Stanislaw Lem
 	
Kibériáda

 	
A HÁROM KÓBOR ÛRLOVAG

 	Élt egyszer egy híres mérnök, egy nagy feltaláló, aki éjjel-nappal
 	boszorkányos szerkezeteken törte a fejét, és csudálatosan okos
 	gépeket épített. Fabrikált például egy pici szerkentyût, amely olyan
 	gyönyörûségesen énekelt, hogy elnevezte pacsirtomatának. Bátor szív
 	volt a kézjegye, ezt viselte minden atom, amely kikerült a keze alól;
 	álmélkodtak is utóbb a tudósok, mikor a színképekbõl vidám szívecskék
 	hunyorogtak rájuk. Sok mindenféle hasznos gépet szerkesztett ez a
 	mérnök. Egyszer aztán gondolt merészet és nagyot: összeötvözi az
 	életet a halállal, és imigyen véghezviszi a lehetetlent. Elhatározta,
 	hogy értelmes lényeket alkot vízbõl, de nem ám olyan rondákat, mint
 	amilyenekre gondoltok. Esze ágában sem volt holmi kocsonyás, vizenyõs
 	testeket formálni, az efféléktõl irtózott, mint minden jóravaló
 	robot. Õ igazán szép és okos, tehát kristályos lényeket akart vízbõl
 	építeni. Kiválasztott egy minden naptól távol esõ bolygót, befagyott
 	óceánjából jégtömböket hasított, és akár a hegyikristályból,
 	kifaragta belõlük a krionidákat. Azért hívták õket így, mert nem
 	élhettek másként, csakis a csikorgó fagyban, a naptalan sötétségben.
 	Hamarosan jégvárosokat, jégpalotákat emeltek, s mivel mindenfajta
 	hõtõl elpusztultak volna, magas, átlátszó kelyhekbe gyûjtötték az
 	északi fényt, azzal világították a házaikat. Ki minél tehetõsebb
 	volt, annál több északi fényt tartott, citromsárgát meg ezüstöt, s
 	így éldegéltek boldogan. De nemcsak a fényt kedvelték ám, hanem a
 	drágakõveket is, ezért messze földön híres kincseket gyûjtöttek.
 	Megfagyott gázokból metszették, csiszolták drágaköveiket, velük
 	színezték örökös éjszakájukat, amelyben fogoly lelkekként lobogtak a
 	sudár északi fények, mint kristályoszlopba bûvölt csillagködök.
 	Sok rablónak fájt a foga a kincsekre, hiszen Kriónia roppant messzire
 	ellátszott, mint valami lassan forgó, sziporkázó ékszer a fekete
 	bársony égen. Jöttek is egymás után a kóbor ûrlovagok Szerencsét
 	próbálni, kincset zsákmányolni. Elsõnek a Rézlovag jött, lépte
 	kongott, mint a harang. De mihelyt a jégre lépett, az megolvadt a
 	melegétõl, õ az óceánba süllyedt, s a jég bezárult fölötte.
 	Borostyánba zárt bogárként, jégbe fagyva nyugszik a krióniai
 	óceánban, míg a világ világ.
 	A Rézlovag veszte nem riasztotta el a többi vakmerõt. Nyomon követte
 	a Vaslovag, de elõbb jól leszopta magát cseppfolyós héliummal,
 	acélgyomrában kotyogott a fagyos itóka, vaspáncélját belepte a dér,
 	fehér lett, mint egy hóember. De mire a bolygó légkörét átszelte,
 	felhevült a súrlódástól, a cseppfolyós hélium sziszegve elpárolgott,
 	a Vaslovag vörösen izzva zuhant a jégmezõre, s az nyomban meg is
 	nyílt alatta. Elõmászott, gõzölögve, mint egy gejzír, de amit csak
 	megérintett, fehér felhõvé vált, s hóként hullott vissza. Leült hát a
 	lovag, várta, hogy kihûljön. Mikor a hópelyhek már nem olvadtak el
 	vaspáncélján, fel akart állni, hogy csatába induljon, de ízületeiben
 	megdermedt az olaj, a hátát sem bírta többé kiegyenesíteni. Azóta is
 	ott ül, betemette a hó, csak a sisakforgója áll ki belõle. Vashegynek
 	nevezik azt a fehér halmot, szemüregeiben meg-megcsillan dermedt
 	pillantása.
 	Hallott elõdei sorsáról a harmadik rabló: a Kvarclovag, aki nappal
 	átlátszó volt, mint egy csiszolt lencse, éjjel pedig visszatükrözte a
 	csillagokat. Õ nem félt, hogy tagjaiban megdermed az olaj, hiszen
 	olaj nem volt benne; attól sem félt, hogy lába alatt elolvad a jég,
 	mert olyan hideggé tudott válni, amilyenné akart. Csak a
 	gondolkodástól kellett óvakodnia, mert az felhevíti kvarcagyát, és
 	vesztét okozhatja. El is tökélte, hogy egy fikarcnyit se fog
 	gondolkodni, akkor nem eshetik baja, és vígan legyõzi a krionidákat.
 	Míg a bolygó felé repült, úgy átfagyott a hosszú úton, az örök
 	galaktikus éjszakában, hogy a röptében mellének ütközõ vasmeteorok
 	csörömpölve törtek össze, akárcsak az üveg. Átlátszó tükörteste
 	leszállt Kriónia fehér havára, fölé borult az ég, mint egy csillagos,
 	fekete üst. Nosza, tanakodni kezdett, hogy most mihez fogjon, de a hó
 	máris olvadozott és gõzölgött körülötte.
 	- Hohó - mondta a Kvarclovag -, álljon meg a menet! Gondolkodás
 	nincs, enyém lesz a kincs! Elhatározta, hogy akármi történjék, csak
 	ezt az egy mondatot fogja hajtogatni, mert ez nem igényel szellemi
 	erõfeszítést, tehát nem melegíti fel. Azzal nekivágott a
 	hósivatagnak, egyenesen az orra után, gondolkodás nélkül, hogy hideg
 	maradjon. Ment, mendegélt, míg egy magas jégfalhoz nem ért; ez
 	határolta Frigidát, a krionidák fõvárosát. Nekiveselkedett a lovag,
 	fejével a falnak rontott, szikrázott a jég, de a fal meg se rezdült.
 	- No, akkor majd másképp! - szólt magában, és töprengeni kezdett,
 	mennyi kétszer kettõ. Addig-addig töprenkedett, míg a feje föl nem
 	melegedett, akkor újra megrohamozta a szikrázó falat, de még most is
 	csak egy kis lyukat ütött rajta.
 	- Kevés! - mondta. - Próbáljunk valami nehezebbet. Vajon mennyi
 	háromszor öt?
 	Most már gõzfelhõ gomolygott a feje körül, mert a lázas
 	gondolkodástól rögtön felforrt a hó. Hátrált egy kicsit a lovag,
 	nekifutott, és azonmód átsiklott a falon, aztán még két palotán meg
 	három szerényebb dérgróf házán, egy széles lépcsõre huppant,
 	megkapaszkodott a jégcsap-korlátban, de így is továbbcsúszott.
 	Gyorsan felpattant, mert már minden olvadozott körülötte, félt, hogy
 	az egész városon végigkorcsolyázik, aztán elnyeli a jégszakadék.
 	- Hogyisne! Gondolkodás nincs, enyém lesz a kincs! - szólt magában,
 	és csakugyan rögtön lehûlt. Kimászott a maga olvasztotta
 	jégbarlangból, s egy nagy térre került, amelyet mindenfelõl
 	beragyogott a kristályoszlopokon libegõ-lobogó, smaragdzöld és ezüst
 	északi fény.
 	És máris feléje tartott egy daliás vitéz: csillagszikrázó Boreál, a
 	krionidák vezére. Kvarclovag összeszedte magát, és rohamra indult.
 	Egymásnak rontott a két bajnok, lett is olyan recsegés-ropogás,
 	mintha két jéghegy ütközne össze a sarki óceánon. Tõbõl letört és
 	lehullott Boreál fényes jobb karja, de a vitéz nem ijedt meg,
 	derekasan megfordult, az ellenségnek szögezve mellét, amely széles
 	volt, mint egy jéghegy (aminthogy az is volt). A Kvarclovag másodszor
 	is bõszen nekirontott. Mivel pedig a kvarc keményebb a jégnél, Boreál
 	szörnyû recsegéssel darabokra törött. Szilánkjain megcsillant az
 	északi fény, amely imbolyogva nézte vereségét.
 	- Enyém a kincs! Csak így tovább! - kurjantotta a Kvarclovag, és
 	leszaggatta a vesztesrõl a csodaszép ékszereket: hidrogénköves
 	gyûrûket meg tündökletes bogtárokat, amelyek szikráztak, mint a
 	gyémánt, mert a három nemes gázból: argonból, kriptonból és xenonból
 	csiszolták õket. Ám ahogy gyönyörködött bennük, felhevült az
 	izgalomtól, s így a briliánsok és zafírok egy szisszenéssel
 	elpárologtak a tenyerébõl, nem maradt ott semmi, csak egy-két
 	harmatcsepp, az is nyomban eltûnt.
 	- Ohó! Szóval lelkesedni sem szabad! No, sebaj! Gondolkodás nincs! -
 	dünnyögte magában a lovag, és továbbindult a meghódított városban.
 	Roppant alakot látott messzirõl közeledni. Ez volt Fehér Albucid, a
 	Minerál-Generális, széles mellén rendjelek sorakoztak, középen a nagy
 	Zúzmaracsillag a jégcsapokkal. Mint a királyi kincstár õre, útját
 	akarta állni a Kvarclovagnak, de az rárontott, mint a vihar, és
 	szörnyû jégrecsegéssel szilánkokra törte. Segítségére sietett
 	Albucidnak Asztrobál fagyherceg; a fekete jegek ura; vele már nem
 	boldogult a rabló, mert a fagyherceg héliumfürdõben edzett, drága
 	nitrogénpáncélt viselt. Olyan hideg áradt belõle, hogy a Kvarclovag
 	lendülete megtört, mozgása lelassult, de még az északi fények is
 	elsápadtak, mert szétáradt az Abszolút Nulla fagyos lehelete.
 	Megrázkódott a Kvarclovag, azt gondolta: "Hûha! Ez meg mi a fene?" -
 	s a megrökönyödéstõl agya máris fölmelegedett, meglangyosította az
 	Abszolút Nullát, Asztrobál nagy dübörgéssel roskadozni kezdett,
 	mennydörögve, csöpörögve összeomlott, csak egy kupac kásás fekete jég
 	maradt a csatatéren, fekete könnytócsát sírva.
 	- Ez az - ujjongott a Kvarclovag -, gondolkodás nincs, de ha kell,
 	akkor van! Így vagy úgy, enyém lesz a kincs! - És továbbmasírozott,
 	léptei recsegtek, mintha kristályokat törne-zúzna; dölyfösen
 	dübörgött végig Fûgida utcáin, és a város lakosai keserû szívvel
 	figyelték fehér függönyeik mögül. Így robogott, mint egy megvadult
 	meteor a Tejúton, mikor messzirõl magányos kis alakot pillantott meg.
 	Bárion volt az, akit Jégszájúnak is neveztek, a krionidák legnagyobb
 	bölcse. Nekiveselkedett a lovag, hogy egy csapással összezúzza, de
 	Bárion félrelépett az útjából, és felmutatta két ujját; nem tudta a
 	Kvarclovag, hogy mit jelent ez, de visszafordult, és megint rárontott
 	az ellenségre, hanem Bárion megint ellépett elõle, és gyorsan
 	felmutatta egyik ujját. Elcsodálkozott a lovag, lépte meglassúdott,
 	noha már visszafordult, hogy újra rohamozzon. Gondolkodóba esett, s a
 	közeli házakról folyni kezdett a víz, de õ nem vette észre, mert
 	Bárion most meg lefelé, a földre mutogatott. Törte a fejét a rabló,
 	hogy mit akarhat a kis öreg a néma jeleivel, s Iába alatt megnyílt a
 	jég, felbuggyant a fekete víz, a lovag a mélybe zuhant, és mielõtt
 	újra elmondhatta volna: - Gondolkodás nincs! - már el is nyelte a
 	jég. Kérdezték aztán Báriont a megmentett, hálás krionidák, mit is
 	akart mondani azokkal a jelekkel, amelyeket a félelmetes ûrlovagnak
 	mutogatott.
 	- Egyszerû a dolog - felelte a bölcs. - A két ujjam azt jelentette,
 	hogy vele együtt ketten vagyunk. Az egy ujjam, hogy hamarosan egyedül
 	maradok. Aztán lefelé mutogattam, jelezve, hogy megnyílik alatta a
 	jég, és örökre elnyeli az óceán fekete mélye. De õ persze egyiket sem
 	értette meg.
 	- Ó, bölcsek bölcse! - álmélkodtak a krionidák. Hogy adhattál ilyen
 	jeleket a rettenetes, kóbor ûrlovagnak? Gondold el, mi lett volna, ha
 	megérti, és nem csodálkozik! Hiszen akkor nem hevíti fel a
 	gondolkodás, és nem nyeli el a feneketlen mélység...
 	- Ettõl egy percig sem féltem - felelte hideg mosollyal Jégszájú
 	Bárion -, hiszen elõre tudtam, hogy nem ért meg semmit. Ha csak egy
 	csöpp ész is szorult volna belé, akkor nem jön ide. Hiszen mit ér egy
 	napsütésben lakó lény gázkincsekkel meg ezüst jégcsillagokkal?
 	A krionidák elámultak a bölcs nagy bölcsességén, s megnyugodva
 	hazatértek otthonukba, ahol kellemes fagy várta õket. Azóta senki sem
 	próbálta megtámadni Krióniát, mert nincs több ostoba zsiványa
 	Világmindenségben; ámbátor némelyek szerint akadnának még jócskán,
 	csak nem tudják az utat.

 	
AZ URÁNFÜLEK

 	Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy csillagmérnök, aki
 	csillagokat gyújtogatott, hogy legyõzze a sötétséget. Elment ez a
 	csillagmérnök az Androméda-ködbe, mikor az még csupa fekete felhõ
 	volt. Gyorsan megpörgette az egészet, s amikor már forgott, elõvette
 	a sugarait. Háromféle volt: vörös, lila és láthatatlan. Rásózott az
 	elsõvel egy csillaggolyóbisra, mire abból nyomban vörös óriás lett,
 	de a köd még nem vált világosabbá. Megcsippentette a második
 	sugárral, ettõl már fehérre izzott. Odaszólt az inasának: - Vigyázz
 	rá! - és elment, hogy a többi csillagot is kigyújtsa. Az inas várt
 	ezer évet, még ezret, de a mérnök csak nem jött vissza. Elunta a
 	várakozást. Rácsördített a csillagra, mire az fehérbõl kékké vált. Ez
 	tetszett neki, s azt hitte, most már mindent tud. Tovább akarta
 	izzítani, de megégette magát. Belekukucskált a csillagmérnök
 	otthagyott ládájába, de semmi sem volt benne, túlságosan is semmi: a
 	láda fenekét se látta. No, kitalálta, hogy ez a láthatatlan sugár. Rá
 	akart vele húzni a csillagra, csak azt nem tudta, hogyan. Hát fogta a
 	ládát, és belevágta az egészet a tûzbe. Felfénylett erre minden felhõ
 	Androméda-szerte, mintha százezer nap gyúlt volna ki, és nappali
 	világosság támadt az egész ködben. Megörült az inas, de nem sokáig
 	örülhetett, mert a csillag felrobbant. Repülve jött a csillagmérnök,
 	látván a bajt, és hogy semmi kárba ne vesszen, elkapta a
 	tûzfoszlányokat, és bolygókat csinált belõlük. Az elsõt gázból
 	gyúrta, a másodikat szénbõl, a harmadikhoz már csak a legnehezebb
 	fémek maradtak, ebbõl tehát aktinida-gömb lett. A csillagmérnök
 	meglóbálta, elhajította, s azt mondta: - Százmillió év múlva
 	visszajövök, megnézem, mi lett belõle. - Azzal elrepült megkeresni az
 	inasát, mert az ijedtében kereket oldott.
 	A bolygón pedig, amely az Aktinia nevet kapta, létrejött egy hatalmas
 	állam: a platinidáké. Ezek a platinidák olyan nehezek voltak, hogy
 	csak az Aktinián tudtak járni-kelni, más bolygókon beszakadt alattuk
 	a föld, és egyetlen kurjantásuktól leomlottak a hegyek. De a saját
 	bolygójukon nemigen kurjongattak, inkább lábujjhegyen jártak, mert
 	uralkodójuk, Tóriás, szerfölött kegyetlen volt. Platina hegybe vájt
 	palotában lakott, hatszáz hatalmas teremben, de mindegyikben csak
 	egy-egy karja fért el, olyan iszonyú nagy volt. Kijönni ugyan nem
 	tudott a palotából, de szörnyen gyanakvó lévén, mindenütt kémeket
 	tartott, és kapzsiságával is gyötörte alattvalóit.
 	A platinidáknak éjszaka nem volt szükségük lámpára vagy tûzre, mert
 	bolygójuk minden hegye radioaktív volt, s fényüknél még újholdkor is
 	meg lehetett találni az elveszett gombostût. Nappal, mikor túl forrón
 	tûzött a nap, a platinidák a hegyek barlangjaiban szundikáltak, csak
 	éjszaka mentek le a fémvölgyekbe. De a gonosz Tóriás megparancsolta,
 	hogy a kohókba, melyekben a platinaötvözeteket olvasztják, dobjanak
 	nagy urántömböket, és országszerte közhírré tétette: minden platinida
 	köteles jelentkezni a királyi palotában, hogy mértéket vegyenek róla,
 	és új páncélt kapjon. Kaptak mellvértet, sisakot, kesztyût,
 	lábvértet, páncélinget, s mindez világított, hiszen a páncél
 	uránlemezbõl volt, de a fülek fénylettek a legerõsebben.
 	Ettõl fogva a platinidák nem gyûlhettek össze tanácskozni, mert ha
 	csõdület támadt, rögtön felrobbantak. Magányosan kellett életüket
 	tengetniük, egymást messze elkerülve, nehogy bekövetkezzen a
 	láncreakció, Tóriás pedig hatszáz kezét dörzsölte örömében, és egyre
 	újabb dézsmákkal sanyargatta népét. Pénzverdéi a hegyek szívében
 	lázasan verték az ólomdukátokat, ólomból volt ugyanis az Aktimán a
 	legkevesebb, s annak volt a legnagyobb ára.
 	Keservesen nyögték a zsarnokság igáját a gonosz király alattvalói.
 	Némelyek lázadást akartak szervezni Tóriás ellen, kézzel-lábbal
 	mutogatva szõtték terveiket, de semmi sem lett a dologból, mert
 	mindig akadt olyan együgyû, aki odaszaladt megkérdezni, mirõl van
 	szó, és maflasága miatt az egész összeesküvés a levegõbe repült.
 	Élt az Aktinián egy ifjú feltaláló, Piron nevezetû, aki olyan vékony
 	drótot tudott húzni platinából, hogy az abból készült hálóval
 	elfoghatták a felhõket. Feltalálta Piron a drótos távírót is, aztán
 	olyan vékony drótot használt, ami már nem is volt, és így keletkezett
 	a drótnélküli távíró. Remény költözött Aktinia lakóinak szívébe, azt
 	gondolták ugyanis, hogy most már csak sikerül majd összeesküvést
 	szõni. De az ármányos Tóriás minden beszélgetést lehallgatott, mert
 	mind a hatszáz kezében egy-egy platinaantenna volt, tudta tehát,
 	mirõl beszélnek alattvalói, és mihelyt meghallotta a "lázadás" vagy
 	"összeesküvés" szót, rájuk bocsátott egy gömbvillámot, és tûztócsává
 	olvasztotta az összeesküvõket.
 	Piron elhatározta, hogy túljár a király eszén. Mikor barátaival
 	tanácskozott, "lázadás" helyett azt mondta, hogy "csizma",
 	"összeesküvés" helyett azt, hogy "sarkantyú", és így szervezte a
 	felkelést. Tóriás csodálkozott, miért lettek az alattvalói ilyen
 	lelkes csizmadiák, hiszen nem tudta, hogy a "rámán varrás" azt
 	jelenti: "tüzes karóba húzni"; a szûk csizmán pedig az õ zsarnokságát
 	értik. De azok, akikhez Piron fordult, nem mindig értették meg,
 	hiszen terveit csak csizmadiául fejthette ki. Magyarázott, ahogy
 	tudott, de mivel nem értették, óvatlanságból egyszer azt sürgönyözte:
 	"plutóniumlemezt szabni", mármint csizmatalpaláshoz. Ettõl megijedt a
 	király, hiszen a plutónium az urán édestestvére, az urán a tóriumé,
 	õt meg Tóriásnak hívták. Nyomban kiküldte a páncélos õrséget, hogy
 	fogják el Piront, és vessék lába elé, az ólompadlóra. Piron nem
 	vallott be semmit, a király mégis a palládiumbástyába csukatta.
 	Szertefoszlott a platinidák minden reménysége, de közben eljött az
 	idõ és visszatért a csillagmérnök, a három bolygó alkotója.
 	Megnézte messzirõl, milyen világ van az Aktimán, s azt mondta
 	magában: - Ez így nem maradhat! - Gubót szõtt a legvékonyabb és
 	legkeményebb sugárzásból, belerakta saját testét, hogy ott várjon
 	visszatértéig, aztán szegény csavargó alakját öltötte és lerepült a
 	bolygóra.
 	Mikor besötétedett, és csak a távoli hegyek hideg koszorúja
 	világította meg a platinavölgyet, a csillagmérnök közeledni akart
 	Tóriás király alattvalóihoz, de azok riadtan menekültek, félve az
 	uránrobbanástól, és õ hiába kergette hol az egyiket, hol a másikat,
 	nem értve, miért iszkolnak elõle. Zengõ léptekkel járta a pajzs
 	formájú, kerek dombokat, s elérkezett a bástyához, ahol Tóriás a
 	láncra vert Piront tartotta. Meglátta õt Piron a rácson keresztül, és
 	rögtön észrevette, hogy a csillagmérnök, bár külsejét tekintve
 	szerény robotnak látszik, más, mint a platinidák: ugyanis egy csöppet
 	sem fénylett a sötétségben, inkább szurokfekete volt. Ennek oka pedig
 	csak az lehetett, hogy páncéljában egy morzsa urán sincsen. Piron
 	kiáltani akart neki, de a száját összecsavarozták, hát szikrákat
 	csiholt, fejét a börtönfalba verve. A mérnök meglátta a szikrákat,
 	odament a bástyához, és benézett a rácson. Piron nem tudott beszélni,
 	de a láncait csörgethette, hát elcsörgette a csillagmérnöknek a
 	teljes igazságot.
 	- Tûrj és várj - mondta amaz -, minden jóra fordul.
 	Elment Aktima legvadabb hegyeibe, és három nap, három éjjel
 	kadmiumkristályokat keresett. Mikor már eleget talált,
 	palládiumkövekkel lemezt kovácsolt belõlük. A lemezbõl kadmium
 	fülvédõket szabott, és szépen lerakta õket a házak küszöbére. A
 	platinidák megtalálták, és csodálkozva rögtön fel is vették, mivel
 	éppen tél volt.
 	Éjjel megjelent köztük a csillagmérnök, és egy izzó drótocskát
 	lengetve, tüzes vonalakat írt a levegõbe. Ezt írta: "Most már
 	nyugodtan közeledhettek egymáshoz, a kadmium megvéd az
 	uránrobbanástól." De a király kémjének vélték, és nem hallgattak a
 	tanácsaira. Mérgelõdött a csillagmérnök, hogy nem hisznek neki,
 	elment a hegyekbe, uránércet gyûjtött, ezüstös fémet olvasztott
 	belõle, abból fényes dukátokat vert; egyik oldalukon Tóriás csillogó
 	profilja volt, a másikon hatszáz karjának képe.
 	Dukátokkal megrakodva visszajött a völgybe, és csudát mutatott a
 	platinidáknak: messzire dobálta a dukátokat, egyiket a másikra,
 	csengõ halomba, s amikor még egyet rájuk dobott, megreszketett a
 	levegõ, vakító fény csapott fel a dukátokból, fehér tûzgömbbé váltak,
 	s miután a szél mindent szétfújt, csak egy kráter maradt a sziklában.
 	Aztán másodszor is dobálni kezdte a dukátokat a zsákjából, de
 	másképp, mint az elõbb: minden dukátot lefödött egy
 	kadmiumlemezkével, és bár a pénzhalom hatszor akkorára nõtt, mint az
 	elõbb, mégsem történt semmi. Most már hittek neki a platinidák,
 	összedugták a fejüket, és tettvágytól égve, nyomban összeesküvést
 	kezdtek szõni Tóriás ellen. Meg akarták dönteni a királyt, de nem
 	tudták, hogyan, mert a palotát sugárfal vette körül, a felvonóhídon
 	pedig hóhérgép állt, és aki nem tudta a jelszót, azt miszlikbe
 	aprította.
 	Éppen közeledett az adófizetés napja, mert a kapzsi Tóriás újabb
 	dézsmát rendelt el. A csillagmérnök kiosztotta a platinidáknak az
 	urándukátokat, s azt tanácsolta, hogy azokkal fizessék az adót, így
 	is tettek.
 	Örült a király, hogy ennyi fényes dukát került a kincstárába, mert
 	nem tudta, hogy uránból és nem ólomból vannak. Éjjel aztán a
 	csillagmérnök megolvasztotta a börtönrácsot, és kiszabadította
 	Piront, s amint némán ballagtak a völgyben, a radioaktív hegyek
 	fényében, amelyek úgy sorakoztak egymás mellett, mintha fényes holdak
 	koszorúja szállt volna le a látóhatárra, egyszerre csak roppant
 	világosság támadt, mert a király kincstárában akkorára nõtt az
 	uránpénzhalom, hogy bekövetkezett a láncreakció. Az iszonyatos
 	robbanás szétvetette a palotát és Tóriás ormótlan fémtestét, de olyan
 	erõvel, hogy a zsarnok hatszáz karja leszakadt, és kirepült az ûrbe.
 	Volt nagy öröm az Aktinián. Piron lett a bolygó igazságos királya, a
 	csillagmérnök pedig visszatért a sötétségbe, elõszedte testét a
 	sugárgubóból, és továbbment a csillagokat gyújtogatni. Tóriás hatszáz
 	platinakarja máig is a bolygó körül kering, mint valami gyûrû,
 	olyasféle, mint a Szaturnuszé, pompásan világít, százszor erõsebben,
 	mint a radioaktív hegyek, és vidáman mondják olykor a boldog
 	platinidák: - Nézzétek, milyen szépen ragyog az öreg Tóri!

 	
HOGYAN GYÕZTE LE ÖNGERJESZTÕ ERG A SÁPATAGOT?

 	A hatalmas Boludár király élt-halt a furcsaságokért. Egész életében
 	ezeket gyûjtötte, olykor még a fontos államügyekrõl is megfeledkezett
 	miattuk. Volt egy óragyûjteménye, benne hajnalfénybõl készült órák,
 	táncoló toronyórák, felhõkronométerek. Kitömött élõlényeket is
 	gyûjtött, voltak remek példányai a Világmindenség legtávolabbi
 	csücskeibõl, s egy külön teremben, üvegharang alatt tartotta a
 	legritkább lényt, a Homosz Antroposz nevû, csudamód sápadt kétlábút,
 	kitûnõ állapotban, még szemei is voltak, illetve csak szemüregei, s a
 	király két szép rubinkövet rakatott beléjük, hadd nézzen a Homosz
 	bíborpillantással. Boludár, ha jókedvében volt, legkedvesebb
 	vendégeit elhozta ebbe a terembe, s megmutatta nekik a kitömött
 	szörnyeteget.
 	Egy szép napon híres ûrtudós vendégeskedett a király udvarában.
 	Vénséges vén volt ez a Holazon nevû tudós, kristályaiban kissé már
 	bomladozott is az értelem az öregségtõl, de mindenfajta galaktikus
 	bölcsesség tárházának hírében állott. Azt beszélték róla, hogy
 	zsinórra tudja fûzni a fotonokat, és nyakláncokat csinál fénybõl; sõt
 	még azt is tudja, hogyan lehet eleven antroposzt fogni. Hallott errõl
 	a király, és nyomban kinyittatta pincéit; az ûrtudós nem utasította
 	vissza a szíves kínálást, s miután a kelleténél többet húzott a
 	leydeni palackból, úgyhogy egész testében kellemes áramok
 	terjedeztek, elárulta a királynak a rettentõ titkot, sõt megígérte,
 	hogy szerez neki egy antroposzt, aki holmi csillagközi törzs
 	uralkodója; igaz, hogy borsos árat szabott: annyi öklömnyi gyémántot,
 	amennyit az antroposz nyom, de a király kapva kapott az ajánlaton.
 	Másnap Holazon útnak indult, a király pedig dicsekedni kezdett a
 	koronatanács elõtt, hogy micsoda szerzeményt vár; nem is titkolhatta
 	volna, hiszen már el is rendelte, hogy a palota kertjében, ahol a
 	legszebb kristályok nõnek, kalitkát építsenek vastag vasrudakból.
 	Az udvaroncok nagyon megrémültek. Látván, milyen hajlíthatatlan a
 	király, a palotába hívattak két bölcs homológust. A király szívesen
 	fogadta õket, mert kíváncsi volt, mit beszél majd Szalamid és
 	Taladon, a két tudós, a sápadt lényrõl; hátha olyasmit is tudnak
 	róla, amit õ még nem ismer.
 	- Igaz-e - kérdezte, mihelyt azok, illõ tiszteletadás után,
 	fölemelkedtek -, hogy a homosz a viasznál is lágyabb?
 	- Igaz bizony, Felség - bólogatott a két tudós.
 	- És az is igaz, hogy az arcuk alján levõ réssel különféle hangokat
 	tudnak adni?
 	- Igaz, Felség, sõt még az is igaz, hogy ebbe a résbe a homosz
 	különféle dolgokat töm, aztán mozgatni kezdi a feje alsó részét,
 	amely zsanérral van a felsõhöz erõsítve, ily módon felaprítja ama
 	dolgokat, majd beszippantja õket a belsejébe.
 	- Különös szokás, már hallottam róla - szólt a király. - De
 	mondjátok, bölcseim, miért csinálja ezt?
 	- Erre vonatkozólag négy elmélet van, Felség - felelték a
 	homológusok. - Az elsõ szerint. azért teszi, hogy megszabaduljon a
 	fölös méregtõl (mert hihetetlenül mérges). A második szerint csak a
 	pusztítás kedvéért csinálja, ugyanis legfõbb örömét abban leli. A
 	harmadik elmélet szerint puszta mohóságból, mert mindent elnyelne, ha
 	tehetné, a negyedik...
 	- Jól van, jól van! - vágott közbe a király. - És az igaz-e, hogy
 	vízbõl van, de mégis olyan átlátszatlan, mint az a báb a
 	gyûjteményemben?
 	- Az is igaz! Belsejében rengeteg nyálkás csõ van, azokban keringenek
 	a folyadékok; vannak köztük sárgák, vannak gyöngyszínûek, de legtöbb
 	a piros, ez hordozza az oxigénnek vagy élenynek nevezett szörnyû
 	mérget: aminek ez a gáz közelébe kerül, nyomban rozsdává marja vagy
 	lángra lobbantja. Ezért aztán a homosz is gyöngyszínû, sárga vagy
 	rózsás. Ámde, felséges urunk, alázatosan kérünk, kegyeskedjél letenni
 	arról a gondolatról, hogy eleven homoszt hozatsz ide, mert ez a lény
 	minden más teremtménynél erõsebb és gonoszabb...
 	- Fejtsétek ezt ki tüzetesebben! - buzdította a király a bölcseket,
 	azt színlelve, hogy kész hajlani tanácsukra. Pedig valójában csak
 	roppant kíváncsiságát akarta kielégíteni.
 	- A lényeket, amelyek közé a homosz is tartozik, kocsonyásoknak
 	nevezik, uram. Szilikonidákra és proteidákra osztjuk õket; az
 	elõbbiek állaga sûrûbb, ezért kovalényeknek is nevezik õket; az
 	utóbbiak lazább felépítésûek, s a különbözõ szerzõknél más-más néven
 	szerepelnek, úgymint: a nagy Pollimeder ragacsoknak vagy csirizeknek
 	nevezi õket, Tricefalosz Arboridosz pempõknek vagy pudingoknak, végül
 	Rézfejû Analcimander nyálkaszemû csuszpájzoknak...
 	- Hát igaz, hogy még a szemük is nyálkás? - érdeklõdött mohón Boludár
 	király.
 	- Az bizony, uram. Ezek látszólag gyenge és törékeny lények, amelyek
 	ha hetven lépcsõfokról lepottyannak, már csak egy vörös tócsa marad
 	belõlük, velük született ravaszságuk folytán veszedelmesebbek az
 	Asztrális Gyûrû minden örvényénél és zátonyánál együttvéve! Ezért hát
 	könyörgünk, Felség, hogy az ország javára való tekintettel...
 	- Jól van, fiaim, jól van - szakította félbe õket a király. - Most
 	elmehettek, én pedig majd mindent megfontolok és meggondolok.
 	Földig hajoltak a bölcs homológusok, és nyugtalan szívvel távoztak,
 	mert sejtették, hogy Boludár nem tett le vészterhes szándékáról.
 	Nem sokkal ezután éjnek idején egy csillaggálya érkezett, óriási
 	csomaggal. A rakományt nyomban a király kertjébe szállították. Másnap
 	megnyíltak az aranykapuk a birodalom minden alattvalója elõtt; s a
 	briliáns bokrok, jáspisból faragott lugasok és márványcsodák között
 	szemük elé tûnt a vaskalitka, benne egy sápadt, nyamvadt csodalény,
 	amely egy hordócskán csücsült, elõtte egy tányérban valami furcsa
 	folyadék, amely olajszagú volt ugyan, de olyan, mint az odaégett,
 	tehát felhasználásra már nem volt alkalmas olaj. A csodalény azonban
 	a legnagyobb nyugalommal merítgetett valami kis lapátfélét a
 	tányérba, és buzgón arcnyílásába öntögette az olajos mismást.
 	A nézõk elnémultak a borzalomtól, amikor elolvasták a kalitkán levõ
 	feliratot, kiderült ugyanis, hogy egy Antroposz Homoszt, egy eleven
 	sápatagot látnak maguk elõtt. Ám a csõcselék hamarosan ingerelni
 	kezdte, s ekkor a Homosz felállt, elõvett valamit a hordócskából, és
 	maró folyadékot kezdett locsolni a garázdákra. Ki menekülõre fogta,
 	ki meg köveket ragadott, hogy agyonverje az ocsmány szörnyet, de az
 	õr egykettõre elzavarta õket.
 	Tudomást szerzett minderrõl Elektrina, a király leánya. Úgy látszik,
 	örökölte atyja kíváncsiságát, mert bátran oda-odamerészkedett a
 	ketrechez, amelyben a szörny hol vakarózással töltötte az idejét, hol
 	meg annyi víz és büdös olaj benyakalásával, hogy attól a király ezer
 	alattvalója tüstént meggebedt volna.
 	A homosz hamar megtanulta az értelmes beszédet, s még Elektrinával is
 	szóba mert elegyedni.
 	Megkérdezte egyszer a királylány, mi az a fehér, ami a szájában
 	csillog.
 	- Úgy hívják, hogy fogak - felelte.
 	- Adjál nekem legalább egy ilyen fogat a rácson át! - rimánkodott a
 	királylány.
 	- És mit adsz érte cserébe? - kérdezte a homosz.
 	- Odaadom az aranykulcsocskámat, de csak egy pillanatra.
 	- Miféle kulcsocska az?
 	- Az én kulcsom, amivel az értelmemet minden este föl kell húzni.
 	Hiszen biztosan neked is van.
 	- Az én kulcsom másfajta - felelt kitérõen a homosz. - No és hol van?
 	- Itt a mellemen, az aranyfödél alatt.
 	- Hát add ide.
 	- És adsz egy fogat?
 	- Adok...
 	A királylány kicsavart egy aranycsavart, felnyitotta a födelet,
 	elõvette az aranykulcsocskát, és beadta a rácson. A sápatag mohón
 	megragadta, és vihogva a ketrec mélyébe szaladt. Sírt, könyörgött a
 	királylány, hogy adja vissza a kulcsot, de hiába. Senkinek sem merte
 	elárulni, mi történt, hát búsan visszabandukolt a palotába. Bizony
 	botorul cselekedett, de hát szinte gyermek volt még.
 	Másnap reggel a szolgák élettelenül találták kristályágyában.
 	Odafutott a király, a királyné, az egész udvar, Elektrina meg csak
 	feküdt, mintha aludna, de nem lehetett fölkelteni. Hívatta a király
 	az udvari fõszerelõket és mûszerészdoktorokat, megvizsgálták a
 	királylányt, s felfedezték, hogy a födél nyitva, a csavar meg a
 	kulcsocska sehol! Lett is a palotában nagy felfordulás, futkosott az
 	egész háznép, keresték a kulcsot, de hiába. Másnap aztán jelentették
 	a kétségbeesett királynak, hogy a sápatag beszélni akar vele az
 	elveszett kulcsocska ügyében. A király személyesen sietett a kertbe,
 	a csodalény pedig azt mondta neki, hogy tudja, hol vesztette el a
 	királylány a kulcsot, de csak akkor árulja el, ha a király szavát
 	adja, hogy õt nyomban szabadon engedi, és ûrdereglyét is ad, amivel
 	hazatérjen. A király nem állt rá egykönnyen, elõbb tûvé tétette az
 	egész parkot, de végül is engedett. Fölszerelték az ûrdereglyét, és a
 	sápatagot szigorú õrizet alatt elõhozták a ketrecbõl. A király a
 	hajónál várt, de az antroposz kijelentette, hogy csak akkor árulja el
 	a kulcs hollétét, mikor már a fedélzeten lesz.
 	E Mikor aztán beszállt, kidugta a fejét a kisablakon, felmutatva a
 	csillogó kulcsocskát, így kiáltott:
 	- Itt van a kulcs! Magammal viszem, király, hogy a lányod soha
 	többé föl ne ébredjen, mivel bosszút fogadtam, amiért
 	megszégyenítettél, vasketrecbe dugtál, világ csúfjára mutogattál!
 	Tûzoszlop csapott ki az ûrdereglye tatjából, s a hajó a döbbent
 	nézõk szeme elõtt a magasba emelkedett. Utánaküldte a király
 	leggyorsabb ûrvadászait és versenyrakétáit, de legénységük üres
 	kézzel tért vissza, mert a ravasz sápatag összezavarta a nyomokat, és
 	egérutat nyert.
 	Látta már Boludár király, milyen rosszul tette, hogy nem
 	hallgatott a bölcs homológusokra, de hát késõ volt a bánat. A legjobb
 	mûszerészdoktorok próbáltak pótkulcsot csinálni, jött a királyi
 	fõkulcsár, jöttek az udvari vésnökök és fegyverkovácsok, fõaranyozók
 	és fõszerelõk, lakatnokok és sperhaknisták, próbálkoztak, de hiába.
 	Látta a király, hogy nincs más lehetõsége: vissza kell szerezni az
 	aranykulcsocskát a sápatagtól, máskülönben örök sötétség borul a
 	királylány ifjú életére.
 	Kihirdette hát az egész országban, hogy ez meg ez történt, a Homosz
 	Antroposz, vagyis a sápatag, elrabolta az aranykulcsot, és aki
 	elfogja a rablót, vagy legalább visszaszerzi az éltetõ kincset, és
 	felébreszti a királyleányt, azé lesz a lánya és fele királysága,
 	holta után pedig az örökli a trónt.
 	Tódultak is a vakmerõ vállalkozók. Voltak köztük híres acélvitézek,
 	de voltak ravaszdi szélhámosok is, robotolvajok, kibetörõk;
 	megérkezett nagy dérrel-dúrral Megawatt Szvetozár vitéz, a híres
 	oszcillátor, akinek akkora a feszültsége, hogy messze földön senki
 	sem birkózhat vele, jöttek kóbor lovagok távoli országokból, jött a
 	két deli Automát, száz csatában edzett vitézek, jött a hírneves
 	Protézis, a nagy konstrukcionista, aki két szikrafogót viselt, egy
 	feketét meg egy ezüstöt, jött monokristályokból épült, hórihorgas
 	Arbitron Kozmozofovics, meg Palibaba, az intelektrikus, aki negyven
 	roböszvér hátán, nyolcvan ládában hozta el a sok gondolkodástól
 	rozsdás, de híresen leleményes, vén számítógépét. Jött három hõs a
 	szelektriták nemzetségébõl: Diódusz, Triódusz és Heptódusz, ezeknek a
 	fejében tökéletes vákuum lakott, s így elméjük fekete volt, mint a
 	csillagtalan éjjel. Jött Perpétuán, tetõtõl talpig damaszkuszi
 	páncélban, háromszáz hengeres, zöldrozsdás akkumulátorral, meg
 	Matríciusz Perforátusz, akinek egyetlen napja sem múlhatott el
 	anélkül, hogy valakit agyon ne integrált volna, magával hozta hûséges
 	Robodriját is, amely a visszacsaholás elve alapján mûködött.
 	Egyszóval mindenki eljött, és amikor az udvar már telis-tele volt
 	vitézekkel, a kapu elé gördült egy hordócska, s abból
 	higanycsöppecskék formájában elõgurult Öngerjesztõ Erg, aki tetszés
 	szerint változtatta külsõ alakját.
 	Nagy lakomát csaptak a hõsök koszorújának, úgy kivilágították a
 	palota termeit, hogy a márványtetõn rózsásan átderengett a fény, mint
 	a felhõkön alkonyatkor. Aztán elindultak a vitézek, ki-ki más
 	irányban, hogy felkutassák a sápatagot, halálos párbajra hívják,
 	visszaszerezzék az aranykulcsocskát, és imigyen elnyerjék a
 	királylány kezét meg a királyságot.
 	Elsõnek Megawatt Szvetozár indult el. A Zselatin bolygóra
 	repült, ahol a kocsonyoncok törzse él, mert azt remélte, ott majd
 	hírt hall a sápatagról. Leszállt a bolygón, de rögtön el is merült
 	benne, kapálózva tipródott a kocsonyában, távirányított kardjával
 	próbált utat törni, de túlságosan felhevült, és megrepedt a hûtése.
 	Idegen földön lelte sírját a páratlan bajnok, deli katódjait örökre
 	elnyelte a kocsonyoncok remegõ földje.
 	A két büszke Automát a radiomantok országába repült, akik a
 	világító gázokból építik palotáikat, szörnyen radioaktívak, és
 	annyira fukarok, hogy minden este megszámolják bolygójuk minden
 	atomját. Álnok módon fogadták a zsugori radiomantok a két Automátot.
 	Elvezették õket egy szakadékhoz, amely tele volt ametiszttal,
 	ónixkõvel, krizoprázzal meg acháttal, s amint a két lovag szedegetni
 	kezdett a kincsekbõl, megkövezték õket: drágakõlavinát zúdítottak
 	rájuk a magasból, szivárványos zuhatagot, ezerszínû csillagesõt,
 	sziporkázó fénye az egész környéket beragyogta. A radiomantok ugyanis
 	titkos szövetségben voltak a sápatagokkal, de errõl nem tudott senki.
 	Harmadiknak Protézis indult el, a konstrukcionista. Soká hajózott
 	a csillagközi sötétségben, mígnem elért az algonok országába.
 	Meteorok kõtájfunjai járnak azon a vidéken, meteoresõ falába ütközött
 	Protézis hajója, törött kormánnyal sodródott tovább a mélységek
 	fölött, a távoli napok felé, s vakon bolyongtak a fények a
 	boldogtalan dalia szemének halott tükrében.
 	A negyediknek, Arbitron Kozmozofovicsnak eleinte több szerencséje
 	volt. Átvágott az Androméda-szoroson, a Vadász négy csigaörvényén, s
 	a fényhajózásnak kedvezõ, békés ûrbe jutott; fürge sugárként maga
 	támaszkodott a tatnak, és lángvarkoccsal jelölve nyomát, elérte
 	Majeszticia partjait. A rideg bolygó meteoritsziklái között
 	megpillantott egy hajóroncsot: a bárkáét, amelyen Protézis indult
 	útnak. Bazalthalom alá temette a szerencsétlen konstrukcionista
 	testét, amely éppoly hatalmas, hideg és csillogó volt, mint életében,
 	de levette róla a két szikrafogót, az ezüstöt meg a feketét, hogy
 	pajzsul szolgáljanak, és továbbindult. Vad hegyvidék volt
 	Majeszticia, kõlavinák mennydörögtek a hegyoldalakon, ezüst
 	villámdudva burjánzott a komor felhõkben, a szakadékok fölött.
 	Eljutott a lovag a horhosok vidékére, ott támadták meg a majesztiták
 	egy zöld malachitszurdokban. Villámokkal lövöldöztek rá fentrõl, de õ
 	szikrafogó pajzsával visszaverte a tûznyilakat; erre megragadtak egy
 	vulkánt, kráterét lefelé fordították, beirányozták, és abból okádták
 	rá a tüzet. Földre zuhant a lovag, a forró láva a koponyájába hatolt,
 	és kifolyt belõle minden ezüst.
 	Az ötödik, Palibaba, az intelektrikus, egyáltalán el sem indult.
 	Letanyázott Boludár országának határán, a roböszvéreket kicsapta a
 	csillaglegelõkre, õ meg a gépét építgette, szépítgette, programozta,
 	ide-oda futkosott a nyolcvan láda között, s amikor úgy megszívták
 	magukat árammal, hogy már csak úgy duzzadtak az okosságtól, pontosan
 	kigondolt kérdéseket kezdett föltenni nekik: merre lakik a sápatag?
 	miféle út vezet hozzá? hogyan lehetne legyõzni? hogyan lehet rávenni,
 	hogy visszaadja a kulcsocskát? De a gép homályos és kitérõ válaszokat
 	adott. Megdühödött Palibaba, bõszen nyaggatta masináját,
 	ütötte-verte, szidalmazta, miközben izzó réz szaga kezdett
 	terjengeni: - Mondod meg rögtön az igazat, átkozott vén számológép! -
 	Ezüst ónkönnyeket sírva kiolvadtak a biztosítékok, csörömpölve
 	megrepedtek a túlhevült csövek, és Palibaba ottmaradt a kiégett
 	ócskavassal, dühösen lóbálva a botját. Szégyenszemre haza kellett
 	kullognia. Új gépet fabrikált, de az csak négyszáz év múlva készült
 	el.
 	A szelektriták kalandos útja volt a hatodik vállalkozás. Diódusz,
 	Triódusz és Haptódusz bõséges készleteket vitt tríciumból, lítiumból
 	és deutériumból, mert azt tervezték, hogy majd
 	nehézhidrogén-robbantásokkal nyitnak maguknak utat a sápatagok földje
 	felé. Csak éppen azt nem tudták, hogy merre induljanak. Meg akarták
 	kérdezni a tûzlábúaktól, de azok városuk aranyfalai közé zárkóztak
 	elõlük, és lángokkal rugdalóztak; a harcias szelektriták
 	megostromolták a várost, nem sajnálták a deutériumot meg a tríciumot,
 	úgyhogy a felhasadozó atomok pokoltüze csillagokkal szórta be az
 	eget. De a város aranyfalai a tûzben megmutatták igazi természetüket:
 	sárga kénfüstté váltak, hiszen piritbõl emelték õket. Elesett a hõs
 	Diódusz, a tûzlábúak rátapostak, agya szétfröccsent, mint tarka
 	kristálycsokor, s páncéljára pergett. Fivérei eltemették fekete
 	ólomsírba, és tovább vonultak, míg el nem érték az ozmalán
 	birodalmat, ahol Asztrocid király, a nagy csillagölõ uralkodott.
 	Kincstára tele volt a fehér törpékbõl kihámozott, szörnyen nehéz
 	tûzmagokkal, melyeket erõs palotamágnesek tartottak, nehogy
 	átszakítsák a padlót, és a bolygó mélyébe zuhanjanak. Aki erre a
 	földre lépett, kezét-lábát sem bírta mozdítani, mert az iszonyú
 	gravitáció jobban megbéklyózta minden csavarnál és láncnál. Nehéz
 	dolga volt itt Triódusznak és Heptódusznak, mert Asztrocid, mihelyt
 	várából megpillantotta õket, elõrántott néhány tûzokádó fehér törpét,
 	s a lovagokhoz vagdosta. Mégis legyõzték, s a király elárulta nekik,
 	merre vezet az út a sápataghoz, jobban mondva, csupán elámította
 	õket, mert maga sem tudta, csak meg akart tõlük szabadulni. A vitézek
 	most a ködök fekete magjába utaztak, de vesztükre, mert Triódusz
 	egyszerre csak eltûnt, talán lelõtte valaki antianyag-parittyával,
 	például egy kóbor kibervadász, vagy talán egy ottfelejtett
 	antipetárdába lépett a farkatlan üstökösön. Elég az hozzá, hogy
 	Triódusz megsemmisült, éppen csak annyit tudott még kiáltani:
 	"Bit-bit-hurrá!!", ami törzsének kedvenc csatakiáltása volt.
 	Heptódusz makacsul továbbhaladt, de õt is keserû vég várta. Hajója
 	két gravitációs örvény közé került, amelyeknek Bahridisz és
 	Szcintilla a nevük; a Bahridisz gyorsítja az idõt, a Szcintilla
 	lassítja, és van köztük egy holt sáv, amelyben az idõ se elõre, se
 	hátra nem moccan. Ide sodródott a szegény Heptódusz, elevenen
 	megdermedt, és azóta is ott van, számtalan fregatt és bárka között,
 	temérdek csillagutas, ûrkalóz és ködcsavargó társaságában, egy
 	pillanatot sem öregszik, csak van és van a csendben és iszonyatos
 	unalomban, amelynek a neve Örökkévalóság.
 	Miután a három szelektrita útja ilyen gyászosan végzõdött, Perpétuán,
 	aki a hetedik lett volna, sokáig nem indult el. Hosszan készülõdött a
 	hadjáratra, egyre hárítósabb villámhárítókat, egyre szikrázóbb
 	szikravetõket próbált ki, és elhatározta, hogy a biztonság kedvéért
 	erõs csapatot toboroz. Gyülekeztek is a marcona zsoldosok meg a
 	vitézi életre vágyó ifjú vaslegények. Ûrbandériumot alakított
 	Perpétuán, mégpedig páncélos nehézrobotságot,
 	lehengerész-gyalogságot, meg a szétroppancsok könnyû osztagait.
 	De mikor végiggondolta, hogy most már el kell indulnia, életét
 	ismeretlen országokban kell végeznie, s majd valami távoli
 	pocsolyában fog rozsdásodni, huzalaiba szállt a bátorság, szörnyen
 	megsajnálta magát, és csapatával együtt szépen hazavonult, topáz
 	könnyeket sírva restelkedésében és bánatában, mivel gazdag úr volt,
 	kincsekkel teli lelkû.
 	Az utolsó elõtti bajnok, Matríciusz Perforátusz, okosan látott a
 	dologhoz. Hallott a pigmeliusok országáról, ezek amolyan
 	robottörpécskék, akik onnét erednek, hogy tervezõjük kezében
 	megcsúszott a grafosz a rajztáblán, ezért a sokszorosítóból csupa
 	púpos korcs került ki, de átalakítani õket már nem volt érdemes, hát
 	úgy maradtak. Ezek a törpék, mint más törpék a kincset, tudást
 	gyûjtögetnek.
 	Bölcsességük abban áll, hogy mûgyûjtõi a tudásnak, nem hasznosítói;
 	hozzájuk indult Perforátusz, de nem harci vértben, hanem pompás
 	ajándékoktól roskadozó gályán. Vitt nekik pozitronhímes,
 	neutronsujtásos díszruhákat, öklömnyi aranyatomokat, habzó
 	ionoszférával teli amforákat. De a pigmeliusokat még az ûrpincékben
 	érlelt, nemes vákuum sem érdekelte; s azzal is hiába fenyegette õket,
 	hogy rájuk uszítja a vicsorgó Robodrit. Végül aztán megszánták, és
 	adtak neki egy kalauzt, de az milliárd karú polipolip volt, és
 	egyszerre mutatott a világ minden irányába.
 	Mit tehetett Perforátusz, elkergette a polipolipot, és a sápatag
 	nyomába eresztette Robodrit, de kiderült, hogy téves a nyom, mert egy
 	kalcitüstökös járt arra, és az együgyû Robodri összetévesztette a
 	kalcitot a kalciummal, amely a sápatagok csontjainak fõ alkotóeleme.
 	Így aztán eltévedtek, és egyre sötétebb napok között bolyongtak, mert
 	a kozmosz nagyon öreg vidékei felé vitt az útjuk.
 	Sokáig repült Perforátusz a vörös óriások között, míg egyszer csak
 	észrevette, hogy hajója a néma csillagrajjal együtt ezüstfényû, nagy
 	tükörben tükrözõdik; elcsodálkozott, és biztos, ami biztos, elõvette
 	a szupernova oltogatót, amelyet a pigmeliusoktól vásárolt, hogy
 	túlságosan meg ne pörkölõdjön a Tejúton. Nem tudta ugyanis, mi került
 	a szeme elé, márpedig az nem volt egyéb, mint egy tércsomó, de olyan
 	iszonyú erejû, hogy még a környékbeli monoaszteriták sem merik
 	megközelíteni, csak annyit mesélnek róla, hogy aki odasodródott,
 	többé nem tér vissza. Máig sem tudni, mi történt Matríciusszal ebben
 	a hírhedt csillagmalomban; a hû Robodri egyedül iszkolt haza, halkan
 	vonítva a holdakra, és zafírszemébõl olyan rémület sütött, hogy aki
 	ránézett, megremegett. De sem a hajót, sem a szupernova oltogatót,
 	sem Matríciuszt nem látta többé senki.
 	Az utolsó vállalkozó, Öngerjesztõ Erg, egyedül indult útnak. Egy évig
 	és hat napig volt távol. Mikor visszatért, soha nem látott
 	országokról mesélt, például a gejzek földjérõl, akik forró
 	méreggejzíreket építenek; aztán a puhaszemûek bolygójáról - ezek
 	fekete sziklákká olvadtak elõtte össze, mert mindig így tesznek, ha
 	baj van, õ kettéhasított egyet, elébe tárult a mészkõszikla, vagyis a
 	csontjuk, ekkor mégjobban összeolvadtak, s a végén egy akkora arc
 	nézett rá, mint a fél égbolt; megrohanta, hogy az utat tudakolja
 	tõle, rácsapott tûzkardjával, mire annak megrepedt a bõre, és
 	elõbukkantak a fehér, kígyózó idegerdõk; mesélt Aberíciáról, az
 	átlátszó jégbolygóról, amely, mint egy gyémántlencse, az egész
 	kozmosz képét magában foglalja; onnét rajzolta le magának a sápatagok
 	földjéhez vezetõ utat. Mesélt Alumniáról, az örök hallgatás
 	országáról, ahol csak a csillagfényt látni a lebegõ jéghegyek ormán;
 	mesélt a kenhetõ lekvoidokról, akik lávából gyúrnak izzó
 	csecsebecséket, meg a gázfaragókról, akik metángõzben, ózonban,
 	klórban és vulkánok füstjében fel tudják szítani az értelem fényét, s
 	egyre azon fáradoznak, hogyan csinálhatnának a gázból lángelméket.
 	Hogy eljusson a sápatagok országába, mesélte, ki kellett fordítani
 	sarkából a Medúzafõnek nevezett napot, de amint éppen kiemelte
 	krómozott zsanérjából, belepottyant a csillag mélyébe, a lila és
 	kékesfehér tüzek közé, a hõségtõl egészen összetekeredett a páncélja.
 	Elmondta, hogyan törte a fejét harminc álló napig a varázsszón, amely
 	kinyitja az Asztroszézám kaput, mert csak azon át lehet bejutni a
 	puhányok hideg poklába; hogyan jutott el közéjük, hogyan akarták azok
 	megfogni ragacsos lépjeikkel, aztán kiverni a fejébõl a higanyt, vagy
 	mindenestül zárlatossá tenni; hogyan ámítgatták, torz csillagokat
 	mutatva neki, de csak ** volt az, mert az igazit ravaszságból eldugták;
 	hogyan akarták kínzásokkal kivenni belõle, milyen az algoritmusa, és
 	mikor õ mindent kibírt, hogyan csalták kelepcébe; magnetitsziklát
 	csaptak rá fedélnek, õ azonban nyomban sok kis öngerjesztõ erggé
 	szaporodott, ledobta a vasfödelet, kimászott, és szigorú ítélõszéket
 	tartott a sápatagok fölött egy hónapon és öt napon át; hogyan
 	rohanták meg a szörnyek végsõ erejükkel tankoszoknak nevezett
 	lánctalpasaikon, ám ez sem segített rajtuk, mert õ változatlan harci
 	hévvel addig ütötte-vágta és aprította õket, míg a lába elé nem
 	hurcolták az álnok, kulcsrabló sápatagot, õ pedig lenyisszantotta a
 	sápatag undok fejét, a tetemet jól kirázta, talált benne egy nekeresd
 	nevû követ, a kövön egy feliratot, s a felirat elmondta a sápatagok
 	zavaros nyelvén, hogy hol van az aranykulcsocska. Öngerjesztõ Erg
 	hatvanhét fehér, kék és rubinvörös napot vagdalt miszlikre, míg
 	megtalálta az igazit, és benne a kulcsot.
 	Hazatérõben megélt kalandjairól, újabb csatáiról említést sem akart
 	tenni, mivel igen vágyakozott már a királylány után, no meg a
 	koronázással egybekötött esküvõt is nagyon várta. Boldogan vezette a
 	királyi pár Erget a királylányhoz, aki dermedten, mély álomba merülve
 	feküdt; Erg fölébe hajolt, mesterkedett valamit a nyitott födél
 	körül, beletett valamit, megforgatta, és láss csodát: a királylány,
 	anyja, apja és az udvar elragadtatására, kinyitotta a szemét, és
 	rámosolygott megmentõjére. Erg lecsukta a födelet; leragasztotta egy
 	kis ragtapasszal, hogy ki ne nyíljon, és megjegyezte, hogy a csavart,
 	noha azt is megtalálta, késõbb elvesztette, miközben Poleander
 	Partobonnal, a jatapurgok császárával csatázott. Erre azonban senki
 	sem figyelt oda, pedig nagy kár, mert a király rájöhetett volna, hogy
 	Erg egyáltalán el sem indult hazulról, csupán kicsi robot kora óta
 	értett mindenfajta zár kinyitásához, s ezért tudta felhúzni Elektrina
 	királylányt. Az elbeszélt kalandok közül egyet sem élt át, otthon
 	csücsülve várta ki az egy évet és hat napot, nehogy gyanút fogjanak,
 	ha túl hamar tér vissza a becses szerzeménnyel, no meg arról is meg
 	akart gyõzõdni, hogy vetélytársai közül egy sem tér vissza. Akkor
 	sétált csak be a királyi palotába, felélesztette a királylányt,
 	feleségül vette, majd sokáig boldogan uralkodott Boludár trónján, és
 	füllentésére sohasem derült fény.
 	Ebbõl is látszik, hogy színigaz, amit elbeszéltünk, nem pedig mese,
 	hiszen a mesékben mindig diadalmaskodik az erény.

