrey utána ment az ajtóig.

– Kérlek, próbálj meg gondolkodni! – könyörgött Geoffrey. – Egy férfi sem szent! Nem volt semmi…! Véget akarsz vetni mindennek…, csak azért mert… mert egy pillanatra elveszítettem a fejemet?

Maud mosolyogva nézett rá. Óriási megkönnyebbülést érzett. A Meghitt Sarokban uralkodó félhomály már megszűnt a lelkére nehezedni. Legszívesebben megcsókolta volna ezt az ismeretlen Cicust, akinek talpraesett eljárása megadta az utolsó lökést, hogy nyugodt lelkiismerettel tehessen pontot életének egy sajnálatos fejezetére.

– De nem csak a fejedet veszítetted el. Az alakodat is… – mondta és kisietett.

Geoffrey görcsös szökkenéssel eredt utána, de mielőtt egy méterrel odébb jutott volna, megálljt parancsoltak neki.

Vannak bizonyos formaságok, amelyeknek eleget kell tenni, mielőtt a kuncsaft elhagyja A Meghitt Sarkot.

– Ha lenne szíves, uram! – hallatszott valahonnan egy deprimált úrihölgy hang.

– Hat shilling és két penny – jelentette a hölgy.

A vérlázító kijelentés egy pillanatra elterelte a boldogtalan fiatalember figyelmét a szőnyegen lévő fő témától.

– Hat shilling és két penny egy pofa kakaóért meg néhány vacak süteményért? – hápogta. – Ez zsebmetszés!

– Hat shilling és két pennyt legyen szíves! – ismételte a zsebmetszők bandavezérnője rendíthetetlen nyugalommal. Nem először élt át hasonló jelenetet. A Meghitt Sarokban nem hemzsegtek a vendégek, de akik mégis bemerészkedtek, azokból éppen ezért igyekeztek kihúzni a lehető legtöbbet.

– Tessék! – húzott elő Geoffrey egy félkoronást. – Nincs időm vitatkozni!

A süllyedt kedélyállapotú briganti nem mutatott elégedettséget. Olyan valakinek vonásai tükröződtek az arcán, akit hidegen hagy, ami után fut a világ. Nyugalomra és zavartalanságra vágyott

– nyugalomra volt szüksége, hogy az odafönt kiterített tetemen elmélkedjék. Minden test olyan, mint a fű: ma kivirít, holnap lekaszálják. Ma még itt vagyunk, de holnap már hűlt helyünk. De odaát, a síron túl béke és nyugalom honol.

– A visszajáró – mondta a deprimált úrihölgy.

– A fene essen bele!

– Itt ne hagyja a kalapját.

– A fene essen abba is!

Geoffrey átpréselte magát az ajtón az utcára. Leballagott a lépcsőn. Kint a Bond Streeten föl-le hullámzott a forgalom. Sétálók sétáltak a járdán. De Maud már messze járt.

27.

CARLTON szállóbeli szobájában George Bevan csomagolt. Pontosabban szólva: elkezdett csomagolni; tekintve, hogy az utóbbi húsz perc folyamán csak ült az ágya szélén, és a jövőbe bámult, amely percről percre sivárabbnak tűnt. Az elmúlt két nap során jó ismerősévé vált ez a szürke hangulat, s egyre nehezebb volt elhessegetni. Most pedig, hogy itt ásít rá a hajóbőrönd és várja, hogy elnyelhesse a tartalmát, George tökéletesen átadta magát a komorságnak.

A hajóbőrönd, búcsúzásokra és hajóutakra emlékeztető jellegével mintegy hangsúlyozta a tényt, hogy George egy szál magában indul útra egy üres világban. Hamarosan ott lesz az óceánjáró fedélzetén, s a hajó motorjának minden egyes fordulata távolabbra viszi onnan, ahol mindörökre ott marad a szíve. Ennek a felismerésnek a gyötrelme egy-egy pillanatban valósággal fizikai fájdalommal töltötte el.

Hihetetlen, hogy három hete még boldog ember volt. Meglehet, magányos, de csak holmi körvonalazatlan, személytelen módon. Nem úgy magányos, mint most, amikor ez a fájdalmas magány kínozza. Mert mi is maradt még az ő számára? Munkája tartogathat még sikereket, csakhogy, mint Mac, a portás, közben meg nincs senkije, aki otthon hátba veregetné érte. Minden esetleges jövendő sikere csupán unalmas ismétlése lenne az eddigieknek. Persze dolgozik, dolgozik, de…

A telefon harsány csörgése térítette vissza a jelenbe. Elmorzsolt egy szitkot a foga között. Nyilván a színházból keresik. Amióta közölte velük, hogy a szombati hajóval visszatér Amerikába, le nem mennek a nyakáról. George feltápászkodott.

– Halló – szólt a kagylóba fásultan.

– George? – kérdezte egy hang. Ismerősnek tűnt, de hát a telefonban minden női hang egyforma.

– Itt George – válaszolt. – És ott ki beszél?

– Nem ismerős a hangom?

– Nem.

– Hamarosan az lesz. Roppant bőbeszédű vagyok.

– Billie…?

– Nem Billie, akárki legyen is az. Én nőnemű vagyok, George.

– Billie is.

– Na, akkor tessék felsorolni az összes nőnemű barátot, talán én is benne leszek.

– Nincsenek nőnemű barátaim.

– Egy se?

– Egy se.

– Fura. Mintha tegnapelőtt a kertben még olyasmit hallottam volna, hogy George Bevan a barátjának tekint.

George hirtelen leült. Úgy érezte, szivacsból van a lába.

– Csak nem… csak nem maga az? – hebegte. – Lehetetlen… Maud?!

– Talált. George, szeretnék kérdezni pár dolgot. Először is – szereti a vajat?

George sűrűn pislogott. Nem álmodik. Épp az előbb verte bele a térdét a telefonasztalka sarkába, és még most is igen meggyőzően sajog. Valószínűtlen hát, hogy álmodik.

– A vajat…? – ismételte kábán. – Mit jelentsen ez?

– Na, ha azt se tudja, mit jelent az, hogy vaj, akkor ezzel rendben volnánk. Mennyi a súlya, George?

– Úgy nagyjából nyolcvan kiló. De érteni most se értem.

– Nem baj – hallatszott a vonal túlsó végéről. – És mennyi volt tavaly ilyenkor?

– Megközelítőleg ugyanennyi. Tartom a súlyomat. Na de…

– Hát ez isteni! George!

– Igen…?

– Ez most nagyon fontos. Volt valaha Floridában?

– Egyik télen.

– És ismeri a floridai makrélát?

– Igen.

– Meséljen róla.

– Ezt meg hogy érti? Egy hal. Ennivaló.

– Tudom. Bocsátkozzon részletekbe.

– Nincsenek részletek. Meg kell enni, és kész.

A vonal túlsó végén a hang már szinte dorombolt.

– Soha még ilyen nagyszerűt nem hallottam. Mikor valaki legutóbb a floridai makréláról mesélt, lírai költeményt zengett petrezselyemről meg vajról meg pirított krumpliról. Na jó. De most jön még egy fontos kérdés. Mi lesz a tapétával?

George szabad kezével a fejéhez kapott. Úgy érezte, lassan forogni kezd vele a világ.

– A mivel…? – kérdezte reszketegen.

– Mi van a mivel?

– Az előbb mintha azt kérdezte volna: „Mi lesz a tapétával?”

– Pontosan. Azt kérdeztem: „Mi lesz a tapétával?”

– De hát… – rebegte elhaló hangon George ennek nincs semmi értelme…

– Már hogyne volna. Hogy részletesebben kifejtsem: Mi lesz a dolgozószobája tapétájával?

– A dolgozószobám…?

– A dolgozószobája. Kell hogy legyen dolgozószobája. Mégis hol dolgozzon? Szerintem egyszínű nyersvászon tapéta illene hozzá legjobban. Mert ugye sok képe meg könyve van. És egy fényképe rólam. Külön csináltatok magamról egy portréfelvételt. Aztán ott van persze a zongora, és két-három igazán kényelmes karosszék. Meg még… na de ennyi körülbelül elég is lesz, nem?

George nagy nehezen összeszedte magát.

– Halló! – szólt immár kissé acélosabb hangon.

– Itt vagyok – válaszolt a hang a vonal túlsó végén.

– Akkor lenne szíves közölni, mit jelentsen ez az egész?

– Mit jelentsen milyen egész?