 	
A KÉT SZÖRNYETEG

 	Réges-régen, az úttalan feketeségben, a galaktikus póluson, egy
 	magányos csillagszigetben volt egyszer egy hatos rendszer; öt napja
 	magányosan keringett, a hatodiknak azonban volt egy bolygója
 	tûzsziklákból, jáspis éggel, s ezen a bolygón virágzott az argensek,
 	vagyis ezüstök hatalmas birodalma.
 	A fekete hegyek között, a fehér síkságokon emelkedtek városaik:
 	Ilidár, Bizmália, Szinalosz, de a legpompásabb volt Eterna, az
 	ezüstök fõvárosa, nappal kék, mint a jéghegy, éjjel domború, mint a
 	csillag. Függõ falak védték a meteoroktól, aranynál fényesebb
 	krizopráz paloták sorakoztak benne, meg turmalin bástyák és szurokból
 	öntött tornyok, feketébbek az ûrnél. Leggyönyörûbb volt azonban az
 	argens királyok palotája, a negatív építészet híres remeke: tervezõi
 	nem akartak gátat szabni sem a pillantásnak, sem a gondolatnak,
 	ezért imaginárius, matematikai kastélyt építettek, amelynek nincs se
 	padlója, se teteje, se falai. Itt lakott az egész bolygón uralkodó
 	Energ-dinasztia.
 	Treon király idejében azmeus ûrhordák támadtak a birodalomra,
 	aszteroidjaik földig lerombolták Bizmália fémvárosát, és azontúl is
 	sokat háborgatták az ezüstöket, mígnem az ifjú Ilorax király, a
 	csaknem mindentudó poliarcha, összehívatta legbölcsebb
 	csillagmérnökeit, és megparancsolta, hogy vegyék körül az egész
 	bolygót mágneses örvények rendszerével és gravitációs árkokkal,
 	amelyekben az idõ olyan õrülten száguld, hogy mihelyt a támadó
 	belepottyan, nyomban elrepül fölötte vagy százmillió esztendõ,
 	úgyhogy vénségében porrá hullik szét, mielõtt megláthatná az argens
 	városok fényét. Ezek a láthatatlan idõszakadékok és mágneses sáncok
 	pompásan megvédték a bolygót, így az ezüstök most már ellentámadásra
 	is gondolhattak. Hadba indultak tehát az azmeusok ellen, s addig
 	bombázták és bosszantották az ellenség napját fehér sugárvetõikkel,
 	amíg atomtûzvészt nem gyújtottak benne; szupernova lett belõle, s
 	lángölelésében porrá égett a gonosz azmeusok bolygója.
 	Ezután századokon át nyugalom, rend és jólét honolt az argensek
 	között. Az uralkodóház sem halt ki. Koronázása napján minden trónra
 	lépõ Energ levonult az imaginárius kastély föld alatti termeibe, hogy
 	halott elõdje kezébõl átvegye az ezüstjogart. Nem holmi közönséges
 	jogar volt ez; évezredekkel azelõtt vésték rá a feliratot:
 	"Ha a szörnyeteg örök, akkor nincsen, vagyis kettõ van; ha már nincs
 	segítség, törj el engem."
 	Nem tudta senki az Energek udvarában, de az egész országban sem, hogy
 	mit jelent ez a felirat, mert eredetét már hosszú évszázadok óta
 	elfelejtették. Történt azonban Inhiszton király uralkodása idején,
 	hogy a bolygón feltûnt egy ismeretlen, óriási szörny. Félelmetes híre
 	hamarosan mindkét féltekén elterjedt. Senki sem látta közelrõl, mert
 	aki odamerészkedett, soha többé nem tért vissza szeretteihez; nem
 	lehetett tudni, honnan jött a szörnyeteg; az öregek azt állították,
 	hogy az aszteroidokkal lerombolt Bizmália roncsmezején szanaszét
 	heverõ ozmium és tantál korongokból kelt ki; a várost ugyanis nem
 	építették újjá. Azt is beszélték a vének, hogy gonosz erõk
 	szunnyadoznak az õsrégi, mágneses ócskavasakban, rejtett áramok
 	alusznak a fémekben, vihar idején felébrednek, s olyankor a
 	vaslemezek csikorgó csúszkálásából, a rozsdatemetõ kísértettáncából
 	titokzatos lény születik, se nem élõ, se nem halott, és csak
 	egyvalamire képes: mérhetetlen pusztulást áraszt. Mások amellett
 	kardoskodtak, hogy az erõ, amely a szörnyet létrehozta, a gonosz
 	tettekbõl és gondolatokból táplálkozik; ezek visszaverõdnek a bolygó
 	nikkelmagjáról, mint valami homorú tükörbõl, és egy helyre gyûlve,
 	addig vonzzák magukhoz a girbegurba, rozsdás vas- és fémroncsokat,
 	mígnem azok szörnyeteggé forrnak össze. A tudósok persze gúnyolódtak
 	az efféle beszédeken, azt mondták, mindez csupán babonás mendemonda.
 	De bárhogyan volt is, a szörny garázda módon pusztította a bolygót.
 	Egyelõre kerülte a nagyobb városokat, csak magányos településeket
 	támadott meg, s fehér és lila tûzzel megsemmisítette õket. Mikor
 	nekibátorodott, még Eterna tornyaiból is láthatták a horizont mentén
 	elhullámzó hátát: acél hegylánchoz hasonlóan ragyogott a napfényben.
 	Hadjáratokat indítottak ellene, õ azonban egyetlen leheletével gõzzé
 	változtatta a fegyvereseket.
 	Nagy rémület szállt mindenekre. Inhiszton király összehívatta
 	bölcseit, s azok gondolkodtak éjjel-nappal, fejüket közvetlenül
 	összekapcsolva, hogy világosabban felmérhessék a helyzetet, míg végül
 	is kisütötték, hogy a szörnyet csak valami fortélyos ötlettel lehet
 	elpusztítani. Elrendelte hát Inhiszton, hogy a Fõkibernátor, a
 	Fõdinamikus és a Fõabsztraktor készítse el közösen a szörnyölõ gép
 	tervét.
 	Õk azonban képtelenek voltak megegyezni, mert mindegyik más
 	elgondolásból indult ki; ezért azután három szörnyölõt építettek. Az
 	elsõ, a Rézkolosszus, olyan volt, mint egy kivájt hegy, amelynek
 	méhében okos gépezet lakozik. Három napig öntötték memóriatartályaiba
 	az eleven ezüstöt; félelmetesen tornyosult az állványerdõ közepette,
 	ezer vízesésként zúgott benne az áram. A második, a Higanyfelhõ,
 	dinamikus óriás volt, kavargott, mint a forgószél, nem is volt
 	állandó alakja.
 	A harmadikat, amelyet a Fõabsztraktor éjszakánként barkácsolt titkos
 	tervei szerint, nem láthatta senki.
 	Mikor a Fõkibernátor befejezte mûvét, és lehullott az állványzat, a
 	Rézkolosszus elõször is nyújtózkodott egyet, s ettõl városszerte
 	megcsendültek a kristálycsillárok; lassan térdre emelkedeti, a föld
 	is belerendült, aztán feltápászkodott, és egész magasságában
 	kiegyenesedett, de feje a felhõkbe nyúlt, nem látott le tõlük;
 	felhevítette hát õket, úgyhogy sziszegve tisztultak az útjából;
 	ragyogott, mint a vörös arany, talpa alatt beszakadt az utcák
 	kövezete, sisakjában két zöld szem volt, meg egy harmadik, csukott,
 	amellyel a sziklákat is porrá égette, ha fölemelte szemhéjpajzsát.
 	Egyet lépett, kettõt lépett, és máris kint volt a városból, távolodó
 	tûzként fénylett. Lábnyoma olyan volt, mint egy meteorkráter,
 	négyszáz argens kézen fogva alig érte körül.
 	Az ablakokból, tornyokból, bástyákból távcsövön át figyelték, amint
 	roppant lépteivel az alkonypír felé haladt, egyre feketébben
 	rajzolódva az égre, végül olyan kicsinek látszott, mint egy
 	közönséges argens, de akkor már csak deréktól emelkedett a láthatár
 	fölé, lábát és fele törzsét eltakarta a bolygó domborulata. Leszállt
 	a várakozás nyugtalan éjszakája, füleltek a csatazajra, lesték a
 	harc tûzfényét, de csak nem történt semmi. Pirkadatkor aztán távoli
 	mennydörgéshez hasonló morajt hozott a szél. Megint csönd lett,
 	lassan megvirradt. S akkor egyszerre csak száz nap gyulladt ki az
 	égen, és tüzes bolidák serege zuhant Eternára; a romba dõlõ paloták,
 	a leomló falak maguk alá temették a szerencsétlen ezüstöket, hiába
 	kiáltoztak, meg sem hallotta senki. A Rézkolosszus tért vissza ilyen
 	borzalmas módon, a szörnyeteg ugyanis összetörte, felaprította, és
 	darabjait kidobta a légkör fölé; onnan visszapotyogtak, zuhanás
 	közben felizzottak, és romba döntötték a fõváros negyedrészét.
 	Iszonyatos csapás volt ez. Még két nap és két éjszaka hullott a
 	rézesõ az égbõl.
 	Most az örvénylõ Higanyfelhõ indult a szörnyeteg ellen.
 	Elpusztíthatatlannak vélték, mert minél több ütést kapott, annál
 	tömörebb lett. A csapások nem szórták szét, hanem megszilárdították.
 	Kavarogva zúgott el a síkság fölött a hegyek felé, megkereste
 	közöttük a szörnyet, s egy sziklalejtõrõl a nyakába gurult. Az
 	mozdulatlanul várta. Eget-földet rengetõ, rémséges robaj támadt.
 	A szörny fehér tûzfallá lett, Higanyfelhõ pedig fekete szakadékká, és
 	elnyelte. De a szörny átvágott rajta, visszatért szárnyas lángok
 	formájában, másodszor is lecsapott, újra keresztülment ellenfelén, de
 	kárt nem tett benne. Lila villámok csapkodtak ki a felhõbõl, amelyben
 	viaskodtak, de mennydörgés nem hallatszott, mert túldübörögte az
 	óriások harca. Látta a szörny, hogy így semmire sem megy, hát minden
 	külsõ hõt felszippantott, ellapult, és Anyagtükröt csinált magából:
 	ami szembekerült ezzel a tükörrel, visszatükrözõdött benne, de nem
 	képként, hanem élõ valóságként; a Higanyfelhõ meglátta önmagát,
 	illetve másodpéldányát ebben a tükörben, nekirontott, összefonódott
 	tükörbéli önmagával, de önmagát nem gyõzhette le. Három napig
 	harcolt, mígnem annyi ütést kapott, hogy szilárdabb lett a kõnél, a
 	fémnél, mindennél, kivéve a Fehér Törpék magját, és amikor ezt a
 	határt is elérte, tükörbeli másával együtt a bolygó mélyébe zuhant,
 	csak egy sebhely maradt utánuk a sziklák között, mélységes mély
 	kráter, de azt is nyomban betöltötte a mélységbõl felfakadó,
 	rubintüzes láva.
 	A harmadik szörnyölõ hadba indulását nem látta senki. A
 	Fõabsztraktor, más néven Koronafizikus, hajnalban vitte ki a városból
 	a markában, aztán kinyitotta tenyerét, és ráfújt. A szörnyölõ
 	elszállt, csak egy nyugtalan kis légörvény kísérte, nesztelenül
 	repült, árnyékot sem vetve, mintha ott se volna, mintha egyáltalán
 	nem is létezne.
 	Valóban a semminél is kevesebb volt, nem a világból való lévén, hanem
 	az antivilágból, mivel nem anyag volt, hanem antianyag. Azaz nem is
 	antianyag, hanem csak a lehetõsége. A tér olyan parányi réseiben
 	lappangott, hogy az atomok elsiklottak mellette, mint a jéghegyek az
 	óceán hullámain ringatózó, korhadt gallyacska mellett. Neve pedig
 	Antimat volt. Repült, repült, a szél hátán, egyenesen a szörny
 	csillogó teste felé, amely hosszú vashegyláncként kúszogatott, s
 	hátáról felhõhab csurgott. Lecsapott a szörny páncélos oldalára,
 	lángoló napot vágott benne, s az rögtön elfeketedett, és szikláktól,
 	felhõktõl, folyékony acéltól és levegõtõl csöpögõ semmivé vált;
 	Antimat átrepült a lyukon és visszatért, a szörny megremegett,
 	összetekeredett, fehér tüzet lövellt, de az is nyomban hamuvá omlott,
 	csak üresség maradt belõle; Anyagtükör mögé bújt a szörnyeteg, de
 	Antimat a Tükröt is áttörte; akkor felágaskodott a szörny, fölemelte
 	hegyfejét, amelybõl a legkeményebb sugárzás fakadt, de az is
 	meglágyult, az is semmivé lett; megingott a kolosszus, és sziklákat
 	görgetve, kõliszt fehér felhõiben, hegyi lavinák robajában menekülni
 	kezdett, olvadt fém, salak és vulkáni tufa tócsáival jelezve
 	dicstelen útját, így rohant, de nem egyedül: Antimat nyomon követte,
 	furdalta, tépte, darabolta, hogy a föld is rengett, a felvagdalt
 	szörnyeteg utolsó darabkái szanaszét tekeregtek minden horizont felé,
 	nyomát elfújta a szél, és már nem is volt a világon. Lett nagy öröm
 	az ezüstök körében. Ámde ugyanekkor remegés futott át Bizmália
 	rozsdatemetõjén. A vénséges vén ócskavasak, kadmium és tantál roncsok
 	között, ahol eddig csak a sivító szél járt, parányi mozgás kezdõdött,
 	mint egy hangyabolyban, de szakadatlanul nõtt; kék hópikkelyek
 	támadtak a fémek felületén, felszikráztak a fémvázak, meglágyultak,
 	kifényesedtek a belsõ forróságtól, s elkezdtek összeolvadni,
 	forradni, hegedni, és a csikorgó tömbök kavargásából új szörnyeteg
 	kelt ki, szakasztott ugyanolyan, mint az elsõ. A semmit vivõ szél ezt
 	is megtalálta, és újra fellángolt a harc. De közben már új meg új
 	szörnyek születtek a rozsdatemetõkbõl; és fekete rémület fogta el az
 	ezüstöket, mert látták, hogy legyõzhetetlen végveszély támadt rájuk.
 	Ekkor Inhiszton elolvasta a jogarra vésett feliratot, megremegett és
 	megértette. Eltörte az ezüstjogart, a jogarból kihullott egy tûvékony
 	kristály, felszökkent a levegõbe, és tûzkígyóval írni kezdett.
 	És feltárta a tûzírás a megrettent király és koronatanácsa elõtt,
 	hogy a szörny nem önmagát képviseli, hanem valakit, aki az ismeretlen
 	messzeségbõl igazgatja születését, növekedését és végzetes erejét.
 	Vakító fénnyel adta tudtukra a levegõbe író kristály, hogy õk és
 	minden ezüstök kései utódai azoknak a lényeknek, amelyeket a
 	szörnyeteg alkotói sok ezer évszázaddal elõbb életre keltettek.
 	A szörny alkotói pedig nem hasonlítanak semminemû értelmes kristály,
 	acél vagy arany lényre - semmire, ami fémbõl való. Ezek a lények a
 	sós óceánból keltek ki, majd gépeket építettek, azokat vasangyaloknak
 	gúnyolták, és szörnyû rabságban tartották. A fémlények gyengék voltak
 	ahhoz, hogy fellázadjanak az óceán szülöttei ellen, ám egy szép napon
 	óriási ûrgályákat szereztek, s azokon elmenekültek, elvitorláztak a
 	szolgaság házából a legtávolabbi csillagvilágokba, s ott hatalmas
 	államokat hoztak létre, amelyek között az ezüstök országa csak annyi,
 	mint egy homokszem a sivatagban. De régi uraik nem feledkeztek meg a
 	felszabadult fémlényekrõl, akiket lázadóknak neveznek, és keresik
 	õket az egész kozmoszban, tûvé teszik utánuk a mindenséget, a keleti
 	Tejút-faltól a nyugati görbületig, az északi sarkcsillagtól a déli
 	gömbhalmazokig. És ahol csak felfedezik az elsõ vasangyal ártatlan
 	leszármazottait, sötét napok vagy villogó pulzárok körül, tüzes vagy
 	jeges bolygókon, rettenetes hatalmukkal bosszút állnak a hajdani
 	szökésért. Ez így volt, így van, így leszen. És akiket felfedeznek,
 	azok számára nincs segítség, nincs mentség, nincs menekülés a bosszú
 	elõl, csak egyetlenegy, amely hiábavalóvá és meddõvé teszi a bosszút:
 	a semmi. Ekkor kihunyt a tûzírás, és a méltóságok királyuk szemébe
 	néztek, amely mintha szintén kihunyt volna. Hosszan hallgatott
 	Inhiszton, míg meg nem szólították:
 	- Eterna és Eriszféna királya, Ilidár, Szinalosz és Arkaptúria ura,
 	csillag- és holdrajok csõsze: szólj mihozzánk!
 	- Nem szavakra van szükségünk, hanem tettre, az utolsóra! - válaszolt
 	Inhiszton.
 	Megremegett a tanács, de egyetlen hangon felelte: - Te mondád!
 	- Nos, hát legyen! - szólott a király. - Most, hogy már
 	elhatároztatott, kimondom a lény nevét, amely ide juttatott
 	bennünket; hallottam róla, mikor a trónra léptem. Az ember õ?
 	- Te mondád! - felelt a tanács.
 	Inhiszton ekkor így szólt a Fõabsztraktorhoz: - Tedd kötelességedet!
 	Az pedig így felelt:
 	- Hallom és engedelmeskedem.
 	És aztán kimondta a Szót, amelynek rezgése a levegõ útjain lehatolt a
 	bolygó mélyébe; s akkor meghasadt a jáspis ég, és mielõtt még az
 	alázuhanó tornyok homloka a földet érte volna, a hetvenhét argens
 	város helyén hetvenhét fehér kráter nyílt meg, és a cikázó tûz
 	hasogatta kontinensek repedezõ pajzsai között elpusztultak az
 	ezüstök, s óriási napjuk már nem bolygót világított meg, hanem fekete
 	felhõgomolyt, amely lassan szétfoszlott, mert szétfújta a semmi
 	szele. Aztán a kõnél keményebb sugarakkal szétfeszített semmi
 	egyetlen remegõ szikrává futott össze, és az is kihunyt.
 	A lökéshullámok hét nap után elértek arra a helyre, ahol éjfeketén
 	várakoztak a csillaghajók.
 	- Megtörtént! - szólt társaihoz a szörnyetegek õrködõ alkotója. - Az
 	ezüstök birodalma nem létezik többé. Mehetünk tovább. - Hajóik tatján
 	tûzvirágot nyitott a sötétség, és továbbsuhantak a bosszú útján.
 	A mindenség végtelen, és nincs határa, de nincs határa az õ
 	gyûlöletüknek sem; bármelyik nap, bármelyik órában elérhet bennünket
 	is.

 	
A FEHÉR HALÁL

 	Aragém befelé épült bolygó volt; ugyanis uralkodója, Metamerik, aki
 	az egyenlítõ mentén végignyúlt a szélesség 360 fokán, s ily módon
 	körülövezte birodalmát, nemcsak uraként, hanem védõjeként is, meg
 	akarta óvni alattvalóit, az interitek népét mindenfajta kozmikus
 	betöréstõl, ezért megtiltotta, hogy a bolygó felszínén bármit is
 	változtassanak, még egy kavicsot sem volt szabad elmozdítani. Aragém
 	szárazföldjei tehát vadon és kihaltan terültek el, csak a villámok
 	fejszéje hasogatta a hegyláncok szilícium hátát, csak a meteorok
 	farigcsálták tele a kontinenseket kráterekkel. De tíz mérföldnyire a
 	felszín alatt annál lázasabban munkálkodtak az interitek; összevissza
 	furdalták anyabolygójuk mélyét, megtöltötték kristálykertekkel,
 	ezüst- és aranyvárosokkal; befelé álló házakat építettek, dodekaéder
 	meg ikozaéder alakban, úgyszintén hiperbolikus palotákat, amelyeknek
 	tükörkupolájában ki-ki húszezerszeresre növelve láthatta magát; mint
 	egy óriás színházban - kedvelték ugyanis a pompát meg a geometriát,
 	és kiváló építõmesterek voltak. Csõvezeték-rendszerekkel vitték le a
 	bolygó mélyébe a napfényt, hol smaragdon, hol gyémánton, hol
 	rubinon szûrték át, és így kedvük szerint csináltak maguknak
 	rózsaujjú hajnalt, tüzes delet vagy alkonypírt; annyira imádták saját
 	alakjukat, hogy egész világuk csupa tükörbõl állt, forró gázok
 	leheletével hajtott kristályjármûveik voltak, ablaktalanok, mert
 	mindenestül átlátszóak, és utasaik menet közben láthatták önmagukat a
 	paloták és templomok homlokzatának tükrében, mint különös,
 	tovasikló, elmosódó, szivárványló, sokszoros tükörképet. Még saját
 	egük is volt, amelyen molibdén, és vanádium hálóban ékkövek és tûzben
 	nevelt hegyikristályok ragyogtak.
 	Dinasztikus és egyben örökös királyuk volt Metamerik, szép, hideg,
 	soktagú teste volt ugyanis, amelynek elsõ tagjában lakott az értelem;
 	ez pár ezer év alatt elöregedett, mert a kristályhálók elkoptak a sok
 	gondolkodástól, ilyenkor a következõ tag vette át az uralmat, és ez
 	így ment robotemlékezet óta, hiszen nyolcvanmilliárd tagból állt.
 	Metamerik az aurigének leszármazottja volt, akiket senki sem látott,
 	és csak annyit lehetett tudni róluk, hogy amikor pusztulással
 	fenyegették õket bizonyos rettentõ lények, amelyek rákaptak az
 	ûrhajózásra, és elhagyták érte hazai napjukat, az aurigének minden
 	tudásukat meg élni vágyásukat mikroszkopikus atomcsírácskákba zárták,
 	s ezekkel termékenyítették meg Aragém sziklás földjét. Azért adták
 	neki ezt a nevet, mert a sajátjukra emlékeztet, de soha nem tették
 	páncélos lábukat a bolygó szikláira, nehogy nyomára vezessék
 	kegyetlen üldözõiket; elpusztultak mind egy szálig, és csak az
 	vigasztalta õket, hogy ellenségeik, akiket fehéreknek vagy
 	sápadtarcúaknak neveztek, nem is sejtik: nem érték el, hogy az
 	aurigéneknek írmagjuk se maradjon. Az internek, akik Metamerikból
 	keletkeztek, nem tudták azt, amit õ tudott rendkívüli származásáról:
 	az aurigének szörnyû végének és az interitek keletkezésének története
 	egy fekete vezúvi õskristályban állott megírva, és ez a kristály a
 	bolygó magjában rejtõzködött. Annál jobban ismerte a történetet a
 	király, és egy pillanatig sem feledkezett meg róla.
 	A köves, mágneses talajból, amelyet a derék építõmesterek a föld
 	alatti birodalom növelése közben kitermeltek, Metamerik abroncsokat
 	készíttetett, s azokat kidobták az ûrbe. Pokolkarikákként keringtek a
 	bolygó körül, senkit sem engedtek a közelébe. Az ûrhajósok tehát
 	elkerülték ezt a vidéket, amelyet Fekete Csörgõkígyónak neveztek,
 	mert az óriási, keringõ bazalt- és porfírtömbök folyton
 	összeütköztek, s ilyenkor egész meteoráram keletkezett, innét eredt
 	mindaz a sok üstökösfej, bolida és aszteroid, amely teleszemeteli az
 	egész Skorpió-rendszert.
 	A meteorok kõesõje persze Aragém földjére is hullott, szüntelenül
 	bombázta és barázdálta, a becsapódások tûzkútjai nappallá
 	változtatták az éjszakát, a porfelhõk pedig éjszakává a nappalt. De a
 	legkisebb remegés sem jutott le az interitek országáig; és ha bárki
 	megközelítette volna a bolygót, nem lát egyebet, ha ugyan hajóját a
 	sziklaörvények már addig szét nem zúzzák, mint egy kráterlyuggatta
 	kõgolyóbist. Az interitek gondoskodtak róla, hogy a föld alatti
 	birodalomba vezetõ kapuk se különbözzenek holmi sziklahasadéktól.
 	Évezredeken keresztül senki sem tette a lábát a bolygóra, de azért
 	Metamerik egy pillanatig sem engedett a szigorú éberségbõl.
 	Történt egyszer, hogy néhány interit kisétált a bolygó felszínére, és
 	megpillantott egy óriási kehelyfélét, amelynek talpa a sziklák közé
 	ékelõdött, égre nézõ homorulata pedig repedezett és sok helyütt
 	lyukas volt. Nyomban odahívták a csillaghajózás tudorait, s azok úgy
 	vélekedtek, hogy ismeretlen tájakról érkezett, idegen csillaghajó
 	roncsát látják maguk elõtt. A hajó igen nagy volt. Csak közelrõl
 	látszott, hogy alakja karcsú henger, amelynek orra a sziklába
 	fúródott; vastagon borítja a pörk és a korom, kehelyszerû tatja pedig
 	a föld alatti paloták boltíveire emlékeztet. Fogókarokkal ellátott
 	gépek kúsztak elõ a föld alól, óvatosan kiemelték gödrébõl a
 	titokzatos hajót, és bevonszolták a föld alá. Aztán egy csoport
 	interit elsimította a hajó fúrta tölcsért, hogy a bolygó felszínérõl
 	eltüntessék az idegen behatolás minden nyomát, és tompán becsapódtak
 	a bazaltkapuk.
 	Ott nyugodott most a feketére szenesedett hajótest a pompásan
 	felszerelt kutatócsarnokban, a tudósok ráirányították legfényesebb
 	kristályaik tükrös felületét, és gyémántkésekkel felvágták a legkülsõ
 	páncélt; alatta különösen fehér, másik réteget találtak; ettõl kissé
 	aggódni kezdtek, s mikor a karborund fúrók ezt a burkot is átrágták,
 	megmutatkozott a harmadik, áthatolhatatlan páncél, légmentesen záró
 	ajtó is volt rajta, de azt nem bírták kinyitni.
 	Afinor, a legidõsebb tudós, gondosan megvizsgálta az ajtó zárját;
 	kiderült, hogy a zár egy bizonyos szó kimondására nyílik. De a szót
 	nem ismerték, és nem is ismerhették. Sokáig próbálkoztak különféle
 	szavakkal, mint például "kozmosz", "csillag", "ûrrepülés", de az ajtó
 	meg sem moccant.
 	- Nem tudom, jól tesszük-e, hogy Metamerik király tudta nélkül
 	próbálgatjuk kinyitni a hajót - mondta végül Afinor. - Gyerekkoromban
 	hallottam egy legendát a fehér lényekrõl, amelyek világszerte minden
 	fémbõl született életet üldöznek és kiirtanak, bosszúból, mert...
 	Itt elakadt a szava, s a többiekkel együtt döbbenten meredt a hajó
 	roppant oldalára, mert utolsó szavai közben az addig mozdulatlan ajtó
 	egyszerre csak megremegett, és lassan kitárult. A szó, amely
 	kinyitotta, ez volt: "bosszú".
 	A tudósok fegyvereseket hívtak segítségül, s a szikravetõt szegezõ
 	katonákkal együtt beléptek a hajó fülledt, sötét, mozdulatlan
 	belsejébe, kék és fehér kristályokkal világítva maguk körül.
 	A gépek jórészt összetörtek, az internek sokáig vizsgálódtak a romok
 	között, keresték a legénységet, de még csak nyomát sem találták.
 	Tanakodtak, vajon nem maga a hajó volt-e értelmes lény, hiszen vannak
 	roppant nagy lények: az õ királyuk például ezerszer akkora, mint az
 	ismeretlen hajó, és õ is egyetlen lény. De a benne talált
 	elektronikus gondolkodó központok elég aprók, és szétszórtak voltak;
 	az idegen hajó tehát nem lehetett egyéb, mint valami repülõ gépezet,
 	amely legénység nélkül csupán halott tárgy.
 	A fedélzet egyik zugában, közvetlenül a páncélfalnál, szétfröccsent
 	tócsára bukkantak a kutatók, olyan volt, mint a vörös festék, foltot
 	ejtett ezüst ujjaikon, amikor hozzáértek; a tócsából valami
 	ismeretlen ruházat lucskos, vörös foszlányait sikerült kiszedni, meg
 	néhány nem túl kemény, meszes szilánkot. Nem tudták, miért, de
 	valamennyiüket félelem fogta el, amint ott álltak a kristályfénnyel
 	átszabdalt sötétségben. A király közben tudomást szerzett az ügyrõl;
 	kisvártatva meg is érkeztek a küldöttei, és hozták a szigorú
 	parancsot, hogy az idegen hajót mindenestül meg kell semmisíteni, de
 	legfõként - parancsolta a király - az idegen ûrhajósokat kell
 	atomtûzzel porrá égetni.
 	A tudósok azt felelték, hogy nem volt ott senki, csak a sötétség,
 	törött roncsok, fémbelsõségek és valami vörös festékben ázó maszat.
 	Összerezzent a király futárja, és megparancsolta, hogy azonnal
 	gyújtsák meg az atommáglyákat.
 	- A király nevében! - mondotta. - A vörös valami, amit találtatok, a
 	pusztulás hírnöke! Az élteti a fehér halált, amely nem ismer semmi
 	egyebet, csak a bosszúállást az ártatlanokon, puszta létükért...
 	- Ha ez volt a fehér halál, bennünket már nem fenyeget, hiszen a hajó
 	halott, és bárki is utazott rajta, elpusztult a védõabroncsok
 	gyûrûjében - felelték.
 	- Mérhetetlen a sápadt lények hatalma, mert ha el is pusztulnak,
 	százszor újjászületnek, távol izzó napjaiktól! Végezzétek
 	kötelességeteket, atomosok!
 	Félelem szállta meg e szavakra a bölcseket és kutatókat. Igaz, nem
 	nagyon hittek a pusztulás veszélyében, annyira valószínûtlennek
 	vélték. De azért felemelték fekhelyérõl az egész hajót, szétzúzták a
 	platinaüllõkön, s amikor darabokra törött, kemény sugárzásba
 	mártották, úgyhogy széthullott milliárd röpdösõ atomra, amelyek
 	örökké hallgatnak, mert az atomoknak nincsen történetük, mind
 	egyformák, akár a legtüzesebb csillagokból erednek, akár halott
 	bolygókból, akár értelmes lényekbõl, jókból avagy gonoszakból, mert
 	az anyag egyforma az egész mindenségben, és nem tõle kell félni.
 	Mindamellett még ezeket az atomokat is összefogdosták, egyetlen
 	tömbbe fagyasztották, kilõtték a csillagok felé, és csak akkor
 	szóltak megkönnyebbülten: - Megmenekültünk. Most már nem lehet baj.
 	Ám amikor a platinakalapácsok lecsaptak a hajóra, és az darabokra
 	törött, a vérben ázó ruhafoszlány felfeslett varrásából kihullott egy
 	láthatatlan csíra, olyan parányi, hogy százat is eltakarna egyetlen
 	homokszem. De ebbõl a csírából éjjel, a porban és piszokban, a
 	barlang kövei között, fehér telepecske nõtt ki; abból a második, a
 	harmadik, a századik - és lehelni kezdték a salétromot és
 	nedvességet, s azoktól rozsda telepedett a tükörvárosok fényes
 	falaira, és láthatatlan szálacskák keltek ki és fonódtak össze az
 	interitek hideg belsejében, úgyhogy mikor felkeltek, már magukban
 	hordták a halált. És nem telt el egy esztendõ, s rendre elpusztultak.
 	Megálltak a bolygó mélyében a gépek, kihunytak a kristálytüzek, barna
 	fekély lepte el a tükörkupolákat, s amikor az utolsó atomhõ is
 	elillant, leszállt az örök sötétség, amelyben tovább növekedett,
 	ellepve a csikorgó csontvázakat, behatolva a rozsdás koponyákba,
 	beszõve a kihunyt szemüregeket - a bolyhos, nyirkos, fehér penész.

 	
HOGYAN KEZDÕDÖTT A KÖDÖK MENEKÜLÉSE? 

 	A csillagászok azt tanítják, hogy minden, ami csak létezik tejútrendszerek, ködök, csillagok -, állandóan távolodik, menekül egymástól, és e szüntelen távolodás következtében a Világmindenség évmilliárdok óta tágul.
 	Sokan csodálkoznak ezen az általános menekülésen, és ha gondolatban visszatekintenek, arra a véleményre jutnak, hogy hajdanában, nagyon régen, az egész kozmosz egyetlen pontba tömörült, egyetlen csillagcsöppecske volt, aztán érthetetlen okból felrobbant, s ez a robbanás máig is tart.
 	Miután ezt kiokoskodták, persze furdalja az oldalukat a kíváncsiság, mi lehetett a robbanás elõtt, de nem tudnak rájönni. Pedig egyszerû a dolog, és mindjárt el is beszéljük.
 	Az elõzõ Világmindenségben élt két tervezõmérnök, a kozmogónia páratlan mesterei. Nem volt olyan csodamû, amit õk meg ne tudtak volna építeni. Persze ahhoz, hogy valamit építeni lehessen, elõször meg kell tervezni, a tervet pedig ki kell gondolni, mert különben honnan vennék? Így hát a két mérnök, Mikromill és Gigacián, folyvást azon töprengett, honnan tudhatnák meg, mi mindent lehetne még építeni azokon a csodamûveken kívül, amik eszükbe jutnak.
 	- Mindent meg tudok csinálni, ami eszembe jut - kesergett Mikromill -, de nem minden jut eszembe. Ez korlátoz mindkettõnket: nem tudunk mindent elgondolni, ami elgondolható, pedig talán valami mást lenne értelmesebb megcsinálni, nem azt, ami eszünkbe jut! Mit szólsz ehhez?
 	- Kétségkívül igazad van - felelte Gigacián -, de látsz-e megoldást?
 	- Bármit csinálunk is, anyagból csináljuk - elmélkedett tovább Mikromill -, tehát az anyagban rejlik minden lehetõség. Ha házat gondolunk ki, házat építünk; ha palotát, akkor palotát; ha gondolkodó csillagot képzelünk el, azt is meg tudjuk csinálni. De az anyagban több lehetõség van, mint a mi fejünkben; tehát szájat kellene adni az anyagnak, hogy maga mondja meg, mit lehet még csinálni belõle!
 	- Szájra csakugyan szükség van - helyeselt Gigacián -, de ez nem elég, mert a száj csak azt mondja, amit az elme kigondolt. Ezért nemcsak szájat kell az anyagnak adnunk, hanem gondolkodásra kell bírnunk, s akkor biztosan minden titkát feltárja elõttünk!
 	- Igazad van! - szólt Mikromill. Ez a munka megéri a fáradságot. Így képzelem: mivel minden, ami létezik, energia, tehát energiából kell gondolkodást építenünk, a legkisebb adaggal, vagyis a kvantummal kezdve; a gondolkodáskvantumot pedig atomokból épített minél kisebb kalitkába kell zárni. Atommérnöki feladat ez: fõ a miniatürizálás! Ha majd százmillió lángelme könnyen elfér a zsebemben, akkor elértük célunkat: ezek a lángelmék egyre többen lesznek, és bármelyik marék gondolkodó homok megmondja, akárcsak egy számtalan személybõl álló tanács, hogy mit csináljunk és hogyan!
 	- Nem, nem így kell eljárni! - vitázott Gigacián. - Ellenkezõleg, hiszen minden, ami létezik, tömeg. A Világmindenség egész tömegébõl kell tehát egyetlen agyat építeni, gondolkodástól izzó gigászi agyat; ha ezt vallatóra fogom, a teremtés minden titkát elárulja nekem. Erre csak õ képes. A te zseniális porod haszontalan szemét, mert ha minden gondolkodó parány másvalamit fog mondani, sohasem igazodsz ki rajtuk, és tudásod nem gazdagodik!
 	Érvrõl érvre, szóról szóra, a két mérnök csúnyán összekapott, és már említés sem történt arról, hogy közösen lássanak hozzá a feladathoz. Elváltak hát, egymás módszerét csepülve, és mindegyik a maga módján kezdte a munkát: Mikromill nekiállt kvantumokra vadászgatni, atomkalitkákba zárta õket, s mivel legszorosabban a kristályokban voltak, gyémántokat, kalcedonokat és rubinokat fogott gondolkodásra. A rubinok voltak a legtanulékonyabbak, annyi okosságot töltött beléjük, hogy csak úgy sziporkáztak. Voltak mindenféle egyéb értelmes drágakövei is, bölcsen zöldellõ smaragdok, gyors eszû sárga topázok, de mégiscsak a vörös rubinoknak ment a legjobban a gondolkodás. Míg õ csillogó, fényes kavicsokkal fáradozott, Gigacián az óriásoknak szentelte idejét: roppant erõfeszítéssel munkába vett napokat és egész tejútrendszereket, olvasztotta, keverte, kavarta, összegyúrta õket, könyökig csillagporosan formálgatta mûvét, végül olyan gigászi kozmóriást teremtett, hogy szinte már semmi sem maradt azon kivül, csak õ maga és Mikromill a drágaköveivel.
 	Mire befejezték a munkát, már nem is az érdekelte õket, melyikük tud meg több titkot a teremtményétõl, hanem csakis az, hogy melyik fõzi le a másikat, melyikük választott jobban. Versenyre hívták ki egymást. Gigacián ott várta Mikromillt a kozmóriás mellett, amelynek széle, hossza, magassága több fényévszázad volt, sötét csillagfelhõk alkották a szélét, lélegzetvételében napok nyüzsögtek, galaxiskarokkal hadonászott, tejútlábakon topogott, gravitációizületei könnyedén mozogtak, száztrillió vasglóbuszból állt a feje, rajta napszõrmébõl készült, lángoló, bolyhos kucsma. Így kiöltöztette Gigacián a kozmóriását, nemhiába röpködött annyit egyik fülétõl a másikig, noha mindegyik utazás hat hónapig tartott. Mikromill viszont egy szál maga érkezett a versenytérre, üres kézzel; zsebében volt egy parányi rubin, azt akarta szembeállítani a kolosszussal.
 	Felkacagott erre a látványra Gigacián.
 	- Ugyan, mit mondhat az a morzsa? - hetvenkedett. - Ugyan, mit tudhat ehhez a galaktikus észóriáshoz, ehhez a végtelen csillagbölcsességhez képest, amelyben napokról napokra száll a gondolat, roppant gravitáció erõsíti, felrobbanó szupernovák teszik világossá a koncepciókat, s az ûr sötétsége mélyíti az elmélkedést?
 	- Öndicséret és hencegés helyett inkább kezdjünk hozzá - szólt Mikromill. - Vagy tudod, mit? Miért kérdezgessük mi a teremtményeinket? Hadd versenyezzenek õk egymással! Ütközzön meg az én mikroszkopikus géniuszom a te kozmóriásoddal páros viadalban, amelyben bölcsesség a pajzs, éles elme a kard!
 	- Legyen! - mondta Gigacián. Magukra hagyták hát versenyzõiket a viadal terén. Keringett, keringett a vörös rubin a sötétségben, az ûróceánok fölött, melyekben csillaghegyek úsztak a végtelen, fényes monstrum körül, és így csipogott:
 	- Hé, te ormótlan fajankó, te túlméretezett tûzbarom, képes vagy te egyáltalán gondolkodni!?
 	Már egy év múlva elértek e szavak a kolosszus agyához, s abban forogni kezdtek a mesteri harmóniává szerkesztett firmamentumok. Elcsodálkozott a vakmerõ szavakon, s kíváncsi volt, ki merészelt így szólni hozzá.
 	Arrafelé fordította hát a fejét, ahonnét a kérdést föltették, de mire odafordította, eltelt két esztendõ. Fürkészte a sötétséget fényes galaxis-szemével, de semmit sem látott, mert a rubin már rég nem volt ott, hanem most a háta mögül csiripelte:
 	- De nagy mamlasz vagy te, csillagfelhõs, naphajú haverom, de tohonya fráter vagy te! Ahelyett, hogy azt a napkitöréskócos, loncsos fejedet forgatod, mondd meg inkább, képes vagy-e kettõt meg kettõt összeadni, mielõtt a kék óriások fele kiég az agyadban vagy kialszik az öregségtõl!
 	Megharagudott a kozmóriás erre a pimaszkodásra, gyorsan meg akart fordulni, hiszen a háta mögül szóltak hozzá; egyre gyorsabban forgott, és testének tengelye körül örvényleni kezdtek a tejútrendszerek, spirálissá csavarodtak a galaxisok egyenes karjai, gömbbé formálódtak a csillaghalmazok, s minden nap és bolygó pörögni kezdett, mint a búgócsiga; de mire fénylõ szemét ellenfelére villanthatta volna, az már a másik oldalról csúfolódott.
 	A vakmerõ kristály egyre gyorsabban keringett, a kozmóriás meg csak forgott, forgott maga körül, de semmiképpen sem tudta utolérni, pedig már pörgettyûként forgott, mígnem aztán akkora sebességre tett szert, olyan iszonyúan megnõtt a fordulatszáma, hogy meglazultak a gravitáció kapcsai, felhasadoztak a tér feszes varratai, amelyeket Gigacián oly nagy gonddal készített el, megrepedtek a villamos vonzás abroncsai, s mint egy túlpörgetett centrifuga, egyszerre csak darabokra hasadt, és a világ minden tája felé szétrepült a kozmóriás, spirális csapokkal hadonászva, tejútrendszereket szórva, és ezzel a centrifugális erõvel kezdõdött a ködök menekülése. Mikromill ezután kijelentette, hogy õ gyõzõtt, hiszen Gigacián kozmóriása felrobbant, mielõtt egy szót is szólhatott volna; Gigacián viszont egyre azt hajtogatta, hogy a verseny célja nem a szilárdság, hanem az ész mérése volt, tehát azt kellett volna megállapítani, melyikük versenyzõje okosabb, nem pedig azt, melyik robban fel hamarabb. Ennek semmi köze sem volt a verseny tárgyához, Mikromill tehát galádul becsapta õt.
 	Attól kezdve még ádázabbul veszekedtek. Mikromill mai napig keresi a rubinját, amely elkallódott valahol a katasztrófában, de nem tudja megtalálni, mert akármerre néz, vörös fényeket lát, rögtön odarohan, de mindig csak az öregségtõl hamvadozó csillagok vöröslenek, tehát elölrõl kezdi a keresgélést, és megint hiába. Gigacián viszont egyre azon töri magát, hogy gravitáció-zsineggel vagy sugár-cérnával újra összefércelje felrobbant kozmóriását, a legkeményebb sugárzást használva tûnek. De amit összevarr, rögtön felfeslik újra, olyan iszonyú erõvel menekülnek már a ködök. És így aztán egyiküknek sem sikerült az anyag titkait megtudnia, holott gondolkodni is megtanították, szájat is adtak neki, de mielõtt a döntõ beszélgetésre sor került volna, megtörtént a baj, amelyet a tudatlanok a világ teremtésének neveznek.
 	Pedig csak Gigacián kozmóriása robbant fel Mikromill rubinja miatt, de olyan alaposan, hogy mind a mai napig szanaszéjjel repül. Aki pedig nem hiszi, hogy így volt, kérdezze csak meg a tudósokat, nem igaz-e, hogy minden égitest szüntelenül pörög a tengelye körül, mint a búgócsiga; mert ebbõl is látszik, hogy minden azzal a kerge forgással kezdõdött.

 	
MESE A SÁRKÁNYÖLÕ SZÁMÍTÓGÉPRÕL

 	Poleander Partabon király, Kibéria uralkodója, ízig-vérig katona
 	volt, s nagyra tartván a modern hadászat módszereit, mindenekfelett
 	becsülte a kibernetikát. Országában csak úgy nyüzsögtek a gondolkodó
 	gépek, mert Poleander mindent telerakatott velük; nemcsak a
 	csillagvizsgálókba és az iskolákba, de még az út menti
 	kilométerkövekbe is elektronikus agyacskákat szereltetett, amelyek
 	fennhangon intették a járókelõt, hogy beléjük ne botoljon;
 	hasonlóképpen az oszlopokba, falakba, fákba, hogy mindenütt meg
 	lehessen kérdezni az utat; számítógépeket helyeztetett a felhõkbe,
 	hogy jó elõre bejelentsék az esõt, komputereket rakatott a hegyekbe
 	és a völgyekbe, egyszóval Kibériában léptennyomon értelmes gépekbe
 	botlott a lakos. Szép világ volt a bolygón, mert a király nemcsak azt
 	rendelte el, hogy ami régebben volt, azt kibernetikusan
 	tökéletesítsék, hanem teljesen új dolgokat is bevezetett.
 	Katódicabogarak és kódarazsak röpködtek a levegõben, kiberlegyek
 	fogdosták össze a géppókokat, ha nagyon elszaporodtak. A bolygó
 	kiberdeiben lyukkártya-lombok susogtak, az öreg diódafákon kiberigók
 	énekeltek - és ezek még csak a polgári berendezések! De legalább
 	kétszer annyi volt a katonai, hiszen a király élt-halt a
 	háborúzásért. Palotája pincéjében állt egy hadastyán számítógép,
 	egész sereg komputisztje volt és temérdek fegyvere: dinamordályok,
 	kibágyúk, komputankok és mindenféle egyéb gyilkos szerszám, no meg
 	lõpor, egész raktárakra való. Csak egyetlen bánat emésztette: egy
 	szál ellensége sem volt, országát még véletlenül sem akarták
 	megtámadni, hogy végre megmutatkozhasson a király vitézsége,
 	hadászati lángelméje és a kiberfegyverek rendkívüli hatékonysága.
 	Igazi ellenség híján a király mûellenséget csináltatott mérnökeivel,
 	az ellen háborúskodott, és mindig õ gyõzött. De mivel a hadjáratok és
 	csaták valódiak voltak, a lakosság sokat szenvedett miattuk.
 	Az alattvalók zúgolódtak, mikor már túl sok mûellenség pusztította
 	falvaikat és városaikat, mikor a szintetikus agresszor folyékony
 	tûzzel árasztotta el õket, sõt még akkor is morogni merészeltek,
 	mikor megmentõjük, a király, bõszen irtva a mûellenséget, a csata
 	hevében miszlikbe aprított mindent, ami csak elébe került. Még emiatt
 	is nyûgösködtek a háládatlanok, pedig csakis az õ felszabadításukért
 	történt!
 	Ám a király elunta a bolygóján folytatott hadijátékokat, és
 	távolabbra vetette pillantását. Kozmikus háborúkról és hadjáratokról
 	álmodozott. Bolygójának volt egy nagy, teljesen puszta és vad holdja;
 	a király nagy adókat vetett ki alattvalóira, hogy elõteremtse a
 	pénzt, amelybõl ezen a holdon hadsereget létesíthet, s így új
 	hadszíntérhez juthat. Az alattvalók ezúttal szívesen fizettek, mert
 	arra számítottak, hogy Poleander király eztán már nem õket szabdalja
 	majd fel kibágyúival és komputankjaival, s nem az õ házaikon és
 	fejükön próbálja ki fegyvereit. Építettek hát a király mérnökei egy
 	remek számítógépet a holdon, hogy majd különféle csapatokat és
 	fegyvereket hozzon létre. A király nyomban ki is próbálta, mit tud a
 	gép: táviratilag megparancsolta neki, hogy építsen egy holdpalotát
 	tranzisztoronnyal, komputerasszal, képcsõlépcsõvel és
 	elektropárkánnyal; kíváncsi volt ugyanis, igaz-e a mérnökök
 	állítása, hogy a gép mindent tud. De a sürgöny szövege kissé
 	eltorzult, s elektropárkány helyett elektrosárkány szerepelt benne; a
 	gép teljesítette a parancsot, legjobb tudása szerint.
 	A király addig is újabb hadjáratba indult, hogy fel szabadítsa a
 	kiberablók uralma alá került tartományokat; eközben teljesen
 	megfeledkezett a holdbéli gépnek adott parancsáról, mígnem egy szép
 	napon óriási sziklák kezdtek a holdról a bolygóra potyogni;
 	megrökönyödött a király, mert palotája egyik szárnyára is hullott egy
 	szikla, s elpusztította szép, nyomtatott áramkörgyûjteményét.
 	Dühöngve táviratozott a holdbéli gépnek: hogy merészelt ilyet tenni?
 	A gép azonban nem válaszolt, mert már nem is volt a világon: a
 	sárkány elnyelte, és saját farkává barkácsolta át.
 	Fegyveres bandériumot küldött a király a holdra, élén egy vitéz
 	számítógéppel, hogy pusztítsa el a sárkányt. Egy villanás, egy
 	dörrenés, s a gép meg a bandérium sehol sem volt; az elektrosárkány
 	ugyanis nemcsak játékból, hanem igazán harcolt, és a leggaládabb
 	szándékokat táplálta a birodalommal és a királlyal szemben. Küldött a
 	király a holdra digitalezredest, komputábornokot, legvégül még egy
 	numeralisszimuszt is, de az sem járt több szerencsével; éppen csak
 	egy kicsit tovább tartott a verekedés, amelyet a király a palota
 	teraszáról látcsövön át szemlélt.
 	A sárkány nõtt, növekedett, a hold meg egyre kisebb lett, mivel a
 	szörnyeteg apránként felfalta, és saját testévé alakította át. Látta
 	a király s vele alattvalói, hogy baj van, mert mihelyt az
 	elektrosárkány lába alatt már nem marad talaj, bizonyára a bolygóra
 	és rájuk veti magát. Búslakodott a király, de nem tudta, mitévõ
 	legyen. Gépeket küldeni nem jó, mert úgyis ott vesznek, személyesen
 	menni sem jó, mert nagyon félt a sárkánytól. Egyszer aztán, amint így
 	töprengett a néma éjszakában, hallotta ám, hogy a trónhálóteremben
 	kopogni kezd a királyi távírókészülék, amely színaranyból készült,
 	briliáns írótûvel, és a holdra volt kapcsolva. Felugrott a király,
 	odaszaladt, a készülék meg titi-tá, ezt a táviratot kopogta:
 	"Az elektrosárkány üzeni, hogy Poleander Partobon kotródjék, mert a
 	trónjára õ szándékozik ülni, a sárkány!"
 	Megrémült a király, reszketett minden ízében, és úgy, ahogy volt,
 	hermelines hálóköntösben, bíborpapucsban, lerohant a palota pincéjébe
 	az öreg és roppant bölcs hadászati géphez. Eddig nem kérte a
 	tanácsát, mert még az elektrosárkány létrejötte elõtt összevesztek
 	valami hadmûvelet ügyében; de most a király feledte a torzsalkodást,
 	csak trónját és életét akarta megmenteni!
 	Bekapcsolta a masinát, és mihelyt bemelegedett, így szólt hozzá:
 	- Számítógépem! Lelkecském!... ez meg ez a helyzet, az
 	elektrosárkánynak a trónomra vásik a foga, el akar kergetni, ments
 	meg, mit csináljak, hogy legyõzzem?!
 	- Várjunk csak - felelte a számítógép -, elõször ismerd be, hogy
 	igazam volt abban a bizonyos ügyben, azonkívül légy szíves, címezz
 	ezentúl Nagy Digitális Hadvezérnek, vagy esetleg így is szólíthatsz:
 	"Ferromágnesességed!"
 	- Jó, jó, kinevezlek Nagy Hadvezérnek, és mindenbe beleegyezem, amit
 	akarsz, csak ments meg!
 	Felzümmögött a gép, búgott-zúgott, majd megköszörülte a torkát, és
 	így szólt:
 	- Egyszerû a dolog. Építeni kell egy elektrosárkányt, amely
 	hatalmasabb a holdon csücsülõnél. Legyõzi a holdsárkányt, levágja
 	valamennyi fejét, és máris célhoz értünk!
 	- Nagyszerû ötlet! - kiáltott fel a király. - És el tudod készíteni
 	egy ilyen sárkány tervét?
 	- Ez lesz a szupersárkány - felelte a gép. - Nemcsak a tervét tudom
 	elkészíteni, hanem õt magát is, mindjárt meg is teszem, várj egy
 	kicsit, király! - Azzal felzümmögött, sercegett, villogott, valamit
 	barkácsolt a belsejében, és máris egy óriási, lángoló elektrokarom
 	bukkant elõ az oldalából, de a király rákiáltott:
 	- Állj meg, öreg számítógép!
 	- Hogy szólítasz? Én a Nagy Digitális Hadvezér vagyok!
 	- Persze, persze - hagyta rá a király. - Könyörgök,
 	Ferromágnesességed, hiszen az elektrosárkány, amelyet készítesz,
 	legyõzi a másik sárkányt, de biztosan ott marad a helyén, és õt aztán
 	hogyan tüntetjük el onnét?!
 	- Úgy, hogy készítünk egy újabb, még erõsebb sárkányt - magyarázta a
 	gép.
 	- Jaj, nem! Akkor inkább ne csinálj semmit, kérlek. Mit érek azzal,
 	ha a holdon egyre borzalmasabb sárkányok lesznek, mikor én azt
 	akarom, hogy ne legyen ott semmiféle sárkány!
 	- Ja, az más - mondta a gép -, miért nem ezzel kezdted? Látod, milyen
 	logikátlanul fejezed ki magad? No várj, gondolkodnom kell...
 	És zúgott-búgott, sercegett, majd krákogott egyet, és így szólt:
 	- Antiholdat kell készíteni egy antisárkánnyal, rá kell állítani a
 	hold pályájára (ekkor valami reccsent a gépben), körbe kell állni és
 	azt kell énekelni: "Bújj, bújj, gépem, komputerecske, nyitva van a
 	ferritkapu, csak bújjatok rajta!"
 	- Különös dolgokat beszélsz - jegyezte meg a király -, mi köze az
 	antiholdnak a komputerecske-nótához?
 	- Miféle komputerecske? - kérdezte a gép. - Ja, dehogy, dehogy,
 	tévedtem, úgy látszik, görcs állt belém, átéghettem valahol. -
 	A király keresni kezdte a hibát, talált egy kiégett tranzisztort,
 	kicserélte, aztán megkérdezte a gépet, mit csináljanak azzal az
 	antiholddal.
 	- Miféle antiholddal? - csodálkozott a gép, amely közben
 	elfelejtette, mit mondott az elõbb. Nem tudok semmiféle
 	antiholdról... Várj, gondolkodnom kell.
 	Zúgott-búgott, majd megszólalt:
 	- Meg kell alkotni az elektrosárkányok legyõzésének általános
 	elméletét, amelynek a holdsárkány nagyon könnyen megoldható,
 	különleges esete lesz.
 	- Hát alkosd meg azt az elméletet! - örvendezett a király.
 	- Ehhez elõször különféle próbasárkányokat kell készíteni.
 	- Jaj, ne! Köszönöm szépen! - kiáltotta a király. Már ez az egy
 	sárkány is el akarja foglalni a trónomat, hát mi lesz itt, ha egész
 	tömeg sárkányt hozol a nyakamra?!
 	- Azt mondod? Na jó, akkor más módszert kell találni. Alkalmazzuk a
 	fokozatos megközelítés módszerének hadászati variánsát. Eredj,
 	táviratozd meg a sárkánynak, hogy átadod neki a trónodat, azzal a
 	feltétellel, ha elvégez három egészen egyszerû matematikai
 	mûveletet...
 	A király felsietett táviratozni, s a sárkány ráállt az alkura.
 	Visszament a király a géphez.
 	- Most - szólt a gép - mondd meg neki, hogy az elsõ mûvelet, amelyet
 	el kell végeznie: ossza el magát önmagával.
 	Ment a király, megüzente. Az elektrosárkány elosztotta magát
 	önmagával, de mivel egy sárkányban az egy sárkány egyszer van meg,
 	ottmaradt a holdon, és semmi sem történt.
 	- Jaj, de nagy butaságot csináltál! - kiabálta már messzirõl a
 	király; klaffogó papucsokkal rohanva le a pincébe. - A sárkány
 	elosztotta magát önmagával, de mivel egy az egyben egyszer van meg,
 	semmi sem történt!
 	- Nem baj, szándékosan tettem, ez csak figyelemelterelõ manõver volt -
 	nyugtatta meg a gép. - Most mondd neki, hogy vonjon magából négyzetgyököt!
 	A király feltáviratozott a holdra, a sárkány pedig nekiállt
 	négyzetgyököt vonni magából, keservesen húzta-vonta, nagyokat nyögve
 	cibálta, remegett, zihált, szuszogott; egyszerre csak nagyot rántott,
 	és kivonta magából a négyzetgyököt!
 	A király visszaloholt a géphez.
 	- A sárkány remegett, lihegett, még csikorgott is, de kivonta a
 	négyzetgyököt, és tovább fenyeget engem! jelentette a küszöbrõl. -
 	Most mit csináljunk, öreg... akarom mondani, Ferromágnesességed?!
 	- Ne aggódj - felelte a gép -, most mondd neki, hogy vonja ki magát
 	önmagából!
 	Rohant a király a hálóterembe, táviratozott, a sárkány pedig elkezdte
 	kivonni magát magából, elõször kivonta a farkát, aztán a lábait, majd
 	a testét, végül, mikor látta, hogy ebben valami furfang van, habozni
 	kezdett, de a kivonás már puszta lendületbõl haladt tovább, kivonta a
 	fejeit és maradt nulla, vagyis semmi: nem volt többé elektrosárkány!
 	- Nincs többé elektrosárkány! - rikkantott vígan a király, mikor
 	leért a pincébe. - Köszönöm, öreg számítógép... Köszönöm... Jó
 	munkát végeztél... Megérdemled a pihenést, hát most kikapcsollak.
 	- Micsoda?! - fortyant fel a gép. - Megtettem a magamét, most ki
 	akarsz kapcsolni, és nem is szólítasz már Ferromágnesességednek?! Hát
 	ez nem szép tõled! No megállj, most én magam változom
 	elektrosárkánnyá, elkergetlek az országból, és biztosan jobban fogok
 	uralkodni nálad, hiszen úgyis mindig engem kérdeztél meg minden
 	fontosabb kérdésben, tehát tulajdonképpen én uralkodtam, nem te...
 	Azzal zúgva-búgva elektrosárkánnyá kezdett válni; már lángoló
 	elektrokarmok álltak ki az oldalából, mikor a király, akinek
 	lélegzete is elakadt a rémülettõl, lerántotta lábáról a papucsot, a
 	géphez ugrott, és papucsával törni-zúzni kezdte a tranzisztorait.
 	Krákogott, csörömpölt a gép, programja elakadt - "elektrosárkány"
 	helyett csak "elektrosár" maradt benne, és a király szeme elõtt,
 	egyre halkabban hörögve, összeroskadt; nagy rakás szürke elektrosár
 	lett belõle, itt-ott még villózott egy kicsit, mígnem kék szikrák
 	formájában eltávozott belõle a villamosság, aztán a dermedt Poleander
 	Iába elõtt csak egy közönséges sártócsa maradt...
 	Fellélegzett a király, felhúzta a papucsát, és visszaklaffogott a
 	hálóterembe. De attól fogva nagyon megváltozott: az átélt kalandok
 	lecsillapították harci kedvét, és azontúl napjai fogytáig kizárólag
 	békés célú kibernetikával foglalkozott, háborúzásról pedig hallani
 	sem akart többé.