– Amit mondott – a vaj, meg a makréla, meg a tapéta, meg a dolgozószobám, és egyáltalán, Egy szót se értek.

– Jaj, de buta! Egyszerűen azt kérdeztem, milyen tapétát szeretne a dolgozószobájába, amikor majd összeházasodunk és új lakásba költözünk.

George kezéből kiesett a telefonkagyló. Vakon kapott utána.

– Halló! – mondta, ezúttal ismét meglehetősen reszketeg hangon.

– Mit hallózik nekem? Arra feleljen, amit kérdeztem.

– De mit kérdezett?!

– Hát nem házasodunk össze? Legjobb tudomásom szerint az eljegyzésünket közölte a Morning Post.

– Igen, de… de…

– George! – Ezúttal Maud hangja remegett meg. – Azt akarja mondani, hogy kiadja az utamat? – kérdezte tragikus hanghordozással. – Mert ha igen, tudassa velem idejében, hogy beperelhessem házassági ígéret megszegéséért. Épp most ismertem meg egy roppant agilis fiatalembert, akinek a kezébe tehetem az egész ügyet. Feleljen „igen”-nel vagy „nem”-mel. Feleségül vesz?

– De… de… mi van a… mármint úgy értem, mi lesz… azzal a…

– Próbáljon kinyögni egy határozott választ!

– …a másik pasassal?! – nyögte ki George.

Csengő kacaj válaszolt a vonal túlsó végéről. – Mi van vele?

– Éppen ezt kérdezem! Hogy mi van vele!

– Nem hallott még olyat, hogy egy lány meggondolta magát? – érdeklődött Maud.

George izgatottan felvonított.

– Ne óbégasson! – szólt rá szigorúan Maud. – Megsüketülök.

– Meggondolta magát?!

– De meg ám!

– És valóban úgy gondolja… tényleg azt akarja… mármint igazában azt akarja…

– Legyen szíves, hagyja abba ezt a dadogást!

– Maud!

– Tessék.

– Hozzám jön feleségül?

– Hát persze.

– Az áldóját!

– Hogy mondta?

– Úgy, hogy „Az áldóját!” És ha azt mondom, hogy „Az áldóját!”, akkor úgy is értem, hogy „Az áldóját!” Azonnal látni akarom. Hol találkozhatunk? Muszáj rögtön találkoznunk, még mielőtt újra meggondolná magát! Az ég szerelmére, mondja már meg, hol van?! Azonnal találkozni akarok magával! Hol van? HOL VAN?!

– Lent.

– HOL lent?!

– A hallban. A Carlton szálló halijában.

– Itt?!

– Itt.

– Egyedül?

– Lélekegyedül.

– Nem marad sokáig egyedül!

George lecsapta a kagylót, két ugrással átszelte a szobát, felkapta a kabátját. Eközben jól belevágta a sípcsontját a hajóbőröndbe. – Egyáltalán, szeretném tudni – kinek van rád szüksége?!

A nagy nevettető regényének színhelye ezúttal is egy főúri kastély, valahol a gyönyörű angol vidéken, egy nagy park közepén. A kastély ura Lord Marshmoreton, akinek legfőbb szenvedélye a kertészkedés, és rosszul tűri nővére, Lady Caroline zsarnoki uralmát. A szigorú hölgy a kastély valamennyi lakójának életét szeretné a maga képére és hasonlatosságára formálni – de ez itt is éppoly kevéssé sikerül, akárcsak Wodehouse többi regényében: a fiatalok nem tűrik, hogy hajlamaik ellenére összeboronálják őket a „megfelelő” partnerrel, ki-ki megy – vagy menne – a maga útján, és természetesen ebből rengeteg bonyodalom származik. így kerül a pácba a címben szereplő hölgy, Lord Marshmoreton leánya, Maud, aki titkos találkára igyekszik, és eközben kénytelen üldözője elől egy idegen úr taxijában keresni menedéket…

Wodehouse a tőle megszokott bűvészi biztonsággal bonyolítja a sokágú cselekményt, és csak a regény legeslegvégén lélegezhetünk fel – de erről ne többet! Aki elolvassa a mulattató históriát, minden kérdésre választ kap, és véges-végig remekül szórakozik a kacagtatónál kacagtatóbb epizódokon.