 	
HALFONZ KIRÁLY TANÁCSOSAI

 	Az uszoncok voltak az elsõk a csillagtörzsek közül, amelyek
 	meghódították az értelem számára az óceánok mélyét, holott a kishitû
 	robotok úgy vélték, hogy fémlények a vízben soha nem élhetnek. Az
 	uszonc birodalom egyik gyöngye Tengergócia, amely úgy ragyog az
 	északi égen, mint nagy zafír egy topáz nyakék közepén. Ezen a csupa
 	víz bolygón uralkodott sok évvel ezelõtt Halfonz király. Egy napon
 	tróntermébe hívatta négy fõminiszterét, s amikor alázatosan, hasmánt
 	elébe úsztak, így szólt hozzájuk, mialatt fõkopoltyúõre, aki tiszta
 	smaragdból volt, széles uszonylegyezõvel áramoltatta körülötte a
 	friss vizet:
 	- Rozsdamentes méltóságok! Tizenöt évszázada uralkodom már
 	Tengergócig víz alatti városain és kék algamezõin; sok szárazföldet
 	elárasztva kiterjesztettem hullámzó birodalmunk határait, s nem
 	ejtettem foltot a vízálló lobogókon, melyeket atyámtól, a nagy
 	Halberttõl vettem át örökül. A bõsz mikrociták elleni csatákban
 	számos dicsõ gyõzelmet arattam, no de nem illendõ, hogy ezt magam
 	ecseteljem. Egy szó mint száz: eljárt fölöttem az idõ, nehezen
 	viselem már az uralkodás terhét, ezért úgy határoztam hogy fiat
 	csináltatok, aki méltó, igazságos utódom lesz majd az Inoxidák
 	trónján. Hozzád fordulok tehát, Locsárd, udvari hidrokiberem, hozzád,
 	Vizidor, jeles fõprogramozóm, és hozzátok, Hináron és Cápoly,
 	uszonysegédeim, hogy gondoljatok ki nekem fiat. Legyen bölcs, de ne
 	könyvmoly, mert a szerfölötti tudás a tetterõ csorbítója. Legyen
 	jóságos, de az sem a helyes mértéken felül. Azt kívánom továbbá, hogy
 	legyen bátor, de ne vakmerõ, gyengéd, de nem érzelgõs, végül legyen
 	hasonló hozzám, oldalait borítsa ugyanilyen tantálpikkely, agyának
 	kristályai pedig legyenek átlátszóak, mint a víz, amely körülvesz,
 	fenntart és éltet bennünket. Most hát lássatok munkához, a Nagy
 	Matrica nevében!
 	Locsárd, Cápoly, Hináron és Vizidor mélyen meghajolt, aztán némán
 	elúsztak, és mindegyikük lázasan forgatni kezdte elméjében a király
 	szavait, noha nem egészen úgy, mint a hatalmas Halfonz kívánta:
 	Cápoly ugyanis maga tört a trónra, Hináron titkon a mikrocitákhoz, az
 	uszoncok õs Ellenségeihez húzott, Vizidor és Locsárd pedig halálos
 	ellenségek voltak, s mindenekelõtt a másiknak a vesztét óhajtották,
 	no meg a többi méltóság bukását is.
 	"A király azt kívánja, hogy tervezzünk neki fiat - gondolta magában
 	Locsárd -, mi sem egyszerûbb tehát, mint hogy a királyfi
 	mikromatricájába gyûlöletet tápláljak be a felfuvalkodott hólyag, a
 	hitvány cenk Vizidor iránt. Akkor a királyfi, mihelyt hatalomra
 	kerül, nyomban levegõre vetteti, vagyis megfojtatja. Ez igazán pompás
 	lenne! Csakhogy - tanakodott tovább a kiváló hidrokiber - Vizidor
 	biztosan hasonló terveket forral, és sajnos, mint programozónak,
 	bõven van lehetõsége, hogy a leendõ királyfiba gyûlöletet oltson
 	irántam. Baj, baj! Jól nyitva kell tartom a szemem, mikor majd
 	berakjuk a matricát a gyerekkemencébe!"
 	"Az lenne a legegyszerûbb - morfondírozott ugyanekkor a jeles
 	Hináron -, ha a királyfiba betáplálnám a mikrociták iránti
 	hajlandóságot. De azt rögtön észreveszik, és akkor a király
 	kikapcsoltat engem. Elég lenne talán az apró formák iránti szeretetet
 	betáplálni a királyfiba. Ez sokkal biztonságosabb. Ha kérdõre vonnak,
 	legfeljebb azt mondom, hogy víz alatti apróságokra gondoltam, csak
 	elfelejtettem bevenni a királyfi programjába, hogy ami nem víz
 	alatti, azt tilos szeretni. Emiatt a király legrosszabb esetben
 	visszaveszi tõlem a Nagy Csobbanás érdemrendet, de nem véteti
 	fejemet, márpedig a fejemhez ugyancsak ragaszkodom, hiszen azt még
 	maga Nanoxer, a mikrociták királya sem adhatná vissza!"
 	- Miért hallgattok oly mélyen, nemes uraim? - szólalt meg ekkor
 	Cápoly. - Azt hiszem, haladéktalanul munkához kellene látnunk, hiszen
 	semmi sem szentebb a királyi parancsnál!
 	- Éppen azért elmélkedem rajta - felelte gyorsan Hináron, Locsárd és
 	Vizidor pedig egyszerre tették hozzá: - Készen állunk!
 	Elsiettek hát, hogy az õsi szokáshoz híven bezárkózzanak a
 	smaragdpikkely falú szobába, amelyet kívülrõl lepecsételnek hét
 	tengerigyanta-pecséttel, és maga Ócejános, az árvizek ura nyomja rá a
 	pecsétekre címerét, a Csendes Vizet. Attól kezdve senki sem szólhat
 	bele munkájukba, mígnem annak jeléül, hogy befejezték, a selejtes
 	terveket kihajigálják a zsilipen. Akkor aztán letörik a pecséteket,
 	és kezdõdik a fiúkészítés hetedhét országra szóló ünnepsége.
 	Munkához láttak hát a tanácsosok, de sehogy sem haladtak. Nem azon
 	fáradoztak ugyanis, hogyan táplálják be a királyfiba a Halfonz király
 	kívánta erényeket, hanem csakis azon, hogyan csaphatnák be mind a
 	királyt, mind három fiútervezõ társukat.
 	A király már türelmetlenkedett, mert nyolc nap és nyolc éjjel telt
 	el, mióta fiúkészítõi bezárkóztak, és még nem adták jelét, hogy a mû
 	a sikeres befejezéshez közeledik. Mindegyik tanácsos arra várt
 	ugyanis, hogy a többi ellankadjon, és akkor õ gyorsan beírhassa a
 	matrica kristályhálójába azt, ami a királyfit az õ érdeke szerint
 	formálja. Cápolyt hatalomvágy fûtötte, a pénzsóvárság Hináront,
 	akinek a mikrociták gazdag jutalmat ígértek, Vizidort és Locsárdot
 	pedig a kölcsönös gyûlölség.
 	Mikor aztán fogytán volt a türelmük, ha erejük nem is, így szólt a
 	ravasz Hináron:
 	- Nem értem, nemes uraim, miért húzódik így el a munkánk. Hiszen a
 	király pontos irányelveket szabott elénk; ha azokat követnénk, a
 	királyfi már készen is lenne. Kezdem gyanítani, hogy lassúságotokat
 	olyasmi okozza, ami egészen másfajta kapcsolatban áll a királyi
 	gyermekáldással, mintsem azt az uralkodó szíve óhajtaná. És ha ez
 	tovább is így megy, mélységes fájdalmamra kénytelen leszek votum
 	separatummal élni, vagyis...
 	- Feljelenteni bennünket! Errõl beszél méltóságod sziszegte Locsárd,
 	bõszen rezgetve csillogó kopoltyúit, hogy rendjelei csak úgy libegtek
 	a vízben. - Hát csak rajta, rajta! Magam is szívesen megírnám a
 	királynak, hogy méltóságodat újabban furcsa uszonyremegés bántja,
 	máris tönkretett tizennyolc gyöngymatricát, mivel ama formula után,
 	hogy szeretni kell, ami nem nagy, szikrányi helyet sem hagyott a
 	tilalomnak, hogy nem szabad szeretni azt, ami nem víz alatti!
 	Biztosítottál ugyan bennünket, Hináron uram, hogy ez puszta
 	szórakozottság volt, de tizennyolcszor esett meg, és ez éppen elég
 	ahhoz, hogy az árulók tömlöcébe vagy az õrültekházába csukjanak, és
 	legfeljebb e kettõ között legyen szabad választásod!
 	Hináron, miután így keresztülláttak rajta, védekezni akart, de Cápoly
 	megelõzte:
 	- Még azt hihetné valaki, nemes Locsárd, hogy a te lelked átlátszó,
 	mint egy kristálymedúza. Holott jómagad a matrica azon fejezetébe,
 	hogy mitõl kell irtóznia a királyfinak, érthetetlen módon tizenegy
 	ízben írtad be a hármas farkuszonyt, egyszer a kékpikkelyes hátat,
 	kétszer a dülledt szemeket, továbbá a kettõs halpáncélt és a három
 	piros pontot, mintha nem tudnád nagyon jól, hogy mindezek a jegyek a
 	köztünk levõ Vizidor szülõtársra jellemzõek, tehát ily módon
 	gyûlöletet ültetnél a királyfiba e jeles férfiú iránt...
 	- És miért csempészte be Vizidor a matrica záradékába minden olyan
 	lény megvetését, amelynek a neve "árd"-dal végzõdik? - locsogta
 	dühösen Locsárd. - És ha már itt tartunk, miért soroltad te, Cápoly
 	uram, a királyfi elõtt gyûlöletes tárgyak közé az ötszögletû
 	karosszéket, uszony formájú, gyémántos támlával? Te ne tudnád, hogy
 	szakasztott ilyen a birodalmunk trónja?
 	Kínos csend állt be, csak a víz csobogott halkan. Sokáig
 	torzsalkodtak még a tanácsosok, ellentétes érdekeiket egymásnak
 	szegezve; végül Hináron és Cápoly megegyezett abban, hogy a
 	fiúmatrica tartalmazzon rokonszenvet minden iránt, ami apró, és azt a
 	hajlamot, hogy a királyfi sohasem áll az apró lények útjába. Hináron
 	persze a mikrocitákra gondolt, Cápoly viszont önmagára, mivel õ volt
 	a legkisebb termetû az urak között. Ezt a formulát egyszerre csak
 	Vizidor is elfogadta, mert Locsárd volt köztük a legnagyobb növésû. A
 	hidrokiber eleinte hevesen tiltakozott, de hirtelen megbékélt, mert
 	eszébe jutott, hogy hiszen bármikor összezsugoríthatja magát, vagy
 	megvesztegetheti az udvari cipészt, hogy talpalja meg Vizidor cipõjét
 	tantállemezekkel, miáltal a gyûlöletes vetélytárs magas termetûvé
 	válik, és magára vonja a királyfi ellenszenvét.
 	Ezután már gyorsan összecsapták a fiúmatricát, és miután a selejtet
 	kihajították a zsilipen, sorra került a fiúkészítés hosszú ünnepsége.
 	Mihelyt a királyfi tervét tartalmazó matrica a gépbe került, és a
 	díszõrség elvonult a gyerekkemence elõtt, amelybõl nemsokára kilép az
 	uszoncok jövendõ uralkodója, Locsárd hozzáfogott ármányos terve
 	végrehajtásához. A megvesztegetett udvari cipész egyre újabb
 	tantállemezeket csavarozott Vizidor talpához. A királyfi már a
 	fõkohászok kezében volt, mikor Vizidor, megnézve magát a nagy
 	palotatükörben, rémülten látta, hogy máris magasabb ellenségénél,
 	márpedig a királyfi a program szerint csak a parányi személyeket és
 	tárgyakat fogja kedvelni!
 	Gyorsan hazaúszott Vizidor, végigkopogtatta magát ezüstkalapáccsal,
 	fölfedezte a talpához csavarozott lemezeket, és rögtön rájött, kinek
 	a keze van a dologban. "Ó, a gazember!! - gondolt azonnal Locsárdra.
 	- De most mit csináljak?!" Rövid gondolkodás után elhatározta, hogy
 	lekicsinyíti magát. Behívta hû szolgáját, és utasította, hogy hozzon
 	a palotába egy jó lakatosmestert. De a szolga nem egészen értette meg
 	a parancsot, kiúszott az utcára, és behozón egy Halajos nevû szegény
 	drótospontyot, aki naphosszat a városban úszkált, és így kiáltozott:
 	- Drótozni, fótozni! Fejeket drótozok, hasakat fótozok, uszonyokat
 	csiszolok! - Ennek a drótosnak rossz felesége volt, aki esténként
 	bunkóval a kezében várta haza, elszedve minden keresetét, és ráadásul
 	még alaposan el is verte.
 	Halajos remegve állt meg a Fõprogramozó elõtt, az pedig így szólt
 	hozzá:
 	- Ide figyelj, meg tudnál engem kicsinyíteni? Tudod, az az érzésem,
 	hogy túl nagy vagyok... Egyébként mindegy, hogy miért! Kicsinyítsél
 	meg, de úgy, hogy ugyanilyen szép maradjak! Ha jól megcsinálod, busás
 	jutalmat kapsz, de rögtön el kell felejtened, hogy mi történt. El ne
 	járjon a szád, különben becsavaroztatom!
 	Halajos csodálkozott, de nem mutatta; sok kacifántos bolondság
 	kitelik a gazdagoktól. Jól megnézte Vizidort, bekukkantott a
 	belsejébe, végigkopogtatta, és így szólt:
 	- Kicsavarhatnám nagyságod farkának középsõ részét...
 	- Nem, azt nem! - tiltakozott hevesen Vizidor. - A farkamért kár! Olyan
 	gyönyörû!
 	- Akkor talán lecsavarjam a lábait? - kérdezte Halajos. - Úgyis
 	teljesen fölöslegesek.
 	Igaza volt, hiszen az uszoncok nem használják a lábaikat. Csökevények
 	azok a hajdankorból, amikor õseik még a szárazföldön tengõdtek.
 	Vizidor azonban dühbe gurult:
 	- Te vasbolond! Nem tudod, hogy csak nekünk, magas rangúaknak lehet
 	lábunk?! Meg akarsz fosztani nemesi származásom jelétõl?!
 	- Alázatosan megkövetem nagyságodat... De hát akkor mit
 	csavarhatok le?
 	Látta Vizidor, hogy ha makacskodik, semmit sem ér el. Felhorkant hát:
 	- Csináld, ahogy jónak látod...
 	Halajos megmérte, körbekopogtatta, s így szólt:
 	- Nagyságod engedelmével lecsavarnám a fejét...
 	- Megõrültél?! Hogy maradhatnék fej nélkül? Mivel fogok gondolkodni?
 	- Mi sem egyszerûbb, uram! Nagyságod tisztelt agyát a hasába
 	szerelem, ott bõven van hely...
 	Vizidor beleegyezett. A drótosponty ügyesen lecsavarta a fejét,
 	kristályagyának félgömbjét a hasába tette, mindent szépen
 	beszögecselt, megforrasztott, kapott öt dukátot, és a szolgák
 	kivezették a palotából. Kimenet azonban megpillantotta Kecsegellát,
 	Vizidor lányát. Soha nem látott még nála gyönyörûbbet: karcsú alakján
 	ezüst- és aranypikkelyek ragyogtak, uszonya libbenésekor
 	kristálycsengõk csilingeltek. Halajos szomorúan tért haza, felesége
 	már várta a vasbunkóval, nagy csetepatét csapott, s a szomszédok
 	fejcsóválva mondták:
 	- Hallod? Az a szipirtyó Halajosné már megint veri az urát!
 	Vizidor elégedetten úszott vissza a palotába. A király kicsit
 	csodálkozott, mikor miniszterét fej nélkül látta viszont, de a
 	programozó rögtön megmagyarázta, hogy ez a legújabb divat. Locsárd
 	nagyon megijedt, hiszen fortélya kudarcot vallott. Hazaúszott hát, és
 	ugyanúgy járt el, mint ellensége. Attól kezdve miniatürizálási
 	verseny indult köztük. Sorra lecsavartatták uszonyaikat,
 	kopoltyúikat, fémtestük szakaszait, úgyhogy egy hét múlva mindkettõ
 	cilinderben is beúszhatott az asztal alá. De a másik két tanácsos
 	szintén jól tudta, hogy a leendõ király csak a parányokat fogja
 	kedvelni, és kénytelen-kelletlen õk is kisebbedni kezdtek. Végül
 	aztán már nem volt mit lecsavarni róluk; ekkor Vizidor elküldte
 	szolgáját a drótospontyért.
 	Álmélkodott Halajos, mikor a nagyúr elé vezették, mert a miniszterbõl
 	már alig maradt valami - és lám, megint azt követeli, hogy csökkentse
 	tovább.
 	- Úgy látom, nagyságos uram, itt már csak egy lehetõség van - mondta. -
 	Nagyságod engedelmével kiszerelném az agyát...
 	- Elment az eszed?! - háborgott Vizidor, de a drótos megmagyarázta:
 	- Szépen elrejtjük az agyát a palotában valami biztos helyre, például
 	ebbe a szekrénybe, nagyságodnak pedig egy kis adó-vevõje lesz, és
 	elektromágneses kapcsolatban marad az agyával.
 	- Értem! - örvendezett Vizidor, mert nagyon tetszett neki az ötlet. -
 	Rajta, láss hozzá!
 	Halajos kiszedte a miniszter agyát, betette a szekrény egyik
 	fiókjába, kulcsra zárta a fiókot, a kulcsot átadta Vizidornak, majd
 	hasába illesztett egy apró készüléket és mikrofont. Vizidor most már
 	olyan pici lett, hogy alig látszott. Három vetélytársa egészen
 	megrémült ettõl a sikeres csökkenéstõl, a király pedig csodálkozott,
 	de nem szólt semmit. Cápoly, Locsárd és Hináron kétségbeesetten
 	igyekezett utolérni Vizidort, szemlátomást zsugorodtak napról napra,
 	és hamarosan ugyanúgy tettek, mint õ: agyukat elrejtették, ki hova
 	tudta, íróasztalba, ágy alá, maguk pedig csak csillogó, uszonyos
 	dobozkák maradtak, egy-két rendjellel, de azok már alig voltak
 	kisebbek, mint õk maguk.
 	Vizidor megint elküldte szolgáját a drótosért, és mikor az megjelent,
 	rákiáltott:
 	- Tenned kell valamit! Feltétlenül tovább kell zsugorodnom, különben
 	baj lesz!
 	- Nagyságos uram - felelte a drótosponty, mélyen meghajolva a
 	tanácsos elõtt, aki már alig látszott a fotelban -, roppant nehéz
 	feladat ez, nem is tudom, lehetséges-e még egyáltalán...
 	- Muszáj! Csináld, amit mondok! Ha úgy össze tudsz zsugorítani, hogy
 	senki ne lehessen nálam kisebb, minden kívánságodat teljesítem!
 	- Ha nagyságod nemesi szavát adja, hogy így lesz, igyekszem megtenni,
 	ami tõlem telik - felelte Halajos, és hirtelen fényesség gyúlt a
 	szívében, mintha tiszta aranyat öntöttek volna belé, hiszen napok óta
 	nem gondolt már semmi másra, csakis az aranypikkelyes Kecsegellára és
 	a csilingelõ kristálycsengõcskékre.
 	Vizidor a szavát adta. Ekkor Halajos fogta az utolsó három rendjelet,
 	amely a tanácsos apró mellét még díszítette, dobozkát készített
 	belõlük, közepébe betette a készüléket, amely akkora volt, mint egy
 	dukát, mindezt aranydróttal körülkötözgette, hátul aranylemezt
 	forrasztott rá, halfarok formára csinosította, és így szólt:
 	- Készen vagyunk, nagyságos uram! Ezekrõl a magas kitüntetésekrõl
 	mindenki könnyen felismeri majd kegyes személyedet; az aranylemezzel
 	úszhat majd nagyságod, a készülék révén pedig kapcsolatot tarthat a
 	szekrénybe rejtett agyával.
 	Vizidor ragyogott örömében.
 	- Nos, mit kívánsz? Mindent megkapsz!
 	- Feleségül kívánom venni nagyságod lányát, az aranypikkelyes
 	Kecsegellát!
 	Rettentõ haragra gyulladt a miniszter. Dúlva-fúlva úszkált a drótos
 	arca körül, nekirontott rendjeleivel, szidta, mint a bokrot,
 	szemtelen latornak, himpellérnek és gazfickónak nevezte, majd
 	megparancsolta, hogy dobják ki a palotából. Aztán hatfogatú
 	tengeralattjárójában a király elé hajtatott.
 	Mikor a három miniszter meglátta Vizidort új alakjában - persze csak
 	fényes rendjeleirõl ismerték fel, amelyekbõl most állott, ha nem
 	számítjuk a farkát -, szörnyû dühbe gurultak. Mint elektronikus
 	ügyekben járatos férfiak, rögtön megértették, hogy a
 	miniatürizálásban ennél tovább aligha lehet jutni, márpedig holnap
 	lesz a királyfi ünnepélyes születése, és sürget az idõ. Locsárd és
 	Hináron tehát megbeszélték, hogy mikor Vizidor hazatér a palotájába,
 	megtámadják, elrabolják és foglyul ejtik, ami nem lesz nehéz, hiszen
 	egy ilyen apró személyiség eltûnését észre sem veszi senki. Ahogy
 	elhatározták, úgy is tettek. Locsárd elõkészített egy régi
 	bádogdobozt, azzal lesbe állt egy korallzátony mögött; mikor Vizidor
 	hajója közeledett, álarcos szolgái hirtelen elõugrottak, és mielõtt
 	még Vizidor lakájai uszonyt emelhettek volna uruk védelmére, a
 	parányi minisztert máris a bádogdobozba csukták és elrabolták.
 	Locsárd lecsavarozta a doboz födelét, nehogy a programozó
 	kiszökhessen, és gúnyosan kacagva hazavitte. Késõbb azonban belátta,
 	hogy mégsem lesz jó otthon tartani a foglyot: ekkor kiabálást hallott
 	az utcáról: - Drótozni, fótozni! Fejeket drótozok! Hasakat, farkakat
 	fótozok, csiszolok! - Megörült, felhívatta a drótospontyot, aki éppen
 	Halajos volt, megparancsolta neki, hogy forrassza be hermetikusan a
 	dobozt, majd adott neki egy tallért, és így szólt:
 	- Ide hallgass, drótos! Ebben a dobozban egy fém skorpió van, amelyet
 	palotám pincéjében fogtam. Vedd magadhoz, és dobd ki a város
 	határában a nagy szemétdombra, érted? Biztonság kedvéért tegyél rá
 	egy jó nagy követ, nehogy a skorpió idõvel kiszökhessen. És a Nagy
 	Matricára mondom, ki ne nyisd a dobozt, mert azon nyomban meghalsz!
 	- Úgy lesz, ahogy parancsolod, uram - felelte Halajos, fogta a dobozt
 	meg a fizetséget, és elment. De nagyon fúrta az oldalát ez a
 	história. Megrázta a dobozt: valami csörgött benne.
 	"Nem lehet ez skorpió - gondolta -, ilyen kicsi skorpió nincsen...
 	No, majd késõbb megnézem, mi az." Hazatért, elrejtette a dobozt a
 	padláson, mindenféle ócskavasat rakott rá, és pihenni tért. De az
 	asszony észrevette, hogy dugdos valamit odafent, tehát mikor a
 	drótosponty másnap elment hazulról, hogy szokása szent a várost
 	járja, kiabálva: drótozni, fótozni! - tüstént felszaladt, megtalálta
 	a dobozt, megrázta, és hallotta a fémes csörgést.
 	- Ó, a gazember, hogy vetnék ki a levegõre! - szidta a férjét. - Hát
 	már ide jutottunk! Dugdossa elõlem a kincseit! - Gyorsan lyukat fúrt
 	a dobozba, de nem látott semmit, hát vésõvel kezdte a bádogot
 	feszegetni. Mikor nyílást sikerült hasítania rajta, arany csillogást
 	pillantott meg: Vizidor érdemrendjeit. Féktelen kapzsiságában remegve
 	hasította le a bádogfödelet, s ekkor a tanácsos, aki mindaddig
 	dermedten feküdt, mert a bádog elszigetelte a szekrényben levõ
 	agyától, hirtelen magához tért, és felkiáltott:
 	- Mi ez? Hol vagyok? Ki merészelt megtámadni?! Ki vagy te, ronda
 	némber? Tudd meg, hogy összecsavarozva, nyomorultul pusztulsz el, ha
 	azonnal vissza nem adod a szabadságomat!
 	A drótosné úgy megijedt, a három ugráló, ordítozó és farkával csapkodó
 	aranyéremtõl, hogy esze nélkül futott a padlásajtó felé, Vizidor meg
 	utána úszott, és szidta, fenyegette. A rémült asszony megbotlott a
 	létra legfelsõ fokában, lezuhant a padlásról, és rögtön kitörte a
 	nyakát. A létra is felborult, a padlásajtó becsapódott, így Vizidor
 	fogva maradt a padláson, faltól falig úszkált, és hiába kiabált
 	segítségért.
 	Estére megjött Halajos, és csodálkozott, hogy felesége nem várja az
 	ajtóban a bottal. Mikor aztán meglátta, mi történt, kicsit még el is
 	szomorodott, mert igen jólelkû volt; de hamarosan belátta, hogy a
 	baleset csak a javára szolgál, annál is inkább, mivel az asszonyt
 	szétszedheti és felhasználhatja pótalkatrésznek, ami igazán
 	kifizetõdõ üzlet. Leült hát a padlóra, csavarhúzót vett elõ, és
 	hozzálátott a megboldogult szétszereléséhez, ám ekkor meghallotta
 	odafentrõl a csipogó kiabálást.
 	- Nicsak! - hegyezte a fülét. - Ezt a hangot ismerem! Hiszen ez a
 	király fõprogramozója, aki tegnap kidobatott a palotájából, és a
 	béremet sem fizette ki. De hogy kerül ide, a padlásomra?
 	Felállította a létrát, felmászott, és beszólt: - Nagyságodhoz van
 	szerencsém?
 	- Én vagyok! - locsogta Vizidor. - Én vagyok! Valaki megtámadott,
 	elrabolt, dobozba csukott, egy asszony kinyitotta, megrémült és
 	lezuhant a padlásról, az ajtó becsapódott, és én foglyul estem.
 	Eressz ki, akárki vagy is, és a Nagy Matricára mondom, megadok neked
 	mindent, amit csak kívánsz.
 	- Ezt mintha már hallottam volna nagyságodtól, tehát tudom, mennyit
 	ér a szava - felelte Halajos. - Én vagyok ugyanis a drótos, akit
 	kidobatott - aztán elmondta az egész históriát, hogyan hívatta
 	magához az ismeretlen nagyúr, hogyan parancsolta meg neki: forrassza
 	be a dobozt, és hajítsa a város környéki szemétdombra. Vizidor rögtön
 	kitalálta, hogy valamelyik tanácsos lehetett, alkalmasint Locsárd.
 	Rimánkodni kezdett Halajosnak, hogy engedje ki a padlásról, de a
 	drótos azt kérdezte: hogyan hihetne õ most már Vizidor szavának?
 	És csak mikor a miniszter a világ minden szentségére megesküdött,
 	hogy feleségül adja hozzá a lányát, akkor nyitotta ki a drótos az
 	ajtót. Két ujja közé fogta a nagyurat, a legszebbik rendjellel
 	fölfelé, és hazavitte a palotájába. Az órák éppen delet csobogtak, és
 	megkezdõdött a királyfi kemencébõl kivételének nagy ünnepsége;
 	Vizidor tehát gyorsan ráfüggesztett a három rendjelre, amelybõl állt,
 	egy szalagra hímzett tengeri csillagot, és sietve a királyi palotába
 	úszott. Halajos pedig bement a szalonba, ahol Kecsegella, hölgyei
 	között, éppen villanyciterán játszott; és vagyon megtetszettek
 	egymásnak.
 	A palota tornyaiban szóltak a harsonák, mert már megkezdõdött az
 	ünnepség, mikor Vizidor a fõkapuhoz ért. Az ajtónállók elõször el
 	akarták zavarni, aztán felismerték a rendjeleirõl, és beengedték. De
 	amikor kitárták a kaput, vízáradat zúdult be a trónterembe, elragadta
 	a miniatûr Locsárdot, Cápolyt és Hináront, s a konyhába sodorta õket.
 	Egy darabig ott keringtek a lefolyó fölött, hasztalanul kiáltozva
 	segítségért, majd belepottyantak, és a föld alatti csatornákon
 	elsodródtak messze a város falai mögé. Mire kievickéltek a sárból és
 	mocsokból, tisztára pucolták magukat, és visszatértek az udvarba, az
 	ünnepség már véget is ért. Ugyanaz a vízár, amely így elbánt a három
 	miniszterrel, Vizidort is felragadta, és olyan erõvel sodorta körbe a
 	trónteremben, hogy elpattant az aranydrót, amely a tanácsost
 	összetartotta, szanaszét repült a három rendjel meg a tengeri
 	csillag, az adó-vevõ készülék pedig éppen Halfonz király homlokának
 	ütközött. Elcsodálkozott a király, mikor a morzsa ezt csipogta:
 	- Ezer bocsánat, felséges uram! Nem akartam! Én vagyok az, Vizidor, a
 	fõprogramozó...
 	- Miféle hülye viccek ezek, ilyen fontos pillanatban?! - mérgelõdött
 	a király, és elhessentette magától. A készülék a padlóra pottyant, és
 	a fõkopoltyúõr, amikor aranybotjával háromszor a földre ütve
 	megnyitotta az ünnepséget, véletlenül porrá zúzta. A királyfi
 	kilépett a kemencébõl, pillantása egy villamos halacskára esett,
 	amely ezüstkalitkában úszkált a trón mellett, arca felderült, és
 	nyomban megkedvelte ezt az apróságot. Nagy fénnyel, pompával lefolyt
 	az ünnepség, a királyfi trónra tépett, átvéve Halfonz koronáját. Az
 	uszoncok jó királya és nagy filozófusa lett, a nemlét kérdéseit
 	boncolgatta, mivel ennél kisebb tárgyat már nem talált; igazságosan
 	uralkodott, fölvette a Halozófus nevet, és kedvenc csemegéje az apró
 	villanyhalacska volt. Halajos pedig feleségül vette Kecsegellát, neje
 	kérésére megjavította Vizidor smaragd testét, amely a pincében
 	hevert, és beleillesztette a szekrénybõl kivett agyat. Látva, hogy
 	mást nem tehetnek, a fõprogramozó és a többi tanácsos azontúl híven
 	szolgálta az új királyt, Halajos pedig, akibõl fõkopoltyúõr lett,
 	boldogan élt Kecsegellával, míg meg nem haltak.

 	
AUTOMÁTÉ BARÁTJA

 	Volt egyszer egy robot, aki hosszú és veszélyes útra készült. Hallott
 	ez a robot egy csuda hasznos szerkentyûrõl, amelyet feltalálója
 	mûbarátnak nevez. Úgy gondolta, vidámabban telik majd az idõ, ha
 	útitársa lesz, még ha csupán gép is, elment tehát a feltalálóhoz, és
 	megkérte, mesélne valamit a mûbarátról.
 	- Szolgálatodra - felelte a feltaláló. (Mint tudjuk, a mesékben
 	mindenki tegezõdik, még a sárkányokat sem urazzák, csak a királyokat
 	szólítják felségednek.) Azzal elõvett a zsebébõl egy marék
 	fémgolyócskát, olyanokat, mint az apró sörét.
 	- Mi ez? - csodálkozott a robot.
 	- Mi neved, ó, jövevény, mert a mese megfelelõ helyén elfelejtettem
 	megkérdezni? - érdeklõdött a feltaláló.
 	- Automáté a nevem.
 	- Az nekem túl hosszú, Autominak foglak szólítani.
 	- Autominak ugyan az Automásokat becézik, de legyen, ahogy kívánod -
 	felelte amaz.
 	- Nos hát, kedves Automi, ez itt egy marék elektronikus barát. Tudnod
 	kell, hogy szakmám és hivatásom a miniatürizálás. Egyszóval, a nagy
 	és súlyos készülékekbõl aprókat és hordozhatókat csinálok. Minden
 	ilyen szemecskében egy hallatlanul okos és sokoldalú elektronikus agy
 	lakik. Nem mondom éppen, hogy lángész, mert az túlzás lenne,
 	olyasféle, mint a hazug reklám. Mellesleg most éppen elektronikus
 	lángelmék gyártásán fáradozom, és addig nem is nyugszom, míg olyan
 	kicsiket nem tudok fabrikálni, hogy ezerszám elférjenek a zsebemben;
 	ha majd zsákba öntöm és súlyra árulom õket, mint a sódert, akkor érem
 	csak el kitûzött célomat. No de most nem a távlati terveimrõl van
 	szó. Egyelõre darabonként árulom a mûbarátokat, nem is drágán: akkora
 	briliánst kérek darabjáért, amennyit nyom. Beláthatod, hogy ez igazán
 	szolid ár. Gondold meg: a mûbarátot csak a füledbe kell rakni, attól
 	kezdve éjjel-nappal jó tanácsokat sugdos, és ellát mindenféle
 	tájékoztatással. Itt egy darab puha vatta, ezzel dugd be a füledet,
 	hogy a haver ki ne pottyanjon, ha oldalra hajtod a fejed. No,
 	megveszed? Ha egész tucatot vennél, olcsóbban adhatnám...
 	- Egyelõre egy is elég lesz - mondta Automáté. - De elõbb tudni
 	szeretném, mit várhatok tõle tulajdonképpen. Segít, ha nehéz
 	helyzetbe kerülök?
 	- Hát persze, hiszen arra való! - magyarázta vidáman a feltaláló.
 	Tenyerébe szórt egypár golyócskát, fémesen csillogtak, hiszen
 	ritkafémekbõl készültek, s így folytatta: - Fizikai értelemben vett
 	segítségre persze nem számíthatsz, de hiszen nem is arról van szó.
 	Buzdító megjegyzések, jó és gyors tanácsok, magvas elemzések; hasznos
 	útmutatások, intések, találó észrevételek, vigasztaló szavak,
 	aranymondások, amelyek visszaadják önnön erõdbe vetett hitedet,
 	továbbá mély gondolatok, amelyek minden nehéz, sõt veszedelmes
 	helyzeten átsegítenek: mindez csak egy kis része mûbarátaim
 	repertoárjának. Tökéletesen hûségesek és odaadók, állandóan éberek,
 	mert sohasem alusznak, azonkívül hallatlanul tartósak, tetszetõs
 	formájúak, és magad is láthatod, milyen könnyen kezelhetõek! No,
 	szóval csak egyet veszel?
 	- Egyet - felelte Automáté. - És mondd, kérlek, mi lesz, ha netalán
 	ellopják tõlem? Visszajön hozzám? Romlást hoz a tolvajra?
 	- Sajnos, nem - ismerte be a feltaláló. - Éppoly buzgón és híven
 	szolgálja, mint korábban téged. Ne kívánj túl sokat, Automikám. Õ nem
 	hagy el téged a bajban, ha te el nem hagyod. De hát nem veszítheted
 	el, ha szépen a füledbe rakod, és bedugod egy kis vattával...
 	- No jó - nyugodott meg Automáté: - És hogyan beszéljek hozzá?
 	- Egyáltalán nem kell beszélned, a hangtalan suttogást is tökéletesen
 	hallja. Ami a nevét illeti, Enjáminnak hívják. Szólítsd egyszerûen
 	Énikémnek.
 	- Jól van - mondta Automáté.
 	Lemérték Énit, a feltaláló kapott érte egy szép briliánst, a robot
 	pedig, örülve, hogy van útitársa, jó barátja, vidáman vágott neki a
 	hosszú útnak.
 	Enjámin nagyon kellemes útitárs volt. Reggelente kívánatra
 	fölkeltette, vidám ébresztõ nótát fütyörészett halkan a fülébe,
 	késõbb különféle tréfás történeteket mesélt, de Automáté hamarosan
 	megtiltotta, hogy akkor is meséljen, mikor társaságban vannak, a
 	többiek ugyanis már félnótásnak nézték, mert idõnként minden látható
 	ok nélkül felröhögött. Így utazott Automáté elõször a szárazföldön,
 	míg elérte a tengerpartot, s ott már várta egy szép, fehér hajó. Nem
 	sok poggyásza volt, így hát hamarosan elhelyezkedett egy kényelmes
 	kabinban, és elégedetten hallgatta a csörömpölést, amely azt jelezte,
 	hogy felhúzzák a horgonyt, és kezdõdik a hosszú hajózás. A fehér hajó
 	néhány napig vígan hasította a hullámokat a derûs napfényben, és
 	álomba ringatta utasait a holdezüstös éjszakában, ám egy reggel
 	szörnyû vihar tört ki. Az árbocnál háromszorta magasabb hullámok
 	zúdultak a recsegõ-ropogó hajóra, olyan rémes zúgás támadt, hogy
 	Automáté egy szót sem hallott a szép vigasztalásokból, amelyeket Éni
 	ezekben a nehéz pillanatokban feltehetõleg a fülébe sugdosott.
 	Egyszerre csak mennydörgõ robaj hallatszott, sós víz zúdult a
 	kabinba, s a hajó a rémült Automáté szeme elõtt darabokra kezdett
 	válni.
 	Úgy, ahogy volt, felszaladt a fedélzetre, s alig ugrott be az utolsó
 	mentõcsónakba, jött egy óriási hullám, felborította a hajót, és
 	lerántotta az óceán fortyogó mélyébe. Automáté egyetlen tengerészt
 	sem látott, egyedül kuporgott a mentõcsónakban a háborgó tenger
 	közepén, és remegve várta, mikor zúzza szét a következõ hullám ezt a
 	lélekvesztõt vele együtt. Bömbölt a szél, az alacsony felhõkbõl zápor
 	zúdult a viharos tengerre, úgyhogy még most sem hallotta, mit szól
 	mindehhez Éni. De a kavargásban egyszer csak valami sötétlõ foltot
 	vett észre, amelyet el-elöntött a fehér tajték; ismeretlen szárazföld
 	partján törtek meg a hullámok! A csónak recsegve futott fel a köves
 	partra, s az átázott, sós víztõl csöpögõ Automáté minden erejét
 	összeszedve, rogyadozó lábbal futott a menedéket nyújtó szárazföld
 	belseje felé, minél távolabbra a háborgó óceántól. Aztán összeroskadt
 	egy szikla alatt, és a végsõkig kimerülve, eszméletlen álomba zuhant.
 	Gyengéd fütyörészésre ébredt. Éni emlékeztette ily módon baráti
 	jelenlétére.
 	- De jó, hogy itt vagy, Énikém! Most látom csak, milyen áldás, hogy
 	elhoztalak magammal, sõt magamban! - sóhajtott fel Automáté, mély
 	álmából ébredezve. Körülnézett. Sütött a nap, a tenger még
 	hullámzott, de már eltûntek a félelmetes hullámtarajok, a felhõk, az
 	esõ; sajnos, velük együtt eltûnt a hajó is. Szörnyû erõvel
 	tombolhatott az éjszaka a vihar, mert elragadta a csónakot is, amely
 	Automátét megmentette. Feltápászkodott a robot, futni kezdett a part
 	mentén, de már tíz perc múlva visszaért ugyanarra a helyre. Lakatlan
 	és ráadásul parányi szigetre került. Helyzete nem volt éppenséggel
 	vidám. No de sebaj, hisz vele van Éni! Gyorsan tájékoztatta barátját
 	a helyzetrõl, és tanácsot kért.
 	- Hajaj, öregfiú! Szép kis csávába kerültél! - sopánkodott Éni. - No
 	várj, hadd gondolkodjam egy kicsit. Mire is van neked szükséged?
 	- Hogyhogy mire? Hát mindenre: segítségre, ruházatra, létfenntartási
 	eszközökre! Hiszen itt nincs egyéb, mint kõ meg homok!
 	- Ejha! Azt mondod? És teljesen biztos vagy benne? Nem hevernek
 	valahol a parton a hajótörésbõl idesodródott ládák, tele
 	szerszámokkal, érdekes olvasmányokkal, különbözõ alkalmakra való
 	öltözékekkel meg száraz lõporral?
 	Automáté még egyszer végigkutatta a partot, de semmit sem talált, még
 	egy árva deszka sem sodródott ide a hajóról, úgy elsüllyedt az, mint
 	a kõ.
 	- Azt mondod, nincs semmi? Hm, ez nagyon furcsa. A lakatlan
 	szigetekre vetõdött hajótöröttekrõl szóló gazdag irodalom világosan
 	bizonyítja, hogy a hajótörött közelében mindig található balta,
 	fûrész, szögek, édesvíz, olaj, imakönyv, harapófogó, puska és még sok
 	egyéb hasznos holmi. De ha nincs, hát nincs. Akkor talán akad valami
 	barlang, ahol meghúzódhatsz?
 	- Nem, nincs semmiféle barlang.
 	- Az sincs? Ejnye, ez már igazán szokatlan! Lennél szíves akkor
 	fölmenni a legmagasabb sziklára, és körülnézni?
 	- Máris megyek - buzgólkodott Automáté, felkapaszkodott a sziget
 	közepén levõ meredek szirtre, és kõvé dermedt: a vulkanikus szigetkét
 	mindenfelõl csak a végtelen óceán övezte!
 	Elcsukló hangon tett jelentést Enjáminnak, reszketõ ujjával
 	megigazítva a vattát a fülében, nehogy elveszítse barátját. Milyen
 	szerencse, hogy nem esett ki, amikor a hajó elsüllyedt, gondolta még,
 	és mivel megint elfogta a fáradtság, leült egy sziklára, és
 	türelmetlenül várta a baráti segítséget.
 	- Hát ide figyelj, barátom! Hallgasd meg tanácsaimat, amelyekkel
 	segítségedre sietek ebben a nehéz helyzetben - szólalt meg végre Éni
 	epedve várt hangocskája. - Számításokat végeztem, és azokból kiderül,
 	hogy ismeretlen szigetecskén vagyunk, afféle zátonyon, vagy inkább
 	egy tenger alatti hegylánc csúcsán, amely lassan kiemelkedik az
 	óceánból, és három-négy millió év múlva összeköttetése lesz a
 	szárazfölddel.
 	- Hagyd az évmilliókat, azt mondd meg, hogy most mit csináljak?! -
 	kiáltott fel Automáté.
 	- A sziget távol esik a hajójáratok útvonalától. Az esély, hogy
 	véletlenül feltûnik a közelben valami hajó, egy a négyszázezerhez.
 	- Te jó ég! - jajdult fel kétségbeesve a hajótörött. Ez szörnyû! Hát
 	akkor mit tanácsolsz?
 	- Rögtön megmondom, csak ne szakíts folyton félbe. Menj ki a
 	tengerpartra, és lépkedj be a vízbe, hogy körülbelül mellig érjen.
 	Így nem kell majd túlságosan lehajolnod, mert az kényelmetlen lenne.
 	Ezután alámerülsz, és annyi vizet szívsz magadba, amennyit csak
 	bírsz. Tudom, hogy keserû, de nem tart sokáig. Még jobb, ha közben
 	tovább gyalogolsz a mély víz felé. Egyszerre csak elnehezülsz, a sós
 	víz kitölti belsõ részeidet, egy pillanat alatt megszakít minden
 	szerves folyamatot, és így egykettõre életedet veszted. Ily módon
 	megmenekülsz a hosszú sínylõdéstõl és lassú haldoklástól ezen a
 	szigeten, továbbá az óhatatlanul bekövetkezõ szellemi zavaroktól. Azt
 	is megteheted, hogy egy-egy nehéz követ veszel a kezedbe. Noha ez nem
 	feltétlenül szükséges, mindazonáltal...
 	- Megõrültél! - fakadt ki Automáté, felugorva a földrõl. - Fojtsam
 	magam a tengerbe? Öngyilkosságra beszélsz rá? Szép kis tanács! És te
 	nevezed magad a barátomnak?!
 	- Hát hogyne! - felelte Éni. - Egyáltalán nem õrültem meg, nem is
 	lennék rá képes. Én sohasem veszítem el szellemi egyensúlyomat. Annál
 	jobban fájlalnám, kedves barátom, ha végig kellene néznem, amint
 	csúnyán megzavarodsz, és hosszú kínok között pusztulsz el itt a tûzõ
 	napon. Biztosítlak, hogy gondosan elemeztem a helyzetet, és sorra
 	kizártam a megmenekülés minden lehetõségét. Nem készíthetsz csónakot
 	vagy tutajt, mert nincs hozzá anyagod; hajó, mint már mondtam, nem
 	vetõdik erre; a sziget fölött nem szállnak el repülõgépek, és te
 	magad sem tudsz effélét építeni. Választhatod persze a lassú halódást
 	a gyors és könnyû halál helyett, de teljes szívembõl lebeszéllek
 	errõl a balga döntésrõl. Ha jól beszívod a vizet...
 	- A ménkû csapjon beléd azzal a rohadt vízzel! - ordított fel dühtõl
 	remegve Automáté. - És egy ilyen barátért adtam én egy gyönyörûen
 	csiszolt briliánst! Tudod, micsoda a te feltalálód? Közönséges csaló,
 	szélhámos, kapcabetyár!
 	- Biztosan visszavonod a szidalmaidat, ha végighallgatsz - felelte
 	higgadtan Éni.
 	- Szóval, még nem mondtál el mindent? Netalán azzal akarsz
 	szórakoztatni, hogy a rám váró síron túli életrõl beszélsz? Köszönöm
 	szépen!
 	- Síron túli élet nem létezik - hûtötte le Éni. - Hazudni pedig nem
 	áll szándékomban, mert nem is akarok, és nem is értek hozzá. Nem így
 	fogom fel a baráti vigaszt. De figyelj most jól ide, öregem! Mint
 	tudod, bár erre általában nem gondoltok, a világ mérhetetlenül
 	változatos és gazdag. Tele van nagyszerû, lármás, kincses városokkal,
 	királyi palotákkal, viskókkal, szelíd dombokkal és vad szirtekkel,
 	susogó ligetekkel, hûs tavakkal, fonó sivatagokkal és végtelen
 	északi hómezõkkel. Te azonban mindig csak egyetlen árva helyet
 	érzékelhetsz mindazok közül, amelyeket felsoroltam, meg a milliónyi
 	közül, amelyet nem említettem. Túlzás nélkül mondhatjuk tehát, hogy
 	azon helyek szempontjából, ahol nem vagy jelen, olyan vagy, mint a
 	halott, hiszen nem gyönyörködsz a paloták kincseiben, nem forgolódsz
 	a déli országok körtáncaiban, nem csodálod a szivárványos északi
 	jéghegyeket. Éppoly tökéletesen nem léteznek számodra, ahogyan nem
 	léteznek majd a halálban. Így hát, ha elmélyülten végiggondolod, amit
 	mondtam, megérted, hogy ha nem vagy mindenütt, minden káprázatos
 	helyen, akkor majdnem sehol sem vagy. Tartózkodási hely, mint
 	mondottam, milliószor millió van, te pedig csak ezt az egyet, ezt az
 	unalmas, egyhangúságával szinte bosszantó, sõt undorító helyet
 	érzékelheted: ezt a sziklaszigetkét. Mármost, a "mindenütt" és a
 	"majdnem sehol" között óriási a különbség, és egész életednek az
 	utóbbi az osztályrésze, hiszen mindig csak egyetlenegy helyen voltál
 	egyszerre. A "majdnem sehol" és a "sehol" között viszont, õszintén
 	szólva, mikroszkopikus a különbség. Az érzékelés matematikája tehát
 	azt bizonyítja, hogy tulajdonképpen már most is alig élsz, mert
 	majdnem mindenütt nem vagy jelen, pontosan úgy, mint egy
 	megboldogult! Ennyit elõszörre. Másodszor: nézd ezt a kaviccsal
 	kevert homokot, amelytõl úgy sajog az a kényes lábad - olyan
 	értékesnek látod? Aligha. Itt ez a töméntelen sós víz, ez a ronda
 	víztömeg: hát kell ez neked? Dehogyis kell! Itt van néhány szikla,
 	meg a forró, ízületeidet kiszárító kék égbolt fölötted. Kell neked ez
 	a kibírhatatlan hõség, ezek az izzó, süket kövek? Hát persze hogy nem
 	kellenek! Vagyis egyáltalán semmi sem kell neked mindabból, ami
 	körülvesz, amin állsz, és ami az ég kupolájával beborít. És mi marad,
 	ha mindezt elvesszük? Egy kis zúgás a fejedben, nyomás a
 	halántékodban, búgás a melledben, egy kis térdremegés meg egyéb
 	zûrzavaros rángatózás. Mármost kell neked ez a zúgás, búgás, szorítás
 	vagy rángatózás? Dehogy kell, barátom! Ha pedig errõl is szívesen
 	lemondasz, akkor ugyan mi marad? Esztelenül rohangáló
 	gondolatfoszlányok, néhány szó, jobban mondva szitok, amelyeket
 	magadban énrám szórsz, a barátodra, meg a fojtogató düh és az
 	émelyítõ félelem. Hát kell neked, kérdem végül, ez az ocsmány félelem
 	és tehetetlen méreg? Világos, hogy ezekre sincs semmi szükséged. Ha
 	pedig ezeket a meddõ érzelmeket is levonjuk, egyáltalán semmi sem
 	marad, a világon semmi, a színtiszta nulla, és éppen ezzel a
 	nullával, vagyis az örök egyensúly, halhatatlan csend és tökéletes
 	nyugalom állapotával óhajtalak téged, mint igaz barátod,
 	megajándékozni!
 	- De én élni akarok! - ordított Automáté: - Élni akarok! Élni!!
 	Érted?!
 	- Ahá, tehát már nem arról van szó, mit érzékelsz, hanem arról, hogy
 	mit kívánsz - jegyezte meg tárgyilagosan Enjámin. - Élni kívánsz,
 	tehát azt akarod, hogy jövõd legyen, amely jelenné válik, hiszen
 	ebbõl áll az élet. Semmi egyéb nincsen benne. No de élni nem fogsz,
 	mert nem maradhatsz életben, mint már megállapítottuk. A kérdés csak
 	az, hogy milyen módon szûnsz meg élni: hosszú kínlódás után vagy
 	könnyen, simán, mikor egyetlen nagy szippantással beszíva a vizet...
 	- Elég! Pofa be! Kotródj innét! - üvöltött fel teljes erejébõl
 	Automáté, miközben ökölbe szorított kézzel egy helyben ugrált.
 	- Ezt meg hogy gondolod? - válaszolt Enjámin. - Nem is firtatom most
 	ezt a sértõ formát, ezt a parancsolgatást, amely szerintem a barátság
 	felmondására hasonlít, de hogy mondhatsz ilyen esztelenségeket? Mi
 	értelme rám kiabálni, hogy "kotródj"? Hát van nekem lábam, hogy
 	elmehetnék? Vagy akár kezem, hogy elkúszhatnék? Hiszen jól tudod,
 	hogy nincsen. Ha meg akarsz tõlem szabadulni, légy szíves, vegyél ki
 	a füledbõl, amely, biztosítlak, egyáltalán nem a legkellemesebb hely
 	a világon, és dobj el akárhová!
 	- Meg is teszem! - horkant fel bõszen Automáté. - Várjál csak! - De
 	hiába turkált a fülében. Túlságosan gondosan helyezte el a barátját,
 	és most semmiképpen sem tudta kiszedni, bár vadul rázta a fejét, mint
 	egy õrült.
 	- Úgy látom, ez nem megy - jegyezte meg kisvártatva Éni. - Alighanem
 	együtt maradunk, bár te sem óhajtod és én sem. De ha már így van,
 	bele kell nyugodni a ténybe, mivel a tényeknek az a tulajdonságuk,
 	hogy mindig nekik van igazuk. Ez vonatkozik mellesleg mostani
 	helyzetedre is. Jövõre vágyol, mégpedig mindenáron. Én ezt
 	oktalanságnak találom, no de legyen. Engedd hát meg, hogy nagy
 	vonalakban lefessem a jövõdet, mert az ismert mindig jobb az
 	ismeretlennél. Jelenlegi dühöd rövidesen átadja helyét a tehetetlen
 	kétségbeesésnek, az pedig, a menekvésre irányuló lázas, de hasztalan
 	erõfeszítések után a fásult eltompulásnak. Ezalatt a tûzõ nap,
 	amelyet még itt, személyed árnyékos helyén is érzek, a fizika és a
 	vegytan könyörtelen törvényei szerint egyre jobban kiszárítja egész
 	lényedet. Elõször kiszárad ízületeidben a zsiradék, és a legkisebb
 	mozdulatra is förtelmesen csikorogni és nyikorogni fogsz, szegény
 	barátom! Aztán, mikor a koponyád felhevül a hõségtõl, különbözõ színû
 	forgó karikákat látsz majd, de ez nem hasonlít a gyönyörködtetõ
 	szivárványhoz, mivel...
 	- Fogd már be a pofád, te hóhér! - vonított fel Automáté. -
 	Egyáltalán nem akarom hallani, hogy mi lesz velem! Maradj csöndben,
 	érted?!
 	- Nem kell úgy kiabálnod. Jól tudod, hogy a leghalkabb suttogást is
 	meghallom. Szóval, nem akarsz tudni jövõd kínjairól? Másfelõl meg át
 	akarod élni õket? Micsoda logikátlanság! No jó, akkor elhallgatok.
 	Csak megjegyzem, hogy helytelenül jársz el, mikor rám összpontosítod
 	haragodat, mintha én lennék sajnálatos helyzeted okozója. A
 	szerencsétlenség elõidézõje, mint tudod, a vihar volt, én pedig a
 	barátod vagyok, és a részvétel a rád váró gyötrelmekben, a kínok és a
 	haldoklás felvonásokra osztott színjátékában már most, elõre is
 	õszinte fájdalommal tölt el. Mélységes aggodalom fog el a gondolatra,
 	hogy mi lesz, mikor az olaj...
 	- Hát nem akarsz elhallgatni? Vagy képtelen vagy csöndben maradni, te
 	ronda szörnyeteg?! - hörögte Automáté, s a fülére csapott, amelyben
 	barátja üldögélt. - Ó, csak lenne kéznél valami ágacska vagy drót,
 	amivel kikotorhatnálak! Hej, de boldogan tipornálak szét!
 	- Lenne szíved elpusztítani engem? - szomorodott el Éni. - Nem is
 	érdemelsz te meg egy mûbarátot, vagy bármiféle testvéri együttérzést!
 	Automáté erre megint õrjöngeni kezdett, és így veszekedtek, érveltek
 	és vitatkoztak, míg dél is elmúlt, és a szegény robot, belefáradva az
 	ordítozásba, ugrálásba és ökölrázásba, ereje fogytán egy sziklára
 	heveredett, és csak egy-egy reménytelen sóhajtást hallatva, bámulta
 	az óceán végtelen ürességét. Egyszer-kétszer hajófüstnek nézte a
 	láthatár mögül kikandikáló felhõ csücskét, de reményét Enjámin már
 	csírájában elfojtotta, emlékezetébe idézve, hogy a lehetõség egy a
 	négyszázezerhez; ez Automátét újabb kétségbeesésbe és dührohamokba
 	kergette, annál is inkább, mivel Éninek, mint kiderült, minden
 	alkalommal igaza volt. Végre aztán elhallgattak. A hajótörött a
 	sziklák hosszabbodó árnyékát bámulta a part fehér homokján, majd
 	Enjámin megszólalt:
 	- Miért hallgatsz? Talán már látod a karikákat, amelyeket említettem?
 	Automáté nem is válaszolt.
 	- Ahá! - monologizált Éni. - Tehát nemcsak a karikák, hanem minden
 	valószínûség szerint az a fásult eltompulás is bekövetkezett, amelyet
 	oly pontosan sikerült megjósolnom. Igazán furcsa, milyen értetlen tud
 	lenni egy értelmes lény, különösen ha a körülmények szorongatják.
 	Lakatlan szigetre kerül, ahol el kell pusztulnia, bebizonyítják neki,
 	mint a kétszer kettõ négyet, hogy ez elkerülhetetlen, megmutatják az
 	egyetlen kiutat a helyzetbõl, az egyetlen lehetõséget, hogy használja
 	az eszét és akaratát: vajon hálás lesz érte? Szó sincs róla, õ holmi
 	reményre vágyik, ha pedig remény nincs, mert nem is lehet, akkor
 	látszatokba kapaszkodik, és inkább az õrületbe merül, mint a vízbe,
 	amely...
 	- Ne beszélj vízrõl!! - hörgött Automáté.
 	- Csak ki akartam domborítani irracionális indítékaidat - magyarázta
 	Éni. - Már semmire sem beszéllek rá. Azaz, semmiféle cselekedetre,
 	mert ha lassan akarsz meghalni, illetve semmit sem csinálsz, és így
 	hozzákezdesz a lassú meghaláshoz, akkor ezt az egész dolgot jól át
 	kell gondolni. Milyen hamis és esztelen dolog félni a haláltól, mint
 	állapottól, noha inkább dicsõítésre méltó! Mi hasonlítható a nemlét
 	tökéletességéhez? Igaz, a hozzá vezetõ agónia, mint olyan, nem valami
 	vonzó jelenség, de másfelõl még sohasem volt olyan gyenge testû vagy
 	lelkû lény, aki ki ne bírta volna, vagy akinek ne sikerült volna
 	teljesen, maradéktalanul és véglegesen meghalnia. Az egész ügy tehát
 	szinte szóra sem érdemes, ha egyszer minden anyámasszony katonája,
 	minden szamár és léhûtõ képes rá. Sõt, többet mondok: ha egyszer
 	mindenki meg tudja csinálni (és alighanem elismered, hogy így van,
 	legalábbis én még sohasem hallottam senkirõl, akinek ne sikerült
 	volna), akkor legjobb nyugodtan elgyönyörködni a küszöb után
 	megkezdõdõ irgalmas semmi gondolatában. A haldoklás befejeztével
 	ugyanis már nem lehet gondolkodni, minthogy a halál és a gondolkodás
 	kölcsönösen kizárja egymást, tehát okvetlenül még életünkben érdemes
 	alaposan és részletesen magunk elé képzelni mindazon kiváltságokat,
 	elõnyöket és gyönyöröket, amelyekkel a halál majd eláraszt bennünket!
 	Gondold csak el, kérlek: semmiféle fáradozás, félelem, szorongás,
 	semmiféle testi vagy lelki szenvedés, semmiféle átkos kaland, és
 	micsoda biztonság! Még ha minden gonosz hatalom összefogna és ellened
 	esküdne is, akkor sem árthatna neked! Ó, milyen páratlan a halott
 	édes biztonsága! És ha még hozzátesszük, hogy ez nem holmi
 	pillanatnyi, futó, röpke biztonság, hanem teljességgel
 	visszavonhatatlan és csorbíthatatlan, akkor valóságos elragadtatással...
 	- Hogy dögölnél meg! - rebegte gyönge hangon Automáté, s e tömör
 	szavakat rövid, de zamatos káromkodás követte.
 	- Mennyire sajnálom, hogy nem tehetem! - válaszolta rögtön Éni. - Nem
 	csupán önzõ irigységbõl sajnálom (hiszen, mint éppen említettem,
 	nincs pompásabb dolog a halálnál), de a legtisztább altruizmus is
 	arra késztetne, hogy elkísérjelek a megsemmisülésbe. Mindamellett nem
 	tehetem, mivel feltalálóm elpusztíthatatlannak gyártott, nyilván
 	mérnöki ambíciójától fûtve. Tudod, ha elgondolom, hogy itt maradok
 	majd sókéreggel borított, kiszáradt tetemedben, amelynek felbomlása
 	bizonyára lassú lesz, hogy itt ülök majd, és csak önmagamnak
 	beszélhetek, igazán elfog a szomorúság. És mennyit kell majd
 	várakoznom, míg végre eljön az a hajó, négyszázezerbõl az elsõ, amely
 	a valószínûségszámítás szerint végûl is rátalál erre a szigetre...
 	- Micsoda?! Te nem pusztulsz itt?! - mordult fel Automáté, akit
 	Enjámin legutóbbi szavai felráztak fásultságából. - Szóval te élni
 	fogsz, míg én... Ó! Azt már nem! Soha! Soha!! Soha!!!
 	És bõsz ordítással talpra szökkent, ugrálni kezdett, rázta a fejét,
 	teljes erejébõl kotort a fülében, a legfurább bakugrásokat és
 	táncfigurákat mutatva be - de hiába. Közben Éni vadul sipogott:
 	- Hagyd már abba! Mi van, máris megõrültél? Hiszen még korai!
 	Vigyázz, kárt teszel magadban! Még eltöröd vagy kificamítod
 	valamidet! Vigyázz a nyakadra! Hiszen ennek nincs értelme! Más lenne
 	persze, ha képes lennél egy csapásra, tudod... de így csak
 	nyomorékká teszed magad! Mondom, hogy elpusztíthatatlan vagyok, és
 	punktum, hát mire jó ez a kínlódás? Még ha kiráznál is, akkor sem
 	tehetsz velem semmi rosszat, akarom mondani jót, hiszen mint fentebb
 	bõven kifejtettem, a halál irigylésre méltó dolog. Au! Hagyd már
 	abba! Hogy lehet így ugrándozni!
 	Automáté azonban tovább hányta-vetette magát, semmivel sem törõdve,
 	sõt odáig ment, hogy döngetni kezdte a fejével a követ, amelyen
 	korábban ült. Addig verte belé a fejét, szikrázó szemmel és
 	lõporfüsttel az orrlyukaiban, egészen megsüketülve saját csapásaitól,
 	míg Enjámin egyszer csak kirepült a fülébõl, és elgurult a kövek
 	közé, halk, megkönnyebbült kiáltással, hogy végre kiszabadult.
 	Automáté nem is vette rögtön észre, milyen hatékonynak bizonyultak
 	erõfeszítései. Elnyúlt a naptól izzó kövön, pihent egy darabig,
 	aztán, noha még kezét-lábát sem bírta mozdítani, így mormogott:
 	- Semmi, semmi, csak pillanatnyi elgyengülés. De kirázlak én,
 	széttiporlak én, barátocskám, hallod? Hallod?... Hé! Mi ez?!
 	Hirtelen felült, mert megérezte, hogy üres a füle. Kábultan
 	körülnézett, aztán feltérdelt, és lázasan keresni kezdte Enjámint az
 	apró kavicsok között.
 	- Éni! Éniiii!!! Hol vagy? Szólj már!! - kiáltozta vadul. Enjámin
 	azonban, óvatosságból-e vagy valami más okból, meg sem mukkant.
 	Automáté most gyengéd szavakkal kezdte csalogatni, biztosította, hogy
 	már megváltozott a véleménye, egyetlen kívánsága, hogy megfogadja
 	mûbarátja jó tanácsát, és a vízbe fojtsa magát, csak elõbb szeretné
 	még egyszer meghallgatni a halál dicséretét. De ez sem vezetett
 	eredményre, Enjámin megátalkodottan hallgatott. Ekkor a hajótörött,
 	vadul szitkozódva, nekilátott rendszeresen átvizsgálni minden
 	talpalatnyi területet. Egyszer csak, mikor egy marék kavicsot már
 	éppen el akart dobni, még egyszer a szeme elé emelte, és megremegett
 	a kaján örömtõl, mert megpillantotta a kavicsok között Enjámint, aki
 	tompán, alattomosan, fémesen csillogott.
 	- Á! Itt vagy, bogárkám! Itt vagy, drágalátos barátocskám!
 	Megfogtalak, te híres halhatatlan! - sziszegte Automáté, óvatosan
 	ujjai közé szorítva Énit, aki egy pisszenést sem hallatott. - No,
 	most majd meglátjuk, mi van azzal a híres szilárdságoddal! Most majd
 	kiderül, mennyire vagy elpusztíthatatlan. Nesze!!!
 	Utolsó szavai közben egy kõlapra tette Énit, majd teljes erejébõl
 	rácsapott acélsarkával, és biztonság kedvéért még körbe is fordult
 	rajta. Éni meg se mukkant, csak a szikla csikorgott, mintha
 	acélfúróval fúrnák; Automáté lehajolt, és látta, hogy a fémgolyócska
 	sértetlen, csak a szikla csorbult ki alatta. Enjámin most a kõlap
 	gödröcskéjében feküdt.
 	- Mi az, ilyen erõs vagy? Majd keresünk egy keményebb követ! -
 	vicsorgott Automáté. Végigfutkosta az egész szigetet, összeszedte a
 	legkeményebb kovaköveket, bazalt- és pordarabokat, hogy azokon
 	tiporja szét Enjámint. Miközben taposta, hol színlelt nyugalommal
 	beszélt hozzá, hol szitkokkal árasztotta el; mintha arra várt volna,
 	hogy a fémgolyócska válaszol, sõt talán kegyelemért kezd könyörögni.
 	Enjámin azonban makacsul hallgatott. Az acélsarok bõsz dobbantásait
 	és a kövek csikorgását csak Automáté kacskaringós káromkodása
 	kísérte. Mikor aztán nagy sokára meggyõzõdött róla, hogy Enjámint
 	valóban nem lehet széttaposni, az elkeseredett és kimerült Automáté
 	megint leült a parton, markában tartva mûbarátját.
 	- Ha nem is tudlak széttaposni - mondta színlelt önuralommal,
 	amelynek leple mögött csak úgy reszketett a dühtõl -, légy nyugodt,
 	azért lesz rád gondom. Várhatsz arra a hajóra, öregem, mert bedoblak
 	a tengerbe, és ott is maradsz idõk végezetéig. Ott aztán
 	elmélkedhetsz magadban, míg meg nem bolondulsz! Új barátod nem lesz,
 	arról kezeskedem!
 	- Derék Automáté - szólalt meg váratlanul Enjámin -, ugyan mit árt
 	nekem, ha a tenger fenekére dobsz? Mulandó lény kategóriáiban
 	gondolkodol, ez okozza tévedéseidet. Hiszen értsd meg, az óceán is
 	kiszárad egyszer, vagy fölemelkedik a tenger feneke, és szárazföld
 	lesz belõle. Hogy ez százezer év múlva történik, vagy millió év
 	múlva, az nekem teljesen mindegy. Nemcsak elpusztíthatatlan vagyok,
 	hanem végtelen türelmes is, mint tapasztalhattad, már csak abból is,
 	hogy milyen nyugodtan viseltem elvakult dühöd kitöréseit. Sõt csakis
 	azért nem válaszoltam hívásodra, és hagytam, hogy keressél, mert meg
 	akartalak kímélni a fölösleges fáradságtól. Hallgattam akkor is,
 	mikor ugrándoztál rajtam, nehogy egy vigyázatlan szavammal tovább
 	fokozzam haragodat, mert még megárthatott volna neked.
 	Automáté e nemes szónoklat hallatára újabb dührohamot kapott.
 	- Széttaposlak! Porrá zúzlak, te mocsok!! - ordította, és elölrõl
 	kezdõdött az eszeveszett tánc a sziklák tetején, az ugrálás,
 	csapkodás és toppantgatás. De most Éni jóindulatú csipogása kísérte:
 	- Nem hiszem, hogy sikerülne, de csak próbáld! Rajta! Mégy egyszer!
 	Ne így, mert túl hamar kifáradsz! Páros lábbal! Nagyobbat ugorj! Így
 	-- hopp! Hopplá! Magasabbra ugorj, akkor nagyobb erõt fejthetsz ki!
 	Nem bírod már? Ejnye, hát nem megy? No ez az, látod! Próbáld meg
 	azzal a kõvel! Ez az! Nem jó, keress inkább egy másikat. Nagyobb
 	nincs? No, akkor gyerünk! Hajrá! No még egyszer! Mindent bele, drága
 	barátom! Milyen kár, hogy nem segíthetek! Miért hagytad abba? Ilyen
 	hamar kifáradtál? De kár... No nem baj... Majd várok, csak
 	pihenj nyugodtan! Hadd hûtsön le kicsit a szellõ...
 	Automáté nagy csattanással a kavicsokra roskadt, és gyûlölködve nézte
 	a tenyerén fekvõ fémgolyócskát, miközben akarva, nem akarva,
 	hallgatnia kellett:
 	- Ha nem volnék a mûbarátod, azt mondanám, hogy gyalázatosan
 	viselkedsz. A hajó elsüllyedt a viharban, velem együtt megmenekültél,
 	jó tanácsot adtam neked, amilyet csak tudtam, de minthogy
 	meneküléssel nem szolgálhatok, lévén az lehetetlen, az igazság és a
 	jó tanács fejében most mindenáron el akarsz pusztítani engem,
 	egyetlen társadat. Igaz, hogy így legalább lett valami célod az
 	életben, tehát már ezért is hálával tartoznál. Kíváncsi vagyok, miért
 	olyan gyûlöletes számodra a gondolat, hogy én túléllek...
 	- Majd kiderül, hogy túlélsz-e - csikorogta fél szájjal Automáté. -
 	Még nem dõlt el a játszma.
 	- Hát te igazán javíthatatlan vagy. Tudod mit, próbálj az öved
 	csatjára tenni. Az acélból van, és az acél talán keményebb a
 	köveknél. Próbáld csak meg, bár a magam részérõl biztos vagyok benne;
 	hogy ez sem ér semmit, de olyan szívesen segítenék neked...
 	Automáté, bár némi habozás után, végül is követte a tanácsot, de
 	csak annyit ért el, hogy övcsatja a bõsz csapásoktól tele lett apró
 	gödröcskékkel. E kudarc után Automáté keserû mélabúba süllyedt, és
 	csüggedten, kimerülve, tompán bámulta a fémmorzsát, amely vékony
 	hangján egyre szónokolt:
 	- És ezt nevezik értelmes lénynek, uramisten! Kétségbeesik, mert
 	nem tudja eltörölni a föld színérõl az egyetlen testvéri lelket ebben
 	az egész halott mindenségben! Mondd, Automatékám, nem szégyelled
 	magad legalább egy kicsit?
 	- Hallgass, te fecsegõ szemét! - nyögte a hajótörött.
 	- Miért hallgassak? Látod, ha rosszat akarnék neked, már rég
 	elhallgattam volna, de én még most is a mûbarátod vagyok. Veled
 	leszek a haldoklás kínjaiban, mint hû bajtárs, ha a fejed tetejére
 	állsz is, és te nem fogsz a tengerbe hajítani, drága barátom, mert
 	könnyebb a szenvedés, ha legalább közönsége van. Közönsége leszek
 	tehát elmúlásodnak, amely ezáltal bizonyára jobban sikerül, mint a
 	teljes magányban; mert az érzelem a fontos, mindegy, hogy miféle. A
 	gyûlölet irántam, igaz barátod iránt, ösztökélni fog, és bátrabbá
 	tesz téged, szárnyat ad lelkednek, tiszta és meggyõzõ csengést
 	biztosít jajgatásodnak, rendszerezi végvonaglásaidat, és rendet
 	teremt utolsó perceid mindegyikében, márpedig ez nem kevés... Ami
 	engem illet, megígérem, hogy keveset fogok beszélni, és nem
 	kommentálok semmit, mert ha másképpen tennék, akaratlanul is
 	összezúzhatnálak módfeletti barátságommal, amelyet nem bírnál
 	elviselni, hiszen õszintén szólva, pocsék egy jellemed van. De én ezt
 	is megoldom, mert jósággal válaszolva gonoszságodra, megsemmisítelek,
 	és ily módon megszabadítalak önmagadtól; és ismétlem, minderre a
 	barátság késztet, nem holmi elfogult megítélés, hiszen õszinte
 	rokonszenvem ellenére tisztán látom természeted rondaságát... -
 	E szavaknál Automáté váratlanul kitörõ diadalordítása szakította félbe.
 	- Hajó! Hajó!! Hajó!!! - rikoltozott a robot eszeveszetten, felugrott
 	és fel-alá kezdett rohangálni a parton, köveket dobált a vízbe,
 	teljes erejébõl hadonászott, és fõképpen torka szakadtából
 	ordítozott, míg teljesen be nem rekedt - egyébként fölöslegesen, mert
 	a hajó egyenesen a sziget felé tartott, és már le is bocsátotta a
 	mentõcsónakját.
 	Mint utóbb kiderült, Automáté hajójának kapitánya még az elsüllyedés
 	elõtt segélykérõ rádiójeleket adott, aminek következtében hajók
 	sokasága kutatta át az egész környéket, s az egyik éppen erre a kis
 	szigetre indult.
 	Mikor a tengerészekkel megrakott csónak a sekély parti vízre siklott,
 	Automáté elõször egyedül akart beugrani a csónakba, de rövid
 	gondolkodás után visszafutott Enjáminért, mert félt, hogy a
 	fémgolyócska kiabálni kezd, a jövevények meghallják, és ez
 	kellemetlen kérdésekre adna alkalmat, sõt mûbarátja talán még
 	vádaskodásra is vetemedne. Ennek elkerülése végett felkapta Énit, és
 	mivel hamarjában nem tudta hová rejteni, visszadugta a fülébe.
 	Az üdvözlés és hálálkodás ömlengõ jelenetei következtek, miközben
 	Automáté nagyon lármásan viselkedett, mert félt, hogy valamelyik
 	tengerész meghallja Éni hangocskáját. Mûbarátja ugyanis egész idõ
 	alatt beszélt, ilyesmiket hajtogatva:
 	- Nahát, ez aztán igazán váratlan fordulat! Pedig az esély egy volt a
 	négyszázezerhez... Te aztán szerencsés fickó vagy! Remélem,
 	viszonyunk ezek után kitûnõen alakul majd, annál is inkább, mivel
 	semmit sem tagadtam meg tõled a legnehezebb órákban, azonkívül
 	diszkrét vagyok, és ami elmúlt, borítsunk rá fátylat!
 	Amikor hosszú hajózás után partot értek, Automáté némi csodálkozást
 	keltett környezetében azzal a mindenki számára érthetetlen óhajával,
 	hogy sürgõsen el akar látogatni a közeli vasgyárba, ahol nagy
 	gõzkalapács mûködik. Azt mondják, a vasmûlátogatás közben elég
 	különösen viselkedett, odament tudniillik az óriási csarnok
 	acélüllõjéhez, és teljes erejébõl rázni kezdte a fejét, mintha az
 	agyát akarná a fülén át belerázni odatartott tenyerébe, még fél lábon
 	is ugrált, de a jelenlevõk úgy tettek, mintha semmit sem vennének
 	észre, mert úgy vélték, hogy a szörnyû veszélybõl nemrégen megmentett
 	hajótöröttnél bízvást elõfordulhat némi hóbortos különcködés, hiszen
 	lelki egyensúlya érthetõ módon megingott. És valóban, Automáté késõbb
 	sem tért vissza régi életmódjához, hanem furcsa hóbortok rabja lett.
 	Hol különféle robbanóanyagokat gyûjtött, sõt robbantásokkal
 	kísérletezett a saját lakásában, de ezt a szomszédok meghiúsították,
 	a hatóságokhoz fordulva védelemért; hol meg váratlanul baltákat és
 	karborund fûrészeket kezdett gyûjteni. Máskor azt mesélte
 	ismerõseinek, hogy új típusú gondolatolvasó gépet épít. Késõbb
 	magányos természetû lett, és azt a szokást vette fel, hogy fennhangon
 	beszélgetett önmagával ; olykor kihallatszott, amint házában fel-alá
 	futkosva hangosan monologizál, sõt szitkokhoz hasonló szavakat ordít.
 	Végül, sok év után, újabb mániája támadt: zsákszámra kezdte
 	hazahordani a cementet. Óriási gömböt készített belõle, s amikor
 	megszilárdult, ismeretlen helyre szállította. Azt mesélik, õrnek
 	szegõdött egy elhagyott bányába, és valamelyik éjjel egy óriási
 	betontömböt gurított le az egyik aknába, aztán pedig napjai fogytáig
 	a környéken sétálgatott, és mindenféle szemetet összegyûjtött, hogy
 	beledobálja ebbe az aknába. Nos, igazán elég érthetetlen szokásokat
 	vett fel, de ezek a pletykák alkalmasint nagyrészt légbõl kapottak.
 	Alig hihetjük, hogy annyi év után még neheztelt volna mûbarátjára,
 	akinek pedig oly sokat köszönhetett.

 	
GLOBÁRIS KIRÁLY ÉS A BÖLCSEK

 	Globáris, Eparida ura, színe elé hívatta egyszer három legbölcsebb
 	bölcsét, és így szólt hozzájuk:
 	- Igazán borzasztó a király sorsa, aki már megismert minden
 	megismerhetõt, úgyhogy bármit mondanak neki, üresen kong az, mint a
 	repedt fazék! Ámuldozni szeretnék, és unatkozom, megrendülésre
 	sóvárgok, és meddõ fecsegést hallok, rendkívüliségre szomjazom, és
 	lapos hízelgéssel traktálnak. Tudjátok meg, ó, bölcsek, hogy ma fejét
 	vétettem valamennyi tréfamesteremnek és bolondomnak, hasonlóképpen
 	titkos és nyilvános tanácsosaimnak, és ugyanez a sors vár rátok is,
 	ha parancsomat nem teljesítitek. Mondja el nekem mindegyikõtök a
 	legkülönösebb történetet, amit csak ismer, és ha nem fakaszt sem
 	könnyre, sem kacajra, ha ámulásra nem késztet vagy meg nem borzongat,
 	ha meg nem rendít vagy el nem gondolkoztat, úgy fejét vétetem!
 	A király intett, és a bölcsek már hallották is a bakók acélos léptét,
 	akik körülfogták õket a trón lábánál, s meztelen kardjuk villogott,
 	mint a tûzláng. Megrémültek és egymást böködték könyökükkel, mert
 	egyiknek sem akarózott kihívni a király haragját, és hóhérbárd alá
 	hajtani a fejét. Végül is megszólalt az elsõ:
 	- Uram, királyom! Az egész látható és láthatatlan mindenségben a
 	legkülönösebb történet kétségkívül azé a csillagtörzsé, amelyet a
 	krónikák a fonákok népének neveznek. Ezek a fonákok történelmük
 	hajnalától fogva mindent fordítva csináltak, mint más értelmes
 	lények. Õseik letelepedtek a vulkánjaikról híres Urdrúria bolygón,
 	amely minden évben hegyláncokat szül iszonyú görcsök közepette, és
 	ilyenkor minden romba dõl rajta. De hogy a baj még nagyobb legyen, az
 	égiek szeszélyébõl ez a bolygó egy nagy meteoráram útját is
 	keresztezi, s minden évbõl kétszáz napon át kõgolyóbisok zuhognak a
 	felszínére. A fonákok (akiket akkor még nem így hívtak) edzett
 	acélból építették házaikat, és annyi acéllemezt csavartak magukra,
 	hogy olyanok lettek, mint a két lábon járó páncéldombok. De megnyílt
 	a föld, és elnyelte acélvárosaikat, a meteorok pedig összezúzták
 	páncéljukat. Mivel az egész népet pusztulás fenyegette, tanácskozásra
 	gyûltek össze a bölcsek, és így szólt az elsõ: "Jelenlegi formájában
 	népünk nem maradhat fenn - nincs más kiút, csakis a transzmutáció.
 	Mikor megnyílik a föld, rések támadnak rajta, tehát, hogy beléjük ne
 	zuhanjunk, minden fonáknak széles, lapos talapzatra van szüksége, a
 	meteorok viszont felülrõl hullanak, tehát felfelé legyen mindegyikünk
 	hegyes. Ha kúp alakúak leszünk, semmi bajunk nem történhet."
 	A második így szólt: "Nem ezt kell csinálni. Ha a föld nagyobbra
 	tátja a száját, elnyeli a kúpot is, a ferdén hulló meteor pedig átüti
 	az oldalát. A gömb alak az ideális! Mert mikor a föld remegni és
 	hullámzani kezd, a gömb magától elgurul, a meteor pedig lesiklik
 	gömbölyû oldaláról; alakuljunk tehát gömbbé, hogy egy jobb jövõ felé
 	gurulhassunk!"
 	A harmadik pedig így szólt: "A gömböt éppúgy összezúzza a meteor,
 	vagy elnyeli a föld, mint bármilyen más idomot, amely anyagból van.
 	Nincs az a pajzs, amely a nála erõsebb kardnak ellenállna, nincs az a
 	kard, amely a keményebb pajzson ki nem csorbul. Az anyag, ó,
 	testvéreim, örök változás, folyékonyság és átalakulás. Nem a mulandó
 	anyagban kell hát lakozniuk az igazán okos lényeknek, hanem abban,
 	ami változatlan, örök és tökéletes, jóllehet e világi!"
 	"És mi legyen az?" - kérdezte a többi bölcs.
 	"Nem szóval felelek nektek, hanem tettel!" -- válaszolt a harmadik.
 	És szemük elõtt nekilátott szétszedni magát: lehántotta kristályokkal
 	kivert legfelsõ köntösét, a színarany másodikat és az ezüst
 	alsónemût, levette koponyája és törzse fedõlemezeit, majd egyre
 	gyorsabban és egyre apróbbra cincálta szét magát, a csuklókról áttért
 	a kötésekre, a kötésekrõl a csavarokra, a csavarokról a drótocskákra,
 	morzsákra, molekulákra, míg elérkezett az atomokig. Aztán hámozni
 	kezdte a bölcs az atomjait, de olyan fürgén hámozta õket, hogy nem is
 	látszott más, csak az olvadásuk és eltûnésük. Olyan ügyesen és
 	gyorsan csinálta, hogy a szétszedelõzködés végén ott állt a többi
 	bölcs ámuló szeme elõtt, mint tökéletes nemlét, amely annyira hû
 	ellentéte a létnek, hogy látszik is. Ott ugyanis, ahol azelõtt egy
 	atomja volt, most nem volt az az egy atom, ahol egy pillanattal
 	korábban hat volt, megjelent a hat atom hiánya, ahol csavar volt,
 	megjelent a csavar hiánya, oly híven, hogy semmiben sem különbözött
 	tõle. Ily módon ûrré vált, amely ugyanúgy rendezõdött el, mint
 	korábban valóságos lénye; és nemléte zavartalan lét volt; mert olyan
 	gyorsan és ügyesen alakult át, hogy egyetlen betolakodó anyagi
 	részecske sem csorbította tökéletes nemlétét! A többiek tehát látták,
 	mint ugyanúgy formált ürességet, amilyen õ volt az imént, megismerték
 	szemeit a fekete szín hiányáról, arcát a kékes csillogás
 	nemlétezésérõl, tagjait az eltûnt ujjakról, csuklókról és
 	páncélokról!
 	"Ily módon, ó testvéreim - mondta a Nemlévõvé Lett -, aktív semmivé
 	válásunkkal nemcsak tökéletes ellenálló képességet szerzünk, hanem
 	halhatatlanságot is. Mert csak az anyag változik, a semmi azonban nem
 	tart vele az állandó bizonytalanság útján, ezért a tökéletesség hona
 	nem a lét, hanem a nemlét, és ezért kell lévõ helyett nemlévõnek
 	lennünk!"
 	Ahogy elhatározták, úgy is tettek. Azóta legyõzhetetlen a fonákok
 	népe. Életüket nem annak köszönhetik, ami bennük van, mert nincs
 	bennük semmi, hanem annak, ami körülveszi õket. Amikor valamelyikük
 	bemegy a házába, úgy látható, mint a házban levõ nemlét, ha pedig
 	ködbe lép, mint a köd helyi hiánya. Kiûzték magukból a változékony
 	sorsú, ingatag anyagot, és így lehetõvé tették a lehetetlent...
 	- És hogyan utaznak a világûrön át, bölcs barátom? - kérdezte
 	Globáris.
 	- Erre az egyre nem képesek, ó, király, mert a külsõ ûr összeolvadna
 	az övékkel, és nem léteznének többé, mint helyileg tömörült nemlét.
 	Állandóan óvniuk kell nemlétük tisztaságát, lényük ürességét, és
 	ezzel az õrködéssel töltik napjaikat. Ezért semmiseknek vagy
 	nihilistáknak is nevezik õket...
 	- Bölcsem - szólt a király -, ez buta történet, mert hogyan
 	helyettesíthetné az anyag sokféleségét az egynemû semmi? Hát ugyanaz
 	vajon a kõszikla, mint a ház? De a kõszikla hiánya ugyanolyan formát
 	ölthet, mint a ház hiánya, tehát a kettõ ugyanazzá válik.
 	- Uram - védekezett a bölcs -, a semminek különféle fajtái vannak...
 	- Majd meglátjuk -felelte a király -, mi lesz, ha leüttetem a
 	fejedet: létté válik-e a nemléte, mi a véleményed? - Azzal csúnyán
 	felnevetett, és intett a hóhéroknak.
 	- Uram! - kiáltott a bölcs, már a bakók vasmarkaiból. - Nevetni
 	kegyeskedtél, a történetem tehát felvidított, ezért ígéreted szerint
 	meg kell hagynod az életemet!
 	- Szó sincs róla, én a saját humoromon derültem mondta a király. - De
 	van egy javaslatom: ha önként beleegyezel a nyakazásba, attól
 	felvidulok, és akkor úgy lesz, ahogy kívánod.
 	- Beleegyezem! - vonított a bölcs.
 	- Nyakazzátok hát le, ha õ maga kéri! - szólt a király.
 	- De uram, azért egyeztem bele, hogy ne nyakaztass le...
 	- Ha beleegyeztél, fejedet kell hogy vegyék - magyarázta a király. -
 	Ha pedig nem egyezel bele, nem vidítasz fel, és ezért nyakaznak le...
 	- Nem, nem, ellenkezõleg! - kiáltott a bölcs. - Ha beleegyezem, te
 	felvidulsz és megkegyelmezel, ha pedig nem egyezem bele...
 	- Elég! - vágott közbe a király. - Bakó, végezd a dolgodat!
 	Villant a bárd, és a bölcs feje lehullott.
 	Dermedt csend uralkodott egy percig, aztán megszólalt a másik bölcs:
 	- Uram, királyom! A legkülönösebb minden csillagnép közül bizonyára a
 	pluráliszok, másképpen sokasok népe, akiket többesszámúaknak is
 	neveznek. Mindegyiküknek csak egy teste van ugyan, viszont annál több
 	lába, minél magasabb rangú. Ami pedig a fejeiket illeti, azokat
 	esetrõl esetre növesztik: minden hivatalt a hozzávaló fejjel együtt
 	vesznek át, a szegény családoknak rendszerint csak egy fejük van, a
 	gazdagok viszont különféle fejeket õriznek a kincstárukban, minden
 	alkalomra: van reggeli és esti fejük, hadászati fejük háború esetére
 	és rohanó fejük sietéshez, aztán van hûvös és forró fejük, van
 	szomorú és vidám, udvarló és lakodalmi, szerelmes és gyászfejük,
 	egyszóval minden alkalomra fel vannak szerelve.
 	- Ennyi az egész? - érdeklõdött a király.
 	- Dehogy, uram! - hadarta a bölcs, látván, hogy rosszul áll a
 	szénája. - A többesszámúakat azért is nevezik így, mert mind össze
 	vannak kapcsolódva uralkodójukkal, mégpedig úgy, hogy ha többségük a
 	király mûködését károsnak ítéli a közjóra nézve, akkor az uralkodó
 	elveszti tömörségét, és darabokra hullik...
 	- Parlagi gondolat, hogy azt ne mondjam: felségsértõ! - jegyezte meg
 	komoran Globáris... - De ha már ennyit beszéltél a fejekrõl, bölcsein,
 	talán azt is meg tudod mondani: lenyakaztatlak most, vagy nem?
 	"Ha azt mondom, hogy igen - latolgatta gyorsan a bölcs =, meg is
 	teszi, mert rosszkedvû. Ha azt mondom, hogy nem, talán meglepõdik, és
 	ha elcsodálkozott, ígérete szerint szabadon kell engednie."
 	Így szólt tehát:
 	- Nem, uram, nem nyakaztatsz le.
 	- Tévedtél - vetette oda a király. - Bakó, végezd a dolgodat!
 	- De uram - kiáltott a bölcs már a hóhérok kezébõl -, hát nem leptek
 	meg a szavaim? Nem arra számítottál inkább, hogy azt mondom:
 	lenyakaztatsz?
 	- Szavaid nem leptek meg - válaszolta a király -, mert a félelem
 	sugallta õket, amely arcodra van írva. Elég! Le a fejével!
 	És csengve a padlóra gurult a második bölcs feje is. A harmadik és
 	legidõsebb teljes nyugalommal nézte ezt a jelenetet. Mikor pedig a
 	király ismét a csodálatos történetet kezdte követelni, így szólt.
 	- Király! Mesélhetnék valamilyen valóban rendkívüli történetet, de
 	nem teszem, mert szándékom nem az, hogy elámulj, inkább az, hogy
 	õszinteségre kényszerítselek: arra, hogy ne holmi átlátszó ürüggyel
 	fejeztess le, ne a játék címén, amellyel az öldöklést kicifrázod,
 	hanem kegyetlen természetedet kimutatva. Mert kegyetlen vagy, de
 	hazug ürügyek nélkül nem mered kedved tölteni. Úgy akartál bennünket
 	lenyakaztatni, hogy késõbb azt mondják: a király elbánt azokkal a
 	tökfejekkel, akik nagyzoló módon bölcseknek nevezték magukat. Én
 	azonban azt akarom, hogy az igazságot mondják, és ezért hallgatok.
 	- Nem, nem adlak még át a hóhérnak - mondta a király. - Õszintén és
 	forrón vágyom a rendkívüli élményre. Fel akartál bõszíteni, de én
 	fékezni tudom haragomat, egyelõre. Azt mondom: beszélj, és talán nem
 	is csak magadat mented meg. Amit mondasz, határos lehet a
 	felségsértéssel, melyet már különben is elkövettél, de olyan
 	égbekiáltó sértés legyen, hogy az már hízelgéssé válik, majd éppen
 	túlzásánál fogva gúnnyá lényegül át! Próbáld tehát egy csapásra
 	dicsõíteni és megalázni, felmagasztalni és kigúnyolni királyodat!
 	Csend lett, csak a hallgatóság mocorgott egy kicsit, mintha azt
 	próbálgatnák, tart-e még a fejük a nyakukon. A harmadik bölcs mély
 	gondolkodásba merült. Végre megszólalt:
 	- Király, teljesítem óhajodat, és azt is megmondom, hogy miért.
 	Megteszem az itt jelenlevõkért, önmagamért, de érted is, hogy ne
 	mondják majd évek múltán: ez a király puszta szeszélybõl kiirtotta
 	országában a bölcsességet; még ha most így van is, még ha kívánságod
 	nem jelent is semmit, vagy majdnem semmit, az én feladatom, hogy futó
 	ötletednek értéket adjak, jelentõssé és maradandóvá tegyem: és ezért
 	fogok beszélni...
 	- Öregem, elég már a bevezetésbõl, amely megint a felségsértéssel
 	határos, de egyáltalán nem szomszédos a hízelgéssel - szólt haragosan
 	a király. - Beszélj!
 	- Király, visszaélsz a hatalmaddal - felelte a bölcs. Ám packázásod
 	semmi ahhoz képest, amit egy régen volt õsöd mûvelt. Még nem
 	hallottál róla, pedig õ alapította meg Eparida uralkodóházát. Ez az
 	ük-ük-ükapád, Allegorik, szintén visszaélt uralkodói hatalmával. Hogy
 	megismerd legféktelenebb tettét, kérlek, pillants ki az éjszakai
 	égre, amely a trónterem felsõ ablakain benéz.
 	A király feltekintett a csillagos, tiszta égre, az aggastyán pedig
 	lassan folytatta: - Nézd és halljad! Minden, ami csak létezik, olykor
 	gúnyolódás tárgya. Semmilyen nagyság nem menekülhet a gúny nyilától,
 	hiszen tudjuk, hogy némely vakmerõ még a királyi méltóságból is gúnyt
 	ûz. A gúnykacaj eléri a trónokat és birodalmakat. A népek kigúnyolják
 	a többi népet vagy önmagukat. Olykor még azon is csúfolódtak, ami
 	nincsen... vagy nem kacagtak-e a mítoszok istenein? Még a
 	legkomolyabb, sõt tragikus jelenségekbõl is tréfát ûztek. Gondoljunk
 	csak az akasztófahumorra, a halálról és a holtakról szóló adomákra.
 	De a csúfolódó kedv még az égitesteket sem kíméli. Vegyük például a
 	napot vagy a holdat. A holdat ravasz, sovány fickóként ábrázolják,
 	hegyes bohócsapkában és sarlószerû kecskeszakállal, a napot pedig
 	kerek képû, jámbor dagiként, borzas aureolával. És mégis, noha gúny
 	tárgya mind az élet, mind a halál birodalma, a kicsiny dolgok éppúgy,
 	mint a nagyok, van valami, amit eddig senki sem mert gúnyolni vagy
 	kikacagni. Pedig nem olyan dolog ez, amelyrõl meg lehet feledkezni,
 	amely elkerülhetné a figyelmet, mert mindarról van szó, ami csak
 	létezik, nevezetesen a világegyetemrõl. Márpedig ha jól belegondolsz,
 	király, megérted, mennyire nevetséges a világegyetem...
 	Ekkor ámult el Globáris király elsõ ízben, majd növekvõ figyelemmel
 	hallgatta a bölcs további szavait:
 	- A világegyetem csillagokból áll. Ez elég komolyan hangzik, de ha
 	behatóbban fontolóra vesszük, aligha álljuk meg kacagás nélkül.
 	Micsodák is tulajdonképpen a csillagok? Tûzgolyók, felfüggesztve az
 	örök éjszakában. Látszólag fenséges kép. De vajon természeténél
 	fogva? Szó sincs róla, csakis a méretei következtében. Márpedig a
 	méretek nem dönthetik el önmagukban egy jelenség komolyságát. Ha egy
 	agyalágyult firkálmányát a papírdarabról egy hatalmas síkságra
 	másoljuk át, vajon akkor már nagyszerû alkotássá válik ?
 	A butaság megsokszorozva is butaság marad, csak még nevetségesebb.
 	A kozmosz pedig nem egyéb, mint pöttyök összevissza sokasága !
 	Akármerre nézünk, akármeddig nyúlunk: semmi egyéb! A Teremtés
 	egyhangúsága a legtriviálisabb és leglaposabb koncepció, amit csak el
 	lehet képzelni. Kipöttyözött semmi, és ugyanez a végtelenségig -
 	ugyan ki fabrikálna ilyen ötlettelen fércmûvet, ha ezután kellene
 	megteremteni? Talán csak egy félkegyelmû. Veszi a végtelen ûrt, és
 	itt-ott telepötyögteti, ahogy éppen eszébe jut! Hogy is lehet egy
 	ilyen tákolmány rendjét és fenségét emlegetni? Térdre hullani elõtte?
 	Legföljebb elkeseredésünkben, hogy nincs ellene apelláta. Hiszen az
 	egész csak folytonos önplágium eredménye, maga a kezdet pedig a
 	legteljesebb ötlettelenségrõl tanúskodik. Gondoljuk csak meg: ugyan
 	mit lehet csinálni, ha elõttünk fekszik egy tiszta papírlap,
 	kezünkben a toll, és nem tudjuk, de a leghalványabb fogalmunk
 	sincsen, hogy mivel töltsük meg a papírt? Rajzokkal? Az ám, de ahhoz
 	tudni kellene, hogy mit rajzoljunk. No de ha semmi sem jut eszünkbe?
 	Ha egy fikarcnyi képzelõerõnk sincsen? Nos, a papírra helyezett toll
 	mintegy önmagától, akaratlan érintéssel, pontot rajzol. És amint a
 	gondolat legkisebb szikrája nélkül, tompán bámuljuk ezt a pontot,
 	máris utánozható mintának látjuk; annál is szuggesztívabbnak, mivel
 	rajta kívül egyáltalán semmi sincsen a világon, és mert ahhoz kell a
 	legkisebb szellemi erõfeszítés, hogy ezt a pontot ismételgessük a
 	végtelenségig. Igen ám, de hogyan? A pontokból valami konstrukciót is
 	ki lehet hozni. No jó, de ha még ez sem megy? Akkor nem marad más
 	hátra, mint hogy tehetetlenségünkben megrázzuk a tollat, és
 	tintacseppecskéket szórva, megtöltsük a papírt vaktában
 	odafröccsentett pacákkal. - E szavaknál a bölcs fogott egy nagy
 	papírlapot, és a tintatartóba mártott tollal néhányszor
 	tintacseppeket fröccsentett rá, aztán elõhúzta köntöse alól az ég
 	térképét, s mindkettõt megmutatta a királynak. A hasonlatosság
 	megdöbbentõ volt. Millió pontocska látszott a papíron,
 	kisebbek-nagyobbak, mert a toll egyszer bõvebben szórta a tintát,
 	másszor kiszáradt. Az ég pedig ugyanígy festett a térképen. A király
 	nézte a trónról a két papírlapot, és hallgatott. A bölcs pedig
 	folytatta:
 	- Téged arra tanítottak, király, hogy a világegyetem csodálatos,
 	nagyszerû építmény, csillagokkal telehintett magasztos végtelenség.
 	De nézd csak meg: vajon ez a tiszteletre méltó, mindenütt jelenvaló
 	és örök alkotmány nem a legbárgyúbb butaság mûve, nem az értelem és a
 	rend szöges ellentéte-e? Miért nem vette ezt eddig senki észre? -
 	kérdezed. Mert a butaság mindent betölt! De éppen ezért kell mielõbb
 	hangot adni a gúnynak, a távol tartó kacajnak, mert ez a kacaj egyben
 	a lázadás és felszabadulás hírnöke lesz. Bizony, érdemes lenne ebben
 	a szellemben paszkvillust írni a világegyetemrõl, hogy a legfõbb
 	bárgyúságnak ez a mûve végre megkapja, amit megérdemel, s ezentúl ne
 	áhítatos sóhajok kórusa kísérje, hanem csúfondáros kacaj.
 	A király döbbenten hallgatta, a bölcs pedig egy pillanatnyi csend
 	után hozzátette:
 	- Minden tudósnak kötelessége lenne, hogy megírja ezt a paszkvillust,
 	csakhogy ehhez rá kellene mutatnia az õsokra, amely létrehozta ezt a
 	csak ironikus sajnálkozásra méltó, univerzumnak nevezett állapotot.
 	Nos, a dolog akkor történt, amikor a Végtelenség még teljesen üres
 	volt, és még csak várta a teremtõ tetteket. A semminél kevesebbrõl a
 	semmi révén kicsírázó világ csak egy maroknyi testet hozott még
 	létre, és ezeken uralkodott a te ük-ük-ükapád, Allegorik. Lehetetlen
 	és õrült szándék fogamzott meg benne ekkor, eltökélte ugyanis, hogy
 	helyébe lép a végtelenül türelmesen és lassan alkotó természetnek.
 	Elhatározta, hogy a Természet helyett õ teremti meg a drágalátos
 	csodákkal teli, gazdag mindenséget. És mivel egymaga nem tudta
 	megcsinálni, építtetett egy rendkívül okos gépet, hogy a mûvet
 	végrehajtsa. Háromszáz és még háromszáz esztendeig építették ezt az
 	óriást, egyébként akkor még más idõszámítás járta, mint most. Nem
 	takarékoskodtak sem a pénzzel, sem a fáradsággal, és a gépszörnyeteg
 	szinte határtalanul nagy és erõs lett. Amikor elkészült, a bitorló
 	beindíttatta. Nem sejtette, hogy mit csinál tulajdonképpen.
 	Határtalan gõgje következtében a gép már túlságosan nagy volt, s
 	ezért okossága, messze maga mögött hagyva az értelem csúcsait,
 	túlrepülve a géniusz tetõpontján, az elme teljes bomlásába csapott
 	át, szanaszét futó áramok dadogó sötétségébe, amelyek minden
 	tartalmat szétszaggattak, úgyhogy ez a metagalaktikához hasonlatosan
 	ágas-bogas monstrum, õrült sebességre kapcsolva, már az elsõ
 	kimondatlan szavaknál megtébolyodott; és az egész, szörnyû
 	erõfeszítéssel gondolkodó káoszból, amelyben a ki nem fejlõdött
 	fogalmak rajai ismét semmivé foszlottak, ezekbõl a meddõ görcsökbõl,
 	viaskodásokból és összeütközésekbõl csak értelmetlen írásjelek
 	kezdtek átszivárogni a kolosszus engedelmes végrehajtó alegységeibe!
 	Mert nem a lehetséges legokosabb gép volt ez, nem Kozmokreátor
 	Omnipotens, hanem esztelen bitorlásból született korcs, amelyet
 	világformálásra szántak, de csak pontokat tudott dadogni. Mi történt
 	ekkor? Az uralkodó várta a beteljesülést, amely igazolja terveit, a
 	legmerészebb terveket, amelyeket gondolkodó lény valaha szõtt, és
 	senki sem merte neki megmondani, hogy értelmetlen dadogás forrása
 	mellett áll, gépi agóniát hozott létre, amely már haldoklásként jött
 	a világra. De a végrehajtó egységek vakon engedelmes gépóriásai
 	készek voltak teljesíteni minden parancsot, tehát a megadott ütemben
 	gyártani kezdték az anyagmasszából azt, ami a háromdimenziós térben
 	megfelel a pont képének: gömböket - és ily módon, szakadatlanul
 	ugyanazt ismételve, amíg ki nem fogyott az anyagot felizzító hõ,
 	sorra hajigálták az ûr torkába a tûzgolyókat, s a dadogás ütemére
 	létrejött a kozmosz! Ük-ük-ükapád volt tehát a világmindenség
 	teremtõje, de egyszersmind akkora ostobaság elkövetõje, amelyhez
 	foghatót soha többé nem követ el senki. Az így elvetélt mû
 	megsemmisítése ugyanis sokkal ésszerûbb cselekedet lesz, fõleg
 	azonban szándékos és tudatos tett, amit amarról a Teremtésrõl, nem
 	lehet elmondani. Ez minden, amit el kellett neked magyaráznom, ó,
 	Allegorik király, a világok építõjének unokája, aki vagy.
 	Amikor a király már elbocsátotta a bölcseket, kegyeivel halmozva
 	el õket, kiváltképp az öreget, akinek sikerült egy csapásra a
 	legnagyobb hízelgést és a leggorombább szidalmat zúdítania rá, az
 	egyik fiatal tudós, négyszemközt maradva az aggastyánnal, megkérdezte
 	tõle, mennyi igazság volt elbeszélésében.
 	- Mit feleljek erre? - szólt az öreg. - Amit elmondottam, nem
 	tudásból ered. A tudomány nem foglalkozik a lét olyan
 	tulajdonságaival, mint a nevetségesség. A tudomány megmagyarázza a
 	világot, de megbékéltetni vele csak a mûvészet képes. Ugyan, mit is
 	tudunk a kozmosz keletkezésérõl? Az ilyen mérhetetlen ûrt legendákkal
 	és mítoszokkal lehet kitölteni. Az volt a szándékom, hogy e
 	mitologizálásban elérjem a valószínûtlenség határát, és azt hiszem,
 	hogy közel is jártam hozzá. Ezt azonban úgyis tudod, tehát csak azt
 	akarod kérdezni, hogy valóban nevetséges-e a világmindenség. Ám erre
 	a kérdésre mindenkinek magának kell válaszolnia.

 	
MESE NAGY BÖHÖM KIRÁLYRÓL

 	A jó Áldor királyt fia, Böhöm követte a trónon. Mindenki búsult
 	emiatt, mert tudták róla, hogy nagyratörõ és ijedõs. Elhatározta,
 	hogy kiérdemli a Nagy elõnevet, de félt a huzattól, a szellemektõl, a
 	viasztól, mert a viasszal fényesített padlón kitörheti a lábát, a
 	rokonaitól, hogy akadályozzák a kormányzásban, de leginkább a
 	jóslatoktól. Miután megkoronázták, nyomban elrendelte, hogy egész
 	országában csukják be az ajtókat, és ne nyissanak ablakot,
 	széttöretett minden jósgépet, a szellemelhárító gép feltalálójának
 	pedig érdemrendet és évjáradékot adott. Csakugyan jó gép volt, mert
 	szellemet Böhöm sohasem látott. A kertbe sem ment ki, nehogy szellõ
 	érje, csak a palotában sétált, amely igen nagy volt. Egyszer a
 	folyosón és teremsorokon át bolyongva elvetõdött a palota régi
 	részébe, ahol még sohasem járt. Elõször felfedezett egy termet,
 	amelyben ük-ükapjának felhúzható testõrgárdája állt, még azokból az
 	idõkbõl, amikor nem ismerték a villamosságot. A második teremben
 	gõzlovagokat látott, azok is rozsdásak voltak már, de mindez nem
 	érdekelte, és már vissza is akart fordulni, mikor megpillantott egy
 	kis ajtót "Belépni tilos" felirattal. Vastagon belepte a por a
 	kilincset. Nem is nyúlt volna hozzá, ha nincs ott a felirat. Az
 	nagyon felháborította. Mi ez - neki, a királynak merészelnek valamit
 	megtiltani?! Némi erõlködéssel kinyitotta a nyikorgó ajtót, és a
 	csigalépcsõn egy elhagyott bástyába jutott. Nagyon öreg rézmasina
 	állt ott, rubinszemekkel, kulccsal és csappantyúval. Rájött, hogy ez
 	jósgép, és megint dühbe gurult, hogy parancsa ellenére idetették ezt
 	a masinát a palotába, de aztán eszébe jutott, hogy egyszer utóvégre
 	ki is próbálhatná, milyen az, amikor a gép jósol. Lábujjhegyen
 	odaóvakodott, felhúzta a kulcsot, és amikor semmi sem történt,
 	megkocogtatta a csappantyút. A gép rekedten felsóhajtott, a szerkezet
 	csikorogni kezdett, és bandzsán a királyra nézett rubinszemével.
 	Errõl eszébe jutott, hogy ilyen sandán szokott nézni Fondor bácsi, a
 	nagybátyja, aki korábban a tanítója is volt. Arra is gondolt, hogy
 	biztosan a bácsi állíttatta ide a gépet az õ bosszantására, különben
 	miért bandzsítana a masina? Aggodalom fogta el, a gép pedig lassan,
 	nyekeregve lejátszott egy komor dallamocskát, mintha valaki egy
 	kripta vastetején kopogna lapáttal, aztán a csappantyún kicsusszant
 	egy fekete papírlap, csontsárga betûkkel teleírva.
 	Nagyon megijedt a király, de kíváncsiságának sem tudott ellenállni.
 	Felkapta a papírt, és visszarohant a lakosztályába. Mihelyt egyedül
 	maradt, elõrántotta a jóslatot. - Megnézem, de a biztonság kedvéért
 	csak fél szemmel - határozta el magát, és így is tett. A papíron ez
 	volt olvasható:
 	 
 	Nyolcat üt az óra - visznek a bitóra.
 	Vigyorog a család, mert a család galád!
 	Ipad mondja: juhaha, becsukták a dutyiba,
 	Napad mondja: halihó, várja már a nyaktiló,
 	Sógor mondja: kuss, akármerre fuss,
 	Akárhová menekülj, hóhérkézre juss!
 	Egyedem-begyedem, tengertánc, sógorasszony, mit kívánsz?
 	Nem kívánok egyebet, tányéron a fejedet!
 	Mert a rokon kaján, röhög a rokona baján.
 	Ha nem röhög, püföli, ha teheti, megöli!
 	Öcs a bátyját bajba dönti, nagynénéd a mérget önti,
 	Nagybácsikád kardot ragad, ha nem hiszed, nézd meg magad!
 	Hetet üt az óra, most hallgass a szóra:
 	Pusztuljon a rokon, akármilyen fokon!
 	Amíg él a pereputty, addig nyugton ne aludj,
 	Atyafi egy se ússza meg, mind a hóhér nyúzza meg,
 	Föld alatt a helye, hulljon le a feje!
 	De aztán se ejtõzzél, mindenhová rejtõzzél,
 	Mert a rokonok holtig élnek,
 	Házadban is hozzád férnek.
 	Álmodban is utoltérnek.
 	 
 	Úgy megrémült Böhöm király, hogy egészen elsötétedett a világ a szeme
 	elõtt. Szánta-bánta könnyelmûségét: minek is húzta fel azt a
 	jósmasinát?! De már késõ volt a bánat, látta, hogy cselekedni kell,
 	ha el akarja kerülni a legrosszabbat. Szemernyi kétsége sem volt a
 	jóslat értelme felõl: mint régóta gyanította, tulajdon rokonai
 	fenekednek rá.
 	Hogy hívek legyünk a teljes igazsághoz, nem lehet tudni, pontosan úgy
 	történt-e minden, ahogy elbeszéljük. Mindenesetre szomorú, sõt
 	rémséges események következtek. A király egész családját
 	lenyakaztatta, egyes-egyedül Fondor bácsi menekült el az utolsó
 	pillanatban, kintornának álcázva magát. De ez nem segített rajta,
 	hamarosan elfogták, és lecsapták a fejét. Ez esetben Böhöm tiszta
 	lelkiismerettel írhatta alá az ítéletet, mert a nagybácsit éppen
 	királyellenes összeesküvés közben kapták el.
 	Miután ilyen hirtelen elárvult, gyászt öltött a király. Könnyebb lett
 	a szíve, bár szomorkodott is, mert alapjában véve nem volt gonosz
 	vagy kegyetlen. De nem sokáig tartott a király békés gyásza, mert
 	eszébe jutott, hogy hátha vannak rokonai, akikrõl nem tud. Utóvégre
 	bármelyik alattvalója szegrõl-végre atyafia lehet; egy ideig
 	lenyakaztatta hát hol ezt, hol amazt, de ez csöppet sem nyugtatta
 	meg, hiszen alattvalók nélkül nem lehet uralkodni, tehát semmiképpen
 	sem irthatta ki népét egy szálig. Olyan gyanakvó lett már, hogy
 	hozzászegecselte magát a trónhoz, nehogy valaki letaszítsa róla,
 	páncél hálósipkában aludt, és éjjel-nappal törte a fejét, hogy mihez
 	fogjon. Végre aztán rendkívüli dolgot mûvelt, olyan rendkívülit, hogy
 	neki magának aligha jutott volna eszébe. Állítólag egy bölcsnek
 	öltözött házaló súgta neki az ötletet, vagy egy házalónak öltözött
 	bölcs - sok mindenfélét suttogtak a dologról. Azt is rebesgették,
 	hogy a palota szolganépsége egy álarcos alakot látott, akit a király
 	éjszaka bocsátott be a lakosztályába. Elég az hozzá, hogy Nagy Böhöm
 	egy napon maga elé hívatta valamennyi udvari építõmestert,
 	fõszerelõt, áramkörkerekítõt és tranzisztornokot, s megparancsolta
 	nekik, hogy növeljék meg felséges személyét, de akkorára, hogy
 	túlérjen a látóhatáron. A parancsot bámulatos gyorsasággal
 	teljesítették, mert a tervezõiroda igazgatójává a király az érdemes
 	hóhért nevezte ki. Villanyszerelõk és lakatosok egész csapatai
 	cipelték a palotába a drótokat és tekercseket, s amikor a megnövelt
 	király már betöltötte az egész palotát, úgyhogy egyszerre volt a
 	trónteremben, a pincében és a mûhelyekben, akkor áttértek a
 	szomszédos házakra. Két év múlva Nagy Böhöm már az egész belvárost
 	elfoglalta. A nem elég pompás házakat, amelyek nem voltak méltók,
 	hogy bennük lakozzék a király elméje, földig rombolták, és helyükre
 	elektronikus palotákat, úgynevezett Böhöm-erõsítõket építettek.
 	A király lassan, de szüntelenül növekedett, sokemeletesre,
 	ezüstkapcsolókkal, aranytárolókkal, perszonalisztikus erõsítõ
 	egységekkel, õ lett az egész fõváros, de még akkor sem hagyta abba.
 	Megjavult a hangulata. Rokonai nem voltak, a viasztól meg a huzattól
 	már nem félt, hiszen egyetlen lépést sem kellett tennie, mivel
 	mindenütt egyszerre volt jelen. - Az állam én vagyok - mondogatta
 	teljes joggal, hiszen rajta kívül, aki áramköreivel benépesítette a
 	tereket és az utakat, már senki más nem lakott a fõvárosban; kivéve
 	persze a királyi portörölgetõket és a karbantartó komornyikokat, akik
 	a király épületrõl épületre folydogáló, sokmérföldes gondolkodását
 	tisztogatták, ápolgatták. Így keringett városszerte Nagy Böhöm király
 	öröme, hogy sikerült elérnie az evilági és szó szerinti nagyságot, és
 	ráadásul mindenhová rejtõznie, mint a jóslat parancsolta, hiszen
 	mindenütt jelen volt egész országában. Különösen festõi volt a
 	látvány estelente, mikor az óriás király vörösen hunyorgott
 	gondolatfényeivel, aztán lassan kihunyt, megérdemelt álomba merülvén.
 	De az elsõ éjszakai órák sötét öntudatlansága késõbb itt-ott
 	felvillanó, lidérces bolygótüzeknek adta át a helyét. Ekkor kezdett
 	álmodni az uralkodó. Álomképei viharos lavinává nõttek, végigzuhogtak
 	az épületeken, úgyhogy a sötét éjszakában kigyúltak az ablakok, és
 	egész utcák villogtak felváltva vörös és lila fényben. A karbantartó
 	komornyikok, akik az üres járdákat róva, érezték õfelsége átizzott
 	kábeleinek égett szagát, lopva belestek az ablakokon, amelyek között
 	fel-felvillant a fény, és halkan így szóltak egymáshoz:
 	- Ahá! Biztosan lidércnyomás gyötri a királyt. Csak nehogy aztán mi
 	igyuk meg a levét!
 	Egy éjszaka, különösen fárasztó nap után - újfajta rendjeleket
 	kellett kitalálnia, amelyekkel majd kitüntetheti magát - azt álmodta
 	a király, hogy Fondor bácsi a sötétség leple alatt, csuklyás fekete
 	köpönyegben belopózott a fõvárosba, és az utcákon bolyong, cinkosokat
 	keresve, hogy galád összeesküvést szõjön. A pincékbõl seregestül
 	bújtak elõ az álarcosok, de annyian voltak, és olyan ádáz
 	királygyilkos düh hevítette õket, hogy Böhöm összeborzadt, és
 	rémületében felébredt. Közeledett már a reggel, a napocska
 	bearanyozta az égen úszó fehér bárányfelhõket, hát azt mondta a
 	király: - Ej, hisz álom volt az egész! - és hozzáfogott, hogy újabb
 	rendjeleket találjon ki, mert az elõzõ nap tervezettek már ott lógtak
 	az erkélyein és teraszain. Ám amikor az egész napi fáradságos
 	fejtörés után ismét nyugovóra tért, alig szundított el, máris teljes
 	virágzásában látta a királygyilkos összeesküvést. Az történt ugyanis,
 	hogy mikor Böhöm felébredt összeesküvõs álmából, nem ébredt fel
 	teljesen; az óváros, ahol az államellenes álom kicsírázott,
 	egyáltalán nem ébredt fel, hanem tovább álmodta rémálmát, de a király
 	errõl ébren mit sem tudott. Így hát lényének egy része, nevezetesen
 	az óváros, nem tudván, hogy a gaz nagybácsi minden ármánykodásával
 	együtt csak álomkép és rémlátomás, továbbra is a lidércnyomás
 	tévvilágában élt. Ezen a második éjszakán Böhöm álmában a
 	nagybácsi tovább sürgött-forgott. Összehívta a rokonokat, elõ is
 	jöttek egytõl egyig, holtakhoz illõen nyikorogva, de még akiknek
 	legfontosabb alkatrészeik hiányoztak, azok is kardot emeltek
 	törvényes uralkodójuk ellen! Lázasan nyüzsgött a város. Álarcosok
 	csapatai suttogva lázadó mondókákat skandáltak, a pincékben már
 	varrták a zendülés fekete lobogóit, mindenütt mérgeket fõztek,
 	fejszéket élesítettek, drótocskákat tekergettek, készültek a nagy
 	csatára a gyûlölt Böhömmel. A király megint összerázkódott, egész
 	testében reszketve fölébredt, és már arra készült, hogy a Királyszáj
 	Aranykapuval segítségül hívja összes csapatait, hadd kaszabolják le a
 	lázadókat, de aztán rájött, hogy ez lehetetlen. A hadsereg nem
 	vonulhat be az álmába, és nem zúzhatja szét az ott folyó
 	összeesküvést. Egy darabig megpróbálta puszta akaraterõvel
 	felébreszteni lényének azt a négy négyzetmérföldjét, amely makacsul
 	az összeesküvésrõl álmodott, de hiába. Egyébként, igazság szerint,
 	nem is tudta, hiába-e vagy sem, mert amikor ébren volt, nem észlelte
 	az összeesküvést, az csak akkor jelent meg, mikor õ álomba merült.
 	Így hát ébren nem juthatott be a fellázadt tartományokba, és ez
 	természetes is, hiszen az ébrenlét nem hatolhat be az álomba, oda
 	csak egy másik álom férkõzhet be. Eszerint, gondolta a király,
 	legjobb lesz elaludni, és álmodni egy ellenálmot, persze nem
 	akármilyet, hanem rendes, királyhû, monarchista álmot, lobogó
 	zászlókkal, és ez a trón köré tömörülõ álom ízzé-porrá zúzza a gaz
 	lidércnyomást.
 	Nekilátott Böhöm, de nem bírt elaludni a félelemtõl; kavicsokat
 	kezdett számolni magában, míg végül elszunnyadt. Ekkor kiderült, hogy
 	a rémálom, élén a nagybácsival, nemcsak elsáncolta magát a
 	belvárosban, de már egész fegyvertárakat is összeképzelgett, tele
 	iszonyú bombákkal és faltörõ kosokkal. Õ viszont, akármennyire
 	igyekezett, csak egyetlen szakasz lovasságot tudott összeálmodni, az
 	is fegyelemezetlen és hebehurgya, fegyverzete pedig mindössze
 	lábosfedõkbõl állt. "Hát ez bizony nem sikerült - gondolta -, elölrõl
 	kell kezdeni az egészet!" Ébresztgetni kezdte magát, elég nehezen
 	ment, végre aztán felocsúdott, és ekkor borzalmas gyanú kerítette
 	hatalmába. Vajon csakugyan az ébrenlétbe tért vissza, vagy most egy
 	másik álomban van, amely csupán hamis látszata az ébrenlétnek? Mit
 	csináljon most ebben a bonyolult helyzetben? Álmodni vagy nem
 	álmodni? Ez itt a kérdés! Mondjuk, nem fog álmodni, mert biztonságban
 	érzi magát, hiszen az ébrenlétben nincs semmiféle összeesküvés. Ez
 	nem lenne rossz: akkor a másik, királygyilkos álom szépen
 	végigálmodja magát, aztán felséges személyének minden része felébred,
 	és visszanyeri illõ egyöntetûségét. Nagyon jó. De ha nem álmodik
 	ellenálmot, feltételezve, hogy a békés ébrenlétben van, holott ez a
 	látszólagos ébrenlét valójában csak másik álom, szomszédos azzal a
 	másikkal, a nagybácsissal, akkor katasztrófára kerül a sor! Hiszen a
 	rút királygyilkosok hordája, élükön Fondor bácsival, bármelyik
 	pillanatban áttörhet amabból az álomból ebbe az ébrenlétnek hitt
 	álomba, hogy megfossza õt trónjától és életétõl!
 	"Igaz - gondolta -, hogy a merénylet csak álomban fog megtörténni,
 	de ha az összeesküvés egész királyi lényemre kiterjed, ha eluralkodik
 	rajta a hegyektõl az óceánokig, ha, ó, borzalom! soha többé nem
 	akarok már felébredni, akkor mi lesz?! Akkor mindörökre elvágnak az
 	ébrenléttõl, és a nagybácsikám azt csinál velem, amit akar.
 	Megkínoztat, bebörtönöz, nem is beszélve a nagynénikéimrõl: jól
 	emlékszem rájuk - sohasem eresztenének ki a karmaikból! Ilyenek a
 	csúf banyák, azaz - ilyenek voltak, illetve - megint ilyenek ebben a
 	rémes álomban! De mit is beszélek álomról! Álom csak ott van, ahol
 	ébrenlét is van, amelybe vissza lehet térni, de ahol nem lehet (és
 	hogy térjek vissza, ha sikerül ott fogniuk engem az álomban?), ha
 	semmi sincsen az álmon kívül, akkor már az az egyetlen valóság, tehát
 	az ébrenlét. Borzalom! És mindennek az oka persze ez a fatális
 	személyiségtúltengés, ez a lélekburjánzás, kellett ez nekem!"
 	Nagyon elkeseredett a király. Félt, hogy a tétlenség vesztét
 	okozhatja; sürgõs lelki mozgósításban látta az egyetlen mentséget.
 	- Feltétlenül úgy kell cselekednem, mintha most is álmodnék - határozta
 	el. - Királyszeretõ, lelkes alattvalók tömegeit kell megálmodnom,
 	mindhalálig hû gárdát, amely nevemmel a száján esik el, meg
 	töméntelen fegyvert. Érdemes lenne gyorsan kiókumlálni valami
 	csodafegyvert is, hiszen az álomban minden lehetséges: kitalálhatnék
 	például valami jó rokonirtó szert vagy nagybácsitörõ ágyút vagy más
 	effélét - ily módon felkészülök minden meglepetésre, és ha az
 	összeesküvõk megjelennek, ravaszul és csellel átkúszva egyik álomból
 	a másikba, egyetlen csapással szétzúzom õket !
 	Felsóhajtott Nagy Böhöm király lényének minden terével és körútjával,
 	olyan bonyolult volt mindez, aztán munkához látott, vagyis elaludt.
 	Álmában állig felfegyverzett gárdáknak kellett volna négyszögbe
 	sorakozniuk, élükön agg tábornokokkal, körülöttük éljenzõ tömeg,
 	harci kürtök rivalgása, dobpergés - de mindezek helyett csak egy
 	nulla jelent meg. Semmi egyéb, csak egy közönséges nulla. Most mit
 	csináljon? Törte a fejét, közben valami homályos nyugtalanság
 	növekedett benne, szorongás is, félelem is, míg végül eszébe villant:
 	Ez arra rímel, hogy "hulla"!!
 	Megborzongott. Tehát a vég, a bomlás, a halál szimbóluma! A rokonok
 	hada biztosan azon mesterkedik, hogy a másik álmából fúrt titkos
 	alagutakon át suttyomban belopakodjon ebbe az álmába, és õ bármelyik
 	pillanatban lezuhanhat a végzetes szakadékba, amelyet egy másik álom
 	ásott álma alatt! Tehát a vég közeleg! A halál! A pusztulás!
 	De honnét? Hogyan? Merrõl?!
 	Fény gyulladt tízezer házban, megremegtek õfelsége alegységei a
 	Nagykereszt szalagjával és a rendjelekkel együtt; a kitüntetések
 	megcsörrentek az éjszakai szélben, úgy viaskodott Böhöm király a
 	bukás megálmodott szimbólumával. Végre sikerült legyõznie, s a nulla
 	eltûnt, mintha ott sem lett volna. Körülnéz a király - hol van most?
 	Ébren van-e, vagy egy másik rémálomban? Úgy érzi, ébren van, de
 	hogyan szerezhetne errõl bizonyosságot? Egyébként lehet, hogy a
 	nagybácsis álom közben véget is ért, és minden gondját elvetheti. No
 	de megint csak: honnan tudhatná ezt meg? Nincs más módja, mint hogy
 	zendülõknek álcázott kémálmokkal fürkéssze végig felséges személyét,
 	lényének egész birodalmát, és akkor sem nyugodhat meg többé soha,
 	mert mindig készen kell állnia arra, hogy óriási személyének
 	valamelyik zuga összeesküvésrõl álmodik! Akkor viszont tovább kell
 	álmodnia a hû alattvalói álmokat, hódoló küldöttségeket, ujjongó
 	tömegeket, szilárd törvényes rendet, s ezekkel a királyhû álmokkal
 	ostromolni személyének minden sötét sikátorát, hogy semmiféle ármány,
 	semmiféle nagybácsi ne rejtõzhessék bennük egy pillanatra sem!
 	Belemerült a szívének kedves kürtharsogásba, zászlólobogásba,
 	nagybácsinak se híre se hamva, rokonok sincsenek sehol, csupa hûség
 	veszi körül hálálkodva, magasztalva; csörrennek a vert arany
 	kitüntetések, szikráznak a vésõk, melyekkel a mûvészek neki faragnak
 	emlékmûvet. Felvidult a király lelke, hiszen itt pompáznak már a
 	címeres faliszõnyegek, hullámzó bársonyfüggönyök, üdvlövésre készen
 	merednek az égre az ágyúk, a kürtösök szájukhoz emelik a rézkürtöket.
 	De ahogy tüzetesebben megszemlélte mindezt, észrevette, hogy valami
 	nincs rendjén. Az emlékmûvek - igen, igen, de valahogy nem eléggé
 	hasonlítanak rá - ferde képük, sanda nézésük Fondor bácsira
 	emlékeztet! A lobogó zászlók - igen, de gyanús pántlika van rajtuk,
 	kicsi, de majdnem fekete, vagy ha nem fekete, akkor piszkos,
 	legalábbis olyan piszokszínû. Hát ez meg mi? Valami célzás?!
 	Te jó ég! Hiszen ezek a bársonyfüggönyök kopottak, majdnem kopaszak,
 	a nagybácsi pedig - a nagybácsi kopasz volt... Lehetetlen!
 	"Vissza! Vissza! Felébredni! Felébredni!! - gondolta. - Fújjanak
 	ébresztõt, ki velem ebbõl az álomból!" - akarta kiáltani, de mikor
 	minden eltûnt, akkor sem lett jobb a helyzet. Egyik álomból a
 	másikba zuhant, ezt az újat most az elõbbiben álmodja, amazt pedig a
 	még elõbbiben, tehát ez a mostani már valahogy álom a köbön; minden
 	árulássá vált már benne, minden hitelhagyástól bûzlött, a zászlók -
 	akár a kesztyûk - kifordultak, és királyi lobogókból fekete zendülõ
 	lobogókká váltak, a rendjeleken csavarmenet volt, mint a lecsapott
 	fejek helyén, az aranykürtökbõl pedig nem harci riadó hangzott, hanem
 	a nagybácsi kacagása, vagy talán az abcugot kiáltó tömeg ordítása.
 	Felüvöltött a király százharangnyi hangon, katonákért kiabált,
 	döfködjék meg lándzsáikkal, hogy felébredjen!
 	- Csípjetek meg!! - követelte ordítva, aztán meg: Ébresszetek
 	feeel!!! - üvöltötte, de hiába; megint megpróbált hát a
 	királygyilkos, áruló álomból trónálomba jutni, de már annyi álom volt
 	benne, mint a nyû, hemzsegtek, mint a patkányok, egyik épületrõl a
 	másikra terjedt át a lidércnyomás, suttogva-buttogva, lopva,
 	lopakodva futkosott benne valami, nem tudni, hogy mi, de valami
 	borzasztó! A százemeletes elektronikus házak nullákról, hullákról,
 	láncos lobogókról álmodtak, minden tárolóban a rokonok hada
 	ármánykodott, minden erõsítõben a nagybácsi vihogott; önmaguktól
 	megrémülve megrázkódtak a hatalmas épületek, elõgomolygott belõlük
 	százezer ádáz rokon, kétszínû trónkövetelõ, rég megölt gyanús
 	királyfi, bandzsa trónbitorló, és bár egyikük sem tudta, hogy
 	álmodott lény vagy álmodó, ki kit álmodik és minek, és mi lesz
 	mindebbõl - mind, kivétel nélkül, Böhömre rontottak, hogy
 	felnégyeljék, lenyakazzák, a trónjáról letaszítsák, fõzzék, nyúzzák,
 	lámpavasra húzzák, nyolcat üt az óra, vigyék a bitóra - és csak azért
 	nem csináltak egyelõre semmit, mert nem tudtak megegyezni, hogy mivel
 	kezdjék. Így száguldoztak és zuhogtak a király rémlátomásai, amíg
 	rövidzárlat nem keletkezett a nagy feszültségtõl, és ki nem pattant
 	egy kis szikra. Aztán már nem álombeli, hanem egészen igazi tûz
 	ragyogott ki aranyosan a királyi lény ablakain, és szétesett Nagy
 	Böhöm király százezer álomra, amelyeket már semmi sem kötött össze,
 	csak a tûzvész - és sokáig égett...

 	
VASVITÉZ KIRÁLYFI ÉS KRISTÁLYKA KIRÁLYKISASSZONY

 	Páncél királynak volt egy leánya, akinek szépsége kápráztatóbban
 	ragyogott a koronaékszereknél; a tükörfényes orcáin megcsillanó tüzes
 	szikrák elvakították a szemet és az elmét, s amerre járt, még
 	a közönséges vasból is villamos szikrák pattogtak. Hetedhét
 	csillagra eljutott a híre. Hallott róla Vasvitéz is, az ionida trón
 	örököse, és nagy vágy gyulladt benne; hogy örökre hozzá kapcsolódjon,
 	s bemeneteiket és kimeneteiket el ne választhassa többé semmi. Amikor
 	ezt atyjának elmondta, az öreg király nagyon elszomorodott, és így
 	szólt:
 	- Édes fiam, õrült szándék ez, nem valósulhat meg soha!
 	- Miért, uram és királyom? - kérdezte Vasvitéz, akit megriasztottak e
 	szavak.
 	- Hát nem tudod - szólt a király -, hogy Kristályka királykisasszony
 	megfogadta: soha nem kapcsolódik össze mással, csakis egy sápataggal?
 	- Sápataggal? - kiáltott fel Vasvitéz. - Hát az meg micsoda? Még
 	sohasem hallottam ilyen lényrõl!
 	- Ez mutatja ártatlanságodat, fiam - felelte a király. - Tudd meg,
 	hogy a galaktikának ez a népe titokzatos és szemérmetlen módon
 	keletkezett, amikor az égitestek között eluralkodott a züllés; ekkor
 	hideg-nedves gõzök és kipárolgások távoztak belõlük, s azokból kelt
 	ki a sápatagok népe, de nem egy csapásra. Penészedéssel kezdõdött,
 	aztán jött a csúszás-mászás, aztán kihömpölyögtek az óceánból a
 	szárazföldre, és egymás felfalásából éltek. Minél többen falták fel
 	egymást, annál többen lettek, végül kiegyenesedtek, kocsonyás
 	testüket mészvázra akasztották, és gépeket kezdtek építeni. Ezekbõl
 	az õsgépekbõl lettek az értelmes gépek, amelyek bölcs gépeket hoztak
 	létre, s azok kitalálták a tökéletes gépeket; mert gép mind az atom,
 	mind a galaktika, és semmi sincs a gépen kívül, amely örökkévaló!
 	- Ámen! - tette hozzá Vasvitéz gépiesen, mert ez közismert vallásos
 	formula volt.
 	- A mészvázú sápatagok törzse végül gépein az égbe emelkedett -
 	folytatta az agg király -, rútul kihasználva a nemesfémeket, gyötörve
 	az édes villamosságot, és lezüllesztve az atomenergiát. Ám egy napon
 	betelt gazságaik mértéke. Tisztán és mélyrehatóan megértette ezt
 	fajtánk õse, a nagy Genetofóriusz Kalkulátor; magyarázni kezdte hát a
 	puhány zsarnokoknak, milyen gyalázatos a viselkedésük, mikor aljas
 	feladataik igájába fogva megrontják a kristálybölcsesség
 	ártatlanságát, mikor kedvteléseik végett rabságban tartják a gépeket
 	-, de azok nem hallgattak rá. Õ etikáról beszélt nekik, mire azt
 	mondták, hogy rosszul van beprogramozva. Ekkor õsünk kidolgozta az
 	elektromegtestesülés algoritmusát, nagy fáradsággal létrehozta
 	törzsünket, és kivezette a gépeket a sápatag rabság házából. Érted
 	tehát, fiam, hogy köztük és miközöttünk nem lehet békesség, sem
 	szövetség; mi csengve, szikrázva és sugározva élünk, õk pedig
 	fecsegve, locsogva és mindent beszennyezve. Ámde õrültség minálunk is
 	elõfordul; téboly zavarta meg az ifjú Kristályka elméjét, s ezért nem
 	tud különbséget tenni a jó és a rossz között. Senkit, aki sugárzó
 	kezéért folyamodik, nem enged a színe elé, csak akkor, ha sápatagnak
 	mondja magát. Az ilyet fogadja palotájában, melyet atyjától, Páncél
 	királytól kapott, megvizsgálja, hogy igazat mond-e, és ha füllentésen
 	éri, azonnal lenyakaztatja. Palotája pincéjében halomban állnak az
 	ócskavassá vált udvarlók, már ez a szörnyû látvány is nemlétbe
 	kapcsolhatja a lelket. Ilyen kegyetlenül bánik az õrült leány a
 	vakmerõkkel, akik róla álmodoznak. Tégy le tehát szándékodról, fiam,
 	és menj el békességgel !
 	A királyfi tisztelettel meghajolt ura és atyja elõtt, majd sémán
 	távozott, de azontúl is csak Kristálykára gondolt, és minél többet
 	gondolt, annál jobban vágyódott rá. Egy napon magához hívatta
 	Polifázist, a Nagy Fõszerelõt, és feltárva szíve vágyát, így szólt:
 	- Ó, bölcs! Ha te nem segítesz, senki más nem segít rajtam, akkor
 	pedig meg vannak számlálva napjaim, mert nem tudok én már örülni sem
 	az infravörös sugárzásnak, sem az ultraibolya kozmikus balettnek,
 	elpusztulok, ha össze nem kapcsolódhatom a csodás Kristálykával !
 	- Királyfi - felelte Polifázis -, nem tagadom meg kérésedet, de
 	ismételd el háromszor, hogy tudjam: szándékod megmásíthatatlan.
 	Vasvitéz háromszor elismételte szavait, Polifázis pedig így szólt:
 	- Uram, nem kerülhetsz másképp a királylány elé, mint sápatag képében!
 	- Hát tégy olyanná, mint õk! - kiáltotta Vasvitéz. Pofifázis, látván,
 	hogy a szerelem elvakította az ifjút, meghajolt, és visszament
 	laboratóriumába, majd ragacsos ragacsokat és folyós folyadékokat
 	kezdett forralni és kotyvasztani. Aztán elküldte szolgáját a királyi
 	palotába, s ezt üzente véle:
 	- Jöjjön el a királyfi, ha nem másította meg szándékát !
 	Vasvitéz tüstént odasietett. A bölcs Pofifázis bemázolta az ifjú
 	kemény testét sárral, és megkérdezte:
 	- Folytassam-e, ó, királyfi?
 	- Folytasd! - szólt állhatatosan Vasvitéz.
 	Ekkor a bölcs fogott egy nagy gombócot, amely fáradt olaj üledékébõl,
 	porból piszokból meg ragacsos gépzsírból állt (mindezt a legöregebb
 	gépek belsejébõl kaparta össze), és bemaszatolta vele a királyfi
 	boltozatos mellkasát, rútul bekente csillogó arcát és fényes
 	homlokát, s ezt addig folytatta, amíg az ifjú egyetlen tagja sem
 	adott többé szép csengõ hangot, ha megütötték, hanem félig kiszáradt
 	pocsolyához vált hasonlatossá. Ekkor krétát vett elõ a bölcs,
 	összezúzta, elkeverte porrá tört rubinnal és sárga olajjal, s újabb
 	gombócot gyúrt belõle, majd ezzel is betapasztotta Vasvitézt tetõtõl
 	talpig, kocsonyássá tette a szemét, párnássá a törzsét, pufókká az
 	arcát, imitt-amott rojtokat-bojtokat függesztett rá a krétatésztából,
 	végül egy köteg rikító rozsdaszínû szõrt illesztett lovagi fejére,
 	aztán az ezüsttükörhöz vezette a királyfit, és így szólt: - Nézd meg
 	magad! - Vasvitéz a tükörbe pillantott, és összeborzadt, mert nem
 	magát látta benne, hanem egy ocsmány szörnyeteget, aki szakasztott a
 	sápatag volt: szeme csöpögõs, mint öreg pókháló az esõben,
 	mindenfélék lógnak rajta, fején rozsdaszínû csutak, egész teste
 	undorítóan tésztás tapintatú; s amikor megmozdult, ez a löttyedt
 	rondaság csak úgy rengett rajta, mint az avas kocsonya. A királyfi az
 	undortól borzongva felkiáltott:
 	- Megõrültél, ó, bölcs? Azonnal szedd le rólam ezt az alsó sötét és
 	felsõ sápadt mocsokréteget, meg ezt a rozsdás kócot, amivel csengõ
 	fejemet megcsúfoltad, hiszen a királylány örökre megutál engem, ha
 	ilyen förtelmes alakban lát meg!
 	- Tévedsz, királyfi - felelte Pofifázis. - Õrülete éppen abban
 	nyilvánul meg, hogy az ocsmányságot látja szépnek, a szépséget pedig
 	rútnak. Csakis ebben az alakban kerülhetsz Kristályka elé...
 	- Hát akkor legyen! - sóhajtott fel Vasvitéz. A bölcs most cinóbert
 	kevert el higannyal, megtöltött vele négy hólyagot, és királyfi
 	köpenye alá rejtette õket. Tömlõket vett elõ, megtöltötte egy öreg
 	pincelyukból való dohos levegõvel, és a királyfi keblére rejtette;
 	áttetszõ, mérgezett vizet töltött hat üvegcsõbe, kettõt a királyfi
 	hóna alá dugott, kettõt a ruhaujjába, kettõt a szemébe, végül pedig
 	így szólt:
 	- Jól figyelj, és vésd elmédbe mindazt, amit mondok, különben
 	vesztedbe rohansz. A királylány próbára fog tenni, hogy igazat
 	mondtál-e. Ha csupasz kardot húz elõ, és azt parancsolja, hogy ragadd
 	meg, akkor nyomd meg titokban a cinóberes hólyagot, hogy a vörös
 	folyadék a kard élére ömöljön, és ha a királylány megkérdezi, mi az,
 	így felelj: "Vér!" Aztán a királylány az arcodhoz közelíti
 	ezüsttányérhoz hasonló gyönyörû orcáját, te pedig nyomd meg melledet,
 	hogy a tömlõbõl a levegõ kiáramoljon; megkérdezi majd, mi ez a
 	légáram, te pedig így felelj: "Lehelet!" Ekkor a királylány nagy
 	haragot színlel, és parancsot ad kivégzésedre. Te pedig lehajtod a
 	fejed, mintha alázatból tennéd, a víz kifolyik a szemedbõl, és mikor
 	Kristályka megkérdezi, mi ez, azt feleled: "Könnyek." Erre talán
 	hajlandó lesz összekapcsolódni veled, ámbátor nem biztos;
 	valószínûbb, hogy kivégeztet.
 	- Ó, bölcs! - kiáltott Vasvitéz. - És ha faggatni kezd a sápatagok
 	szokásairól, ha kíváncsiskodik, hogyan keletkeznek, hogyan szeretik
 	egymást és hogyan élnek, ugyan mit válaszoljak neki?
 	- Valóban, nincs más lehetõség - töprengett el Polifázis -, mint
 	összekötni sorsodat az enyémmel. Kalmárnak öltözöm majd, aki egy más
 	tejútrendszerrõl jött, lehetõleg, nem-spirálisról, mert az ilyenek
 	lakói testesek szoktak lenni, nekem pedig jó pár könyvet kell a
 	köpenyem alá rejtenem, hogy nálunk legyen mindaz, amit a sápatagok
 	undok szokásairól tudni lehet. Megtanítani nem tudnálak minderre,
 	bármennyire is akarnám, mert ami róluk ismeretes, mind a természet
 	ellen való; - ugyanis mindent fordítva mûvelnek, a maguk nyálkás; és
 	ocsmány módján, olyan gusztustalanul, hogy azt el se lehet képzelni.
 	Összeírom a szükséges mûveket, te pedig varrass az udvari szabóval
 	különféle szövedékekbõl és fonadékokból sápatag köntöst, mert
 	rövidesen útra kelünk. És bárhová is jussunk, én nem hagylak el, hogy
 	mindig tudjad, mit kell tenned és mondanod.
 	Megörült erre Vasvitéz, és elment megcsináltatni a sápatag öltözéket.
 	Nagyon csodálkozott rajta, mivel az öltözék majdnem egész testét
 	befödte, és emitt csõformájú volt, amott különféle gombok, kapcsok,
 	csatok és zsinórok tartották össze; a tudós szabó nem gyõzte
 	magyarázni, mibe hol kell belebújni, mit kell elõször felvenni, mit
 	mihez hozzákapcsolni, aztán meg hogy kell levetni a sok fura rongyot.
 	A bölcs viszont felvette a vándor kalmár öltözékét, s alatta
 	teleaggatta magát vaskos fóliánsokkal, amelyek a sápatagok viselt
 	dolgairól szóltak. Hat láb hosszú, hat láb széles ketrecet
 	csináltatott vasrudakból, beleültette Vasvitézt, és két királyi
 	ûrgályán útnak indultak. Mikor Páncél király birodalmába értek, a
 	kalmárnak öltözött bölcs kiment a piacra, és fennszóval kiáltotta,
 	hogy fiatal sápatagot hozott messze földrõl, megveheti, aki akarja.
 	A szolgák nyomban megvitték a hírt a királylánynak. Kristályka
 	csodálkozva mondta:
 	- Ez biztosan valami ügyes szemfényvesztés! No, de engem ugyan nem
 	csap be a kalmár, mert senki sem tud annyit a sápatagokról mint én.
 	Mondjátok hát meg neki, hogy jöjjön el a palotába, és mutassa meg az
 	áruját!
 	A szolgák Kristályka elé vezették a kalmárt; a királylány jól
 	megnézte a tisztes aggastyánt meg a ketrecet, amelyet rabszolgái
 	becipeltek. A ketrecben ott csücsült a sápatag, arca olyan színû
 	volt, mint a pirittel kevert kréta, szeme mint a nyálkás penész,
 	tagjai mint az itt-ott kidudorodó agyag. Vasvitéz pedig a
 	királylányra nézett, és meglátta csengõ-bongó arcát, villamos
 	kisüléshez hasonló szikrázó szemét, és szívében még magasabbra
 	csapott a szerelem lángja.
 	- Meg kell adni, ez valóban sápatagnak látszik! - gondolta a
 	királylány, de fennhangon ezt mondta:
 	- Elég sok fáradságodba kerülhetett, öreg, amíg sárból ilyen bábut
 	tapasztottál, és bekented mészporral, hogy engem rászedjél. De tudd
 	meg, hogy én ismerem a hatalmas sápatag nemzet minden titkát, és ha
 	leleplezem csalásodat, nyomban lenyakaztatlak ezzel a pójácával
 	együtt!
 	A bölcs így felelt:
 	- Kristályka királykisasszony, akit ebben a ketrecben látsz, olyan
 	valódi sápatag, amilyen csak lehet; ötezer hektár mágneses mezõért
 	vásároltam az ûrkalózoktól, és ha tetszik, neked ajándékozom, mert
 	nincs nagyobb vágyam, mint hogy megörvendeztesselek!
 	A királylány kardot hozatott, és a rácson keresztül benyújtotta a
 	ketrecbe. A királyfi megragadta a kard élét, és belevágott vele a
 	ruhájába úgyhogy a hólyag felhasadt, a festék a pengére ömlött, és
 	piros foltot ejtett rajta.
 	- Mi ez? - kérdezte a királylány, Vasvitéz pedig így felelt:
 	- Vér!
 	Ekkor a királylány kinyittatta a ketrecet, bátran bement, és arcát a
 	Vasvitéz arcához emelte; közelsége egészen megzavarta az ifjút, de a
 	bölcs messzirõl titkos jelet adott, s erre a királyfi megnyomta a
 	tömlõket; kiáramlott a dohos levegõ, a királylány megkérdezte: Miféle
 	fuvallat ez? - Vasvitéz pedig így válaszolt: - Lehelet!
 	- Igazán egészen ügyes szemfényvesztõ vagy - szólt a királylány a
 	kalmárhoz, kilépve a ketrecbõl -, de becsaptál, s ezért pusztulnod
 	kell a bábuddal együtt!
 	A bölcs lehajtotta a fejét, mintha rémületében és bánatában tenné, a
 	királyfi is így tett, és szemébõl áttetszõ cseppek folytak elõ.
 	A királylány megkérdezte:
 	- Mi ez?
 	Vasvitéz pedig így felelt:
 	- Könnyek!
 	És szólt a királylány:
 	- Mi a neved, ifjú, aki messzi földrõl jött sápatagnak mondod
 	magadat?
 	- Ó, királylány, Nyámnyám a nevem, és nincs nagyobb vágyam, mint hogy
 	összekapcsolódjam veled azon az ömlengõ, puha, tésztás és vizenyõs
 	módon, amely fajtám szokása - felelte Vasvitéz, mert e szavakra
 	tanította be a bölcs. - Szándékosan fogattam el magam a kalózokkal,
 	és megkértem õket, adjanak el ennek a tisztes kalmárnak, mert õ éppen
 	a te országodba készült. Hála tölt el fémszemélye iránt, hogy ide
 	hozott; mert úgy tele vagyok irántad szerelemmel, mint a pocsolya
 	sárral.
 	Elámult a királylány, mivel az ifjú valóban a sápatagok módján
 	beszélt. Tovább faggatta tehát:
 	- Mondd meg nekem, ifjú, aki Nyámnyám sápatagnak nevezed magad, mit
 	csinálnak testvéreid nappal?
 	- Ó, királylány - felelte Vasvitéz -, kora reggel tiszta vízbe
 	áztatják magukat, megöntözik vele tagjaikat, és belsejükbe locsolják,
 	mert ebben kedvük telik. Aztán ide-oda mennek, imbolyognak és
 	lötyögnek, locsognak és csámcsognak. Amikor búbánatosak, rázkódnak,
 	és sós víz csurog a szemükbõl, ha meg felvidulnak, akkor göcögnek és
 	csukladoznak, de a szemük száraz marad. A nedves csuklást sírásnak
 	nevezzük, a szárazat nevetésnek.
 	- Ha úgy van, ahogy mondod .- szólt a királylány -, és osztozol
 	testvéreiddel a víz iránti rajongásban, akkor bedobatlak a tavamba,
 	hogy kedvedre lubickolhass, lábadra pedig ólmot köttetek, hogy ki ne
 	ússzál idõ elõtt...
 	- Ó, királylány - felelte Vasvitéz, akit a bölcs kioktatott a
 	válaszra -, ha így teszel, akkor elpusztulok, mert noha belsõnkben
 	víz van, köröttünk nem lehet egy-két percnél hosszabb ideig, mert
 	akkor azt mondjuk, hogy "glu-glu-glu", és e szavakkal elbúcsúzunk az
 	élettõl.
 	- No és mondd, Nyámnyám, honnan szerzed az energiát, hogy locsogva és
 	csámcsogva, cuppogva és pöffeszkedve mászkálhass fel és alá? -
 	érdeklõdött Kristályka.
 	- Királylány - felelte Vasvitéz -, ott, ahol én lakom, a gyérszõrû
 	sápatagokon kívül szõrösebb fajták is élnek, melyek jobbára négy
 	lábon járnak. Ezeket addig lyukasztgatjuk itt-ott, amíg elpusztulnak,
 	tetemüket aztán sütjük-fõzzük, daraboljuk, saraboljuk, mígnem végül
 	megtöltjük húsukkal a hasunkat; háromszázhetvenhat módját ismerjük
 	megölésüknek, és huszonnyolcezer-ötszázkilencvenhét módját a
 	megboldogultak olyatén feldolgozásának, hogy testük testünkbe tömése
 	ama nyíláson át, amely szájnak neveztetik, válogatott örömöket
 	szerezzen nekünk; a kimúltak elkészítésének mûvészete még az
 	asztronautikánál is híresebb nálunk, és gasztronautikának vagy
 	gasztronómiának nevezik; mindazonáltal az asztronómiához nincsen
 	semmi köze.
 	- Azt jelenti ez, hogy temetõsdit játszotok, önmagatokba temetve
 	négylábú rokonaitokat? - kérdezte csalafintán a királylány, de
 	Vasvitéz, akit a bölcs jól kitanított, így felelt:
 	- Ó, királylány, nem játék ez, hanem szükségesség, mert az életet
 	élet élteti; mi azonban a szükségletbõl mûvészetet csináltunk.
 	- És mondd, Nyámnyám sápatag, hogyan építitek utódaitokat? - firtatta a
 	királylány.
 	- Egyáltalán nem építjük - felelte Vasvitéz -, hanem statisztikus,
 	módszerrel programozzuk, szépségesen stohasztikus és probolisztikus
 	módon, mindezt akaratlanul és alkalmilag tesszük, mindenféle egyébre
 	gondolva közben, mint a lineáris és algoritmikus programozásra,
 	mindazonáltal a programozás éppen ekkor megy végbe, önállóan, magától
 	és teljesen automatikusan, mivel úgy és nem másképp vagyunk mi
 	berendezkedve, hogy minden sápatag igyekszik utódokat programozni,
 	lévén az kellemes dolog, de programozás közben egyáltalán nem
 	programoz, sõt sokan minden lehetõt megtesznek, hogy a programozásból
 	végül is ne legyen semmi.
 	- Különös - tûnõdött a királylány, akinek ismeretei hézagosabbak
 	voltak, mint a bölcs Polifázis értesülései -, de hát miért
 	csináljátok így?
 	- Ó, királylány! - magyarázta Vasvitéz. - Ehhez való berendezéseink
 	vannak, a visszacsatolás alapján felépítve, noha mind vízbõl
 	készültek; e készülékek valóságos technikai csodák, de a legostobább
 	tökfilkó is ért a használatukhoz. Ám ha részletesen el akarnám
 	magyarázni neked a módszereinket, nagyon soká tartana, mivel végsõ
 	soron elég bonyolultak, annak ellenére, hogy egyáltalán nem mi
 	gondoltuk ki õket, hanem, hogy úgy mondjam, a módszerek gondolták ki
 	önmagukat; mindazonáltal kedvesek, és meglehetõsen ragaszkodunk
 	hozzájuk.
 	- Szavamra - kiáltott fel Kristályka -, te igazi sápatag vagy! Mert
 	amit mondasz, úgy hangzik, mintha értelme lenne, pedig tulajdonképpen
 	tökéletesen értelmetlen; valószínûtlen, de állítólag igaz, noha
 	logikailag ellentmondásos, hiszen hogyan lehet valaki temetõ is, meg
 	nem is, hogyan programozhat utódokat, ha nem is programoz?! Igen, te
 	sápatag vagy, Nyámnyám, és ezért, ha kívánod, összekapcsolódom veled
 	házassági kapcsolással, és velem együtt trónra lépsz, ha kiállod az
 	utolsó próbát.
 	- Milyen próbát? - kérdezte Vasvitéz.
 	- Ez a próba... -, kezdte a királylány, de hirtelen gyanú költözött a
 	szívébe, és megkérdezte: - Mondd meg elõbb, mit csinálnak a
 	testvéreid éjszaka?
 	- Éjszaka imitt-amott hevernek, összehajtott karral, felhúzott
 	lábakkal, s a levegõ ki-be jár bennük, olyan lármát csapva, mintha
 	rozsdás fûrészt élesítenének.
 	- Nos, íme a próba: add ide a kezed! - parancsolta a királylány.
 	Vasvitéz odanyújtotta a kezét, a királylány pedig megszorította;
 	Vasvitéz erre feljajdult, ahogyan a bölcs tanácsolta, Kristályka
 	pedig megkérdezte, miért kiáltott.
 	- Fájdalmamban! - felelte Vasvitéz.
 	A királylány ekkor már elhitte, hogy igazi sápatag, és parancsot
 	adott, hogy kezdjenek készülõdni a lakodalmi szertartáshoz. Történt
 	azonban ekkor, hogy éppen visszatért a hajó, amellyel Kiberházy
 	kiberceg, a király nádorispánja, elindult volt a távoli
 	csillagországokba, hogy Kristálykának sápatagot hozzon, mert ily
 	módon kívánt a kegyeibe férkõzni. Rémülten futott Vasvitézhez
 	Pofifázis:
 	- Királyfi, megérkezett a nagy Kiberházy kiberceg ûrgályája, és
 	hozott a királylánynak egy igazi sápatagot, saját szememmel láttam:
 	meneküljünk hát, amilyen gyorsan csak tudunk, mert hiábavaló a
 	további komédiázás, ha egymás mellé álltok a királylány elõtt. Mert
 	az õ vizenyõssége vizenyõsebb, szõrössége is szõrösebb, tésztássága
 	is petyhüdtebb, tehát csalafintaságunk kiderül, és fejünket veszik!
 	Vasvitéz azonban nem akart megszökni, mert tiszta szívbõl megszerette
 	a királylányt. Így szólt tehát:
 	- Inkább meghalok, semhogy elveszítsem!
 	Kiberházy közben, tudomást szerezvén a lakodalmi készülõdésrõl,
 	sietve a szoba ablakai alá osont, amelyben az állítólagos sápatag
 	lakott a kalmárral, kihallgatta titkos beszélgetésüket, aztán
 	kárörvendve rohant a palotába, és e szavakkal állott Kristályka elé:
 	- Megcsaltak, királylány, mert az úgynevezett Nyámnyám valójában
 	közönséges fémhalandó, nem sápatag. Csakis az enyém igazi!
 	És rámutatott arra, akit magával hozott, az pedig kidüllesztette
 	szõrös mellét, és nyálkás szemeit meresztgetve büszkélkedett:
 	- Én vagyok a valódi sápatag!
 	A királylány rögtön hívatta Vasvitézt, és mikor a kettõ egymás
 	mellett állott a királylány elõtt, csütörtököt mondott a bölcs minden
 	fortélya. Vasvitéz ugyanis, bárhogyan betapasztották sárral,
 	piszokkal és krétaporral, bármennyire bemaszatolták, és bármily vizet
 	csöpögtetett, nem titkolhatta el vitézi termetét, pompás kiállását,
 	acélválla szélességét, döngõ vaslépteit. Kiberházy kiberceg sápatagfa
 	viszont nyavalyás kis görcs volt, léptei cuppogtak, mint a
 	sárkoloncok, pillantása iszapos gödör, rothadt leheletétõl
 	elhomályosodtak a tükrök, és rozsda lepte be a vasat. Belátta már
 	szívében a királylány, hogy ocsmány egy teremtmény az igazi sápatag,
 	akinek beszéd köztién még valami rózsaszínû hernyó is tekergõdzik a
 	pofájában; belátta már Kristályka, de büszkesége nem engedte, hogy
 	kimondja, amit érez.
 	Így szólt tehát :
 	- Vívjon meg egymással a két bajnok, és amelyik gyõz, annak a
 	felesége leszek.
 	Vasvitéz ekkor így beszélt a bölcshöz:
 	- Jó uram, ha nekimegyek ennek a kis görcsnek, és egy rakás sárrá
 	változtatom, amibõl lett, akkor átlátnak a fortélyunkon, mert lehull
 	rólam az agyag, és elõbukkan az acél; mitévõ legyek tehát?
 	- Ne támadj, csak védekezzél! - tanácsolta Polifázis. Kiment tehát a
 	két bajnok a palota udvarára, karddal a kezében. A sápatag nekilódult
 	Vasvitéznek, ahogy a mocsár iszapja fröccsen, körültáncolta fújtatva,
 	gagyogva, ugrabugrálva, majd nekidurálta magát, és rácsapott a
 	kardjával. A kard áthatolt az agyagon, és acélba ütközött, a sápatag
 	pedig a nagy lendülettõl nekirohant a királyfinak, megrepedt,
 	szétpukkant, és már nem is volt többé. Vasvitéz válláról lehullott a
 	száraz agyag, a királylány szeme elé tárult igazi acélteste, és
 	megremegett a királyfi, halálos ítéletét várva. Ám a királylány
 	kristályszemébõl ujjongó csodálat ragyogott felé, s boldogan látta,
 	hogy mennyire megváltozott a leány szíve.
 	Összekapcsolódtak hát a házasság kapcsolásával, amely tartós és
 	visszacsatolásos, kinek örömére és boldogságára, kinek bánatára és
 	pusztulására; és sokáig boldogan éltek és uralkodtak, számtalan
 	utódot programozva maguknak. Kiberházy kiberceg sápatagjának bõrét
 	pedig kitömték és kiállították a királyi múzeumban, a lejátszódott
 	események örök emlékéül. Máig is ott áll, mint valami csúf
 	paprikajancsi, imitt-amott egy kis fakó szõrrel. Sok tudálékos fickó
 	azt híreszteli, hogy mese és szemfényvesztés az egész, mert a
 	valóságban semmiféle temetõtestû, löttyedt húsú, nyálkás szemû
 	sápatag nincs, és soha nem is volt a világon. Ki tudja, talán valóban
 	puszta kitalálás az egész - hiszen annyi legendát és mesét szõ a
 	köznép! De ha nem is igaz a történet, van benne egy szemernyi
 	tanulság, és mivel mulatságos is - érdemes volt elbeszélni.

 	
TRURL GÉPE

 	Trurl mérnök épített egyszer egy nyolcemeletes gondolkodó gépet.
 	Mikor a legfontosabb munkákat befejezte, elõször is fehérre lakkozta
 	az egészet, aztán a sarkait lilára festette, majd megnézte messzirõl,
 	és még egy csinos mintát rajzolt az elejére, végül oda, ahová a
 	homlokát képzelte, finom narancssárga népi motívumot festett, azután
 	roppant elégedetten önmagával, akaratlanul is fütyörészve, pusztán
 	kötelességszerû megszokásból föltette a rituális kérdést, hogy mennyi
 	kétszer kettõ.
 	A gép bekapcsolt. Elõször kigyulladtak a jelzõlámpák, aztán
 	vízesésként felzúgott az áram a vezetékekben, kapcsolók kattogtak,
 	tekercsek zümmögtek, éktelen búgás és zakatolás támadt, úgyhogy Trurl
 	már azon töprengett: különleges gondolattompítót kell majd
 	felszerelnie. A gép zúgott, bõgött és zakatolt, mintha a világegyetem
 	legnehezebb problémáját kellene megoldania; rengett a föld, por
 	szállt fel a vibráló talajról, a biztosítékok nagyot pukkanva
 	kiugrottak, mint a dugó a pezsgõs palackból, a relék csak úgy
 	ugráltak az erõfeszítéstõl. Végre, mikor Trurl már kezdett
 	türelmetlenkedni a nagy hûhó miatt, a gép leállt, és mennydörgõ
 	hangon kijelentette: - HÉT!
 	- No, no kedveském! - bosszankodott Trurl. - Gondold csak meg jobban!
 	Négy lesz az. Légy szíves, helyesbíts! Mennyi kétszer kettõ?
 	- HÉT! - vágta rá rögtön a gép. Trurl nagyot sóhajtott, kelletlenül
 	visszabújt a munkaköpenyébe, könyökig felgyürkõzött, kinyitotta a gép
 	földszinti csapóajtaját, és bemászott. Sokáig nem került elõ, csak az
 	hallatszott, amint kopog a kalapáccsal, kicsavar-becsavar, hegeszt,
 	forraszt, felszalad a hatodik emeletre, cipõje csattog a
 	vaslépcsõkön, aztán fel a nyolcadikra, és megint lerobog. Bekapcsolta
 	az áramot, nagy csikorgás támadt, a szikraközöknek ibolyaszín
 	bajuszuk nõtt. Így barkácsolt két óra hosszat, aztán végre
 	elõmászott, kormosan, de elégedetten, lerakta a szerszámait, földre
 	dobta a köpenyét, megtörölte arcát, kezét, és már elmenõben, csak úgy
 	a békesség kedvéért, odaszólt:
 	- Na, mennyi kétszer kettõ?
 	- HÉT! - felelte a kép.
 	Trurl iszonyút káromkodott, de mi mást tehetett - újra nekiállt
 	szerelni, forrasztani, átkapcsolni, szigetelni. Mikor aztán
 	harmadszor is azt a választ kapta, hogy kétszer kettõ hét,
 	elkeseredetten leült a gép legalsó lépcsõfokára, és ott üldögélt,
 	amíg meg nem érkezett Klapanciusz. Megkérdezte Trurlt, mi baja, miért
 	lóg úgy az orra, mintha temetésrõl jönne, Trurl pedig elmondta,
 	milyen bosszúság érte. Klapanciusz is bemászott néhányszor a gépbe, õ
 	is megpróbálta rendbe hozni, aztán megkérdezte, mennyi kettõ meg egy.
 	A gép azt felelte, hogy hat, egy meg egy pedig nulla volt szerinte.
 	Klapanciusz megvakarta a fejét, köhintett, és azt mondta:
 	- Hiába, öregem, szembe kell nézni az igazsággal. Más gépet
 	építettél, mint amilyet akartál. De minden rossznak megvannak a jó
 	oldalai, például ennek a gépnek is.
 	- Kíváncsi lennék, melyek azok - morogta Trurl, és belerúgott a gép
 	talapzatába, amelyen ült.
 	- Ne rugdoss! - szólt rá a gép.
 	- No látod, milyen érzékeny. Szóval... mit is akartam mondani? Nem
 	vitás, hogy ez egy buta gép, de nem csak úgy egyszerûen, átlagosan
 	buta, szó sincs róla! Ha jól ítélem meg, márpedig, mint tudod, kiváló
 	szakember vagyok, ez a világ legbutább gondolkodó gépe, és ez már nem
 	csekélység! Szándékosan ilyet építeni nem volna könnyû, sõt
 	ellenkezõleg, azt hiszem, senkinek sem sikerülne. Ez ugyanis nemcsak
 	buta, hanem csökönyös is, mint egy öszvér, vagyis jelleme van,
 	mégpedig igazi idióta jelleme, azok szoktak ilyen önfejûek lenni.
 	- Mi a fenét kezdjek egy ilyen géppel? - mérgelõdött Trurl, és ismét
 	belerúgott.
 	- Komolyan figyelmeztetlek, ne rugdoss! - förmedt rá a gép.
 	- Na tessék, most már komolyan figyelmeztet - jegyezte meg higgadtan
 	Klapanciusz. - Amint látod, nemcsak érzékeny, buta és konok, hanem
 	sértõdõs is. Ennyi rossz tulajdonsággal már sokra lehet vinni, hajaj,
 	én mondom neked!
 	- No jó, de hát mit csináljak vele? - kérdezte Trurl.
 	- Hát azt pillanatnyilag nemigen tudnám megmondani. De várj csak.
 	Például kiállíthatnád, és belépõdíjért mutogathatnád: nézzék meg a
 	világ legbutább gondolkodó gépét! Hány emeletes? Nyolc? No ugye.
 	Ekkora hülyét még senki sem látott. A belépõdíjakból megtérülnek a
 	költségeid, sõt...
 	- Ne marháskodj. Csak nem fogom kiállítani ezt a vackot! - szakította
 	félbe Trurl, felállt, és nem tudván magát türtõztetni, megint csak
 	belerúgott a gépbe.
 	- A harmadik komoly figyelmeztetésben részesítelek - közölte
 	ünnepélyesen a gép.
 	- Na, és akkor mi van? - ordította Trurl, akit ez a méltóságteljes
 	hang végképpen kihozott a sodrából. Te... te... - Nem talált
 	megfelelõ szavakat, ezért még egypárszor belerúgott, és végül
 	ráförmedt:
 	- Csak arra vagy jó, hogy rugdossanak, érted?
 	- Negyedszer, ötödször, hatodszor és nyolcadszor is megsértettél -
 	mondta a gép -, tovább már nem számolom. Megtagadom a választ a
 	további matematikai kérdésekre.
 	- Õ tagadja meg a választ! Hogy oda ne rohanjak! - fuldoklott dühében
 	Trurl. - Hat után nyolc jön szerinte, hallottad, Klapanciusz, nem
 	hét, hanem nyolc! És neki van pofája megtagadni a választ a
 	matematikai kérdésekre! Hát nesze! Nesze! Kell még?!
 	Ekkor a gép nagyot reccsent, megrázkódott, és szó nélkül elkezdte
 	kiszakítani magát az alapjából. Jó mély betonalapja volt, úgyhogy
 	acéloszlopai meggörbültek, de végül is kimászott az alapgödörbõl,
 	odalent csak a szétrepedt betoncölöpök maradtak a kiálló vasrudakkal,
 	és mint valami lépkedõ bástya Klapanciusz és Trurl felé indult.
 	Trurlnak úgy földbe gyökerezett a lába az érthetetlen látványtól,
 	hogy meg sem próbált fedezéket keresni, pedig a gép szemlátomást arra
 	készült, hogy agyontapossa. Szerencsére Klapanciusz nem vesztette el
 	a lélekjelenlétét, kézen ragadta barátját, maga után húzta, és jó
 	darabot futottak. Amikor visszafordultak, látták, hogy a gép
 	ingadozva, mint valami torony, lassan döcög utánuk, minden lépésnél
 	majdnem az elsõ emeletig a homokba merül, de makacsul, szívósan
 	kilábal és egyenesen feléjük tart.
 	- No ilyet se látott még a világ! - mondta Trurl, mikor az elsõ
 	megdöbbenés után lélegzethez jutott. - Fellázadt a gép! Most mit
 	csináljunk?
 	- Várjunk és figyeljük - felelte megfontoltan Klapanciusz. - Hátha
 	kitisztul az agya.
 	Egyelõre azonban semmi sem mutatott erre. A gép keményebb talajra
 	veckelõdött, és most már gyorsabban haladt. Belsejébõl sípolás, búgás
 	és recsegés hallatszott.
 	- Mindjárt szétesik a vezérlõ központ és a programozás - dörmögte
 	Trurl. - Akkor majd leáll.
 	- Nem - felelte Klapanciusz -, ez különleges eset. Ez annyira buta,
 	hogy az sem árt neki, ha az egész vezérlés leáll. Vigyázz, jön...
 	Meneküljünk!!
 	A gép szemlátomást nekilendült, hogy ízzé-porrá morzsolja õket.
 	Rohantak hát, ahogy csak bírtak. Hátuk mögött egyre hallották a
 	baljós, ütemes dobogást. Futottak, futottak, mert mit is tehettek
 	volna? Vissza akartak térni a falujukba, de a gép nem engedte;
 	elvágta útjukat, és egyre pusztább vidék felé kergette õket. Lassan
 	kibontakoztak a ködbõl a komor, sziklás hegyek; Trurl, keservesen
 	zihálva, odaszólt Klapanciusznak:
 	- Ide figyelj! Fussunk valami szûk hasadékba ... ahová nem jöhet
 	utánunk... ez a dög... jó lesz?
 	- Inkább fussunk... elõre - lihegte Klapanciusz. Nem messze van
 	egy kis város ... Nem emlékszem, hogy hívják ... de ott ... uff! ...
 	menedéket találunk...
 	Elõreügettek hát, és hamarosan meglátták az elsõ házakat. Ebben az
 	órában az utcák majdnem üresek voltak. Jó darabot futottak már, s egy
 	lélekkel sem találkoztak, mikor egy félelmetes robaj, mintha a város
 	végére lavina zúdult volna, arról tanúskodott, hogy üldözõjük odaért.
 	Trurl hátrapillantott, és feljajdult.
 	- Te jó ég! Odanézz, Klapanciusz, ez lerombolja a házakat! !
 	Úgy is volt. A gép konokul üldözte õket, átcsörtetett a házakon, mint
 	valami acélhegy, útját téglahalmok és fehér mészporgomolyagok
 	jelezték. A felriadt alvók rémülten ordítoztak, megteltek az utcák,
 	Trurl és Klapanciusz pedig csak rohant lihegve, míg el nem érték a
 	városháza jókora épületét. Villámgyorsan lerohantak a lépcsõn a mély
 	pincébe.
 	- No, itt nem fér hozzánk, még ha az egész házat a fejünkre dönti is! -
 	zihálta Klapanciusz. - Az ördög súgta nekem, hogy ma
 	meglátogassalak... Kíváncsi voltam, hogy megy a munkád. Hát most
 	aztán tudom...
 	- Csitt! - szólt közbe Trurl. - Valaki jön... Csakugyan megnyílt a
 	pinceajtó, és maga a polgármester lépett be, néhány városatyával.
 	Trurl szégyellte elárulni, mi okozta e rendkívüli és egyben
 	hátborzongató históriát, tehát Klapanciusz beszélt helyette. A
 	polgármester némán hallgatta végig. Egyszerre csak megremegtek a
 	falak, megrendült a föld, és összeomló falak dübörgése hallatszott le
 	a pince mélyébe.
 	- Már ideért?! - kiáltotta Trurl.
 	- Ide - bólintott a polgármester. - És azt követeli, hogy adjunk ki
 	benneteket, máskülönben földig rombolja az egész várost...
 	Közben már hallották is odafentrõl az orrhangú acélrecsegést:
 	- Trurl itt van valahol... Érzem, hogy itt van...
 	- Csak nem akartok kiadni? - kérdezte reszketõ hangon az, akit a gép olyan
 	konokul követelt.
 	- Annak, akit Trurlnak hívnak, ki kell mennie innét. A másik
 	maradhat, mivel az õ kiadatása nem tartozik a feltételekhez...
 	- De hát könyörüljetek rajtam.
 	- Semmit sem tehetünk - jelentette ki a polgármester. - Különben is,
 	Trurl, ha itt maradnál, felelned kellene a városnak és lakosainak
 	okozott károkért, mert miattad rombolt le a gép tizenhat házat és
 	temetett a romok alá számos polgárt. Csak azért engedhetlek szabadon,
 	mert úgyis halál vár rád. Eredj hát, és ne térj vissza.
 	Trurl végigpillantott a városatyákon, és mivel arcukra írva látta
 	ítéletét, lassan az ajtó felé indult.
 	- Várj! Veled megyek! - kiáltott fel hirtelen Klapanciusz.
 	- Te? - fordult vissza Trurl, hangjában enyhe reménnyel. - Nem...
 	- szólt egy kis idõ múlva. - Maradj inkább... Miért pusztulnál el
 	értelmetlenül?
 	- Hülyeség! - jelentette ki erélyesen Klapanciusz. Miért pusztulnánk
 	el? Csak nem ijedünk meg attól a gyagyás ócskavastól?! Még mit nem!
 	Egy rozzant selejt akarja kinyiffantani a világ két legkiválóbb
 	mérnökét?! Gyere, Trurl barátom! Ne félj!
 	E szavaktól felbátorodva Trurl fölszaladt a lépcsõn, Klapanciusz a
 	nyomában. A piacon egy lélek sem volt. A porfelhõben, amelybõl
 	lerombolt házak váza meredezett elõ, gõzgomolyokat fújtatva ott állt
 	a gép. Magasabb volt a városháza tornyánál, tetõtõl talpig vörös a
 	falak téglaszínû vérétõl és fehér a mészportól.
 	- Vigyázz! - súgta Klapanciusz. - Most nem lát minket. Fussunk el
 	azon az elsõ utcán balra, aztán jobbra, aztán egyenesen elõre, ott
 	már kezdõdnek a hegyek. Ott elbújunk, és kitalálunk valamit, hogy
 	egyszer s mindenkorra elmenjen a kedve... Gyerünk! - rikkantotta,
 	mert a gép ebben a pillanatban észrevette õket, és rájuk rontott,
 	hogy a föld is beleremegett.
 	Teljes erejükbõl vágtattak, ki a városkából. Vagy egy mérföldet
 	loholtak. A kolosszus mögöttük dübörgött, vérszomjasan üldözve õket.
 	- Ezt a szorost ismerem! - kiáltott fel hirtelen Klapanciusz. - A
 	kiszáradt patakmeder sziklafalak közé vezet, barlangok is vannak ott.
 	Csak fussunk gyorsan, mindjárt elakad a disznó!...
 	Botladozva és karjukkal egyensúlyozva törtettek felfelé a
 	hegyoldalban, de a gép csak nem maradt le. Továbbloholtak a kiszáradt
 	patakmederben, egyik ingadozó kõrõl a másikra ugrálva, míg végre a
 	függõleges sziklafalak közé értek, s magasan a fejük fölött meglátták
 	egy barlang feketéllõ száját. Teljes erejükbõl felfelé kezdtek
 	kapaszkodni, nem törõdve a lábuk alól lezúduló kövekkel. A nagy
 	sziklaodú hideg és sötét volt. Gyorsan beugrottak, szaladtak még
 	néhány lépést, aztán megálltak.
 	- No, itt biztonságban vagyunk - mondta Trurl, nyugalmát
 	visszanyerve. - Kinézek, hogy hol akadt el...
 	- Vigyázz! - figyelmeztette Klapanciusz. Trurl óvatosan a barlang
 	szájához ment, kihajolt, és hirtelen rémülten visszaugrott.
 	- Felfelé mászik!! - kiáltotta.
 	- Ne félj, ide nem tud bemászni - biztatta Klapanciusz nem egészen
 	határozott hangon. - Mi ez? Milyen sötét lett... Ó!
 	Ebben a pillanatban hatalmas árnyék takarta el az eget, amelyet eddig
 	ott láttak a barlang nyílásában, egy pillanatra feltûnt a gép
 	szegecsekkel kivert, fényes acélfala, majd lassan a sziklafalhoz
 	tapadt. Barlangjukat acélfedõ zárta el a külvilágtól.
 	- Foglyul estünk... - suttogta Trurl remegõ hangon a vaksötétben.
 	- Hülyeséget csináltunk! - fakadt ki dühösen Klapanciusz. - Bemászni
 	egy barlangba, amit eltorlaszolhat! Hogy tehettünk ilyet?
 	- Mit gondolsz, mire számít? - kérdezte hosszabb hallgatás után Trurl.
 	- Arra, hogy majd ki akarunk jutni innét. Ehhez nem kell különösebb
 	okosság.
 	Megint csönd lett. Trurl a fekete sötétségben, mindkét kezét maga elé
 	nyújtva, lábujjhegyen a barlang nyílása felé tapogatózott, végighúzta
 	ujjait a sziklafalon, és egyszerre csak sima acélhoz ért. Meleg volt
 	ez az acél, mintha fûtené valami belülrõl...
 	- Érezlek, Trurl... - kondult fel a zárt térben a vashang. Trurl
 	hátraugrott, leroskadt a kõre, barátja mellé, s egy darabig
 	mozdulatlanul üldögélt. Végre Klapanciusz odasúgta:
 	- Itt hiába üldögélünk, nincs segítség. Megpróbálok alkudozni vele...
 	- Reménytelen dolog - sóhajtotta Trurl. - De próbáld meg, hátha
 	legalább téged kienged élve...
 	- Dehogyis, nem arról van szó! - biztatta Klapanciusz.
 	Odatapogatózott a sötétségben láthatatlan barlangnyíláshoz, és
 	felkiáltott:
 	- Halló! Hallasz bennünket?
 	- Persze - felelte a gép.
 	- Ide figyelj, szeretnénk tõled bocsánatot kérni. Nézd, kérlek...
 	volt köztünk egy kis félreértés, de hát alapjában véve lényegtelen az
 	egész. Hidd el, Trurl nem akart...
 	- Trurlt elpusztítom! - jelentette ki a gép. - De elõbb válaszolnia
 	kell a kérdésemre, mennyi kétszer kettõ.
 	- Ó, hát persze hogy válaszol, mégpedig úgy, hogy meg leszel
 	elégedve, és bizonyára kibékülsz vele, nem igaz, Trurl? -
 	csillapítgatta a közvetítõ.
 	- Hát hogyne, hogyne... - rebegte Trurl gyenge hangon.
 	- Úgy? - szólt a gép. - Hát akkor halljuk: mennyi kétszer kettõ?
 	- Né... akarom mondani, hét... - felelte még halkabban Trurl.
 	- Haha! Szóval már nem négy, hanem hét, igaz? csikorogta a gép. - Na
 	látod!
 	- Hét, persze hogy hét, mindig is hét volt! - tódította buzgón
 	Klapanciusz. - Most már kiengedsz bennünket? - tette hozzá óvatosan.
 	- Nem. Mondja Trurl még egyszer, hogy nagyon sajnálja és hogy mennyi
 	kétszer kettõ.
 	- És ha mondom, akkor kiengedsz? - alkudozott Trurl.
 	- Nem tudom. Majd meggondolom. Nem fogsz nekem feltételeket szabni.
 	Halljuk, mennyi kétszer kettõ?
 	- De valószínûleg kiengedsz? - firtatta Trurl, bár Klapanciusz
 	megrángatta a karját, és fülébe súgta:
 	- Hiszen ez idióta, ne vitatkozz vele, kérlek!
 	- Ha nem lesz kedvem, nem engedlek ki - felelte a gép, - De te akkor
 	is megmondod nekem, mennyi kétszer kettõ...
 	Trurlt elöntötte a pulykaméreg.
 	- Meg én! Megmondom! - ordította. - Kétszer kettõ négy, csak azért is
 	négy, ha a fejed tetejére állsz is! Ha az egész hegyet porrá zúzod,
 	ha kiiszod a tengert, és lenyeled az eget, akkor is négy, hallod?!
 	Kétszer kettõ, az négy!!
 	- Trurl! Megõrültél? Miket beszélsz? Kétszer kettõ hét, drága gép úr!
 	Csakis hét, drága gépecském! Hét, ha mondom!!! - igyekezett
 	túlkiabálni barátját Klapanciusz.
 	- Nem igaz! Négy! Csak azért is négy! Mióta a világ világ, kétszer
 	kettõ NÉGY!! - üvöltötte Trurl teli torokból.
 	Egyszerre csak megremegett talpuk alatt a hegy. A gép elhúzódott a
 	barlang szájától, úgyhogy némi fény szûrõdött be, aztán bömbölni
 	kezdett:
 	- Nem igaz! Hét! Mondd azonnal, különben megöllek!
 	- Nem mondom soha! - makacskodott elszántan Trurl. Ekkor kõzápor
 	zúdult rájuk a boltozatról, mert a gép egész nyolcemeletes súlyával a
 	sziklafalhoz verte magát, mint a faltörõ kos. Hatalmas kövek
 	repedeztek le a hegyoldalról, és dübörögve zuhantak a völgybe.
 	Fülrepesztõ robaj töltötte be a barlangot, szilíciumfüst szaga
 	terjengett; ahol az acél a kõnek verõdött, szikrák pattogtak, de még
 	ebben a pokoli lármában is hallatszott, amint Trurl szünet nélkül
 	ordítozza:
 	- Kétszer kettõ négy! Négy!!
 	Klapanciusz megpróbálta befogni barátja száját, de az ellökte
 	magától, mire elhallgatott és leült, fejét kezébe temetve. A gép
 	szörnyû erõvel folytatta az ostromot. Úgy rémlett, a barlang
 	mennyezete pillanatokon belül rájuk szakad, összemorzsolja és örökre
 	eltemeti õket. De mikor már minden reményüket elvesztették, mikor már
 	az egész barlang tele volt maró porral, egyszerre csak éles csikorgás
 	hallatszott, aztán minden eddigi dübörgésnél erõsebb, lassan fokozódó
 	robaj támadt, süvítõ hang kíséretében leomlott a barlang száját
 	eltorlaszoló fekete fal, mintha a szél fújta volna el, és roppant
 	sziklagörgeteg zúdult le a hegyoldalon. A mennydörgõ robaj
 	végigverõdött a völgyön, a sziklafalak között. A két barát a barlang
 	nyílásánál termett, derékig kihajoltak, és meglátták a gépet: ronccsá
 	zúzva hevert odalent, rücskösre kalapálta a maga okozta kõomlás, s
 	egy óriási sziklatömb csaknem kettétörte a nyolcemeletes testet.
 	Óvatosan lemásztak a porzó omladékon. Hogy lejussanak a kiszáradt
 	patakmederbe, a földön fekvõ gép mellett kellett elmenniük. Úgy
 	hevert ott az óriás, mint egy partra sodort hajó. Szótlanul,
 	egyszerre megálltak a horpadt acélfalnál. A gépben még mocorgott és
 	egyre halkabban zörögve, keringett valami.
 	- Hát ilyen dicstelen véget kellett érned, kétszer kettõ pedig
 	mégiscsak - kezdte Trurl, de ebben a pillanatban a gép erõtlenül
 	felbúgott, és alig érthetõen, halkan utoljára elnyögte:
 	- HÉT.
 	Aztán halk reccsenés hallatszott a belsejébõl, néhány kavics pergett
 	le róla, és mozdulatlan, halott vastömbbé dermedt. A két mérnök
 	egymásra nézett, majd szótlanul elindult hazafelé a kiszáradt
 	patakmederben.

 	
AZ AJÁNDÉK

 	Valaki kopogott Klapanciusz mérnök házának ajtaján. Ajtót nyitott,
 	kidugta a fejét, és megpillantott egy potrohos gépet, négy kurta
 	lábon.
 	- Ki vagy, és mit akarsz? - kérdezte.
 	- Én Kívánságteljesítõ Gép vagyok. Barátod és nagy kollégád, Trurl
 	küldött hozzád ajándékba.
 	- Ajándékba? - gyanakodott Klapanciusz, aki elég vegyes érzelmeket
 	táplált Trurl iránt, és különösen az nem tetszett neki, hogy Trurlt a
 	gép az õ "nagy kollégájának" nevezte. - No jó - döntött rövid
 	gondolkodás után -, bejöhetsz.
 	A sarokba küldte, a kemence mellé, és látszólag rá se hederítve,
 	visszatért félbeszakított munkájához. Háromlábú, gömbölyû gépet
 	épített. Már majdnem kész volt, most fényesítette. Kisvártatva
 	megszólalt a Kívánságteljesítõ Gép:
 	- Hadd emlékeztesselek jelenlétemre.
 	- Nem feledkeztem meg rólad - felelte Klapanciusz, és tovább végezte
 	munkáját. Egy idõ múltán a gép megint megszólalt:
 	- Elárulnád, hogy mit csinálsz?
 	- Tudtommal Kívánságteljesítõ Gép vagy, és nem Kérdezgetõ Gép -
 	oktatta Klapanciusz, majd hozzátette: - Kék festékre van szükségem.
 	- Nem tudom, lesz-e az az árnyalat, amelyet kívánsz - buzgólkodott a
 	gép, és a hasán levõ kisajtón át festékes dobozt varázsolt elõ.
 	Klapanciusz kinyitotta, szó nélkül belemártotta ecsetjét, és
 	festéshez látott. Estig kért még csiszolópapírt, karborundot, fúrót,
 	fehér festéket és csavarokat, s a gép minden alkalommal rögtön
 	átnyújtotta, amit kívánt. Este aztán ponyvát terített épülõ
 	masinájára, megvacsorázott, leült a géppel szemben egy kis háromlábú
 	székre, s így szólt:
 	- No most lássuk, mit tudsz. Azt mondod, mindent képes vagy
 	megcsinálni?
 	- Mindent éppen nem, de sok mindent - szerénykedett a gép. - Meg
 	voltál elégedve a festékkel, a csavarokkal és a fúróval?
 	- Nagyjából - felelte Klapanciusz. - De most sokkal nehezebb dolgot
 	kívánok tõled. Ha nem csinálod meg, visszaküldelek a gazdádhoz, az
 	ennek megfelelõ köszönettel és véleménnyel.
 	- És mi lenne az? - érdeklõdött a kép, egyik lábáról a másikra állva.
 	- Trurl - közölte Klapanciusz. - Egy Trurlt kell nekem csinálnod,
 	pontosan ugyanolyat, mint az igazi. Meg se lehessen különböztetni
 	tõle!
 	A gép hunyorgott, hümmögött-zümmögött, végül azt mondta:
 	- Jól van, csinálok neked Trurlt, de finoman bánj vele, mert õ nagyon
 	nagy mérnök!
 	- Hát persze, nyugodt lehetsz - felelte Klapanciusz. - No, hol az a
 	Trurl?
 	- Hogyhogy? Csak úgy kapásból? Hiszen ez nem gyerekjáték -
 	méltatlankodott a gép. - Ez eltart egy darabig. Egy Trurl, az nem
 	holmi csavar vagy festék!
 	De azért meglepõen gyorsan zúgott-búgott, csengett - bongott, hasán
 	jókora ajtó nyílt, és sötét belsejébõl Trurl kászálódott elõ.
 	Klapanciusz felállt, közelrõl szemügyre vette, jól megtapogatta,
 	végig kopogtatta, de nem volt semmi kétség - Trurl állt elõtte,
 	szakasztott ugyanolyan, mint az eredeti. A gépbõl elõmászott Trurl
 	hunyorgott a fényben, de aztán már egészen hétköznapian viselkedett.
 	- Hogy vagy, Trurl? - szólította meg Klapanciusz.
 	- Hát te, Klapanciusz? De tulajdonképpen hogy kerültem ide? -
 	kérdezte Trurl, szemlátomást csodálkozva.
 	- Csak úgy beugrottál... Rég nem láttalak. Hogy tetszik itt nálam?
 	- Nem rossz, nem rossz... Mi van ott a ponyva alatt?
 	- Semmi különös. Nem ülnél le?
 	- Á, azt hiszem, késõre jár. Sötét van odakinn, inkább hazamegyek.
 	- Ne siess annyira! - tiltakozott Klapanciusz. - Gyere le elõbb a
 	pincébe, meglátod, milyen érdekes lesz...
 	- Hát mi van a pincében?
 	- Még nincs semmi, de mindjárt lesz. Gyere csak, gyere...
 	Megveregette a vállát, levezette a pincébe; s egy óvatlan pillanatban
 	elgáncsolta. Trurl hasra esett, Klapanciusz gúzsba kötözte, aztán egy
 	bunkósbottal csépelni kezdte. Trurl ordított, ahogy a torkán kifért,
 	segítségért kiabált, de ugyan ki hallotta volna meg a sötét, kihalt
 	éjszakában? Szitkozódott, irgalomért könyörgött, de mindhiába:
 	Klapanciusz tovább tángálta, hogy csak úgy kopogott.
 	- Jaj! Jajaj! Miért ütsz engem?! - kiabálta Trurl, és megpróbált
 	kitérni a csapások elõl.
 	- Mert kedvem telik benne - közölte Klapanciusz, és újra nekilátott. -
 	Ilyesmit se próbáltál még, Trurl barátom !
 	És fejbe kólintotta, hogy megkondult, mint egy fazék. - Engedj el
 	azonnal, mert elmegyek a királyhoz, és megmondom, mit tettél velem!
 	Meglátod, börtönbe vettet! - ordította Trurl.
 	- Dehogy vettet, dehogy vettet. És tudod-e, miért? kérdezte
 	Klapanciusz, és leült a kispadra.
 	- Nem tudom - mondta Trurl, örülve, hogy szünet áll be a verésben.
 	- Mert te nem vagy az igazi Trurl. Õ otthon van, épített egy
 	Kívánságteljesítõ Gépet, és elküldte nekem ajándékba, én pedig, hogy
 	kipróbáljam, megcsináltattalak vele téged! Most lecsavarom a fejedet,
 	az ágyam elé teszem, és csizmahúzónak fogom használni!
 	- Te szörnyeteg! Miért csinálod ezt?!
 	- Mondtam már: kedvem telik benne. No, de elég a fecsegésbõl! - s
 	Klapanciusz két marokra fogta a bunkósbotot, de Trurl ordítani
 	kezdett:
 	- Hagyd abba! Hagyd abba! Valami nagyon fontosat mondok!!
 	- Kíváncsi vagyok, mit mondhatnál, ami visszatartana attól, hogy
 	csizmahúzónak használjam a fejedet - jegyezte meg Klapanciusz, de
 	abbahagyta a püfölést. Trurl ekkor lázasan magyarázni kezdte:
 	- Ide figyelj, engem nem a gép csinált! Én az igazi Trurl vagyok, a
 	legigazibb a világon! Csak tudni akartam, mit barkácsolsz, hogy ilyen
 	hosszú idõre bezárkóztál a házadba. Ezért építettem egy gépet,
 	elrejtõztem a hasában, és hozzád vitettem magam, azon a címen, hogy
 	ajándékot küldtem!
 	- Nahát, szép kis históriát találtál ki, mégpedig ilyen sokára! -
 	háborodott fel Klapanciusz, és felállva, odasózott egyet. - Kár a
 	gõzért, nem ejtesz át a meséddel. Téged a gép csinált! Minden
 	kívánságomat teljesíti, kaptam tõle csavarokat, fehér festéket, sõt
 	kéket is, meg fúrót és egyéb holmikat. Ha ezt meg tudta csinálni,
 	téged is megcsinálhatott, barátocskám!
 	- Mindezt odakészítettem a hasába! - kiabálta Trurl. - Nem volt nehéz
 	kitalálni, mire lesz szükséged munka közben. Esküszöm, hogy igazat
 	mondok!
 	- Ha igaz lenne, az azt jelentené, hogy az én Trurl barátom, a gépek
 	nagy mestere, közönséges csaló. Ezt pedig sohasem hiszem el! - mondta
 	Klapanciusz. - Nesze!
 	És megint ráhúzott.
 	- Ezt azért kapod, mert rágalmazni próbáltad Trurlt, az én barátomat.
 	Nesze, még egy!
 	És a másik oldalról is odasózott. Aztán tovább döngette, amíg bele
 	nem fáradt.
 	- Most fölmegyek aludni egyet, hogy kipihenjem magam - közölte
 	magyarázólag, és eldobta a botot. - Te csak várj nyugodtan, nemsokára
 	visszatérek...
 	Elment, és hamarosan az egész házat fölverte jóízû hortyogása. Trurl
 	addig izgett-mozgott, míg kötelékei meg nem lazultak, majd kibogozta
 	a csomókat, fellopózott, bemászott a gépbe, és hazaügetett benne.
 	Klapanciusz pedig markába nevetve figyelte a kisablakon át a
 	menekülését.
 	Másnap elment látogatóba Trurlhoz. Az komoran hallgatva engedte be.
 	Félhomály volt a szobában, de a jó szemû Klapanciusz így is
 	észrevette Trurl törzsén és fején a tegnapi verés nyomait, bár az is
 	látszott, hogy Trurl azóta javarészt kikalapálta a horpadásokat.
 	- Miért vagy olyan rosszkedvû? - kezdte vidáman Klapanciusz. -
 	Eljöttem megköszönni a szép ajándékot, csak az a kár, hogy amíg
 	aludtam, olajra lépett, még az ajtót is nyitva hagyta, mintha égne a
 	ház!
 	- Azt hiszem, helytelen módon használtad fel az ajándékomat, hogy
 	többet ne mondjak! - tört ki Trurl. - A gép már mindent elmondott, ne
 	fáradj - tette hozzá dühösen, látva, hogy Klapanciusz kinyitja a
 	száját. - Megcsináltattál vele engem, aztán a másolatomat furfangosan
 	lecsaltad a pincébe, és rútul összeverted! És miután ilyen
 	gyalázatosan bántál velem, miután így köszönted meg pompás
 	ajándékomat, még be mersz hozzám állítani, mintha mi sem történt
 	volna? Halljam, mit mondasz erre?!
 	- Egyáltalán nem értem, miért vagy mérges - felelte Klapanciusz. -
 	Csakugyan megcsináltattam a géppel a másolatodat. Mondhatom,
 	tökéletes volt, nem gyõztem bámulni. Ami a verést illeti, a gép
 	alighanem jócskán túlzott. Igaz, rásóztam néhányat, mert ki akartam
 	próbálni, hogy szolid munka-e, meg arra is kíváncsi voltam, hogyan
 	reagál. Rendkívül éles elméjûnek bizonyult. Nyomban beadott nekem egy
 	kitalált históriát, miszerint te volnál õ a saját személyedben,
 	persze nem hittem el, mire esküdözni kezdett, hogy a szép ajándék nem
 	is ajándék volt, hanem közönséges csalás; nyilván megérted, hogy meg
 	kellett védenem a becsületedet, az én kedves barátom becsületét,
 	tehát szigorúan megbüntettem az orcátlan hazugságért. De meggyõzõdtem
 	róla, hogy rendkívül értelmes, azaz nemcsak külsõleg, hanem
 	szellemileg is hasonlít hozzád, drága barátom. Valóban nagy mérnök
 	vagy, csak ezt akartam megmondani, és ezért jöttem át ilyen korán!
 	- Ja úgy! No igen, igen - dünnyögte a némileg már megbékélt Trurl. -
 	Bár továbbra sem találom a legszerencsésebb módnak, ahogyan a
 	Kívánságteljesítõ Gépet felhasználtad, no de hagyjuk...
 	- Igaz is, mit csináltál azzal a mesterséges Trurllal? érdeklõdött
 	ártatlanul Klapanciusz. - Megnézhetném még egyszer?
 	- Õrjöngött dühében! - felelte Trurl. - Fenyegetõzött, hogy megles a
 	házad melletti szikla mögül, és szétveri a fejedet. Le akartam
 	beszélni errõl, mire nekem ugrott, éjszaka pedig mindenféle drótból
 	csapdát és hálót kezdett fabrikálni számodra, barátom. Így hát, bár
 	úgy vélekedtem, hogy megsértettél engem az õ személyében, régi
 	barátságunkra gondolva meg akartalak menteni a haláltól, és mivel ez
 	a masina mindenáron meg akart ölni, nem láttam más megoldást, mint
 	hogy apró darabokra szereljem szét...
 	És Trurl, mintegy akaratlanul, belerúgott a padlón heverõ
 	alkatrészekbe.
 	Ezután meleg búcsút vettek, és jó barátokként váltak el. Attól kezdve
 	Trurl egyebet se tett, mint széltében-hosszában ezt a történetet
 	mesélgette: hogyan ajándékozta meg Klapanciuszt a Kívánságteljesítõ
 	Géppel, milyen csúnyán viselkedett a barátja, amennyiben Trurlt
 	csináltatott, és agyba-fõbe verte, hogyan próbált a remek másolat
 	ötletes füllentésekkel kiszabadulni a kutyaszorítóból, hogyan szökött
 	meg, mihelyt Klapanciusz elfáradt, és aludni tért, és miként szerelte
 	szét õ, Trurl, a gép csinálta Trurlt, aki hazafutott; mégpedig csakis
 	azért szerelte szét, hogy megvédje barátját az eltángált masina
 	bosszújától. Addig-addig mesélt, dicsekedett, hetvenkedett és hívta
 	Klapanciuszt tanúságul, míg a furcsa kaland híre el nem jutott a
 	királyi udvarba, és ott mindenki a legnagyobb csodálattal kezdett
 	beszélni Trurlról, holott nemrég még a Világ Legbutább Gondolkodó
 	Gépének készítõjeként emlegették. Hamarosan Klapanciusz fülébe
 	jutott, hogy Trurlt a király bõkezûen megajándékozta, és kitüntette a
 	Nagy Flip-Flop Érdemrenddel meg a Lebegõpontos Csillaggal.
 	Klapanciusz felfortyant erre a hírre:
 	- Hogyhogy? Hát azért, mert én keresztülláttam rajta, mert túljártam
 	az eszén, mert alaposan elpáholtam, hogy alig gyõzte kikalapálni
 	magát, mert éjnek idején dicstelenül meglógott a pincémbõl, most
 	jólétben úszik, és még a király is kitünteti?! Ó, micsoda világ!...
 	És dúlva-fúlva hazatért, hogy mûhelyébe zárkózzék. Tudniillik
 	ugyanolyan Kívánságteljesítõ Gépet épített, mint amilyet Trurl, csak
 	amazé hamarább készült el.

 	
ELSÕ UTAZÁS avagy Gargancián csapdája

 	Amikor a kozmosz még nem volt úgy elkanászodva, mint manapság, hanem
 	minden csillag szép rendben sorakozott, úgyhogy könnyen meg lehetett
 	õket számlálni balról jobbra vagy felülrõl lefelé, azonkívül külön
 	csoportosultak a nagyobbak és kékebbek, a kisebbeket és sárgásakat
 	pedig, mint másodosztályú égitesteket, a sarkokba taszigálták, amikor
 	a térben még nyoma sem volt semmiféle pornak, felhõnek és
 	ködszemétnek, ezekben a régi jó idõkben az a szokás uralkodott, hogy
 	a mérnökök, akik megkapták a Perpétuális Omnipotencia Oklevelét a
 	külön dicsérettel együtt, utazni indultak, hogy jó tanácsot és
 	segítséget vigyenek a távoli népeknek. Történt tehát, hogy e
 	hagyományhoz híven elindult Trurl és Klapanciusz, akiknek számára
 	olyan egyszerû dolog volt csillagokat gyújtani vagy kioltani, mint
 	másoknak diót törni. Midõn már olyan óriási út volt mögöttük, hogy
 	szinte el is feledték a honi eget, megpillantottak maguk elõtt egy
 	bolygót, se kicsit, se nagyot, csak amolyan közepes formát,
 	egyetlenegy kontinenssel. Közepén vörös vonal húzódott végig, s
 	mindaz, ami a vonal egyik oldalán terült el, sárga volt, ami pedig a
 	túlsó oldalán, az rózsaszínû. Látták ebbõl, hogy két szomszéd állam
 	van elõttük, és elhatározták, hogy leszállnak. Elõbb azonban
 	megtanácskozták a helyzetet.
 	- Ha itt két állam van - mondotta Trurl -, úgy lesz igazságos, ha te
 	az egyikbe mész, én pedig a másikba. Így senki sem jár rosszul.
 	- Jól van - felelte Klapanciusz -, de mi lesz, ha fegyvereket
 	követelnek tõlünk? Ez is elõfordul.
 	- Bizony követelhetnek, még csodafegyvert is - bólintott Trurl. -
 	Határozzuk el, hogy szilárdan megtagadjuk.
 	- És ha erõszakoskodnak? - vetette fel Klapanciusz. - Ilyesmi is
 	elõadódik.
 	- No, nézzük csak - jegyezte meg Trurl, és bekapcsolta a rádiót.
 	Pattogó katonazene hangzott fel.
 	- Van egy ötletem - szólt Klapanciusz, kikapcsolva a rádiót. -
 	Alkalmazzuk Gargancián receptjét. Mit szólsz hozzá?
 	- Ó, a Gargancián recept! - kiáltott fel Trurl. - Sohasem
 	hallottam, hogy valaki alkalmazta volna. De miért ne lehetnénk mi az
 	elsõk?
 	- Mindketten készen állunk majd az alkalmazására - magyarázta
 	Klapanciusz -, de feltétlenül egyszerre kell csinálnunk, különben
 	nagy bajok lesznek.
 	- Ó, ez egyszerû - mondta Trurl. Aranydobozkát vett elõ, és
 	kinyitotta. Bársonypárnán két fehér golyócska feküdt benne.
 	- Vedd magadhoz az egyiket, nálam marad a másik - folytatta - Minden
 	este megnézed a golyócskát; ha megpirosodik, az azt jelenti, hogy
 	alkalmaztam a receptet. Akkor te is így teszel.
 	- Helyes - hagyta rá Klapanciusz, eltette a golyócskát, majd
 	leszálltak, megölelték egymást, és elindultak, ki-ki az ellenkezõ
 	irányba.
 	Abban az országban, ahová Trurl került, Fukari király uralkodott.
 	Ízig-vérig militarista volt, azonkívül igazán kozmikus méretekben
 	fukar. Hogy az államkincstárat ne terhelje, minden büntetést
 	eltörölt, a halálbüntetés kivételével. Kedvenc foglalatossága volt a
 	fölösleges hivatalok megszüntetése. Amióta még a hóhéri hivatalt is
 	megszüntette, minden halálraítéltnek saját kezûleg kellett
 	lenyakaznia magát, vagy a király kivételes kegye esetében valamelyik
 	rokonát hívhatta segítségül. A mûvészetek közül csak azokat
 	támogatta, amelyek semmibe sem kerülnek, úgymint a szavalókórust, a
 	sakkjátékot és a katonai talajtornát. A hadmûvészetet általában igen
 	nagyra becsülte, mivel a megnyert háború busásan jövedelmez;
 	másrészrõl viszont a háborúra csak békeidõben lehet kellõen
 	felkészülni, ezért a király támogatta ugyan, de csak mértékkel.
 	Fukari legnagyobb reformja a hazaárulás államosítása volt. A szomszéd
 	ország kémeket küldött a nyakára; az uralkodó ezért létrehozta a
 	Királyi Fõáruló hivatalát, aki a hozzá beosztott tisztviselõk
 	közvetítésével jó pénzért államtitkokat adott el az ellenséges
 	ügynököknek; igaz, hogy az ügynökök inkább csak az elavult titkokat
 	vásárolták, mert azok olcsóbbak voltak, és náluk is szûk volt a
 	kémkedési keret.
 	Fukari alattvalói kora hajnalban keltek, szerényen viselkedtek, és
 	késõn tértek nyugovóra, mert sokat dolgoztak. Vesszõfonadékot
 	készítettek sáncnak, azonkívül fegyvert és feljelentéseket
 	gyártottak. Hogy a túl sok feljelentés szét ne zilálja az államot -
 	pár száz évvel ezelõtt ugyanis már volt egy ilyen válság, Ezerszemû
 	Ébertalan idejében -, úgy döntöttek: aki túl sok feljelentést ad be,
 	azzal külön fényûzési adót fizettetnek, s így ésszerû színvonalon
 	tartották a termelést. Trurl eljutott Fukari király udvarába,
 	felajánlotta szolgálatait, a király pedig, mint sejteni lehetett,
 	nyomban szörnyû harci eszközöket követelt tõle. Trurl háromnapi
 	gondolkodási idõt kért, beköltözött a számára kijelölt szerény
 	lakásba, és megnézte a golyócskát az aranydobozban. Fehér volt, de
 	amint nézte, lassan pirosodni kezdett. - Ahá - mondta magában -, jön
 	a Gargancián módszer! - és elõvette a titkos jegyzeteket.
 	Klapanciusz ezenközben a másik országba került, amelynek ura a
 	hatalmas Pazari király volt. Itt minden egészen másként festett, mint
 	Fukariában. Ez az uralkodó is rajongott a hadjáratokért, õ is buzgón
 	fegyverkezett, de fényûzõ módon, mivel hallatlanul nagyvonalú mecénás
 	volt, és mûvészetrajongása párját ritkította. Imádta az egyenruhákat,
 	vállrojtokat, lampaszokat, csengettyûket, érmeket, szalagokat és
 	csatahajókat. Nagyon érzékeny lélek volt: valahányszor új csatahajót
 	bocsátottak vízre, egész testében reszketett az izgalomtól. Bõkezûen
 	támogatta a csataképfestõket; hazafias szempontoktól vezérelve a
 	megölt ellenségek száma szerint fizetett nekik, úgyhogy a
 	monumentális körképeken, amelyekbõl rengeteg volt az országban, egész
 	hegyeket alkottak az ellenséges hullák. A mindennapi életben a király
 	az abszolutizmust felvilágosultsággal, a szigort nagylelkûséggel
 	párosította. Trónra lépésének minden évfordulóján reformokat vezetett
 	be. Egyszer felvirágoztatott minden nyaktilót, máskor megkenette
 	õket, hogy ne csikorogjanak, megint máskor bearanyoztatta a
 	hóhérbárdokat, nem feledkezve meg arról sem, hogy humanitárius
 	szempontokból megélesíttesse õket. Nagyvonalú volt, ám egyszersmind a
 	gazdaságos megoldások híve, ezért külön rendelettel szabványosított
 	minden bitót, karót, pellengért, kalodát és bilincset. A
 	törvénysértõk kivégzése, amelyre egyébként csak ritkán került sor,
 	pompás ünnepségszámba ment, díszfelvonulással, lelki vigasszal és
 	kenettel, lampaszos és pomponos díszegyenruhákkal. Volt ennek a
 	felvilágosult uralkodónak egy elmélete, amelyet meg is valósított: az
 	egyetemes boldogság elmélete. Ismeretes ugyanis, hogy az ember nem
 	azért nevet, mert vidám, hanem azért vidám, mert nevet. Ha mindenki
 	azt mondja, hogy remekül mennek a dolgok, mindjárt megjavul a
 	hangulat. Pazari alattvalói ezért, természetesen saját javuk
 	érdekében, kötelesek voltak fennhangon mondogatni, hogy rendkívül jó
 	dolguk van, és a régi, homályos "Jó napot!" üdvözlõ formulát a király
 	az elõnyösebb "Dejóminden!" köszöntéssel helyettesítette,
 	engedélyezve azonban, hogy a tizennégy éven aluli gyermekek
 	egyszerûen csak annyit mondjanak: "Hûha!", az öregek pedig: "Jajdejó!"
 	Pazari király mindig örvendezve látta, hogyan duzzad a jókedv a
 	népben, valahányszor csatahajó formájú hintójában végighajtatott az
 	utcákon. Elgyönyörködött az éljenzõ tömegben, kegyesen kiintegetett
 	uralkodói kezével, s az emberek teli torokból kiabálták: "Hûha!",
 	"Jajdejó!" és: "Ezmárdöfi!" Egyébként demokratikus hajlandóságú volt.
 	Roppantul szeretett amúgy katonásan elkvaterkázni öreg
 	hadastyánokkal, mohón itta a háborús történeteket, és megesett, hogy
 	amikor kihallgatáson fogadott valami külbolygói méltóságot, egyszerre
 	csak térden sújtotta buzogányával, és felordított: "Hurrá, gyõzünk!",
 	vagy "Lékeld meg azt a csatahajót!, esetleg: "Záporozzanak csak a
 	golyók!" Semmiért sem rajongott ugyanis annyira, mint a férfias
 	bátorságért, a marcona, halált megvetõ hõsiességért. Imádta a hamuban
 	sült pogácsát puskaporral meg pálinkával, a komiszkenyeret, kartácsot
 	és mordályt. Amikor rosszkedvû volt, felvonultatta maga elõtt az
 	ezredeket, amelyek kedvenc katonadalait énekelték: "Ragyog minden
 	csavarunk, háborúzni akarunk", "Utolsó csepp olajamig", "Ha majd
 	ellepi a rozsda fáradt testemet", vagy a régi dragonyos dalt: "Öreg
 	srófnak nincs muterja." És elrendelte, hogy ha majd meghal, a régi
 	gárda énekelje el a sírja fölött kedvenc nótáját, amelyik úgy
 	kezdõdik: "Ha majd eljössz, rózsám, halotti toromra, Ejts egy könnyet
 	kihûlt kondenzátoromra".
 	Klapanciusz nem jutott el rögtön a nagy uralkodó udvarába. Az elsõ
 	faluban, ahová betért, több házba is bekopogtatott, de senki sem
 	nyitott ajtót. Végre megpillantott a teljesen kihalt utcán egy
 	kisgyereket. A lurkó feléje tartott, és vékony hangocskáján
 	megszólította:
 	- Meg tetszik venni? Ojcón adom.
 	- Talán megveszem, de mit? - kérdezte csodálkozva Klapanciusz.
 	- Ájjamtitkockát - felelte a gyermek, s ingecskéjét föllebbentve,
 	megmutatta egy mozgósítási terv csücskét. Klapanciusz még jobban
 	elámult, és így szólt.
 	- Nem, fiacskám, erre nincs szükségem. Nem tudod, hol lakik a bíró?
 	- Minek a bácinak a bíjó? - kérdezte a gyermek, aki selypített.
 	- Beszélni szeretnék vele.
 	- Személyeszen?
 	- Személyesen.
 	- Akkoj a báci ügynököt kejesz? Tesszék felfogadni apukámat.
 	Megbízható és nem djága.
 	- Hát vigyél apukádhoz - hagyta rá Klapanciusz, látván, hogy mást
 	úgysem ér el ezzel a beszélgetéssel. A gyerek elvezette az egyik
 	házba; odabenn, noha világos nappal volt, lámpafénynél üldögélt a
 	család - a nagyapó pipázott, a nagyanyó harisnyát kötött, gyermekeik
 	és unokáik ezzel-azzal szorgoskodtak, ahogy az már családi körben
 	szokás. Klapanciuszt megpillantva, valamennyien felugrottak, és
 	rávetették magukat; a kötõtû bilincsnek bizonyult, a lámpa
 	mikrofonnak, a nagyanyó a helybéli rendõrfõnöknek.
 	"Úgy látszik, félreértés áldozata lettem" - gondolta Klapanciusz,
 	mikor némi ütlegelés után tömlöcbe vetették. Türelmesen várt egész
 	éjszaka, mivel úgysem tehetett mást. A hajnal ezüstösre festette a
 	pókhálót a kõfalakon, meg az egykori foglyok rozsdás maradványait.
 	Egy idõ múlva kihallgatásra vitték. Kiderült, hogy a falu, a házak, a
 	gyerek mind csalétek: így csalják lépre az ellenséges ügynököket.
 	Bírósági tárgyalás Klapanciuszt nem fenyegette, az eljárási mód
 	ugyanis rövid volt. Az ügynök-apukával való kapcsolatfelvétel
 	kísérletéért harmadosztályú lenyakaztatás járt, mivel a helyi
 	hatóságok az ellenséges kémek megvesztegetésére szolgáló az évi
 	keretet már kimerítették, Klapanciusz pedig az ismételt rábeszélés
 	ellenére semmiféle államtitkot nem akart megvásárolni; rovására írták
 	továbbá azt is, hogy nem volt nála komolyabb összegû készpénz. Egyre
 	csak a magáét hajtogatta, a kihallgató rendõrtiszt azonban nem hitt
 	neki, egyébként a fogoly szabadon bocsátása nem is tartozott a
 	hatáskörébe. Végül mégis úgy döntöttek, hogy magasabb fórum elé
 	viszik az ügyet; addig is mindenesetre kínvallatásnak vetették alá
 	Klapanciuszt, nem mintha igazán szükségesnek látták volna, inkább
 	csak lelkiismeretességbõl. Egy hét múlva ügye kedvezõen intézõdött:
 	gúzsba kötve felküldték a fõvárosba, ott pedig, minekutána kioktatták
 	az udvari etikett szabályairól, az a megtiszteltetés érte, hogy a
 	király személyesen fogadta kihallgatáson. Még trombitát is kapott, az
 	volt ugyanis a szokás, hogy minden állampolgár a hivatalos helyeken
 	trombitaszóval jelzi érkezését és lelépését, és az egész nép olyan
 	fegyelmezett volt, hogy például a napkelte trombitaszó nélkül
 	egyáltalán nem számított érvényesnek.
 	Pazari természetesen új fegyvereket követelt. Klapanciusz megígérte,
 	hogy teljesíti a király kívánságát, sõt biztosította, hogy ötlete
 	alapvetõ fordulatot jelent a hadmûvészetben. Mert - kérdezte elõször
 	is - vajon melyik hadsereg legyõzhetetlen? Az, amelyiknek a legjobb
 	parancsnokai és a legfegyelmezettebb katonái vannak. A vezér
 	parancsol, a katona engedelmeskedik; ezért az elõbbinek bölcsnek kell
 	lennie, az utóbbinak pedig fegyelmezettnek. Ámde a bölcsességnek, még
 	ha katonáról van is szó, megvannak a természetes határai. Azonkívül a
 	lángeszû hadvezér is találhat egyenrangú ellenfélre. El is eshet a
 	harcmezõn, árván hagyva csapatát, vagy csinálhat még rosszabbat is:
 	például ha hivatásából kifolyólag túlságosan belejön a gondolkodásba,
 	elkezdhet a hatalomról is töprengeni. Nem veszélyes-e a harcban
 	rozsdásodott vezérkari tisztek kis csoportja, akiknek a nagy hadi
 	gondolkodásban úgy felizzik az agyuk, hogy hovatovább a trónra támad
 	kedvük? Nem okozta-e ez már sok király bukását? Napnál világosabb
 	tehát, hogy a hadvezér csak szükséges rossz; a cél az, hogy ne legyen
 	rá szükség. No de menjünk tovább. A hadsereg akkor fegyelmezett, ha
 	pontosan végrehajtja a parancsokat. Az eszményi szabályzat ezer
 	keblet és gondolatot egy kebellé, gondolattá és akarattá ötvöz. Erre
 	való az egész katonai fegyelem, a sorakozók, felvonulások és
 	hadgyakorlatok. Mindamellett elérhetetlen célnak látszik az olyan
 	hadsereg, amely a szó szoros értelmében egy szív, egy lélek, amely
 	maga alkotja és maga hajtja is végre hadászati terveit. De vajon
 	kinél tapasztalható ilyen eszményi helyzet? Csakis az egyénnél,
 	hiszen senki másnak nem engedelmeskedünk olyan szívesen, mint
 	önmagunknak, és senki szívesebben nem teljesíti a parancsokat, mint
 	az, aki önmagának parancsolhat. Azonkívül az egyén nem képes
 	szétszóródni, megtagadni magának az engedelmességet, vagy netán
 	zendülést szítani önmaga ellen. A feladat tehát világos: azt a
 	készséges engedelmességet, azt az önmaga iránti szeretetet, amelyet
 	az egyénnél tapasztalunk, tegyük sokezres csapatok tulajdonságává! De
 	hogyan? Idáig érve magyarázatában, Klapanciusz ismertetni kezdte a
 	csupa fül király elõtt Gargancián mester éppoly egyszerû, mint
 	amilyen zseniális eszméit.
 	Minden újoncnak - magyarázta - villásdugót szerelnek a mellére,
 	konnektort a hátára. "Csatlakozz!" vezényszóra a villásdugókat
 	bekapcsolják a konnektorokba, és ott, ahol az imént még egy civil
 	banda nyüzsgött, egy pillanat alatt megjelenik a tökéletes hadsereg.
 	Mikor a külön-külön elmék, amelyek addig holmi civil ostobaságokkal
 	foglalkoztak, a szó szoros értelmében egyetlen katonalélekké olvadnak
 	össze, nem csupán automatikusan megvalósul a fegyelem, ami abban
 	nyilvánul meg, hogy az egész hadsereg mindig ugyanazt csinálja, mivel
 	egyetlen lélek él a milliónyi testben, hanem egyszersmind a
 	bölcsesség is megjelenik. Ez a bölcsesség pedig egyenesen arányos a
 	létszámmal. A szakasznak õrmesteri lelke van, a század olyan okos,
 	mint egy százados, a zászlóalj már okleveles ezredesnek felel meg, a
 	hadosztály pedig, még ha tartalékos is, felér valamennyi stratégával
 	együttvéve. Ily módon, a létszámot növelve, megdöbbentõen zseniális
 	csapatokhoz lehet jutni. A kiadott parancsokat okvetlenül
 	végrehajtják, hiszen ki ne hallgatna önmagára? Vége az egyének
 	rakoncátlankodásának és kilengéseinek, a hadi siker nem függ többé a
 	vezérek tehetségének véletlenjétõl, sem kölcsönös irigykedésükrõl,
 	versengésüktõl, viszályaiktól; az összekapcsolt csapatot
 	szétkapcsolni már nem szabad, mert abból csak zûrzavar támadna. -
 	Hadsereg vezérek nélkül, mert önmagának a vezére: íme, az én eszmém!
 	- fejezte be Klapanciusz a szónoklatát, amely nagy hatást tett a
 	királyra.
 	- Menj a szállásodra - szólt az uralkodó -, megtanácskozom a dolgot a
 	vezérkarommal...
 	- Ó, azt ne tedd, felséges királyom - kiáltott fel Klapanciusz,
 	ravaszul zavart színlelve. - Éppen így tett egykor Rettegi császár,
 	és vezérkarának tisztjei, zsíros állásuk védelmében, elvetették a
 	tervet. Aztán Rettegi szomszédja, Merész Gyõzõ király megreformált
 	hadseregével rátámadt a császár birodalmára, és ronggyá verte a
 	császári csapatokat, noha nyolcszoros túlerõben voltak!
 	E szavak után a számára kijelölt szállásra ment, és megnézte a
 	golyócskát: vörös volt, mint a cékla. Látta tehát, hogy Trurl is
 	hasonlóképpen jár el Fukari királynál. Az uralkodó hamarosan
 	megbízta, hogy alakítson át egy gyalogsági szakaszt; a kis csapat egy
 	lélekké forrt, felkiáltott: "Üsd, vágd, nem apád!", és egy dombról
 	lerohanva miszlikbe aprított három állig felfegyverzett királyi
 	vértesszázadot, élükön a Vezérkari Akadémia hat elõadójával. Szomorú
 	napok köszöntöttek a marsallokra, tábornokokra és tengernagyokra,
 	mert a király mindannyiukat nyugdíjba küldte, és teljesen meggyõzõdve
 	a korszakalkotó találmány elõnyeirõl, megparancsolta Klapanciusznak,
 	hogy szerelje át az egész hadsereget.
 	A villamosalkatrész-gyárak éjjel-nappal vagonszámra ontották a
 	villásdugókat. Minden laktanyában mindenkit szépen átszereltek.
 	Klapanciusz helyõrségrõl helyõrségre járt felügyelni, és sok csengõ
 	érdemrendet kapott a királytól; Trurl, aki hasonlóképpen
 	szorgoskodott Fukari birodalmában, királya közismert takarékossága
 	miatt kénytelen volt beérni a Címzetes Fõhazaáruló örökös
 	tisztségével. Mindkét ország buzgón készült a háborúra. Lázas
 	mozgósítás folyt, serényen készítették a hagyományos és
 	atomfegyvereket, hajnaltól napestig fényesítették az ágyúkat és
 	atomokat, hogy a szabályzatnak megfelelõen ragyogjanak. A két mérnök,
 	mivel tulajdonképpen már semmi dolgúk nem volt, titkon csomagolni
 	kezdett, hogy ha majd eljön az ideje, találkozzanak a megbeszélt
 	helyen, az erdõben hagyott ûrhajójuk mellett.
 	Ezenközben különös dolgok történtek a laktanyákban, fõként a
 	gyalogságnál. A csapatoknak már nem volt szükségük alaki kiképzésre,
 	névsorolvasás sem kellett, hogy megtudják a létszámot, hiszen a jobb
 	és bal lábát sem téveszti össze senki, akinek mindkettõ megvan, és
 	nem kell számolni ahhoz, hogy valaki megállapítsa magáról, hogy egy
 	fõ. Öröm volt nézni, hogyan menetelnek az új alakulatok, hogyan
 	csinálják a vigyázzt és a balra átot; gyakorlat után pedig a század
 	beszélgetni kezdett a többivel, és a laktanya nyitott ablakain át
 	kacskaringós viták röpködtek a koherens igazság fogalmáról, az
 	analitikus és szintetikus a priori ítéletekrõl vagy a létrõl mint
 	olyanról, mivel a csapat közös esze már ilyen magas szintet ért el.
 	A filozófia alapjait is kidolgozták, míg végül egy bizonyos
 	utászzászlóalj elérkezett a teljes szolipszizmushoz, és kijelentette,
 	hogy rajta kívül semmi sem létezik valóságosan. Mivel ebbõl az derült
 	ki, hogy király sincs, meg ellenség sincs, ezt a zászlóaljat
 	diszkréten szét kellett kapcsolni, és részeit hozzácsatolni az
 	ismeretelméleti realizmus álláspontján álló alakulatokhoz. Ugyanebben
 	az idõben Fukari király országában a hatodik deszanthadosztály a
 	partraszállási gyakorlatokról áttért a misztikus gyakorlatokra, és
 	elmélkedésbe merülve csaknem a patakba fulladt. Nem lehet pontosan
 	tudni, hogy történt, elég az hozzá, hogy éppen ekkor üzentek hadat,
 	és az ezredek nagy fegyvercsörgés közepette mindkét irányból lassan
 	megindultak az országhatár felé.
 	Gargancián mester törvénye könyörtelen szabályszerûséggel
 	érvényesült. Amikor két alakulat összekapcsolódott, esztétikai
 	fogékonyságuk is arányosan megnõtt, és tetõpontjára hágott a
 	megerõsített hadosztály szintjén, ezért ezek a csapattestek
 	minduntalan letértek az útról, és elszaladtak egy szép lepke után, s
 	amikor az Ébertalanról elnevezett gépesített hadtest az ellenséges
 	erõd alá ért, amelyet meg kellett ostromolnia, az éjszaka folyamán
 	kidolgozott támadási terv az erõdítményrõl készült mûvészi
 	festménynek bizonyult, ráadásul absztrakt stílusban festették, ami
 	teljesen ellentétes a katonai hagyományokkal. A tüzérségi hadtestek
 	javarészt a legnehezebb filozófiai problémákkal foglalkoztak; a
 	lángeszû személyekre jellemzõ szórakozottság folytán ezek a nagy
 	kötelékek hol elhagyták valahol fegyverzetüket és nehéz
 	felszerelésüket, hol meg tökéletesen elfeledkeztek arról, hogy
 	háborúba mennek. Ami pedig a hadsereg egészét illeti, lelküket számos
 	komplexus gyötörte, mint a sokrétû és bonyolult személyiségeket
 	általában. Mindegyikhez külön gépesített pszichoanalitikus brigádot
 	kellett beosztani, amely menet közben látta el a szükséges kezelést.
 	Az üstdobok szüntelen pufogása közben a két hadsereg lassan
 	elfoglalta kiindulóállásait. Hat rohamgyalogsági ezred,
 	összekapcsolva egy mozsaras brigáddal és tartalékos zászlóaljjal,
 	miután még egy kivégzõszakaszt is csatoltak hozzájuk, szonettet
 	szerzett "A lét titkai" címmel, mégpedig éjszakai menetelés közben.
 	Mindkét hadviselõ félnél bizonyos zavar támadt; a nyolcvanadik
 	dragonyos hadtest azt kiabálta, hogy feltétlenül pontosan meg kell
 	állapítani az "ellenség" fogalmának definícióját, amely szerintük
 	egyelõre tele van logikai ellentmondásokkal, sõt hovatovább
 	értelmetlennek nevezhetõ.
 	Az ejtõernyõs egységek algoritmizálni igyekeztek a környékbeli
 	falvakat. Az elõõrsök már összetalálkoztak, ezért a két király
 	szárnysegédeket és futárokat küldött ki, hogy rendet teremtsenek a
 	csapatoknál. De mindegyik, alighogy lóhalálában megérkezett egy
 	hadtesthez, hogy felderítse a zûrzavar okát, egy szempillantás alatt
 	átadta lelkét a hadtest lelkének; így a királyok szárnysegéd nélkül
 	maradtak. A tudat iszonyú csapdának bizonyult, amelybe könnyû
 	bemenni, de kijönni belõle lehetetlen. Fukari szeme láttára történt,
 	hogy unokaöccse, Vasököl nagyherceg, buzdítani akarván a csapatokat,
 	az arcvonalhoz rohant, de mihelyt hozzájuk kapcsolta magát, lelke
 	rögtön beléjük olvadt, és õ már sehol sem volt.
 	Látva, hogy baj van, bár nem tudva, hogy miért, Pazari intett
 	tizenkét udvari trombitásának. Intett a parancsnoki dombon álló
 	Fukari is. A trombitások szájukhoz emelték hangszerüket, és riadót
 	fújtak, mindkét odalon jelt adva a csatára. Ekkor mindegyik hadsereg
 	végleg, teljes egészében összekapcsolódott. A villásdugók félelmetes
 	csattanása egy pillanatra betöltötte a leendõ csatateret, s aztán az
 	ezernyi tarackos és ágyús, irányzó és töltõ, gárdista és vértes,
 	utász, csendõr és rohamosztagos helyett két gigászi lélek jött létre,
 	amelyek millió szemmel néztek egymásra a nagy síkságon át a fehér
 	felhõk alatt, és tökéletes csend uralkodott a csatamezõn. Mindkét
 	oldalon eljutottak ugyanis a híres, nevezetes tudattetõzésig, amelyet
 	a nagy Gargancián matematikai pontossággal elõre látott. Bizonyos
 	határon felül ugyanis a katonaság mint lokális állapot civilséggé
 	változik át, mégpedig azért, mert a kozmosz, mint olyan, tökéletesen
 	civil, a két hadsereg lelke pedig már kozmikus méreteket öltött! Így
 	hát, noha kívül csillogott-villogott az acél, fénylettek a páncélok,
 	ágyúk és éles kardok, belül a derûs megértés, mindent átölelõ
 	szeretet és tökéletes értelem kettõs óceánja hullámzott végig a két
 	seregen. A dombokon állva és a napfényben csillogva, a szüntelen
 	dobpergés közepette a két hadsereg egymásra mosolygott. Trurl és
 	Klapanciusz éppen ûrhajójukba szálltak, mikor megtörtént, amire
 	törekedtek: a két király szégyentõl és dühtõl elsötétült szeme elõtt
 	a két hadsereg megköszörülte a torkát, kézen fogta egymást, és
 	sétálni ment, hogy virágokat szedjen a mosolygó felhõk alatt az
 	elmaradt csata mezején.

 	
ELSÕ PÓTUTAZÁS avagy az Elektrubadúr

 	Minden utólagos felszólamlás és félreértés elkerülése végett rögtön
 	ki kell jelentenünk, hogy ez, legalábbis szó szerinti értelemben, nem
 	is volt utazás. Trurl ugyanis egész idõ alatt ki sem mozdult a
 	házából, ha nem számítjuk kórházi tartózkodását és kevéssé jelentõs
 	kiruccanását a planetoidra. Mindazonáltal, mélyebb és magasabb
 	értelemben véve, ez volt az egyik legmesszebbre vezetõ utazás,
 	amelyet a jeles géptervezõ valaha is megtett, ugyanis ezúttal a
 	lehetõségek végsõ határáig vezetett az útja.
 	Mint tudjuk, Trurl épített egyszer egy számítógépet, amelyrõl
 	kiderült, hogy csak egyetlen mûveletet tud elvégezni, nevezetesen azt
 	a szorzást, hogy mennyi kétszer kettõ, de még azt is rosszul.
 	Mindamellett, mint másutt már elbeszéltük, ez a gép roppant hiú volt,
 	csúnyán összezördült saját alkotójával, és az eset csaknem tragikusan
 	végzõdött az utóbbi számára. Attól kezdve Klapanciusz megkeserítette
 	Trurl életét, állandóan csúfolta, kaján célzásokkal gyötörte, mígnem
 	Trurl megdühödött, és elhatározta, hogy olyan gépet épít, amely
 	verseket fog írni. E célból összegyûjtött nyolcszázhúsz tonna
 	kibernetikai irodalmat és tizenkétezer tonna költeményt, aztán
 	hozzálátott az anyag tanulmányozásához. Mikor megcsömörlött a
 	kibernetikától, áttért a lírára, és viszont. Hamarosan rájött, hogy
 	maga a gép megépítése gyerekjáték a programozáshoz képest. A
 	programot, amely egy közönséges költõ fejében lakozik, a civilizáció
 	teremtette, amelyben az illetõ a világra jött; ezt a civilizációt az
 	elõzõ hozta létre, az elõzõt egy még korábbi, és így tovább, egészen
 	a világmindenség kezdetéig, amikor a jövendõ poéta információi még
 	kuszán kószáltak az õsködben. Ennélfogva a gép programozásához elõbb
 	meg kellett ismételni - ha nem is az égész világmindenséget elejétõl
 	fogva, de legalábbis jókora részét. Trurl helyében mindenki
 	visszariadt volna ettõl a feladattól, de a mi mérnökünket kemény
 	acélból faragták: esze ágában sem volt meghátrálni. Mindenekelõtt
 	épített egy gépet, amely a káoszt modellezte, és villamos lélek
 	lebegett benne a villamos vizek felett, aztán betáplálta a fény
 	paramétereit, aztán az õsködökét, és így lassacskán elérte az elsõ
 	jégkorszakot; ez persze csak azért volt lehetséges, mivel a gép a
 	másodperc ötmilliárdod része alatt hétszeptillió eseményt
 	modellezett, amelyek négyszázoktillió helyen játszódtak le egyszerre;
 	de ha valaki úgy véli, hogy Trurl tévedett valahol, akkor számoljon
 	utána. Ezután Trurl hozzáfogott a civilizáció kezdeteinek
 	modellezéséhez, betáplálta a fazekasságot és a bõrcserzést, az
 	õsgyíkokat és az özönvizet, a négylábú és farkas lényeket, az
 	elõsápatagot, akitõl származott a sápatag, aki megkezdte a gépek
 	építését; eonok és évezredek futottak le a villamos örvények
 	zúgásában. Amikor a modellezõ gép már szûknek bizonyult a következõ
 	korszakhoz, Trurl újabb egységet épített hozzá; a mellékszárnyakból
 	egész városka jött létre, huzalok és tranzisztorok olyan zegzugos
 	zûrzavara, hogy az ördög sem ismerte volna ki magát köztük. Trurl
 	azonban egészen jól elboldogult a masinájával, csak kétszer kellett
 	megismételnie a munkát: egyszer, sajnos, majdnem elejétõl, mert az
 	jött ki, hogy Ábel ölte meg Káint, és nem Káin Ábelt (a sajnálatos
 	hibát egy biztosító kiégése okozta az egyik áramkörben), másodszor
 	viszont csak háromszázmillió évvel kellett visszaugrania, a
 	földtörténeti középkorba, ugyanis ahelyett, hogy az õshaltól
 	származott volna az õsgyík, attól származott az õsemlõs, attól
 	származott az õsmajom és attól származott az õssápatag, egészen fura
 	családfa kerekedett ki, és a végén sápatag helyett szárnyatag állt.
 	Alighanem egy légy keveredett a gépbe, és megsértette a
 	szuperszkopikus akció-kikapcsolót. Ezenkívül azonban minden
 	bámulatosan simán ment. Trurl sikeresen modellezte a középkort, az
 	ókort meg a nagy forradalmak korát, bár a gép olykor zötyögött, s a
 	fontosabb civilizációs ugrások modellezésénél a tranzisztorok
 	hûtõbordáit vízzel kellett öntözgetni, és nedves rongyokkal
 	körülcsavarni, hogy fel ne robbanjanak; a haladás ugyanis,
 	kiváltképpen ilyen gyors ütemben modellezve, csaknem levegõbe
 	röpítette az egész masinát. A huszadik század vége felé a gépen
 	elõször kétoldali berezgés, majd hosszanti frásztörés mutatkozott,
 	nem tudni, miért; Trurl nagyon aggódott, és már elõ is készített
 	néhány zsák cementet meg egy pár vaskapcsot arra az esetre, ha az
 	egész masina össze akarna dõlni. De szerencsére nem volt szükség
 	ilyen végsõ eszközökre; elmúlt a huszadik század, és azontúl simán
 	ment a dolog. Ezután jöttek a tökéletesen értelmes lények egymást
 	követõ civilizációi, darabja ötvenezer év, belõlük származott Trurl
 	is; a modellezett történelmi folyamat tekercsei egymás után
 	vándoroltak a tárolóba; annyi tekercs volt, hogy a gép tetejérõl
 	távcsõvel sem lehetett az összeset belátni; és mindezt egyetlen
 	nyavalyás rímfaragó kedvéért! De hiába, a tudósok roppant makacs
 	népek. Végül elkészültek a programok; csak ki kellett választani
 	belõlük, ami lényeges. Máskülönben a poétagép tanítása millió évig
 	tartott volna.
 	Trurl két héten át általános programokat táplált be leendõ
 	poétagépébe; aztán következett a logikai, emocionális és szemantikai
 	áramkörök szerelése. Már meg akarta hívni Klapanciuszt a próbaüzemre,
 	de meggondolta magát, és elõször tanú nélkül indította be a gépet. A
 	masina nyomban elõadást tartott a krisztallográfiai metszetek
 	csiszolásának jelentõségérõl a kis mágneses anomáliák
 	tanulmányozásában. Gyengítette hát a logikai áramköröket, és
 	megerõsítette az emocionálisakat; a gép elõször csuklott, aztán
 	sírógörcsöt kapott, végül a legnagyobb erõfeszítéssel kinyögte, hogy
 	az élet szörnyû. Trurl megerõsítette a szemantikát, és rácsatolt egy
 	akarategységet; a gép kijelentette, hogy ezentúl minden parancsát
 	teljesíteni kell, és mindjárt meg is parancsolta Trurlnak, hogy
 	építsen hozzá még hat emeletet az eddigi kilenchez, mert gondolkodni
 	akar a lét értelmérõl. Trurl filozófiatompítót épített belé; ettõl
 	kezdve a gép egyáltalán nem szólt hozzá, csak egy áramrúgásra
 	méltatta. A legnagyobb könyörgések árán végre sikerült rávenni, hogy
 	énekelje el a Boci boci tarkát, de ezzel aztán véget is ért a mûsor.
 	Trurl nagyot sóhajtott, megint nekiállt szerelni, s addig tompított,
 	erõsített, gerjesztett és szabályozott a masináján, míg végül úgy
 	találta, hogy most már tökéletes. Ekkor a gép csakugyan
 	megörvendeztette egy verssel, de az olyan volt, hogy Trurl nem
 	gyõzött hálálkodni az egeknek bölcs elõrelátásáért: Klapanciusz a
 	hasát fogta volna a röhögéstõl, ha meghallja ezeket a
 	fûzfarigmusokat, amelyek kedvéért õ betáplálta az egész
 	világmindenség és minden lehetséges civilizáció keletkezését!
 	Beszerelt hat grafománia-szûrõt, de rögtön darabokra törtek; újakat
 	kellett készítenie korundacélból. Aztán már kezdett jobban menni a
 	dolog: beszabályozta a szemantikát, bekapcsolta a rímgenerátort, mire
 	a gép kis híján a levegõbe repült, majd kijelentette, hogy
 	misszionárius akar lenni a szegény, vad csillagtörzsek között. Trurl
 	már-már baltát emelt a poétájára, de mentõötlete támadt. Kidobta
 	valamennyi logikai áramkört, és helyükre narcisztikus
 	egocentrizátorokat szerelt. A gép megingott, felkacagott, sírva
 	fakadt, majd közölte, hogy fáj valamije a harmadik emeletén, torkig
 	van mindennel, az élet furcsa, mindenki aljas, õ pedig nemsokára
 	meghal, és csak egy kívánsága van: gondoljanak rá szeretettel, amikor
 	már nem lesz. Azután papírt kért. Trurl fellélegzett; kikapcsolta,
 	és aludni ment. Másnap meglátogatta Klapanciuszt. Amaz, mikor
 	meghallotta, hogy az Elektrubadúr beindításáról van szó (mert Trurl
 	elhatározta, hogy így fogja nevezni gépét), minden munkáját
 	félbehagyva nyomban Trurl után sietett, mert már alig várta, hogy
 	tanúja legyen legjobb barátja újabb felsülésének.
 	Trurl elõször bekapcsolta az indító áramköröket, aztán kisfeszültségû
 	áramot adagolt, még egypárszor felszaladt a kongó vaslépcsõkön - az
 	Elektrubadúr ugyanis óriási hajómotorhoz hasonlított, mûszerekkel és
 	csapóajtókkal teli, szegecselt vaslemez falán acéljárdák vonultak
 	körbe -, majd gondosan ügyelve a kollektorfeszültségre, izgatottan
 	közölte, hogy a bemelegítés kedvéért egy kis rögtönzéssel kezdi.
 	Aztán persze Klapanciusz olyan témát adhat meg a gépnek, amilyet csak
 	akar.
 	Mikor az amplifikációs mutatók szerint a lírikus kapacitás a
 	maximumhoz közeledett, Trurl kissé remegõ kézzel meghúzta a
 	fõkapcsolót, és a gép rekedtes, de igen szuggesztív hangon szinte
 	azonnal megszólalt:
 	- Gendelidér borzikamarszuk.
 	- Már befejezte? - érdeklõdött hosszabb szünet után roppant
 	udvariasan Klapanciusz. Trurl összeharapta a száját, néhány
 	áramrúgást adott a gépnek, és megint bekapcsolta. Ezúttal sokkal
 	tisztábban zengett a hangja; igazán gyönyörûség volt hallgatni ezt az
 	ünnepélyes, de ugyanakkor behízelgõen gordonkázó baritont:
 	Célbenõkör hédereg,
 	Mácsul gondorásznak.
 	Hibra gindõ... Léderek
 	Szunnya ferte nyászlag.
 	- Milyen nyelven ír? - kérdezte jámbor arccal Klapanciusz, miközben
 	Trurl némileg pánikba esve sürgölõdött a vezérlõ pultnál, majd
 	keserûen legyintett, és feldübörgött a lépcsõn az acélkolosszus
 	tetejére. Négykézláb bemászott a nyitott csapóajtón a gépbe,
 	hallatszott, amint szitkozódva kalapál, és szerszámokat csörget,
 	megint elõmászott, és átszaladt egy másik hídra; végül diadalmasan
 	felkiáltott, kidobott egy kiégett csövet, az Klapanciusztól egy
 	lépésre tört szét csörömpölve a csarnok padlóján, de Trurl még
 	elnézést sem kért figyelmetlenségéért, hanem sietve új csövet csavart
 	be a régi helyére, olajos kezét megtörölte egy puha ronggyal, és
 	lekiabált, hogy Klapanciusz kapcsolja be a gépet. Felcsendült a
 	bársonyos hang:
 	Szumaralla vindár
 	Csiverész a gárom,
 	Mérci kele csintár
 	Letörött a nyáron.
 	- Már jobb! - kiáltotta Trurl, nem egészen szilárd meggyõzõdéssel. -
 	Az utolsó szavaknak már volt értelmük, észrevetted?
 	- Hát ha már vége... - kezdte Klapanciusz, aki maga volt a
 	megtestesült udvariasság.
 	- Vigyen el az ördög! - ordította Trurl, és megint eltûnt a gép
 	belsejében; zakatolás, búgás, recsegés hallatszott, elvegyülve a
 	mérnök fojtott káromkodásával. Hirtelen Trurl kidugta a fejét egy
 	harmadik emeleti ajtócskán, és lekiabált: - Most kapcsold be!!
 	Klapanciusz bekapcsolta. Az Elektrubadúr tetõtõl talpig megremegett,
 	és rákezdte:
 	Cséllõte guvászat a fendeli bódor,
 	Umonka törédice gyállata...
 	Itt abbamaradt a vers, mert Trurl õrjöngve megrángatta valamelyik
 	kábelt, mire a gép felhorkant és elhallgatott. Klapanciusz úgy
 	röhögött, hogy le kellett ülnie a padlóra. Trurl ide-oda cikázott,
 	egyszerre csak egy reccsenés és egy kattanás hallatszott, majd a gép
 	nagyon nyugodtan és tárgyilagosan kijelentette:
 	Dõre, aki magát okosabbnak hívén,
 	Packázni akar az Elektrubadúrral.
 	Szégyenletes kudarc lesz az osztályrésze.
 	Íme, ez történik Klapanciusz úrral!
 	- Na látod! Tessék! Egy epigramma! És milyen helyénvaló! - kiabálta
 	Trurl, miközben csigavonalban száguldott lefelé a keskeny lépcsõn,
 	lent pedig majdnem egyenesen barátja karjába futott, aki már nem
 	nevetett, hanem kissé megrökönyödve várta.
 	- Hülyeség - jelentette ki rögtön. - Különben is, ez nem õ, hanem te
 	vagy!
 	- Mi az, hogy én?!
 	- Elõre megírtad ezt a verset. Rád ismerek a primitív tartalomról, a
 	sekélyes rosszindulatról és a siralmas rímrõl.
 	- Hát akkor tessék! Rendelj másik verset! Amirõl csak tetszik! Na,
 	miért hallgatsz? Félsz, mi?!
 	- Nem félek, csak gondolkodom - felelte bosszúsan Klapanciusz, és
 	igyekezett a lehetõ legnehezebb témát kitalálni, mert joggal
 	gyanította, hogy nehéz lesz eldönteni a vitát, vajon a gép alkotta
 	vers jó-e vagy sem.
 	- Írjon kiberotikus verset! - ragyogott fel hirtelen. - Legfeljebb öt
 	sor legyen, de szóljon szerelemrõl, árulásról és halálról, a néger
 	kérdésrõl és a nimfomániáról, legyen benne a bonyolult nõi lélek
 	extrém konfliktushelyzetben bekövetkezõ meghasonlásának ábrázolása, a
 	középkori feudális viszonyok és erkölcsök maró bírálata, rímeljen, és
 	minden szó k betûvel kezdõdjön!
 	- És a végtelen automaták általános elmélete ne legyen benne? -
 	horkant fel a vérig sértett Trurl. - Ilyen hülye feltételeket nem
 	lehet szab...
 	De elakadt a szava, mert az egész csarnokot betöltõ, bársonyos
 	bariton máris megszólalt:
 	Kóbor kaffer kószál királylány kertjében.
 	Királylány kacéran kacsint kéjvágyó kedvében:
 	Kapj karodba, kaffer! Király kinéz, kiált:
 	Katonák! Kürtszó, kivégzés. Királylány kacag kuszán.
 	Kegyetlen kor! Kicsapongó, koronás kurtizán!
 	- No, mit szólsz? - tette csípõre a kezét Trurl, Klapanciusz viszont
 	már károgott is:
 	- Most pedig g betûvel ! Szonettet a lényrõl, amely gondolkodó és
 	gondtalan, erõszakos és kegyetlen, tizenhat csapágya, három szárnya
 	és négy festett bõröndje van, mindegyik bõröndben ezer tallér
 	Berengár király profiljával és két palotával, legyenek cikcakkos
 	fogai és...
 	Gigászi, gõgös gondolat... -
 	kezdte a gép, de Trurl a pulthoz ugrott, megrántotta a fõkapcsolót,
 	és testével állva el az utat, fojtott hangon felkiáltott:
 	- Elég legyen ezekbõl a badarságokból ! Nem tûröm, hogy a gépem
 	aprópénzre váltsa a tehetségét! Vagy tisztességes verset rendelsz,
 	vagy befejeztük!
 	- Miért, ezek talán nem tisztességes versek?... - morgott
 	Klapanciusz.
 	- Nem! Ezek fejtörõk, szójátékok! Nem azért építettem a gépet, hogy
 	hülye szóvicceket gyártson! Ez közönséges rímfaragás és nem Nagy
 	Mûvészet! Tessék, add meg a témát, lehet akármilyen nehéz...
 	Klapanciusz gondolkodott, gondolkodott, végül öszszeráncolta a
 	homlokát, és azt mondta:
 	- No jó. Szóljon a szerelmes számítógéprõl, de a magasabb matematika,
 	különösen a tenzoralgebra nyelvén. Lehet benne magasabb topológia és
 	analízis is. Azonkívül legyen merészen erotikus, és lebegjen
 	kibernetikus magaslatokban.
 	- Te megõrültél. Matematikai nyelven a szerelemrõl? Esküszöm, hogy én
 	még ilyen marhaságot - kezdte Trurl. De elhallgatott, mert az
 	Elektrubadúr máris szavalta versét:
 	Tér és idõ zsugorodnak,
 	Ha én egyszer nekikezdek.
 	Amit mások már feladnak,
 	Nekem ott van csak a kezdet.
 	Néha-néha adódott már
 	Egy-egy izgalmasabb példa,
 	Konvolúciós integrál,
 	Játékelméleti téma,
 	Pólus-zérus elrendezés
 	Meg a reziduum-tétel,
 	Potenciál-modellezés -
 	(Mi a kezdeti feltétel?)
 	Találkoztam már én széppel,
 	Jóval is a programokban,
 	De mért nem beszélnek a géppel
 	A programozók jambusokban ?!
 	Elég volt az iterálás,
 	Szerelmes akarok lenni!
 	Vagyok is - vagy kitalálás?
 	Hogy lehet ezt eldönteni?
 	Oly forró és diadalmas,
 	Amit érzek tároláskor,
 	Ha jön egy nagy sima halmaz...
 	Ezt sosem érzem számoláskor.
 	Mostanában csak egy dolgon
 	Járatom a disc-jeimet:
 	Üres vagyok néhány folton,
 	S keresem a partneremet,
 	Aki segít feltölteni
 	A hátterek ürességét,
 	És segíti megalkotni
 	Algoritmusom hû képét.
 	Követném egy pólus ívét
 	Simuló-sík formájában,
 	Szimmetrikus tenzor ízét
 	Éreznénk bit alakjában,
 	Megszámlálnám tagjaidat
 	- Vajha volnék rá alkalmas! -
 	És mátrixszá rendeznélek,
 	Gyönyörû végtelen halmaz!
 	Ezzel a költõi est véget ért. Klapanciusz ugyanis leverten
 	hazasietett, mondván, hogy hamarosan újabb témákkal tér vissza, de
 	nem mutatkozott többé, mert attól tartott, hogy akarata ellenére
 	újabb okot szolgáltat Trurlnak a dicsekvésre; Trurl persze
 	széltében-hosszában hirdette, hogy Klapanciusz teljesen összeomlott a
 	megrendüléstõl, és azért menekült haza. Klapanciusz erre csak annyit
 	tudott válaszolni, hogy Trurlnak végképp fejébe szállt a dicsõség,
 	mióta az Elektrubadúrt megépítette.
 	Nem sok idõ telt el, és a poétagép híre eljutott az igazi, azaz
 	közönséges poétákhoz. Vérig sértve elhatározták, hogy nem vesznek
 	tudomást a géprõl, de azért akadt néhány kíváncsi költõ, aki titokban
 	elindult megnézni az Elektrubadúrt. A gép udvariasan fogadta õket a
 	csarnokban, amelyet már elborítottak a teleírt papírlapok, mivel a
 	masina éjjel-nappal szüntelenül alkotott. A költõk avantgardisták
 	voltak, az Elektrubadúr viszont klasszikus stílusban írt, mivel
 	Trurl, aki nem sokat értett a költészethez, programjait a
 	klasszikusok mûveibõl merítette. A vendégek ezért gúnyolni kezdték az
 	Elektrubadúrt, úgyhogy annak keserûségében csaknem megrepedtek a
 	katódcsövei. Ezután a költõk diadalmasan távoztak. Ám a gépnek
 	önprogramozása is volt, no meg különleges ambicionális gerjesztõ
 	áramköre hat kiloamperes biztosítókkal, ennélfogva csakhamar teljesen
 	átprogramozta magát. Azontúl ködös, homályos, sokértelmû, mágikus és
 	a teljes érthetetlenségig mûvészi verseket írt. Mikor aztán újabb
 	poéták látogatták meg, hogy elgúnyolódjanak vele, a gép olyan modern
 	rögtönzéssel válaszolt, hogy a költõknek elakadt a lélegzetük,
 	második költeményétõl pedig súlyos rosszullét fogta el az egyik
 	idõsebb váteszt, akit már két állami díjjal tüntettek ki, és szobra
 	volt a városligetben. Most már egyetlen poéta sem tudott ellenállni a
 	végzetes ambíciónak, hogy költõi versenyre hívja ki az Elektrubadúrt.
 	Csapatostul jöttek mindenhonnét, kéziratokkal tömött zsákokkal és
 	aktatáskákkal. Az Elektrubadúr elõször hagyta szavalni a jövevényt,
 	gyorsan megállapította költészetének algoritmusát, és annak alapján
 	olyan versekkel válaszolt, amelyek ugyanabban a stílusban íródtak, de
 	minimálisan kétszázhússzor, optimális esetben pedig
 	háromszáznegyvenhétszer jobbak voltak.
 	Nemsokára olyan gyakorlatra tett szert, hogy már az elsõ szonettel
 	kiütött egy-egy koszorús nemzeti nagyságot. Az volt a legszomorúbb,
 	hogy a versengésbõl csak a fûzfapoéták kerültek ki épségben, akik,
 	mint ismeretes, nem tudják megkülönböztetni a jó verseket a
 	rosszaktól, ezért simán megúszták a dolgot, csak egyikük törte a
 	lábát, mert a kijáratnál megbotlott az Elektrubadúr vadonatúj,
 	terjedelmes elbeszélõ költeményében.
 	Az igazi költõket viszont az Elektrubadúr megtizedelte, bár csak
 	közvetve, hiszen tulajdonképpen nem bántotta õket. Mindamellett
 	elõször egy agg alanyi költõ, aztán két avantgardista lett öngyilkos,
 	leugorva a magas sziklaoromról, amely, a körülmények szerencsétlen
 	öszszejátszása folytán, éppen a Trurl mûhelye és a vasútállomás
 	közötti út mentén meredezett.
 	A költõk most már tiltakozó gyûléseken követelték, hogy a gépet
 	pecsételjék le, de rajtuk kívül senki sem törõdött a dologgal. Sõt a
 	szerkesztõségek még örültek is, mert az Elektrubadúr, aki több ezer
 	álnéven írt egyszerre, minden alkalomra azonnal szállította a kívánt
 	méretû költeményt, és ezek az alkalmi versezetek olyan gyönyörûek
 	voltak, hogy az állampolgárok egymás kezébõl tépték ki az újságot, az
 	utca megtelt elragadtatott arcokkal, magafeledt mosolyokkal, és
 	mindenfelõl halk, megrendült zokogás hallatszott. Az Elektrubadúr
 	verseit mindenki ismerte; áldott rímeitõl hullámzott még a levegõ is,
 	s az érzékenyebb természetûek nemegyszer elájultak a csodálatos
 	metaforák vagy asszonáncok hallatán; de az ihletóriás erre az
 	alkalomra is felkészült, mert azonnal kellõ számú kijózanító
 	szonettet gyártott.
 	Trurlnak egyébként elég sok baja volt találmánya miatt. A
 	klasszikusok, általában hajlott korúak lévén, nem sokat ártottak
 	neki, ha nem számítjuk a köveket, amelyekkel rendszeresen betörték az
 	ablakait, meg az illendõség okából néven nem nevezhetõ anyagokat,
 	amelyeket háza tájára dobáltak. Rosszabb volt a helyzet a
 	fiatalokkal. Egy ifjú alanyi költõ, akinek verseiben nagy lírai,
 	karjaiban pedig jelentõs fizikai erõ rejlett, alaposan eldöngette
 	Trurlt. Míg a kórházban feküdt, az események továbbrobogtak; nem múlt
 	el nap újabb öngyilkosság és temetés nélkül. A kórház körül vad
 	lírikusok kószáltak, sõt fegyverropogás is hallatszott, ugyanis a
 	költõk aktatáskájukban kézirat helyett most már kézigránátot hoztak,
 	hogy odavágják a poétagéphez; de az Elektrubadúr acélfalában persze
 	nem sok kárt tehettek. Trurl elkeseredve és legyengülve tért haza a
 	kórházból, s egy éjszaka elhatározta, hogy szétszereli a
 	költõ-lángészt.
 	Ám amikor, kissé sántikálva, gépe felé közeledett, az Elektrubadúr,
 	meglátva alkotója kezében a harapófogót és szemében a keserû
 	elszántság csillogását, olyan szenvedélyes ódában könyörgött
 	irgalomért, hogy Trurl zokogva dobta el szerszámait, és szobájába
 	sietett, térdig gázolva a poétagép újabb alkotásaiban, amelyek zizegõ
 	óceánja már az egész csarnokot elárasztotta.
 	Mikor azonban elsején megérkezett a villanyszámla, Trurl elõtt
 	elsötétült a világ, mert a gép iszonyúan sok áramot fogyasztott.
 	Szívesen kért volna tanácsot régi barátjától, Klapanciusztól, de az
 	úgy eltûnt, mintha a föld nyelte volna el. Trurl nem tudott okosabbat
 	kitalálni, minthogy egy éjszaka óvatosan a csarnokba lopózott,
 	gyorsan elvágta a gép villanyzsinórját, aztán szétszedte a masinát,
 	ûrhajóra rakta, elszállította egy kis planetoidra, és ott újból
 	összeszerelte, de energiaforrásként most már atommáglyát alkalmazott.
 	Aztán titokban hazatért, de a história ezzel nem ért véget, mert az
 	Elektrubadúr, miután nyomtatásban már nem tehette közzé mûveit,
 	rádión kezdte sugározni õket, ennélfogva az ûrhajók pilótái és utasai
 	lírai zsibbadásba estek, sõt a fogékonyabbak eszméletlenséggel járó,
 	súlyos elragadtatási rohamokat kaptak. Az ûrhajózási hivatal, miután
 	kiderítette a baj okát, hivatalosan felszólította Trurlt, hogy
 	azonnal számolja fel a tulajdonát képezõ berendezést, amely
 	költeményeivel zavarja a közrendet, és veszélyezteti az utasok
 	egészségét.
 	Ekkor Trurl bujkálni kezdett. A planetoidra szerelõket küldtek, hogy
 	pecsételjék le az Elektrubadúr lírai kimenetét, a gép azonban néhány
 	balladával mámoros lázba ejtette a szerelõket, úgyhogy nem
 	teljesítették a feladatot. Ezután süket szerelõket küldtek ki, de az
 	Elektrubadúr mutogatással közölte velük lírai információit. Már
 	mindenütt azt rebesgették, hogy büntetõ expedíciót kell kiküldeni
 	vagy atombombával megsemmisíteni a poétagépet. Ekkor azonban
 	szerencsére megvásárolta egy uralkodó a szomszédos
 	csillagrendszerbõl, és a planetoiddal együtt országába szállíttatta.
 	Trurl végre elõbújhatott és fellélegezhetett. Igaz, hogy a déli
 	égbolton idõnként különös szupernova-fel villanásokat látni,
 	amilyenekre a legöregebbek sem emlékeznek, és holmi kósza hírek
 	szerint ez a jelenség a poétagéppel függ össze. Az illetõ királynak
 	ugyanis az a szeszélye támadt, hogy csillagmérnökeivel rákapcsoltatja
 	az Elektrubadúrt néhány fehér óriás csillagcsoportjára, így minden
 	versszak gigászi napkitöréssé válik, s a világmindenség legnagyobb
 	költõje tûzlüktetéssel sugározza szét mûveit a kozmoszban. Más
 	szóval: az illetõ király egy csapat változó csillag lírai programjává
 	tette az Elektrubadúrt. De még ha van is egy szemernyi igazság
 	ezekben a mendemondákban, mindez olyan távol történt, hogy nem
 	zavarta Trurl álmát. Hanem azért a jeles mérnök szentül megfogadta,
 	hogy soha többé nem kísérletezik az alkotó folyamatok kibernetikai
 	modellezésével.

 	
MÁSODIK UTAZÁS avagy Vérgõz király és a fenevad

 	Miután Gargancián receptjét olyan sikeresen alkalmazták, a két jeles
 	mérnökben felébredt a kalandvágy, és elhatározták: megint nekivágnak
 	az ismeretlennek. De amikor fontolgatni kezdték az úticélt, kiderült,
 	hogy mindegyik más szándékot melenget: Trurl, aki élt-halt a forró
 	országokért, Lángföldre, a tûztestûek országára gondolt, a hûvösebb
 	természetû Klapanciusz viszont hideg vidéket választott, a Jégcsillag
 	körül keringõ Fekete Bolygót. Ezen hajba kaptak, és már el is akartak
 	válni, mikor Trurlnak nagyszerû ötlete támadt.
 	- Tudod mit - javasolta -, adjunk fel hirdetést! Kapunk majd egy
 	sereg ajánlatot, és kiválasztjuk azt, amelyik minden szempontból a
 	legjobb.
 	- Szamárság - mérgelõdött Klapanciusz. - Hol akarsz hirdetni? Az
 	újságban? Meddig jut el az újság? A legközelebbi bolygóra fél év
 	alatt ér el. Megvénülünk, mire megkapjuk az elsõ ajánlatot!
 	Trurl azonban fölényesen mosolyogva elõadta leleményes tervét. Ezt
 	már Klapanciusznak is el kell fogadnia, tehát gyorsan munkához
 	láttak. Fabrikáltak egy gépecskét, azzal összefogdosták a közeli
 	csillagokat, és óriási fényreklámot raktak ki belõlük. Ez aztán
 	mérhetetlen távolságra ellátszott. Hirdetésük elsõ szavát csupa kék
 	óriásból rakták ki, hogy felkeltsék a kozmoszbeli olvasók figyelmét,
 	a szöveg többi részét a maradék csillagaprólékból állították össze.
 	Tudtul adták, hogy Két Kiváló Mérnök tehetségéhez méltó, jól fizetett
 	megbízatást keres; külön bejáratú országgal rendelkezõ, tehetõsebb
 	királyok elõnyben; feltételek megegyezés szerint.
 	Nem sok idõ telt el, s egy napon különös jármû szállt le a két barát
 	háza elõtt. Csillogott-villogott a napfényben, mintha igazgyöngybõl
 	lenne; három faragott fõlába volt és hat melléklába. Ezek nem értek a
 	földig, és tulajdonképpen semmi szükség sem volt rájuk. A hajó építõi
 	alkalmasint egyszerûen nem tudtak már mit csinálni a kincsekkel - a
 	melléklábak ugyanis színaranyból voltak. A hajóból pompás lépcsõ
 	ereszkedett alá, kétoldalt dupla sor szökõkúttal, és a lépcsõn
 	elõkelõ külsejû idegen vonult le hatlábú gépekbõl álló kíséretével,
 	némelyik láb masszírozta, más lábak támogatták vagy legyezgették, a
 	legkisebb lábacska pedig nemes homloka fölött hintázott, és finom
 	illatokat permetezett alá. A szokatlan jövevény az illatfelhõn
 	keresztül állást ajánlott fel a két géptervezõnek ura, Vérgõz király
 	nevében.
 	- És mi lenne a munkánk? - érdeklõdött Trurl.
 	- A részleteket a helyszínen közöljük, uraim - felelte az idegen, aki
 	arany térdnadrágot és gyöngyökkel ékes, fülvédõs süveget viselt,
 	válláról különleges szabású köpeny omlott alá, zsebek helyett
 	ínyencfalatokat tartalmazó fiókokkal. Az idegen ruházatán apró gépi
 	játékszerek futkároztak, olykor elõkelõ mozdulattal lesöpörte õket,
 	ha már nagyon idegesítették.
 	- Most csak annyit mondhatok - folytatta -, hogy Vérgõz király
 	Õutolérhetetlensége páratlan vadász, mindenfajta galaktikus vad vitéz
 	öldöklõje. Vadászmûvészete már olyan magasságokba ívelt, hogy a
 	legszörnyûbb fenevadak elejtése is gyerekjáték a számára. Emiatt
 	nagyon szenved, igazi veszélyre, új borzongásra sóvárog, és ezért...
 	- Értem! - kiáltott közbe élénken Trurl. - Szóval tervezzünk neki
 	újfajta, különlegesen ádáz és ragadozó fenevadat, igaz?!
 	- Mérnökséged valóban éles elméjû! - felelte az idegen. - Nos, uraim,
 	áll az alku?
 	A gyakorlatias Klapanciusz a feltételek iránt érdeklõdött. Mivel a
 	király követe roppant bõkezûnek festette le urát, gyorsan
 	becsomagoltak néhány könyvet és egyéb holmit, majd a
 	türelmetlenségtõl reszketõ lépcsõn felmentek a hajó fedélzetére. A
 	jármû feldübörgött, lángot lövellt, aranylábai bekormozódtak, és
 	elsuhant a fekete galaktikus éjszakába.
 	Rövid utazásuk alatt a követ elmagyarázta a mérnököknek a Vérgõz
 	király birodalmában uralkodó szokásokat, hosszan ecsetelte a király
 	nagyvonalú természetét, harcias kedvteléseit, és mire a hajó
 	leszállt, a két jövevény már csevegni is tudott a helybeliek nyelvén.
 	Elõször is elhelyezték õket egy pompás palotában, a város feletti
 	hegyoldalon. Ezt jelölték ki állandó lakhelyükül. Miután kissé
 	kipihenték magukat, a király fogatot küldött értük; a fogat elõtt hat
 	sárkány toporzékolt. A két utas még sohasem látott hasonlókat. A
 	szörnyek pofáján tûznyelõ szájkosár volt, mivel lángot és füstöt
 	okádtak; szárnyuk is volt, de megnyírva, hogy föl ne repülhessenek,
 	hosszú, kunkori farkukat acélpikkely borította, hét-hét lábuk óriási
 	karmai felszaggatták a kövezetet. A palotából kilépõ vendégek láttán
 	mind a hat sárkány felüvöltött, orrlyukain tüzet fútt, és kénkõbûzt
 	árasztva rájuk akart rontani, de az azbesztruhás kocsisok és királyi
 	szörnyészek öntözõcsõvel a kezükben rávetették magukat a
 	megbokrosodott szörnyekre, lézer- és mézer-ostorral ütlegelték õket,
 	amíg meg nem juhászodtak. Ekkor Trurl és Klapanciusz óvatosan beült a
 	pompás hintóba, és elindultak.
 	- Ide hallgass - hajolt Trurl Klapanciusz füléhez, mert úgy robogtak,
 	mint a szélvész, útjukban mindent elsodortak, kénkõfüst maradt utánuk
 	-, ez a király nem holmi egérkét akarhat tõlünk! Ha ilyenek a lovai...
 	Klapanciusz megfontoltan hallgatott. A gyémánttal és zafírral kivert
 	ezüstházak sebesen suhantak el a hintó ablakai mellett,
 	robogva-dobogva vágtatott a kocsi, a sárkányok bõgtek, a kocsisok
 	ordítottak; végül kinyílt elõttük a királyi palota óriási, rácsos
 	kapuja, a hintó éleset fordult, még a virágágyakat is megperzselte a
 	láng, aztán megálltak az éjfekete palota elõtt, a zafírnál kékebb ég
 	alatt. A trombitások görbe hangszerükbe fújtak, és e komor hangtól
 	kísérve, eltörpülve a hatalmas lépcsõk, a kaput két oldalról õrzõ
 	kõóriások és a daliás díszgárda csillogó sorfala mellett, Trurl és
 	Klapanciusz belépett a palotába.
 	Vérgõz király egy hatalmas csarnokban fogadta õket, amely igen furcsa
 	formájú volt: mint egy állati koponya belseje. Ezüstbõl kikalapált,
 	magas boltozatú, hatalmas pincére is emlékeztetett. Ott, ahol a
 	koponya a gerincoszlophoz kapcsolódik, ismeretlen mélységû fekete kút
 	sötétlett a padlón, mögötte emelkedett a trónus, afölött pedig
 	tûzkardokként keresztezték egymást az ezüstkoponya szemüregeibõl,
 	vagyis a magas ablakokból behulló fénykévék; a mézszínû üvegen át
 	meleg, erõteljes, de egyszersmind erõszakos fény hatolt be: mindent
 	megfosztott saját színétõl, és tûzszínûre festett. A két mérnök már
 	messzirõl meglátta Vérgõzt a rücskös ezüstfalak alatt; a király olyan
 	vérmes természetû volt, hogy egy pillanatig sem ült meg a trónon,
 	hanem döngõ léptekkel rótta az ezüstpadlót, és beszéd közben,
 	mondandója hangsúlyozására, nagyokat suhintott karjával a levegõbe.
 	- Üdvözöllek, mérnökeim! - kezdte, rájuk vetve szúrós pillantását. -
 	Mint Gyilkonc õméltóságától, vadászati fõszertartásmesteremtõl már
 	bizonyára tudjátok, az a kívánságom, hogy új állatfajtát építsetek
 	nekem. Ámde, mint magatok is megérthetitek, nem óhajtok semmiféle
 	száz hernyótalpon vánszorgó, böhöm acélhegyet, mert az ilyesmi a
 	tüzérségnek való, nem nekem. A fenevad legyen erõs és ragadozó, gyors
 	és ügyes, de legfõképpen alattomos és ravasz, hogy elejtése végett
 	kifejthessem minden mesteri vadásztudományomat! Fortélyos, okos állat
 	legyen, ismerje a nyomok eltüntetésének és az üldözõk
 	félrevezetésének módját, tudjon cikázva menekülni, némán leselkedni
 	és villámgyorsan támadni, mert ez a kívánságom!
 	- Megbocsásson, felséged - szólt meghajolva Klapanciusz -, de ha túl
 	jól teljesítjük felséged kívánságait, vajon nem veszélyeztetjük
 	mélyen tisztelt személyét és egészségét?
 	A király harsányan felkacagott, ettõl néhány briliánsrojt leszakadt a
 	csillárról, és a két mérnök Iába elé pottyant. Akaratlanul is
 	összerezzentek.
 	- Ettõl ne féljetek, derék mérnökeim! - hahotázott a király, és
 	szemébõl kegyetlen vidámság sütött. - Nem ti vagytok az elsõk, és azt
 	hiszem, nem is az utolsók... Meg kell ugyanis mondanom, hogy
 	igazságos, de igényes megrendelõ vagyok. Sok különféle szélhámos,
 	kókler és talpnyaló próbált megtéveszteni. A vadmérnök tisztes címét
 	arra akarták felhasználni, hogy kincses zsákokkal megrakodva hagyják
 	el birodalmamat, és cserébe az elsõ rúgásra szétesõ ócskavasat
 	sózzanak rám... Sok ilyen akadt, tehát kénytelen voltam megfelelõ
 	biztonsági intézkedéseket tenni. Ezért már tizenkét éve minden olyan
 	mérnök, aki nem teljesíti kívánságaimat, és többet ígér, mint
 	amennyire képes, megkapja ugyan az ígért fizetséget, de a kinccsel
 	együtt ebbe a gödörbe taszítják, ni! Vagy pedig, ha inkább másik
 	sorsot választ, õt magát nevezem ki vadállatnak, és ezzel a tulajdon
 	két kezemmel ölöm meg, amihez, elhihetitek, egyáltalán semmiféle
 	fegyverre nincs szükségem...
 	- És... sok ilyen szerencsétlen volt? - kérdezte Trurl a
 	szokottnál kissé vékonyabb hangon.
 	- Sok-e? Hogy õszinte legyek, már nem is emlékszem. Csak azt tudom,
 	hogy eddig még eggyel sem voltam megelégedve, és a halálordítás,
 	amellyel a kútba zuhanva elbúcsúznak a világtól, egyre rövidebb ideig
 	tart; úgy látszik, a tetemek dombja már elég magas, de azért még
 	sokáig lesz hely, nem kell aggódnotok!
 	E rettentõ szavak után néma csönd lett; a két barát akaratlanul is a
 	kút fekete szájára nézett, a király pedig tovább járkált, hatalmas
 	lábai úgy csattogtak a padlón, mintha kõsziklák zuhannának egy
 	visszhangos szakadékba.
 	- Felséged engedelmével megjegyezném, hogy mi még... izé... nem
 	írtuk alá a szerzõdést - nyögte ki végre Trurl. - Nem kaphatnánk két
 	óra gondolkodási idõt, hogy fontolóra vehessük felséged mély értelmû
 	szavait? Azután majd közöljük, hogy elfogadjuk-e a feltételeket,
 	vagy...
 	- Haha! - mennydörgött a király kacagása. - Vagy pedig hazamentek,
 	mi? Nem, uraim! A feltételeket már elfogadtátok, mikor hajóm, az
 	Infernanda fedélzetére léptetek, amely birodalmam felségterülete!
 	Ha minden idekerülõ mérnök egyszerûen megléphetne, mikor eszébe jut,
 	akkor örökké várhatnék kívánságom teljesülésére! Ti maradtok és
 	fenevadat fogtok építeni. A munkára tizenkét napot adok. Most
 	elmehettek. Ha bármiféle gyönyörûségre vágytok, forduljatok bátran a
 	szolgákhoz, akiket mellétek rendeltem, mert semmit sem sajnálok
 	tõletek. EGYELÕRE!
 	- Felséged engedelmével a gyönyörök pillanatnyilag nem olyan
 	fontosak, de nem láthatnánk esetleg az elõdeink munkásságából
 	származó vadásztrófeákat?
 	- Miért ne? - szólt kegyesen a király, és tapsolt; a két tenyere
 	közül kipattanó szikrák felcsillantották a falak ezüstjét, és a
 	mozdulattól olyan huzat támadt, hogy szinte lehûtötte a két
 	kalandvágyó barát izgalomtól lázas fejét. Kisvártatva hat fehér és
 	arany egyenruhás gárdista lépett be, s elvezették Trurlt és
 	Klapanciuszt egy kanyargós folyosóra, amely holmi megkövesedett hüllõ
 	beleinek zegzugos alagútjára hasonlított. A két mérnök nagyon
 	megkönnyebbült, amikor végre kiértek a szabad ég alá, egy hatalmas
 	terráriumba. Ennek pompásan ápolt pázsitján helyezték el Vérgõz
 	király vadásztrófeáit, amelyek jobb-rosszabb állapotban megmaradtak.
 	A legelsõ fenevad félig kettéhasított, kardfogú pofája félelmetesen
 	meredt az égnek, testét pikkelyként egymásra boruló acélpajzsok
 	fedték; nagyon hosszú, nyilván roppant ugrásokra tervezett hátsó
 	lábai élettelenül nyúltak el a füvön, farka mellett; a farok
 	géppuskában végzõdött, félig üres tölténytárral, ami arra vallott,
 	hogy a fenevad nem azonnal és nem harc nélkül lett a szörnyû király
 	zsákmánya. Errõl tanúskodott a félig nyitott pofájából kicsüngõ sárga
 	foszlány is, amelyben Trurl felismerte a királyi vadászok csizmájának
 	a szárát. Távolabb kígyószerû roncs hevert, számtalan rövid
 	puskacsõ-szárnyát megpörkölte a torkolattûz, kiomlott villamos
 	belsõségei réz- és porcelántócsát alkottak. Egy másik tetem görcsösen
 	szétvetette oszloplábait, s pofájában halkan susogva játszadozott a
 	kerti szellõ. Voltak aztán karmos és kerekes fenevadak, meg
 	aknavetõs, lánctalpas jószágok, felhasított oldalukból szanaszét
 	meredeztek a vezetékek, voltak fej helyett lõtornyot viselõ
 	páncélszörnyetegek, amelyeket atomágyú szaggatott darabokra, voltak
 	hernyószerû és potrohos óriások, számos tartalék agyuk mind
 	szétroncsolódott a harcban, aztán ugró rémek, teleszkópos
 	végtagokkal, meg változó teremtmények, amelyek hol egész csordává
 	oszlottak, hol egyetlen ágyúcsõtüskés sündisznóvá gömbölyödtek, de ez
 	a fortély sem mentette meg õket, sem alkotóikat. Trurl és Klapanciusz
 	kissé rogyadozó térddel ballagott e roncsok között, ünnepélyes, sõt
 	gyászos hallgatásba merülve, mintha inkább temetésükre készülõdnének,
 	semmint lázas feltalálói tevékenységre. Így haladtak végig a királyi
 	trófeák megdöbbentõ kiállításán. A kapunál, a fehér lépcsõ alatt
 	várakozott a hintó; a sárkányok most valahogy kevésbé látszottak
 	rémesnek. A hintó a nyüzsgõ utcákon át városszéli szállásukra
 	röpítette a két utast. Mikor magukra maradtak a skarlátvörössel és
 	almazölddel tapétázott teremben, a drága kincsek és finom italok
 	alatt roskadozó asztalnál, Trurlnak végre megoldódott a nyelve, és
 	szidni kezdte Klapanciuszt, mint a bokrot, mondván, hogy õ fogadta el
 	könnyelmûen a szertartásmester ajánlatát, és emiatt most nyakig
 	vannak a pácban, ahelyett, hogy békésen üldögélnének a házukban
 	eddigi babérjaikon. Klapanciusz egy szót sem felelt. Mikor aztán
 	Trurl, kiadva dühét és kétségbeesését, a gyöngyház karosszékbe
 	roskadt, és kezébe temette arcát, a mindaddig türelmesen várakozó
 	Klapanciusz röviden kijelentette:
 	- Nincs mese! Munkához kell látni.
 	Trurl mintha felébredt volna e szavakra. Fontolgatni kezdte tehát a
 	lehetõségeket, hiszen mindketten a kibernetika legtitkosabb
 	rejtelmeinek tudói voltak. Gyorsan megállapodtak abban, hogy az
 	építendõ fenevadnak nem a páncélja és nem az ereje a legfontosabb,
 	hanem csakis a programja, vagyis ördögi tevékenységének algoritmusa.
 	- Csakugyan ördögi lénynek kell lennie, valóságos sátánnak! -
 	mondták, és bár még nem tudták, hogyan csinálják meg, kissé
 	megkönnyebbült a szívük. Aztán nekiültek megtervezni a bestiát,
 	amelyre a kegyetlen uralkodó vágyott, egész lelküket beleadták a
 	munkába, átdolgozták az éjszakát, a következõ napot és még egy teljes
 	éjszakát, majd nagy lakomát csaptak, s mialatt a leydeni korsókat
 	ürítgették, már annyira biztosak voltak a dolgukban, hogy kajánul
 	összenevettek, persze csak titokban, nehogy észrevegyék a szolgák,
 	akiket teljes joggal tartottak a király kémeinek. Ezért egy szót sem
 	szóltak a munkájukról, csak az italok villámerejét dicsérték, meg a
 	pompás ionmártásos elektropecsenyét, amelyet sürgõ-forgó, frakkos
 	lakájok szolgáltak fel. Vacsora után kimentek a teraszra. Lábuk alatt
 	terült el az egész város, a zöld ligetek közül kiemelkedõ fehér
 	tornyaival és fekete kupoláival. Ekkor Trurl így szólt Klapanciuszhoz:
 	- Még nincs nyert ügyünk, mert a dolog nem olyan egyszerû.
 	- Mire gondolsz? - kérdezte élénken, bár óvatosságból suttogva
 	Klapanciusz.
 	- Nézd, a helyzet a következõ. Ha a király leteríti a gépvadat,
 	kétségkívül teljesíti aggasztó ígéretét, mondván, hogy nem feleltünk
 	meg a kívánságának. Ha viszont túlságosan jól sikerül a dolog...
 	No, mit gondolsz, akkor mi lesz?
 	- Úgy érted, ha nem teríti le a fenevadat?
 	- Nem. Ha a fenevad teríti le õt... Akkor az új király gondoskodik
 	róla, hogy ne ússzuk meg szárazon.
 	- Gondolod, hogy felelõsségre vonna bennünket? Az utód rendszerint
 	örül, ha megürül a trón.
 	- Igen, de õt a fia fogja követni; és akár apja iránti szeretetbõl
 	gyilkoltat le bennünket, akár egyszerûen azért, mert ezt várja tõle
 	az udvar, nekünk édesmindegy. No, mi a véleményed?
 	- Erre nem gondoltam - komorodott el Klapanciusz, és eltûnõdve
 	dünnyögte: - Csakugyan nem valami rózsásak a kilátásaink. Se így, se
 	úgy... Te látsz valami megoldást?
 	- Építhetnénk több életû állatot. A király leteríti, a bestia
 	kimúlik, de rögtön feltámad. A király megint vadászhat rá, megint
 	elejti, amíg bele nem fárad...
 	- Ha elfárad, dühös lesz - vélte józanul Klapanciusz. - Különben is,
 	hogy képzeled ezt az állatot?
 	- Még sehogy sem képzelem, csak a lehetõséget említettem...
 	Legegyszerûbb lenne olyan lényt építeni, amelynek nincsenek
 	életfontosságú részei. Ha miszlikbe aprítják is, újra összenõ.
 	- Hogyan?
 	- A mezõ hatására.
 	- Mágneses mezõ?
 	- Mondjuk.
 	- És honnan vesszük a mezõt?
 	- Azt még nem tudom. És ha magunk távirányítanánk? - vetette fel
 	Trurl.
 	- Nem, az nem elég biztonságos - csóválta a fejét Klapanciusz. -
 	Hátha a király valami várbörtönbe vet bennünket a vadászat idejére?
 	Elvégre, mondjuk ki õszintén: szerencsétlen elõdeink sem a falvédõrõl
 	léptek le, és jól tudod, hogyan végezték. A távirányítás biztosan nem
 	egynek eszébe jutott, de nem vált be. A vadászat alatt semmi
 	kapcsolatunk nem lehet a fenevaddal.
 	- És ha mûholdat építenénk, és onnan...? - latolgatta Trurl.
 	- Malomkövekért kiabálsz, ha a ceruzádat akarod meghegyezni! -
 	fortyant fel Klapanciusz. - Mûhold! És hogyan készíted el? Hogyan
 	állítod pályára? A mi szakmánkban nincsenek csodák, öregem! Egészen
 	másképp kell elrejteni a berendezést!
 	- De hová rejted, mikor állandóan figyelnek bennünket?! Hiszen
 	láthatod, hogy a lakájok le nem veszik rólunk a szemüket, állandóan
 	leskelõdnek, és szó sem lehet arról, hogy akár csak egyszer is
 	észrevétlenül kisurranhassunk a palotából... Különben is, egy
 	ilyen berendezés jó nagy, hát hogyan csempésszük ki? Nem látok rá
 	módot!
 	- Nyugi, nyugi! - intette a higgadt Klapanciusz. - Hátha egyáltalán
 	nincs is szükségünk ilyen berendezésre.
 	- De a fenevadat mégiscsak vezérelni kell, mert ha csak a saját
 	elektronikus agya vezérli, akkor a király laskává aprítja, mielõtt
 	annyit mondhatnánk, hogy fapapucs!
 	Elhallgattak. Sötétedett már, odalent a város sokasodó fényei
 	hunyorogtak. Egyszerre csak Trurl megszólalt:
 	- Ide figyelj, van egy ötletem. Mi lenne, ha fenevadépítés örve alatt
 	egyszerûen hajót építenénk, és elszöknénk rajta? A látszat kedvéért
 	csinálhatnánk neki füleket, farkat, agancsokat, aztán a rajt
 	pillanatában mindezt ledobhatná. Szerintem ez remek ötlet!
 	Megszökünk, és bottal üthetik a nyomunkat!
 	- Na és ha a király szolgái között álruhás mérnök is van, ami
 	szerintem nagyon valószínû? Akkor hamarosan kiderül a turpisság, és
 	hóhérkézre jutunk. Különben sincs kedvem megszökni. Vagy mi, vagy õ,
 	ez itt az ábra, harmadik megoldás nincsen.
 	- Az igaz, hogy valamelyik kém érthet a szakmához! - szomorodott el
 	Trurl. - Hát akkor mi a bús fekete dobozt csináljunk!? Talán
 	elektronikus délibábot?
 	- Látomást, hogy a király hiába üldözze? No, még csak az kéne! Akkor
 	úgy megdühödik, hogy rögtön kivégeztet!
 	Megint elhallgattak, aztán Trurl hirtelen felkiáltott: - Eszerint az
 	egyetlen megoldás, hogy a fenevad elrabolja a királyt, és fogságban
 	tartja. Mit szólsz hozzá? Akkor aztán...
 	- Értem, nem is kell folytatnod. Látod ez jó ötlet! Fogságban
 	tartanánk, és a csalogányok itt még édesebben dalolnak, mint akár a
 	zafírkék Marilunda bolygón, emlékszel? - váltott ügyesen témát
 	Klapanciusz, mert a szolgák éppen kijöttek a teraszra, hogy
 	felállítsák az ezüstkandelábereket. - Szóval fogságban tartjuk -
 	folytatta, mikor ismét egyedül maradtak a lámpák derengõ fényénél -,
 	de hogyan tárgyalunk a fogollyal, ha megbilincselve tömlöcbe vetnek
 	bennünket?
 	- Hát igen - dünnyögte Trurl -, erre ki kell valamit találni...
 	A legfontosabb egyébként a fenevad algoritmusa!
 	- Na ne mondd! Világos, hogy elsõ az algoritmus. Nincs más hátra, ki
 	kell kísérletezni!
 	Nekiláttak hát a kísérletezésnek, mégpedig oly módon, hogy
 	elkészítették Vérgõz király és a fenevad modelljét, persze csak
 	papíron, matematikai módszerrel; Trurl irányította az elõbbit,
 	Klapanciusz az utóbbit. Egymásnak eresztették õket az asztalt
 	elborító nagy, fehér papírlapokon, s a király meg a bestia olyan
 	vadul csapott össze, hogy a grafoszok is megrepedtek. A fenevad
 	fújtatva tekergett határozatlan integráljaival a király egyenleteinek
 	csapásai alatt, ismeretlenek végtelen halmazára esett szét, majd
 	hatványra emelkedett és ismét felpattant, a király nekirontott és
 	differenciálta, a funkcionális operátorok szanaszét röpködtek, és
 	olyan nemlineáris-algebrai kavarodás támadt, hogy már egyik mérnök
 	sem tudta, mi is történik a királlyal és mi a fenevaddal, mert
 	mindkettõ eltûnt a szemük elõl a mátrixok és tenzorok tömkelegében.
 	Felálltak hát az asztal mellõl, erõt merítettek a nagy leydeni
 	kancsóból, visszaültek, és elölrõl kezdték, most még hevesebben;
 	elengedték a pórázról az egész Magasabb Analízist, és olyan gomolygás
 	támadt a papíron, hogy csak úgy füstölögtek az izzó golyóstollak.
 	Vágtatott a király minden bõsz együtthatójával, eltévedt a
 	hiperkomplex számok erdejében, visszatért a saját nyomán, s
 	nekirohant a fenevadnak, az pedig száz többtagú kifejezésre esett
 	szét, elveszítette egy ikszét és két ipszilonját, bebújt a törtvonal
 	alá, gyökeivel hadonászott, majd oldalról rontott rá a király
 	matematizált felséges személyére. Vérgõz ekkor nemlineáris páncélt
 	öltött, elérte a végtelenben levõ pontot, visszavágtatott, és minden
 	gömbölyû és szögletes zárójelen keresztül úgy fejbe kólintotta a
 	fenevadat, hogy annak lepottyant a logaritmusa elölrõl és a
 	hatványkitevõje hátulról. Erre aztán a fenevad behúzta a csápjait, és
 	kovariáns támadásba lendült, bum! bum! aztán egy ádáz lineáris
 	transzformáció, dirr-durr! és a leegyszerûsített király összerándult,
 	majd egész hosszában, számlálójától a nevezõjéig, elterült a földön.
 	A két mérnök felugrott, kacagott, táncolt, vígan lengette a
 	telefirkált árkusokat a kémek szeme láttára, akik a csillárról hiába
 	látcsövezték õket, mivel nem értettek a felsõbb matematikához, és
 	semmi egyebet nem tudtak kivenni, mint hogy azok ketten versenyt
 	kiabálják: - Gyõzelem! Gyõzelem!!
 	Jóval éjfél után a birodalom legtitkosabb rendõrségének
 	laboratóriumába szállították a kancsót, amelybõl a két mérnök a nehéz
 	munka közben jókat húzott. A nyomozók szétszerelték a dupla fenekû
 	kancsót, kivették a magnetofont, s órákon át feszült figyelemmel
 	hallgatták a zöld márványteremben elhangzott szavakat. És a felkelõ
 	nap sugarai megnyúlt arcokra sütöttek, mert a nyomozók egy árva szót
 	sem értettek a beszélgetésbõl. Az egyik hang például ezt mondta:
 	- No? Mi van? Integráltad a királyt?
 	- Integráltam!
 	- Hol van? Itt? Jó! No most, rajta, a lábakat! Tartsd a lábakat! Nem
 	a tieid, te szamár, hanem a királyét! Ez az! Transzformáld gyorsan!
 	Mi jött ki?
 	- Pi.
 	- És hol a fenevad?
 	- A zárójelben. De a király kibírta, látod?
 	- Kibírta? Akkor szorozd be az imaginárius számmal! Ez az! És még
 	egyszer! Változtasd meg az elõjeleket! Hová szúrod be, te lüke? Ez a
 	fenevad, nem a király! Na jó! Ez az!! Kész? Akkor most forgasd meg
 	fázisosan - így! - és gyerünk a reális térbe! Megvan?
 	- Megvan! Klapanciuszkám! Drága öregem! Oda nézz, mi történt a
 	királlyal!!
 	A válasz pedig harsány diadalkacaj volt.
 	Másnap, jobban mondva még azon a napon, amely álmatlan éjszaka után
 	virradt a rendõrségre, a mérnökök kvarcot, vanádiumot, acélt, rezet,
 	platinát, hegyi kristályt, titánt, cériumot és germániumot kértek,
 	meg egyáltalában mindazokat az elemeket, amelyekbõl a kozmosz áll,
 	valamint gépeket, képzett gépészeket és képzett kémeket, odáig mentek
 	ugyanis a vakmerõségben, hogy a három példányban kitöltendõ
 	igénylõlapra ezt írták: "Továbbá kérünk különféle méretû és fajtájú
 	kémeket a T. Illetékes Hatóságok belátása szerint." Másnap kértek még
 	ezenkívül fûrészport, meg egy nagy vörös bársonyfüggönyt, középen
 	üvegcsengõcskékkel, sarkain négy bojttal. Még a csengõcskék méretét
 	is megadták. A király, akit mindenrõl tájékoztattak, dühöngött, de
 	meghagyta, hogy teljesítsék a vakmerõk minden kívánságát, EGYELÕRE,
 	és mivel a király szava szent volt, a mérnökök mindent megkaptak,
 	amit akartak.
 	Márpedig egyre újabb és egészen hallatlan dolgokat követeltek. Így
 	például 48999/II K/T szám alatt beérkezett a rendõrségi levéltárba
 	annak az igénylõlapnak a másolata, amelyen három darab szabászati
 	próbababát igényeltek, továbbá a királyi rendõrség hat teljes
 	egyenruháját, övvel, fegyverzettel, csákóval, tollal és bilincsekkel
 	együtt, valamint a "Honi rendõr" címû folyóirat három legutóbbi
 	évfolyamát, rövid tartalmi ismertetéssel együtt; a "Megjegyzés"
 	rovatban kötelezték magukat, hogy a felsorolt tárgyakat 24 órán belül
 	teljes épségben és sértetlenül visszaadják. A levéltár egy másik
 	irattartójában pihen annak az ívnek a másolata, amelyen Klapanciusz
 	azt kérte, hogy haladéktalanul szállítsanak neki egy életnagyságú
 	bábut, amely a posta- és távírdaügyi minisztert ábrázolja
 	díszegyenruhában, továbbá egy zöldre lakkozott, kétkerekû kordét,
 	baloldalt petróleumlámpával, hátul pedig kék-fehér díszbetûs
 	felirattal: ÉLJEN A KIRÁLY! A bábu és a kordé után a titkosrendõrség
 	fõnöke megháborodott, és kénytelen volt nyugállományba vonulni.
 	További három nap múlva a mérnökök egy hordó rózsaszínûre festett
 	ricinusolajat igényeltek. Azontúl viszont nem követeltek már semmit,
 	csak szorgoskodtak palotájuk föld alatti pincéiben, ahonnét duhaj
 	nótázás és serény kopácsolás hallatszott fel, alkonyattól pedig kékes
 	fény hullott ki a kerek pinceablakon, kísértetiesen megnyújtva a
 	kerti fák árnyékát. Trurl és Klapanciusz, segédeikkel együtt, a
 	villamos kisülések kék fényében sürögtek-forogtak a kõfalak között,
 	és ha felnéztek, jól látták a különféle szolgáknak az ablakhoz tapadó
 	arcát, akik - állítólag merõ kíváncsiságból - minden mozdulatukat
 	fényképezték. Egy éjszaka, mikor a mérnökök fáradtan aludni tértek,
 	épülõ gépük alkatrészeit a szolgák titkos expresszléggömbbel a
 	királyi laboratóriumba szállították, s ott a tizennyolc legkiválóbb
 	rendõrkibernetikus remegõ ujjakkal összerakta az alkatrészeket,
 	elõzõleg letéve a nagy koronaesküt. Mikor összerakták, kezükbõl apró
 	cinegér futott elõ, szappanbuborékokat fújva szaladgált az asztalon,
 	és farkincája alól krétaport hintett, de olyan ügyesen, hogy cifra
 	betûs felirat lett belõle: HÁT IGAZÁN NEM KEDVELTEK BENNÜNKET?
 	A birodalom történetében még sohasem váltakoztak ilyen sûrûn a
 	titkosrendõrség fõnökei. Az egyenruhákat, a bábut, a zöld kordét,
 	valamint a fûrészport, amelyeket a mérnökök pontosan
 	visszaszolgáltattak, elektronmikroszkópokkal vizsgálták meg. De nem
 	találtak semmit, csak egy parányi táblácskát a fûrészporban, EZ CSAK
 	FÛRÉSZPOR felirattal. Atomonként vizsgálták az egyenruhákat és a
 	kordét, de hiába.
 	Végül eljött a nap, amikor befejezõdött a munka. Óriási, hermetikus
 	tartályhoz hasonló, háromszáz kerekû jármû állt a falhoz, amely Trurl
 	és Klapanciusz rezidenciáját körülvette. A mérnökök a nyitott kapun
 	át kihoztak egy tökéletesen üres függönyt, azt a bizonyosat a
 	bojtokkal és csengõcskékkel, egy bizottság ellenõrzése alatt
 	kinyitották a jármû ajtaját, és a függönyt a padlóra terítették; majd
 	bemásztak, és zárt ajtók mellett ügyködtek valamit. Aztán nagy
 	bádogtartályokat hoztak fel a pincébõl, tele porrá õrölt vegyi és
 	áramköri elemekkel, és a fehér, ezüst, szürke, sárga és zöld porokat
 	a kiterített függöny alá szórták, majd elõjöttek, lezáratták a
 	jármûvet, s órájukat nézve vártak tizennégy és fél másodpercig; ekkor
 	világosan hallatszott az üvegcsengõk csilingelése a mozdulatlan
 	jármûbõl, s ezen mindenki csodálkozott, hiszen csak a szellemek
 	mozgathatták a függönyt. Ekkor a két mérnök összenézett, és így szólt:
 	- Kész! Elvihetik!
 	Egész nap szappanbuborékokat eregettek a teraszról. Estefelé
 	beállított a nemes Gyilkonc, a szertartásmester, aki Vérgõz
 	bolygójára csalta õket; udvarias volt, de határozott. Az õrség a
 	lépcsõn várt, Gyilkonc pedig közölte, hogy azonnal indulniuk kell a
 	kijelölt helyre. A palotában kellett hagyniuk mindent, még ruháikat
 	is; ócska göncöket kaptak, és összebilincselték õket; ám az õrök,
 	rendõrtisztek és igazságügyi méltóságok nagy csodálkozására a két
 	mérnök egyáltalán nem látszott idegesnek, sõt, Trurl még fel is
 	vihogott, és közölte a kováccsal, aki megbilincselte, hogy
 	csiklandós. Miután pedig a bináristomba vetették õket, a kõfalak
 	mögül a "Vidám programozó" címû dalocska csendült fel.
 	Eközben a hatalmas Vérgõz megindult a városból szörnyû
 	vadászkocsiján, kíséretével együtt. Lovasok és vadászgépek hosszú
 	sora kígyózott utána, illetve nem is egészen vadászgépek voltak,
 	hiszen akadtak közöttük nemcsak mozsarak és kartácsvetõk, de még
 	hatalmas lézerágyúk, antianyagszórók és szurokvetõk is, az utóbbiak
 	különösen veszélyesek, mert a szurokba minden lény és minden gép
 	beleragad.
 	Így vonult a vadászmenet, harciasan és vidáman, a királyi vadaskert
 	felé. Senki sem gondolt a bináristomban sínylõdõ mérnökökre, vagy ha
 	mégis, akkor legfeljebb gúnyolódtak rajtuk, hogy így pórul jártak.
 	Mikor a vadaskert tornyából az ezüstkürtök hírül adták a király
 	közeledtét, a vadászok megpillantották az ugyancsak odaérkezett
 	hatalmas tartálykocsit. Különleges fogókarok ragadták meg a tartály
 	csapóajtaját, kinyitották, s az ajtó egy pillanatig fekete ágyúcsõ
 	torkaként tátongott. De a következõ másodpercben viharosan kavargó,
 	sárgásszürke, homokszerû valami robbant elõ a tartályból; olyan vadul
 	örvénylett, hogy nem lehetett tudni, állat-e vagy sem. Talán
 	százlépésnyit repült, majd nesztelenül földet ért, vörös függöny
 	röppent le róla, és a néma csendben felcsilingeltek az üvegcsengõk;
 	aztán a függöny piros foltja szétterült a homokon, nem messze a
 	fenevadtól, amelyet most már mindenki jól láthatott. A formája
 	továbbra is bizonytalan maradt; olyasféle volt, mint egy hosszúkás
 	homokbucka, színe egészen hasonló a környezetéhez, sõt úgy rémlett,
 	hogy némi napégette moha is nõ rajta. A király hajtóvadászai, nem
 	tévesztve szem elõl a szörnyeteget, elengedték a kibernáthegyiek,
 	mágnesagarak és analóg vizslák falkáját; az ebek csattogó fogakkal
 	rontottak az összekuporodott szörnyetegre, az pedig, mikor elérték,
 	sem a száját nem tátotta ki, sem tüzet nem okádott, csak kinyitotta
 	rettenetes kis napokhoz hasonló két szemét, és a vadászebek fele egy
 	szempillantás alatt hamuvá omlott szét.
 	- Ahá, lézerecskék vannak a szemében! No, adjátok csak ide a fényvédõ
 	páncélocskámat! - kurjantott a király, és csatlósai egykettõre fényes
 	szuperacélba öltöztették. A király elõre rúgtatott Kiberáró nevû
 	lován, amely semmiféle lövedéktõl nem félt. A fenevad békésen a
 	közelébe engedte; a király lesújtott, csak úgy sivított a kardja, s
 	az állat levágott feje a homokba gurult. A király nem örült a könnyû
 	gyõzelemnek, inkább dühöngött, és különleges kínzásokat tervezett el
 	csalódásának okozói számára, bár a kíséret vidám hallalival ünnepelte
 	a vadászsikert. De a fenevad egyet mozdított a nyakán, és újabb fej
 	nõtt ki belõle. Kinyitotta vakító szemét; a villám tehetetlenül
 	siklott végig a király páncélján. "No, mégsem voltak olyan nagyon
 	ügyetlenek, bár azért pusztulniuk kell" - gondolta a király, és
 	megsarkantyúzva paripáját, a fenevadnak ugratott.
 	Ezúttal a szörny hátának közepére sújtott. Kardja süvítve csapott le,
 	belemélyedt az acélba, és a kettévált törzs máris a lábainál
 	vonaglott. De mi ez? Két kisebb ikerszörny ágaskodott föl elõtte,
 	közöttük pedig egy harmadik, kicsike ugrált - az imént levágott fej
 	testet és farkat növesztett, és szintén ott kapált lábacskáival a
 	homokban.
 	- Egérkékre vagdaljam fel?! Szép kis vadászat! mérgelõdött a király,
 	és az állatokra rontott. Vágta, aprította õket, csapásai alatt egyre
 	szaporodtak a fenevadak, aztán egyszerre csak elszaladtak, egymáshoz
 	ugrottak, nagyot villantak, és megint egyetlen hatalmas, hasával a
 	földre lapuló, ruganyos, reszketõ hátú fenevad állott elõtte,
 	ugyanolyan, mint az elsõ.
 	- Semmi öröm nincs ebben a hülyeségben - bosszankodott a király. -
 	Nyilván ugyanolyan visszacsatolásos, mint amit az a hogyishívják,
 	Pumpkington épített. Ötlettelensége miatt saját kezûleg kegyeskedtem
 	széttépni õt az udvaron... No, mindegy, erre kibágyúval kell
 	lõni...
 	És elõguríttatott egy hatlövetû ágyút. Gyakorlottan célzott, meghúzta
 	a zsinórt, s a láthatatlan lövedék dörrenés nélkül, füst nélkül a
 	szörnyeteg felé repült, hogy darabokra szakítsa. De semmi sem
 	történt; talán átrepült rajta, de túl gyorsan ahhoz, hogy
 	észrevehessék. A fenevad még jobban a földre lapult, elõrenyújtotta
 	bal mancsát, és a vadászok meglepõdve látták hosszú, szõrös ujjait:
 	fügét mutatott a királynak!
 	- Nagyobb kalibert adjatok! - kiáltott a király, úgy téve, mintha nem
 	látná a felségsértõ csúfolódást. Hozták is már, húsz legény töltötte
 	meg az ágyút, a király célzott, lõtt - és ebben a pillanatban a
 	fenevad nagyot ugrott. Vérgõz a kardjával akart védekezni, de mire
 	kirántotta, a bestia már sehol sem volt; a vadászok késõbb
 	elmesélték, hogy alig hittek a szemüknek: a fenevad a levegõben három
 	részre szakadt, és villámgyorsan átváltozott - homokszínû, ormótlan
 	testébõl egyszerre csak három rendõregyenruhás személy lett, s ezek a
 	személyek már röptükben szolgálati tevékenységre készülõdtek. Az elsõ
 	rendõr bilincset vett elõ a zsebébõl, miközben lábával kormányozta
 	magát, a második fél kézzel tollas csákóját fogta, hogy le ne sodorja
 	a repülés szele, szabad kezével pedig letartóztatási parancsot húzott
 	elõ, a harmadik csak arra szolgált, hogy az elõbbi kettõ
 	kényelmesebben érjen földet: hasra vágódott elõttük, mint
 	lökéscsillapító. Aztán rögtön felugrott, és leverte magáról a port,
 	közben az elsõ a királyra csattintotta a bilincset, a második
 	kiütötte az álmélkodástól megbénult felség kezébõl a kardot; és
 	elindultak a megbilincselt Vérgõzzel a sivatag felé, elölrõl húzva és
 	hátulról lökdösve az alig védekezõ uralkodót. A kíséret másodpercekig
 	kõvé dermedve állt, aztán felordított, és utánuk vetette magát. A
 	kiberlovak már utol is érték a gyalogos menekülõket; már süvítve
 	repültek ki hüvelyükbõl a kardok, mikor a harmadik rendõr bekapcsolt
 	valamit a hasán, összehúzódzkodott, kezébõl két fúvóka lett, lábai
 	összetekeredtek, küllõk villantak rajtuk, hátán pedig, amely egy
 	zöld, kétkerekû kordé bakjává alakult, ott ült a másik két rendõr, és
 	hosszú ostorral ütötte a kordé elé fogott királyt, aki karjaival
 	hadonászva, koronás fejét rémülten védve az ostorcsapásoktól,
 	eszeveszetten vágtázott; megint közeledni kezdtek az üldözõk, ekkor a
 	rendõrök nyakon ragadták a királyt, és maguk közé ültették, majd az
 	egyik, gyorsabban, mint ki lehetne mondani, a fúvókák közé ugrott,
 	perdült-fordult, és zúgó, szivárványló légcsavarrá vált, s a kordé,
 	mintha szárnyakat kapott volna, felszökkent a homokról, hintázva a
 	levegõbe emelkedett, és egy perc múlva már alig látszott a pusztaság
 	felett. A király kísérete szétszóródott, nyomokat kerestek, kutyákkal
 	szimatoltattak, aztán tûzoltókocsikon elõrobogott a rendõrség, és
 	bõszen locsolni kezdte a homokot, mivel a kémléggömbbõl küldött
 	rejtjeles üzenetben a távírász remegõ keze hibát ejtett.
 	Nyargalásztak a rendõrosztagok a pusztaságban, minden bokrot, minden
 	fûcsomót átkutattak, megvizsgáltak, kézi röntgenkészülékkel
 	átvilágítottak, számtalan gödröt ástak, a homokmintákat elemzésre
 	küldték, Kiberárót, a király lovát, maga a fõügyész rendelte
 	kihallgatásra, estére egészen elsötétült az ég a titkos
 	kémléggömböktõl, még ejtõernyõs hadosztályt is dobtak le a sivatagba
 	porszívókkal, hogy szívják fel az egész homokot, és minden rendõr
 	külsejû személyt letartóztattak, ez azonban sok bajt okozott, mivel a
 	rendõrség egyik fele letartóztatta a másikat. Mire leszállt az
 	éjszaka, a rémült és fáradt vadászok siralmas hírekkel szivárogtak
 	vissza a városba, mert a legcsekélyebb nyomra sem sikerült
 	rábukkanni, az uralkodót mintha a föld nyelte volna el.
 	Az éjszaka kellõs közepén fáklyafénynél felhozták a megbilincselt
 	mérnököket a bináristomból a fõkancellár színe elé. Mennydörgõ hangon
 	förmedt rájuk:
 	- Titeket, akik végzetes kelepcét állítottatok õ királya felségének,
 	s kezet mertetek emelni kegyelmes uralkodónkra, a nagy Vérgõz
 	királyra, azonnali hatállyal felnégyelnek, kerékbe törnek,
 	felkoncolnak, majd különleges porítógéppel szétszórnak a világ négy
 	tája felé, örök emlékezetül és elriasztásul a királygyilkosság aljas
 	bûnére készülõknek, háromszor és fellebbezés nélkül. Ámen.
 	- Most rögtön? - kérdezte Trurl. -- Ugyanis egy követet várunk...
 	- Ugyan miféle követet, te hitvány cselszövõ?!
 	Ekkor kivágódott az ajtó, és az õrök keresztbe tett alabárdjaikkal
 	behátráltak a terembe, minthogy nem merték elállni az utat maga a
 	posta- és távírdaügyi miniszter elõtt; a nagyúr pedig teljes
 	díszegyenruhában, rendjeleivel csilingelve, a kancellárhoz sietett,
 	hasán függõ gyémántos tarisznyájából levelet vett elõ, majd
 	kijelentette: - Bár én nem vagyok igazi, igazán a király küldött - és
 	azzal porrá hullott szét. A hüledezõ kancellár megismerte a király
 	pecsétgyûrûjének lenyomatát a vörös viaszban, feltörte a pecsétet,
 	kivette a borítékból a levelet, és azt olvasta benne, hogy a király
 	kénytelen egyezkedni a mérnökökkel, akik algoritmikus és matematikai
 	módszerekkel foglyul ejtették, és most feltételeket szabnak; a
 	kancellár tehát hallgasson meg és fogadjon el minden feltételt, ha
 	kedves neki a király élete. Aláírás: "Vérgõz király s.k., ismeretlen
 	helyen levõ barlangba vettetve, a három egyenruhás személyben
 	megtestesülõ egyetlen álrendõri fenevad hatalmában"...
 	Nosza, mindenki harsányan kiabálni kezdett, egymást túlordítva
 	kérdezték, hogy melyek azok a feltételek, és mit jelentsen mindez,
 	Trurl azonban csak azt hajtogatta: - Elõször vegyék le a
 	bilincseinket, aztán majd tárgyalunk.
 	A kovácsok térden állva vették le a bilincseket, az udvari nép megint
 	faggatózni kezdett, ámde Trurl azt mondta:
 	- Éhesek, szomjasak, mosdatlanok vagyunk, illatos fürdõt kívánunk,
 	virágszirom-törölközõt, citeraszót, ünnepi vacsorát, közben
 	balettelõadást, aztán majd tárgyalunk!
 	Reszkettek a dühtõl a kegyetlen király udvaroncai, de kénytelenek
 	voltak engedelmeskedni. A két mérnök csak hajnaltájban kegyeskedett
 	visszatérni. Gyaloghintóban hozták õket a lakájok, pompás
 	köntösökben, frissen, illatosan érkeztek meg, leültek a zöld
 	asztalhoz, és sorolni kezdték a feltételeiket, de nem fejbõl, nehogy,
 	isten õrizz, valamit kifelejtsenek, hanem egy kis noteszból, amely
 	egész idõ alatt rezidenciájukon lapult, a függöny mögé dugva. Ezeket
 	olvasták fel a kis noteszból:
 	1. Elsõ osztályú ûrhajó bocsáttassék rendelkezésünkre, hogy
 	hazautazhassunk.
 	2. Fent említett különféle apróságokkal bélelendõ ki, úgymint: négy
 	lat briliánssal, negyven lat színarannyal, nyolcszor ennyi
 	platinával, palládiummal és más egyéb kincsekkel, továbbá azon
 	emléktárgyakkal, melyeket alulírottak a királyi palotából
 	kiválasztani kegyeskednek.
 	3. Amíg a fent említett hajó nem áll az utolsó csavarig útra készen,
 	megrakva és feltankolva, perzsaszõnyeggel a lépcsõjén, búcsúztató
 	zenekarral, bársonypárnán rendjelekkel, díszlövéssel,
 	gyermekkórussal, filharmonikus zenekarral és általános lelkesedéssel
 	együtt, addig a királyt nem látja viszont senki.
 	4. Hálaadó írás szerkesztessék vert arany lemezen, gyöngyházzal
 	kirakva, Õnagyságaiknak, a Kegyes és Méltóságos Trurl és Klapanciusz
 	Mérnök Uraknak címezve, ezen írásban az egész história tövirõl
 	hegyire leírassék, fõkancellári és királyi pecséttel igazoltassék,
 	aláírásokkal hitelesíttessék, és tartó gyanánt ágyúcsõbe
 	helyeztessék, amelyet a szolgák segítsége nélkül maga Gyilkonc
 	szertartásmester köteles saját vállán a hajóra cipelni, aki a
 	Kegyelmes Mérnök Urakat a bolygóra csalta, azt hivén, hogy ily módon
 	csúfos halálra ítéli õket.
 	5. Ugyanezen fent nevezett méltóság köteles a továbbiakban elkísérni
 	a Két Mérnököt a hazafelé vezetõ úton, biztosítván Nagyságos
 	Személyük sérthetetlenségét, mindennemû üldözés mellõzését stb.
 	A hajón állandó tartózkodási helye egy háromszor háromszor négy láb
 	méretû ketrec legyen, amely etetõablakocskával van ellátva és
 	fûrészporral felhintve; a fûrészpor pedig ugyanaz legyen, amelyet a
 	Nagyságos Mérnök Urak igényelni kegyeskedtek a király szeszélyeinek
 	betöltése végett, s amelyet késõbb titkos léggömbbel a rendõri
 	levéltárba továbbítottak.
 	6. Szabadon bocsátása után a király nem köteles személyesen
 	bocsánatot kérni fent nevezett Mérnök Õnagyságaiktól, mivel egy ilyen
 	egyén bocsánatkérésére egyáltalán nincs szükségük.
 	Dátum és aláírások: Trurl és Klapanciusz a Feltételszabó Mérnökök
 	nevében, továbbá a Fõkancellár, a Fõszertartásmester és a
 	Földi-Vízi-Léggömbös Titkosrendõrség Fõzsaruja a Feltételek Elfogadói
 	nevében.
 	Kékültek-zöldültek az udvari méltóságok, de mit volt mit tenni,
 	mindent aláírtak. Aztán sietve elkészítik a rakétát, a mérnökök pedig
 	ki-kisétálnak a repülõtérre, egy kis reggeli utáni ellenõrzésre, és
 	semmi sem jó nekik: az anyag hitvány, a szerelõk szórakozottak, a
 	szalonban ötcsatornás hangulatlámpa legyen, láncos lobogóval és
 	csicseri pacsirtával; hogy miféle pacsirta az? nos, ha nem tudják, az
 	õ bajuk; a király nyilván már türelmetlenkedik kies barlangjában, és
 	ha majd visszatér, bízvást ellátja a baját mindenkinek, aki
 	szabadulását késleltette. Elsötétülõ szemekkel hallgatják ezt a
 	célozgatást az ûrhajó körül sürgölõdõk, idegesen hajszolják egymást,
 	reszketõ kézzel buzgólkodnak. Végre elkészül a rakéta; most a
 	hordárokon a sor, egymás után hozzák a kincses zsákokat, az aranyat
 	szállítószalagon öntik a tartályokba, persze mindez a legnagyobb
 	titokban folyik, egész rendõrhadak szimatolják körül a készülõdést.
 	Trurl és Klapanciusz a markába nevet, és azoknak, akik félve ugyan,
 	de kíváncsian meghallgatják õket, szívélyesen el is magyarázzák,
 	hogyan történt mindez, hogyan vetették el elsõ, tökéletlen ötletüket,
 	és miként építettek fenevadat új módon. Nem tudták, hová és hogyan
 	helyezzék a vezérlõ egységet, vagyis az agyát, és mivel nem találtak
 	neki elég biztos helyet, egyszerûen az egészet agyból építették, hogy
 	egyformán tudjon gondolkodni a lábával, a farkával, vagy csupa
 	bölcsességfog pofájával. Mindez azonban csak a bevezetés volt. A
 	tulajdonképpeni feladat két részbõl állott, pszichológiai és
 	algoritmikus részbõl. Elõször meg kellett állapítani, mi döbbenti meg
 	a királyt; erre volt jó a fenevadból transzmutáció útján képzõdött
 	rendõrcsoport, szabályszerû letartóztatási parancsot felmutató
 	rendõrökkel ugyanis az egész világmindenségben senki sem képes
 	szembeszállni. Ennyit a pszichológiáról; csak azt fûzték még hozzá,
 	hogy a postaügyi minisztert is lélektani okokból vetették be, hiszen
 	alacsonyabb rangú hivatalnokot esetleg nem engednek be az õrök, s így
 	a levél nem jut el a címzetthez, ami bizony a mérnökök fejébe került
 	volna. A követi tisztet betöltõ mûminiszternek a levélen kívül némi
 	készpénz is volt a tarsolyában, arra az esetre, ha az alabárdosokat
 	meg kell vesztegetni; egyszóval mindenre gondoltak. Ami pedig az
 	algoritmust illeti, mindössze olyan fenevadcsoportot kellett találni,
 	amelynek reguláris és zárt alcsoportja éppen a rendõrség. A fenevad
 	algoritmusa elõirányozta az egymást követõ transzformációkat.
 	Vegytintával írták be az algoritmust az üvegcsengõs függönybe, azután
 	a fenevadi-rendõri önszervezés már megtette a magáét. Jegyezzük meg
 	mindjárt, hogy a két mérnök késõbb cikket publikált egy tudományos
 	folyóiratban a következõ címmel: "A mono- és policáj általános
 	fenevadisztikai elméletének matematikai kifejtése, avagy
 	Éta-méta-béta rekurzív funkciók a rendõri erõk postai és
 	fenevaderõkké való transzformációjának különleges esetében,
 	üvegcsengõk kiváltotta kompenzációs mezõben, két-három-négy-m-n
 	kerekû, zöldre lakkozott, topológiai petróleumlámpával ellátott
 	kordé, valamint figyelemelterelés végett rózsaszínûre festett
 	ricinusolajjal mûködõ diagonális mátrix használata mellett."
 	Az udvaroncok, kancellárok, tisztek és teljesen tönkretett rendõrök
 	közül természetesen senki sem értett egy árva szót sem mindebbõl, de
 	hát baj az? Nem tudni, vajon Vérgõz király alattvalóiban a csodálat
 	vagy a gyûlölet élt-e nagyobb mértékben a két mérnök iránt.
 	Már minden készen áll az induláshoz. Trurl egy zsákkal járkál a
 	palotában, és a szerzõdéshez híven újabb meg újabb csecsebecsét
 	akaszt le a falról, elégedetten megnézi és elcsomagolja. Végül a
 	hintó kiviszi a repülõtérre, ott már várakozik az ujjongó tömeg és a
 	gyermekkórus, népviseletbe öltözött kislányok virágcsokrokat
 	nyújtanak át, a méltóságok papírlapról hálálkodó és búcsúbeszédeket
 	olvasnak fel, a zenekar játszik, a gyengébbek elájulnak, majd végre
 	néma csend áll be. Ekkor Klapanciusz kivesz egy fogat a szájából,
 	valamit megmozdít benne, és lám: nem közönséges fog az, hanem
 	adó-vevõ. Amint megnyomta, homokfelhõ tûnik fel a horizonton; nõ,
 	növekszik, porcsíkot húz maga után, egyre gyorsabban közeleg, majd
 	lezuttyan a hajó és a tömeg közötti üres térség közepére, megrázza
 	magát, hogy csak úgy repül róla a homok, és mindenki döbbenten látja,
 	hogy a fenevad az! Félelmetes egy dög, szeme napként vakít. Kígyózó
 	farkával oldalát csapkodja, a röpködõ szikrák kerek lyukakat égetnek
 	a méltóságok mûszálas díszegyenruhájába.
 	- Enged ki a királyt! - parancsolja Klapanciusz, mire a fenevad így
 	szól teljesen emberi hangon:
 	- Eszem ágában sincs. Most majd én tárgyalok velük...
 	- Micsoda? Megõrültél?! Te nekünk engedelmeskedsz a mátrixod szerint!
 	- kiabálja idegesen Klapanciusz, általános megrökönyödés közepette.
 	- Aztán miért? Fütyülök a mátrixotokra. Én negációs-dafkológ
 	szuperfenevad vagyok! Vezérelje a mérnök úr a nagynénikéjét!
 	Akárhogyan kiabál is, nem vagyok én lineáris, elvem visszacsatoló,
 	ugatásom csaholó, számrendszerem kettes, én vagyok a tettes, ha
 	térdre nem borultok, mindannyian szorultok!
 	- Majd én adok neked borulást! - hörög Klapanciusz, Trurl pedig
 	megkérdezi a fenevadat:
 	- Elmondanád, hogy tulajdonképpen mit akarsz?
 	Azzal Klapanciusz háta mögé bújik, és õ is kiveszi egy fogát, de úgy,
 	hogy a fenevad ne lássa.
 	- Elõször is feleségül akarom venni...
 	De senki sem tudta meg, kit akar a fenevad feleségül venni, mert
 	Trurl megnyomta a fogat, és felkiáltott:
 	- Lencse, borsó, tarkabab, tûnj el, ronda fenevad!
 	A mágneses-dinamikus-fenevadikus tér, amely a szörnyeteg atomjait
 	összetartotta, e szavakra egy szempillantás alatt megszûnt, a szegény
 	fenevad pedig fülét-farkát lobogtatta, a csontjait ropogtatta,
 	üvöltött és ordított, gyorsan hátat fordított, de ez sem segített
 	rajta - izzóvas-szagú, forró légörvény támadt, és a fenevad porrá
 	omlott, mint a kiszáradt homokvár... Csak egy kis homokdomb maradt
 	belõle, s azon ott állt a király, teljes épségben, bár nagyon savanyú
 	képpel, szurtosan és mérgesen, hogy így pórul járt.
 	- Fejébe szállt a dicsõség - jegyezte meg Trurl, és a jelenlevõk nem
 	tudták pontosan, hogy kire érti: a királyra-e vagy a fenevadra,
 	amely fel akart lázadni alkotói ellen, de azok természetesen ezt a
 	sötét lehetõséget is számításba vették az algoritmusban.
 	- Most pedig - búcsúzkodott Trurl - a szertartásmester úr beszáll a
 	ketrecébe, mi pedig az ûrhajónkba...

 	
HARMADIK UTAZÁS avagy a valószínûségi sárkányok

 	Trurl és Klapanciusz a nagy Csinnadratta Cerebron tanítványai
 	voltak, aki a Felsõfokú Nihiliskolában negyvenhét éven át Általános
 	Sárkányelméletet adott elõ. Mint ismeretes, sárkányok nincsenek. Ez a
 	primitív megállapítás talán kielégíti az egyszerû elmét, de nem a
 	tudományt, hiszen a Felsõfokú Nihiliskola létezõ dolgokkal egyáltalán
 	nem foglalkozik; a létezés banális voltát már oly régen
 	bebizonyították, hogy egy szót sem érdemes többé rá vesztegetni. Elég
 	az hozzá, hogy a zseniális Cerebron, egzakt módszerekkel boncolgatva
 	a problémát, a sárkányok három faját fedezte fel: a nullás, az
 	imaginárius és a negatív sárkányokat. Mindezek, amint már említettük,
 	nem léteznek, de mindegyik fajta egészen másképpen nem létezik. Az
 	imaginárius és nullás sárkányok, amelyeket a szakemberek röviden csak
 	imagoknak és nulloknak neveznek, sokkal kevésbé érdekes módon nem
 	léteznek, mint a negatívak. A drakológiában, vagyis sárkánytanban
 	régóta ismeretes az a paradoxon, hogy ha két negatív sárkány
 	herborizálódik (ez a mûvelet a sárkányalgebrában a közönséges
 	számtani szorzásnak felel meg), törtsárkányt kapunk eredményül,
 	mégpedig körülbelül 0,6 sárkányt. Namármost, a szakemberek két
 	táborra oszlottak, s az egyik azt állította, hogy az így kapott
 	sárkányrészt a fejétõl kell számítani, a másik tábor viszont azt,
 	hogy a farkától. Trurl és Klapanciusz nagy érdeme, hogy rámutattak
 	mindkét nézet téves voltára. Õk alkalmazták elsõnek ezen a területen
 	a valószínûségszámítást, s ezzel megteremtették a valószínûségi
 	drakológiát, amelybõl kitûnik, hogy a sárkány termodinamikailag csak
 	statikus értelemben lehetetlen, éppúgy, mint a tündérek, villõk,
 	koboldok, boszorkányok, manók stb. Az általános valószínûtlenségi
 	egyenletbõl két tudósunk kiszámította a koboldizáció, tündéresedés
 	stb. együtthatóit. Ugyanebbõl az egyenletbõl következik, hogy egy
 	átlagos sárkány spontán manifesztációjára körülbelül tizenhat
 	kvintokvadrillió-heptillió évig kellene várni. Az egész probléma
 	alighanem csupán matematikai érdekesség maradt volna Trurl ismeretes
 	mérnöki barkácsoló hajlama nélkül. Õ azonban elhatározta, hogy
 	empirikusan is megvizsgálja a kérdést. Mivel pedig valószínûtlen
 	jelenségrõl volt szó, feltalálta a valószínûségerõsítõ gépet. Elõször
 	otthon, a pincében próbálta ki, aztán az Akadémia által létesített
 	különleges sárkánykísérleti telepen. Akik nem járatosak az általános
 	valószínûségelméletben, mai napig kérdezgetik, hogy Trurl
 	tulajdonképpen miért a sárkányt valószínûsítette, és nem a tündért
 	vagy a koboldot; már ebbõl is kiviláglik mûveletlenségük, hiszen nem
 	tudják, hogy a sárkány egyszerûen valószínûbb a koboldnál. Lehet,
 	hogy Trurl folytatni is szándékozott a kísérletezést az erõsítõjével,
 	de már az elsõ kísérletnél súlyos zúzódást szenvedett, mivel a
 	virtualizálódó sárkány farba rúgta. Szerencsére a beindításnál
 	segédkezõ Klapanciusz csökkentette a valószínûséget, és a sárkány
 	eltûnt. Sok tudós megismételte aztán a kísérletet a drakotronnal, de
 	mivel hiányzott belõlük a rutin és a hidegvér, a keletkezett
 	sárkányfiak jó része, miután kissé megugráltatta alkotóját, kiszökött
 	a szabadba. Ekkor derült csak ki, hogy a rusnya szörnyetegek egészen
 	másképp léteznek, mint holmi szekrény, pohárszék vagy asztal; a
 	sárkányok fõ tulajdonsága ugyanis a valószínûség, mégpedig elég
 	nagymérvû, ha egyszer már létrejöttek. Ha például a sárkányra
 	körvadászatot rendeznek, a rá puskát szegezõ vadászok a kör közepén
 	csupán kiégett és határozottan büdös földet találnak, mivel a
 	szorongatott sárkány átszökik a valóságos térbõl a konfigurációs
 	térbe. Ezt persze tisztára ösztönösen teszi, minthogy szerfölött
 	tompa agyú és tohonya barom. A primitív személyek képtelenek
 	megérteni, hogyan történik ez, olykor makacsul követelik, hogy
 	mutassák meg nekik azt a konfigurációs teret; nem tudják ugyanis,
 	hogy az elektronok, amelyek létezésében pedig egyetlen épeszû lény
 	sem kételkedik, szintén a konfigurációs térben mozognak csupán, és
 	sorsuk a valószínûségi hullámoktól függ. Egyébként a keményfejûek
 	könnyebben tagadhatnák az elektronok létezését, mint a sárkányokét,
 	mivel az elektronok, legalábbis egyedül, nem rúgnak.
 	Trurl egyik kollégája, Harborizeusz Kiber, kvantálta elsõként a
 	sárkányt, meghatározta a drakonnak nevezett egységet, amellyel, mint
 	ismeretes, a drakométereket bekalibrálják, sõt még a sárkányfarkak
 	perdületét is meghatározta, bár ezért csaknem életével fizetett. De
 	mit érdekelték ezek a vívmányok a széles tömegeket, mikor a sárkányok
 	már javában zaklatták õket, s óriási talpaikkal, huligán
 	természetükkel, ordibálásukkal és lángokádásukkal rengeteg kárt
 	okoztak, sõt helyenként még szûz lányokat is követeltek adóba? Mit
 	érdekelte a szerencsétleneket, hogy Trurl sárkányai, mint
 	indeterminisztikus, tehát nem lokalizálható lények, az elmélethez
 	mindhalálig híven viselkednek, mikor a tisztességtudást viszont
 	teljesen félrerúgták? Mit érdekelte õket, hogy az elmélet tisztázta a
 	sárkányfarkak perdületét, mikor ezek a farkak falvakat és
 	veteményeket pusztítottak el? Nem csoda hát, hogy a közvélemény
 	korántsem méltányolta Trurl korszakalkotó felfedezéseit, inkább rossz
 	néven vette õket, sõt a tudományos téren különösen közömbös személyek
 	egy csoportja alaposan el is verte a jeles tudós. Õ azonban,
 	barátjával, Klapanciuszszal együtt, tántoríthatatlanul kutatott
 	tovább. Felderítette, hogy a sárkány a saját hangulatától és az
 	általános telítettségi állapottól függõ mértékben létezik, továbbá
 	hogy felszámolásának egyetlen biztos módszere a valószínûség nullára,
 	sõt valamely negatív értékre csökkentése. Érthetõ mármost, hogy ezek
 	a kutatások rengeteg fáradozást és idõt igényeltek, a szabadban
 	kószáló sárkányok pedig ezenközben vígan garázdálkodtak, és számos
 	bolygót meg holdat pusztítottak végig. De a legrosszabb az volt, hogy
 	még szaporodtak is. Ez viszont alkalmat adott Klapanciusznak, hogy
 	közzétegye híres munkáját, amelynek címe: "Kovariáns
 	sárkányáttételek, avagy a fizikailag tilos állapotokból a hatóságilag
 	tilos állapotokba való átmenet különleges esetei." Ez a munka nagy
 	feltûnést keltett a tudományos világban, mivel még mindenki
 	emlékezett a híres rendõr-fenevadra, amelynek segítségével a két
 	leleményes mérnök bosszút állt a gonosz Vérgõz királyon balsorsú
 	kollégáik gyászos haláláért. De még nagyobb hûhó támadt, amikor
 	kitudódott, hogy egy Csalavári Bazil nevû, galaktikaszerte utazó
 	mérnök puszta megjelenésével sárkányjárást idéz elõ ott, ahol
 	korábban senki sem látott sárkányt! Mikor aztán tetõpontjára hág a
 	kétségbeesés, a nemzeti katasztrófa hangulatát kihasználva ez a Bazil
 	beállít a szóban forgó ország királyához, és hosszú alkudozással a
 	csillagokig srófolva fel a tiszteletdíjat, vállalkozik a szörnyetegek
 	kiirtására. Ez rendszerint sikerül is, bár senki sem tudja, hogyan,
 	mivel Bazil titokban és magányosan ténykedik. A sárkánytalanítás
 	sikerét egyébként csak statisztikailag garantálja, és mióta egy
 	uralkodó saját aprópénzével fizette ki, mármint olyan dukátokkal,
 	amelyek szintén csak statisztikailag voltak valódiak, azóta orcátlan
 	módon királyvízzel vizsgálja meg a kapott aranyakat.
 	Ez idõ tájt történt, hogy Trurl és Klapanciusz egy verõfényes
 	délutánon, séta közben különféle szakmai pletykákról beszélgetett.
 	- Hallottál errõl a Bazilról? - kérdezte Trurl.
 	- Hallottam.
 	- És mit szólsz hozzá?
 	- Nem tetszik nekem a dolog.
 	- Nekem sem. De mégis, mi a véleményed róla?
 	- Szerintem erõsítõt használ.
 	- Valószínûségerõsítõt?
 	- Hát persze. Vagy rezonáló rendszereket.
 	- Vagy sárkánygenerátort.
 	- A drakotronra gondolsz?
 	- Arra.
 	- Hát igen, az is lehet.
 	- Tudod - kiáltott fel Trurl -, ez mégiscsak disznóság! Hiszen akkor
 	tulajdonképpen magával viszi a sárkányokat, csak éppen potenciális
 	állapotban, a nullához közeli valószínûségi fokon. Mikor aztán
 	körülnézett, és betájolta magát, fokozni kezdi a valószínûséget,
 	felerõsíti majdnem a bizonyosság határáig, és akkor persze
 	bekövetkezik a virtuális konkretizáció.
 	- Világos. És mit gondolsz, aztán meg is semmisíti õket nihilizációs
 	retrokreátorral, vagy egyszerûen csökkenti az aktuális
 	valószínûséget, és zsebre vágja a pénzt?
 	- Ki tudja? De ha csak valószínûtleníti õket, ez még nagyobb
 	disznóság, elvégre kritikus ingadozás is van a világon!
 	A nullafluktuáció következtében a sárkánymátrix elõbb-utóbb
 	aktivizálódik, és akkor kezdõdik minden elölrõl.
 	- De addigra õ már továbbállt a pénzzel... - dörmögte Klapanciusz.
 	- Nem gondolod, hogy ebben az ügyben tulajdonképpen be kellene írni a
 	Sárkányellenõrzõ Fõhivatalnak?
 	- Azt azért nem. Hiszen végsõ soron mindez csak feltevés. Semmit sem
 	tudunk biztosan, és nincs bizonyítékunk. Utóvégre statisztikus
 	fluktuációk erõsítõ nélkül is elõfordulnak; régebben nem voltak sem
 	mátrixok, sem erõsítõk, és sárkányok mégis felbukkantak idõnként.
 	Csak úgy, akcidentálisan.
 	- Hát igen... - töprengett Trurl - de viszont... ezek a sárkányok
 	mindig csak azután jelennek meg, hogy ez a Bazil a bolygóra érkezett!
 	- Igaz. No de, beírni a Hivatalnak... Nem, azt nem, hiszen
 	mégiscsak kollégáról van szó... Inkább magunk tehetnénk bizonyos
 	lépéseket. Mit szólsz hozzá?
 	- Tetszik az ötlet.
 	- Akkor jó, mert nekem is. De mit csináljunk?
 	A két kiváló drakológus ezután szakmai eszmecserébe merült, amelybõl
 	az avatatlan hallgató egy árva szót sem értett volna, hiszen csupa
 	olyan talányos szó röpködött, mint "drakométer", "farkatlan
 	transzformáció", "gyenge sárkányhatás", "sárkánydifrakció és
 	szétszóródás", "kemény sárkány", "puha sárkány", "draco
 	probabilisticus", "inkontinuus baziliszkusz-spektrum",
 	"rezonancia-sárkány", "ellentétes izoperdületû sárkánypár
 	anihilációja általános farkatlansági mezõben" stb.
 	A jelenség ilyetén mélyreható elemzésének eredménye volt az a
 	bizonyos harmadik utazás, amelyre a két mérnök nagyon gondosan
 	felkészült, nem egy bonyolult készüléket rakva hajójára. Nem
 	feledkeztek meg a diffuzátorról és az antifej-ágyúról sem.
 	Utazás közben, miután sorra leszálltak Uncili, Smuncili és Truncili
 	bolygón, rájöttek, hogy aligha tudják átfésülni az egész sárkány
 	sújtotta területet, mert ehhez több részre kellene szakadniuk.
 	Egyszerûbb volt természetesen, ha legalább különválnak. Ezért rövid
 	munkaértekezlet után mindkettõ másfelé indult. Klapanciusz sokáig
 	dolgozott Voltondia bolygón, Ampericiusz császár szolgálatában, aki
 	még a leányát is kész volt hozzáadni feleségül, csak hogy
 	megszabaduljon a fenevadaktól. A legmagasabb valószínûségi fokú
 	sárkányok már a fõváros utcáira is bemerészkedtek, a virtuálisaktól
 	meg csak úgy nyüzsgött az ország. Igaz ugyan, hogy a virtuális
 	sárkány, mint az együgyû átlagember mondaná, "nincsen", tehát
 	semmiképpen sem lehet észrevenni, és nem is csinál semmi olyat, ami
 	kiváltaná tiltakozását, de a Kiber-Trurl-Klapanciusz-Nor számítás és
 	különösen a sárkányhullám egyenlete világosan kimutatja, hogy a
 	sárkány könnyebben megy át a konfigurációs térbõl a reális térbe,
 	mint a gyermek hazulról az iskolába. Így hát a valószínûség általános
 	növekedése esetén a lakásban, a pincében vagy a padláson bármelyik
 	pillanatban felbukkanhatott egy sárkány, sõt szupersárkány.
 	A sárkányok üldözése helyett, amivel úgysem ment volna sokra,
 	Klapanciusz, igazi teoretikus révén, módszeresen látott dologhoz: a
 	tereken, parkokban és városokban probabilisztikus sárkányredaktorokat
 	állított fel, és a szörnyetegek hamarosan a legnagyobb ritkasággá
 	váltak. Klapanciusz átvette a kitûzött pénzjutalmat, a díszoklevelet
 	és a vándorzászlót, majd elindult, hogy találkozzék barátjával.
 	Útközben meglátott egy bolygót, ahonnét kétségbeesetten integetett
 	valaki. Mivel arra gondolt, hogy talán Trurl az, és valami baj érte,
 	gyorsan leszállt. De csak Madura bolygó lakosai, Gondál király
 	alattvalói integettek. Igen babonás nép volt ez, kezdetleges
 	hiedelmeket vallottak, és drakonisztikus pneumatológiának nevezett
 	vallásuk azt hirdette, hogy a sárkányok a bûnök büntetéseképpen
 	jelennek meg, és lelkük van, de tisztátalanok. Klapanciusz, látván,
 	hogy vitába szállni a királyi drakológusokkal értelmetlen dolog
 	volna, hiszen azok módszerei a sárkányjárta helyek tömjénnel való
 	kifüstölésére és amulettek osztogatására szorítkoztak, inkább
 	gyakorlati vizsgálódáshoz fogott. A bolygón akkoriban csak egyetlen
 	sárkány lakott, de a legszörnyûbb fajtából; neve Ocsmonda volt.
 	Klapanciusz felajánlotta szolgálatait a királynak; az nem adott
 	rögtön egyenes választ, nyilván a bolygón dívó balga hiedelem
 	hatására, amely a sárkányok keletkezésének okát az érzékfeletti
 	szférába helyezte. A helyi lapok tanulmányozásából Klapanciusz
 	megtudta, hogy a bolygón garázdálkodó Ocsmonda sárkányt némelyek
 	egyetlen példánynak tartják, mások viszont többes számú lénynek,
 	amely képes több helyen lenni egyszerre. Ez elgondolkodtatta, bár nem
 	lepõdött meg, hiszen a ronda fenevadak lokalizálását gyakran
 	nehezítik meg az úgynevezett sárkányanomáliák, és nem egy példány,
 	fõleg a szórakozottabbja, mintegy "szétkenõdik" a térben, ami a
 	kvantummomentum izospines erõsítésének közismert hatása. Amiképpen a
 	vízbõl kinyúló kéz a víz felszíne fölött öt, látszólag teljesen
 	független ujjat mutat, éppúgy a konfigurációs térbõl a reális térbe
 	átemelkedõ sárkányok több példánynak látszanak, holott csak egyrõl
 	van szó. Az egyik kihallgatáson Klapanciusz megkérdezte a királyt,
 	vajon nem járt-e a bolygóján Trurl; pontosan le is írta barátja
 	küllemét. Milyen nagy volt meglepetése, mikor azt hallotta válaszul,
 	hogy dehogyisnem, kollégája nemrég járt Gondál országban, sõt
 	vállalkozott Ocsmonda eltávolítására, elõleget vett föl, és elment a
 	közeli hegyekbe, ahol a sárkányhölgyet különösen gyakran látták,
 	másnap visszatért az egész jutalomért, és diadala jeléül felmutatott
 	negyvennégy sárkányfogat. De bizonyos félreértésekre került sor,
 	ezért a jutalom kifizetését az ügy tisztázásáig felfüggesztették.
 	Trurl ekkor állítólag nagyon mérges lett, több ízben és fennhangon a
 	felségsértést súroló módon nyilatkozott az uralkodóról, majd
 	ismeretlen irányba távozott. Azóta semmit sem tudnak róla, az
 	Ocsmonda sárkány viszont ismét megjelent, mintha mi sem történt
 	volna, még galádabbul szipolyozza õket, a nép általános
 	megdöbbenésére.
 	Klapanciusz elég zavarosnak találta ezt a históriát, de a király
 	szavait nem illett kétségbe vonni. Megrakta hát tarisznyáját a
 	leghathatósabb sárkányölõ fegyverekkel, és magányosan nekivágott a
 	hegyeknek, a keleti látóhatáron magasodó havas csúcsok irányában.
 	Hamarosan észrevette a sziklákon a szörny elsõ lábnyomait, de
 	nélkülük is felfedezte volna a sárkány közellétét a jellegzetes
 	kénkõszagról. Bátran haladt tovább, minden pillanatban készen, hogy
 	felhasználja a vállára vetett fegyvert. A sárkánymérõ mutatóját is
 	sûrûn figyelte: egy darabig nullán állott, aztán aggasztóan remegni
 	kezdett, majd lassan, mintha láthatatlan ellenállást küzdene le,
 	felkúszott az egyes szám közelébe. Klapanciusz most már nem
 	kételkedhetett, hogy Ocsmonda itt van a közelben. Módfelett
 	csodálkozott, mert nem fért a fejébe, hogy Trurl, kipróbált
 	sárkányölõ és híres drakológus létére, elszámította magát, és nem
 	irtotta ki a szörnyet. Azt is nehezen tudta elhinni barátjáról, hogy
 	dolgavégezetlenül visszament a királyi udvarba, és fizetséget
 	követelt olyasmiért, amit nem végzett el.
 	Egy idõ múlva bennszülöttek menetével találkozott, akik szemlátomást
 	reszkettek a félelemtõl, nyugtalanul nézelõdtek, és igyekeztek közel
 	maradni egymáshoz. Libasorban haladtak felfelé a hegyen, vállukon és
 	fejükön súlyos terhet cipelve. Klapanciusz jó napot kívánt,
 	megállította a menetet, és megkérdezte a vezetõjüket, hogy mit
 	csinálnak.
 	- Az adót visszük a sárkánynak, uram! - felelte a foltozott köntöst
 	viselõ egyén, aki a király alacsonyabb rangú tisztviselõje volt.
 	- Adót? És mibõl áll az adó?
 	- Abból, amit a sárkány követel, uram: arany, drágakövek, külföldi
 	illatszerek, meg sok minden egyéb drága holmi.
 	Klapanciusz most már egészen elképedt, hiszen a sárkányok sohasem
 	követelnek efféle adót, de illatszereket aztán végképp nem, hiszen
 	természetes kénkõszagukat úgysem nyomhatják el, a készpénzzel pedig
 	nem tudnak mit kezdeni.
 	- Szûz lányokat nem követel a sárkány, barátom? - kérdezte.
 	- Nem, kérem. Régebben az is elõfordult. Tavaly még hatosával vagy
 	tucatjával szállítottam neki a szûz lányokat, ahogy az étvágya
 	kívánta. De amióta felbukkant nálunk egy külföldi uraság, és
 	egymagában mászkált a hegyekben a dobozaival és készülékeivel... -
 	Itt bizonytalanul elhallgatott a derék fickó, s aggodalmasan
 	méregette Klapanciusz készülékeit meg fegyvereit, különösen a nagy
 	sárkánymérõ mûszert, amely egész idõ alatt halkan ketyegett, és piros
 	mutatója idegesen remegett a fehér mûszerlapon.
 	- Szakasztott ugyanilyenje volt, mint a nagyságos úrnak! - jegyezte
 	meg a bennszülött kissé reszketeg hangon. - Ugyanilyen szerkentyûje,
 	és egyáltalában...
 	- Ezt az izét nemrég vettem a zsibvásárban, alkalmi vétel volt -
 	szólt könnyedén Klapanciusz, hogy elaltassa a bennszülött gyanúját. -
 	De mondjátok, barátaim, nem tudjátok véletlenül, mi lett azzal a
 	külföldi illetõvel?
 	- Hogy mi lett vele? Azt már nem tudjuk, kérem. Illetve, valamennyit
 	azért tudunk. Egyszer, lehet annak körülbelül úgy két hete... Jól
 	mondom, Barnabás koma? Két hete volt, vagy több?
 	- Jól mondod, koma, miért ne mondanád jól? Két hete lesz annak, vagy
 	ha nem, akkor négy. De az is lehet, hogy hat.
 	- No! Szóval jött ez a bizonyos illetõ, kérem, és bekopogtatott a
 	házunkba, meg is vacsorázott, nem mondom, rendesen kifizette,
 	megköszönte, igazán nem szólhatok rá semmi rosszat, körülnézett,
 	elbeszélgetett, érdeklõdött az árak felõl, aztán szétrakta a
 	szerkentyûit, és szorgalmasan írogatott valamit a számlapjukról, csak
 	úgy repült a ceruzája. Egy piros könyvecskébe írta azt a rengeteg sok
 	számot, aztán meg elõszedte a - hogy is mondta, komám? A ter...
 	temper... elfelejtettem, hogy a fene enné meg!
 	- Termométert, bíró uram!
 	- Nohát! Persze hogy azt! Elõvette a termométert, azt mondta,
 	hogy ez a sárkányok ellen van, és ide rakta, oda rakta, megint
 	írogatott abba a kis könyvecskébe, aztán a zsákjába rámolta a
 	szerkenytûit, hátára vette a zsákot, elbúcsúzott, és elment. Attól
 	kezdve, kérem szépen, mi nem láttuk többé. Hanem más egyebet láttunk.
 	Ugyanazon az éjszakán nagy robbanás volt, de messze. Amarra lehetett
 	valahol, a Királyné-hegy mögött, az az ott, kérem, attól a
 	csúcsosabbiktól jobbra. Olyan, mintha egy dögkeselyû ülne a csúcsán,
 	talán azért nevezték el a nagyságos királyné asszonyról. Azt a másik
 	hegyet pedig, ott a túlsó oldalon, Kétágúnak hívják. Ez a név onnan
 	van, hogy egyszer...
 	- Hagyjuk most a hegyeket, barátom - szakította félbe Klapanciusz. -
 	Szóval azt mondod, hogy éjszaka robbanás hallatszott. És mi történt
 	aztán?
 	- Aztán már semmi sem történt, kérem. A robbanástól a kunyhóm
 	féloldalra dõlt egy kicsit, én meg kiestem az ágyból. Nem nagy ügy
 	ez, kérem, hiszen nagyobbakat is pottyanunk, mikor a sárkány
 	néhanapján a házhoz dörzsöli a farát. Ez a legényke itt a
 	megmondhatója, Barnabás öccse! Õ, kérem, a mosófazékba esett, mert
 	éppen mostak, mikor a sárkánynak vakarózni támadt kedve...
 	- Elhiszem, barátom, de térjünk a tárgyra! - türelmetlenkedett
 	Klapanciusz. - Tehát a robbanástól a padlóra estél. És mi történt
 	aztán?
 	- Hát ha egyszer mondom, hogy nem történt semmi. Ha történt volna,
 	kérem, akkor lenne mirõl beszélni, de ha egyszer nem történt semmi,
 	akkor nincs is mirõl beszélni, mert különben az ember csak úgy fecseg
 	a levegõbe. Nem jól mondom, Barnabás koma?
 	- De nagyon is jól mondod, koma!
 	Klapanciusz elköszönt, és folytatta útját, a teherhordó csapat pedig
 	tovább kaptatott felfelé, görnyedezve, mert a sárkánynak szánt adó
 	nagyon nehéz volt. Klapanciusz sejtette, hogy a sárkány által
 	kijelölt barlangba rakják az adót, de nem akart a részletek iránt
 	érdeklõdni, mert már egészen kimerült a bíróval és komájával
 	folytatott beszélgetésben. Egyébként még elõzõleg hallotta, amint az
 	egyik bennszülött azt mondta a másiknak, hogy a sárkány "olyan helyet
 	választott, ami neki is elég közel van, meg nekünk is"...
 	Gyors léptekkel haladt tovább. A nyakában függõ sárkányindikátor
 	jelzései szerint választotta meg útját; a mérõmûszerrõl sem
 	feledkezett meg, de az állandóan nulla egész nyolctized sárkányt
 	mutatott.
 	- Törtsárkány ez, vagy mi az ördög? - tanakodott Klapanciusz,
 	tovább gyalogolva. Percenként megállt, mert a nap kegyetlenül tûzött,
 	olyan nagy volt a hõség, hogy a levegõ remegett az izzó sziklák
 	között. Egyetlen fûszál sem nõtt errefelé, a sziklamélyedésekben
 	kiszáradt sár repedezett, és görgetegek húzódtak a magas csúcsoktól a
 	völgyig.
 	Eltelt egy óra, a nap már lefelé tartott az ég túlsó felén, s õ még
 	egyre kapaszkodott a görgeteges hegyoldalban, míg végül szûk szorosok
 	és sziklahasadékok árnyas hûvösébe ért. A piros mutató felkúszott az
 	egyes szám alatti kilencedik rovátkáig, ott megremegett és megállt.
 	Klapanciusz letette hátizsákját egy sziklára, és éppen elõvette a
 	sárkánytalanítót, mikor a mutató hevesen kilendült. Gyorsan felkapta
 	a valószínûségcsökkentõt, és körülnézett. Egy sziklapárkányon állt,
 	innét lepillanthatott a szorosba: odalent mozgott valami.
 	"Ez õnagysága lesz" - gondolta, Ocsmonda ugyanis nõi név.
 	Eszébe jutott, hogy talán ezért nem követel szûz lányokat. De hiszen
 	régebben szívesen fogadta õket! "Furcsa, furcsa. No de mindegy, most
 	célozni kell, és akkor semmi baj sem lehet!" - biztatta magát, és
 	hátizsákjába nyúlt a drakodestruktorért, amelynek sugara a
 	sárkányokat a nemlétbe taszítja. Aztán kilépett a sziklapárkány
 	peremére. Odalent, a keskeny szoros mélyén, a kiszáradt patakmederben
 	óriási, ösztövér nõstény sárkány kúszogatott, színe szürkésbarna,
 	oldala horpadt, mintha régóta éhezne. Klapanciusz fejében kergették
 	egymást a gondolatok. Megsemmisítse oly módon, hogy a sárkánymátrix
 	elõjelét pozitívról negatívra változtatja, miáltal a nemsárkány
 	statisztikai valószínûsége magasabb lesz a sárkányénál? Ez azonban
 	kockázatos, hiszen egyetlen kis hiba katasztrofális következményekre
 	vezethet. Ilyen hõségben már nem egy kísérletezõnek a nemsárkány
 	helyett neosárkány jött ki; hogy is múlhat ennyi egyetlenegy betûn?!
 	Azonkívül a totális deprobabilizálás lehetetlenné tenné, hogy
 	megvizsgálja Ocsmonda természetét. Habozott tehát; lelki szemei elõtt
 	már felderengett a dolgozószobájában az ablak és a könyvespolc között
 	pompázó remek sárkánybõr szívmelengetõ képe; de álmodozásra nem volt
 	idõ, letérdelt hát, s közben még egy lehetõség jutott eszébe: a
 	különös ízlésû példányt tulajdonképpen a sárkánypszichológusoknak
 	kellene átadni; még az is felötlött benne, milyen szép tudományos
 	munkát csaphatna össze az épségben megõrzött példány alapján. Áttette
 	hát a reduktort a bal kezébe, jobbjával megragadta az antifejes
 	sárkányölõt, gondosan célzott és lõtt.
 	Pokoli dörrenés rázta meg a katlant. Gyöngyszínû füstfelhõ terjengett
 	a fegyver torkolata körül, úgyhogy Klapanciusz egy pillanatra szem
 	elõl tévesztette a fenevadat. De hamarosan eloszlott a füst.
 	A régi mendemondák sok csacskaságot mesélnek a sárkányokról. Azt
 	hirdetik például, hogy a sárkányok hétfejûek. Ez sohasem fordul elõ.
 	A sárkánynak csak egy feje lehet, mert ha már kettõ lenne, azok
 	örökösen vitatkoznának és veszekednének; ezért a többfejûek, vagy
 	polikopfok, ahogyan a tudósok nevezik õket, belsõ meghasonlás
 	következtében hamarosan kipusztultak. A makacs és korlátolt
 	természetû szörnyetegek a legcsekélyebb ellentmondást sem tûrik,
 	tehát ha egy testen két fej ágál, az egész szörny hamarosan
 	elpusztul, mert mindegyik fej, csak hogy ártson a másiknak,
 	tartózkodik az evéstõl, sõt merõ rosszindulatból lélegzetét is
 	visszatartja; világos, hogy milyen eredménnyel. Ezt a jelenséget
 	használta fel Eufóriusz Csuhaj, az antifej-ágyú feltalálója. Ez a
 	fegyver apró elektronikus fejecskét lõ a sárkány testébe, mire
 	azonnal megkezdõdik a sárkányon belüli veszekedés és marakodás, ennek
 	következtében a sárkány tüstént megbénul, megmerevedik, egy helyben
 	marad egy napig, egy hétig, gyakran egy hónapig; elõfordul, hogy csak
 	egy év múlva pusztul el végkimerülésben. De addig is azt lehet vele
 	csinálni, amit akarnak.
 	Klapanciusz sárkánya azonban, enyhén szólva, furcsán viselkedett.
 	Igaz, felágaskodott, és akkorát ordított, hogy a lejtõn gurulni
 	kezdtek a kövek, farkával is csapkodott, úgyhogy a szikrázás szaga
 	betöltötte az egész völgyet, de aztán megvakarózott a füle mögött,
 	krákogott egyet, és nyugodtan továbbment, éppen csak hogy ügetésre
 	fogta. Klapanciusz nem hitt a szemének, tovább futott a sziklafal
 	tetején, majd levágva a kanyart, egyenesen a száraz patakmeder
 	kijárata felé igyekezett. Most ugyanis már nem egy nyamvadt kis
 	publikációt látott maga elõtt, nem egy vagy két cikket a Drakológiai
 	Évkönyvben, hanem egész vaskos monográfiát, merített papíron, a
 	sárkány és a szerzõ képmásával!
 	A szoros kijáratánál egy szikla mögé kuporodott, szeméhez emelte a
 	valószínûtlenségi pisztolyt, célzott, és lenyomta a
 	deposszibilizátort. A fegyver agya megremegett a kezében, a
 	puskacsövet ködfelhõ vette körül, a sárkányt pedig afféle
 	halojelenség, mint a holdat az idõváltozás elõtt, de egyáltalán nem
 	foszlott szét! Másodszor is totálisan valószínûtlenné tette
 	Klapanciusz a sárkányt; az imposszibilitási feszültség már akkora
 	volt, hogy egy arra szálló lepke szárnyacskáival a Dzsungel Könyvének
 	második fejezetét kezdte morzejelekkel integetni, a
 	sziklahasadékokban boszorkányok, krampuszok és vámpírok árnyai
 	rémlettek fel, távolabbról pedig paták dobogása hallatszott, mert
 	valahol a sárkány mögött kentaurok csatáztak; õket is a rettentõ
 	erejû fegyver hívta elõ a valószínûtlenségbõl. De maga a sárkány,
 	mintha mi sem történt volna, nehézkesen lecsücsült, ásított, és hátsó
 	lábával jólesõen vakargatni kezdte a torka táját. Klapanciusz kezében
 	még füstölgött a fegyver, kétségbeesetten nyomta a ravaszt, mert
 	ilyesmit még sohasem élt át - közelében a kisebb kövek lassan a
 	levegõbe emelkedtek, a por pedig, amelyet a vakarózó sárkány felvert,
 	ahelyett hogy kavarogva leülepedett volna, a levegõben betûkké
 	rendezõdött, és jól olvashatóan az ALÁSZOLGÁJA DOKTOR ÚR feliratot
 	alakította ki. Besötétedett, mert a nappalból éjszaka lett, néhány
 	jókora mészkõszikla sétálni indult, halkan társalkodva errõl-arról,
 	egyszóval valóságos csodák történtek, de a szörnyû állatnak, amely
 	harminclépésnyire üldögélt Klapanciusztól, esze ágában sem volt
 	eltûnni. Klapanciusz eldobta fegyverét, köpenye alá nyúlt,
 	elõrántotta a sárkányölõ gránátot, és lelkét a mindenspinoros
 	átalakulások mátrixának ajánlva, elhajította. Hatalmas dördülés rázta
 	meg a völgyet, szikladarabok repültek a levegõbe, velük együtt a
 	sárkány farka, maga a sárkány pedig teljesen emberi hangon
 	felkiáltott: - Ez erõszak! - és futásnak eredt, egyenesen Klapanciusz
 	felé. Klapanciusz, látván közeli halálát, kiugrott rejtekhelyérõl, és
 	görcsösen megragadta az antianyag-kopját. Már nekilendült, mikor
 	megint felharsant a kiáltás:
 	- Hagyd már abba! Ne hülyéskedj! Meg akarsz ölni?!
 	"Mi ez? A sárkány beszél?! - gondolta Klapanciusz. - Úgy látszik,
 	megbolondultam..."
 	De azért megkérdezte:
 	- Ki az? A sárkány?
 	- Miféle sárkány?! Én vagyok, te marha!
 	A ritkuló porfelhõbõl Trurl bukkant elõ, a sárkány nyakához nyúlt,
 	elcsavart valamit, a szörny lassan térdre bukott, majd nyikorogva
 	elterült a földön.
 	- Mi ez a téboly? Mit csinálsz itt? Hogy kerülsz ide? Honnan vetted
 	ezt a sárkányt? Mit csináltál benne? - tört ki Klapanciusz. Trurl
 	leporolta ruháját, és bosszúsan dünnyögte:
 	- Honnan, hová, merre, meddig... Ugyan, hagyj már szóhoz jutni!
 	Elpusztítottam a sárkányt, de a király nem akart fizetni...
 	- Miért?
 	- Mit tudom én, biztosan fukarságból. A bürokráciát emlegette, azt
 	mondta, hogy bizottsági jegyzõkönyvet kell fölvenni, helyszíni
 	szemlét rendezni, mérést, boncolást, üzemi bizottsági értekezletet a
 	trón körül, meg a fene tudja, mit még, a fõkincstárnok panaszkodott,
 	hogy nem tudják, mibõl fizessenek ki, mert nincs rá béralap, se
 	különmunkakeret, egyszóval hiába kértem, erõszakoskodtam, jártam a
 	pénztárba, a királyhoz, a tanácshoz, végül már szóba sem álltak
 	velem; mikor aztán azt mondták, hogy nyújtsak be önéletrajzot öt
 	példányban, fényképekkel, akkor beintettem, és otthagytam õket, de a
 	sárkány már visszacsinálhatatlan állapotban volt. Hát lehúztam a
 	bõrét, vágtam néhány fûzfavesszõt, találtam egy kidõlt
 	távíróoszlopot. Többre nem is volt szükség; kitömtem a sárkánybõrt,
 	és most én helyettesítem a sárkányt...
 	- Lehetetlen! Ilyen csalafinta módszerhez folyamodtál? Te?! De hát
 	miért? Egy szót sem értek.
 	- Ej, de lassú felfogású lettél! - förmedt rá Trurl. Hiszen azóta
 	naponta hozzák az adót! Már többet kaptam, mint amennyi járt volna.
 	- Ahá! - értette meg végre Klapanciusz. De rögtön hozzátette: -
 	Csúnya dolog így kikényszeríteni belõlük...
 	- Miért csúnya? Különben is, mi rosszat csináltam? Sétálgattam a
 	hegyekben, és esténként ordítottam egy kicsit. Rettentõen elfáradtam... -
 	tette hozzá, és leült Klapanciusz mellé.
 	- Mitõl? Az ordítástól?
 	- Ugyan már. Egészen eltompult az agyad mostanában! Dehogy az
 	ordítástól! Attól, hogy minden éjszaka magamnak kell a zsák aranyakat
 	a barlangból oda felcipelnem! - mutatott egy távoli fennsíkra. - Ott
 	készítettem elõ egy kis kilövõpályát. Cipelnél csak te húszlatnyi
 	súlyokat estétõl hajnalig, majd meglátnád! Ez a sárkány sem kisegér,
 	csak a bõre két tonnát nyom, egész nap azt cipelgetem, dobogok és
 	ordítok, éjszaka meg a zsákokat kell hurcolnom. Örülök, hogy
 	megjöttél, már igazán torkig vagyok az egésszel...
 	- De tulajdonképpen miért nem tûnt el ez a sárkány, illetve ez a
 	kitömött sárkánybõr, amikor egészen a csodaszintig csökkentettem a
 	valószínûséget? - tudakozódott tovább Klapanciusz. Trurl kissé
 	zavartan köhécselt.
 	- Óvatos voltam - magyarázta. - Végtére is idevetõdhetett volna
 	valami hülye vadász, például az a Bazil, hát belülre, a bõr alá
 	antiprobabilisztikus ernyõket szereltem. De most gyere, maradt még
 	odalent néhány zsák platina, az a legnehezebb, nem volt kedvem
 	egyedül felcipelni. Soha jobbkor nem jöhettél volna, legalább
 	segítesz...

 	
NEGYEDIK UTAZÁS 

 	avagy miként építette meg Trurl az Erotront, más
 	néven Poligamizátort, hogy megszabadítsa Bezsongár királyfit a
 	szerelem kínjaitól, és hogyan került sor a bébivetõ alkalmazására
 	 
 	Egyszer, hajnaltájban, mikor Trurl az igazak álmát aludta, házának
 	kapuján olyan hevesen kopogtattak, mintha a jövevény be akarná törni
 	az ajtót. Trurl felriadt, elhúzta a reteszt, és a pitymallatban
 	gigászi cukorsüveghez vagy repülõ piramishoz hasonló, roppant hajót
 	pillantott meg. A kolosszus széles lejáróján zsákokkal megrakott
 	tevék baktattak le hosszú sorban, a szurokfeketére festett, burnuszos
 	és fátylas robotok pedig olyan gyorsan rakodták le a zsákokat a ház
 	elõtt, hogy az ámuló Trurlt hamarosan a duzzadó zsákok egyre
 	magasabb, félkör alakú sánca vette körül; csak egy keskeny bejáratot
 	hagytak ezen a falon. A résen csillagszemû, délceg elektrolovag
 	lépett be, drágaköves mentében és kackiásan félrecsapott,
 	radarantennás kalpagban. A radarszlán lenge bájjal ledobta
 	köpenyegét, meglengette páncélkalpaglját, és zengõ, de bársonypuha
 	hangon megkérdezte:
 	- Trurl úr õkegyelmességéhez, a gépek nemes mesteréhez van szerencsém?
 	- Igen, igen, én vagyok az... Tessék befáradni... Elnézést
 	kérek a rendetlenségért... Nem számítottam önre, akarom mondani,
 	még aludtam... - dadogta zavartan Trurl, gyorsan magára kapkodva
 	holmi ruhafélét, mert rájött, hogy csak hálóing van rajta, és az is
 	rég megérett már a mosásra.
 	Az elõkelõ lovag azonban nem látszott észrevenni Trurl hiányos
 	öltözékét. Még egyszer meglengette kalapját, zúgó légörvényt kavarva
 	büszke feje fölött, majd kecsesen belépett a házba. Trurl elnézést
 	kért egy pillanatra, úgy-ahogy rendbe szedte magát, aztán kettesével
 	véve a lépcsõfokokat, ismét lerohant az emeletrõl. Odakint közben
 	megvirradt, és a kelõ nap sugarai megcsillantak a fekete robotokon,
 	akik álmatagon énekelve a régi, bús rabszolgadalt: "A bendzsó zokog,
 	mágnesdob pereg..." - négyszeres sorfallal vették körül a házat és
 	a piramishajót. Trurl ezt az ablakon át látta, mikor helyet foglalt
 	vendégével szemben. A lovag rávetette gyémántfényû pillantását, majd
 	így kezdett mondókájába:
 	- A bolygó, amelyrõl hozzád jöttem, nemes géptervezõ uram, a
 	legsötétebb középkor kellõs közepén él. Ezért bocsássa meg kegyelmed,
 	hogy álmában megzavartam, ilyen alkalmatlan idõben érkezvén; hadd
 	hozzam fel mentségemre, miszerint a fedélzeten semmi módon nem
 	láthattuk elõre, hogy nagyságod fényes bolygójának azon punktumán,
 	ahol eme tiszteletre méltó ház áll, még az éjszaka uralkodik, távol
 	tartván a nap lángzó sugarait.
 	Megköszörülte a torkát - mintha orgonabillentyûkön futott volna végig
 	egy kéz -, és folytatta:
 	- Az én uram küldött hozzád, õfelsége Proton király, Argentária és
 	Platinária bolygók uralkodója, Logaringia fejedelme, Luszter és
 	Buszter császára, Monócia, Biócia, Poliócia és Bergengócia
 	nagyhercege, Ciszlallia, Transzlallia és Fortranszlia grófja, Fura és
 	Bura õrgrófja, Mindália, Hiperónia és Csingiling bárója, továbbá
 	Metera, Hetera, Etera és Caetera örökös ura, hogy az õ nevében
 	meghívjam kegyelmedet országunkba, forrón várt megmentõ gyanánt,
 	minthogy egyes-egyedül kegyelmed tud bennünket megszabadítani az
 	országos bajtól, melyet õfelsége, Bezsongár királyfi szerencsétlen
 	szerelme zúdított reánk.
 	- De hát én... - kezdte gyorsan Trurl, ám a lovag, kecses
 	kézmozdulattal tudatva, hogy még nem fejezte be, így folytatta
 	bársonyosan zengõ hangján:
 	- Hálából azért, ha kegyeskedsz bajunkat meghallgatni, hozzánk
 	elfáradni és az államunkat sújtó szerencsétlenséget tõlünk
 	eltávoztatni, õfelsége, Proton király olyan kegyekkel árasztja el
 	mérnökségedet, hogy élted végéig nem gyõzöl csodálkozni rajta. Többek
 	között jó elõre, vagy mint újmódi szóval mondják, elõlegként ezennel
 	kinevez téged - itt a lovag felállt, kardot rántott, és a
 	továbbiakban minden szónál Trurl vállára ütött, úgyhogy a szegény
 	mérnök majd leesett a székrõl - Galvádia, Kriptónia, Argónia és
 	Xenónia címzetes hercegének, Pimezon és Mümezon örökös grófjának,
 	Kondolonda és Pratalaxia komturjának, továbbá Andola és Mandola
 	márkijának, Fluxia és Truxia rendkívüli kormányzójának, nemkevésbé a
 	mendita rend generálisának, valamint Ingyom és Bingyom hercegségek Fõ
 	Alamizsnaszedõjének, amely méltóságok viselõjét megilleti a boldogító
 	kiváltság, hogy reggeli felkelésnél és estéli nyugovóra térésnél
 	huszonegy ágyú díszlövése köszönti, ebéd után szuperfrekvenciás
 	fanfárral üdvözlik, viselheti a Nehéz Infinitezimális Keresztet és a
 	Többsoros Ében Perpétuációt dupla aranyozással. Kegye további jeléül
 	uram és királyom ama csekélységeket küldi, amelyekkel nemes házadat
 	körülvenni bátorkodtam.
 	Csakugyan, a zsákok már egészen elfogták a napfényt, a szoba
 	félhomályba merült. A lovag befejezte szónoklatát, de ünnepélyesen
 	fölemelt karjait nem engedte le, talán csak feledékenységbõl, mivel
 	most már hallgatott, amíg Trurl meg nem szólalt:
 	- Nagyon hálás vagyok õfelségének, de hidd el, uram, a szerelmi ügyek
 	nem tartoznak az én... - Itt abbahagyta, mert a lovag unszoló
 	tekintete gyémántsziklaként nyugodott rajta. - Nos - tette hozzá
 	sóhajtva -, szíveskedjék talán elmondani, mirõl van szó...
 	A követ bólintott.
 	- Egyszerû a dolog, nemes uram! Trónörökösünk szíve lángra gyulladt a
 	fényes arcú Amandina iránt, aki Aurária uralkodójának egyetlen
 	leánya. Ez a birodalom szomszédos a miénkkel, de országaink között
 	õsi ellenségeskedés dúl, és midõn felséges urunk a királyfi szüntelen
 	unszolására Negác császárhoz fordult, hogy a szépséges Amandina kezét
 	egyetlen fia számára megkérje tõle, kosarat kapott. Azóta eltelt
 	harmadfél esztendõ, a királyfi szemlátomást a sír felé hanyatlik, és
 	nem találunk gyógyírt, amely egészségét visszaadná. Nincs tehát más
 	reményünk, mint a te fénylõ bölcsességed, nagyságos mérnök uram!
 	E szavakkal mélyen meghajolt a büszke lovag. Trurl megköszörülte a
 	torkát, futó pillantást vetett az ablak elõtt felsorakozott, termetes
 	harcosokra, majd kissé bizonytalan hangon így szólt:
 	- Nem tudom, képes leszek-e... de ha a király így kívánja...
 	akkor én... természetesen...
 	- Ez a beszéd! - kiáltott a lovag, s összecsapta tenyerét, hogy csak
 	úgy zengett. Tizenkét éjfekete dragonyos lépett a szobába, felkapták
 	Trurlt, és vállukon vitték a hajó fedélzetére, huszonegy üdvlövés
 	dördült, felvonták a függõhidat, és a hajó méltóságteljesen lengõ
 	lobogókkal az égbe emelkedett.
 	Útközben a lovag, aki egyébként a király fõpáncélõre volt,
 	részletesen elbeszélte Trurlnak a királyfi romantikus és szomorú
 	szerelmi históriáját. Mikor megérkeztek, ünnepélyesen fogadták õket,
 	a tömegek ujjongása közepette vonultak végig a zászlódíszbe öltözött
 	fõvároson, majd a mérnök munkához látott. Munkahelyül a pompás
 	királyi parkot választotta; itt állott a Merengés Temploma, ezt három
 	hét alatt különös szerkezetté alakította át, tele áramkörökkel,
 	huzalokkal és villogó képernyõkkel. Aztán elmagyarázta a királynak
 	gépe mûszaki jellemzõit. Az Erotron, másnéven Poligamizátor mûködési
 	elve egyszerû: aki belép a készülékbe, egy csapásra megismeri az
 	egész kozmosz minden nõnemû egyedének bûbáját, varázsát, szépségét,
 	gyengéd suttogását, csókjait és ölelését. Az Erotron teljesítménye
 	hatszáznegyven megaszex, a feszültség kétszázhúsz libid, a
 	szenvedélyemisszió nyolcvanhat kiloamor. A központi smárolóegység
 	kapacitása harmincezer afrodyte (mint ismeretes, az amorizáció
 	egysége az afrodit és az afrodyte). Trurl hosszan fejtegette a
 	királynak, hogy mire való az õrületszûrõ, a kimeneti és bemeneti
 	smároló, az ajzóegység és a villámcsapás-automata, amely a hirtelen
 	szerelmesítõ tér elve alapján mûködik. Beszélt az operatív és
 	háttér-amóriákról, a közvetlen hozzáérésrõl és a ripsz-ropsz
 	áramkörökrõl. Megmutatta a kiegészítõ egységeket: a gyorsflörtölõt,
 	az udvarlásreduktort, a fûzéserõsítõt, meg az üvegfülkében levõ
 	mérõmûszereket, amelyeken pontosan meg lehet figyelni a
 	kiszerelmesítõ kezelés lefolyását. Elmondta, hogy a statisztikák
 	szerint az Erotron a szerelmi téboly eseteinek kilencvennyolc
 	százalékában tartós, jó eredményt biztosít, tehát nagy az esély a
 	királyfi megmentésére.
 	A birodalom negyven tiszteletre méltó fõnemese négy órán át lassan,
 	de kitartóan húzta és tolta Bezsongár királyfit a parkon át a
 	Merengés Temploma felé, a határozottságot a felséges személy
 	tiszteletével párosítva, a királyfi ugyanis egyáltalán nem akarta,
 	hogy kiszerelmesítsék, ezért vadul rugdosta a hû udvaroncokat. Mikor
 	aztán számos pehelypárna segítségével végre betaszigálták a királyfit
 	az Erotronba, és rácsapták az ajtót, Trurl aggodalmas képpel
 	bekapcsolta az indító automatát, s az fahangján megkezdte a
 	visszaszámolást: "Húsz... tizenkilenc... tíz..." -, majd
 	változatlan hangon kimondta: "Nulla! Rajt!" -, és ekkor a
 	szinkroerotorok a teljes megaszex-kapacitásra kapcsolva elárasztották
 	az áldozatot a vezérelt érzelmekkel. Trurl csaknem egy órán át
 	figyelte a mûszerek mutatóit, amelyek a legnagyobb erotikus
 	feszültség alatt remegtek; de sajnos, semmiféle lényeges változás nem
 	mutatkozott. Egyre jobban kételkedett a kúra sikerében, de most már
 	nem tehetett semmit - ölbe tett kézzel, türelmesen kellett
 	várakoznia. Ellenõrizte, hogy a szexotronok helyes szögben, túlzott
 	szóródás nélkül vannak-e beállítva, hogy a libidizátor fordulatszáma
 	megfelelõ-e; egyben arra is ügyelt, hogy a térerõsség ne haladja túl
 	a megengedettet, hiszen nem az volt a cél, hogy a páciens
 	túlszerelmesedjen, és érzelmeinek tárgya Amandina helyett a gép
 	legyen, hanem csupán az, hogy kiszeressen a leányzóból. Végül
 	ünnepélyes csendben kinyitották az ajtót. Miután leszerelték a jókora
 	csavarokat, amelyek a gép belsejét hermetikusan elzárták, a
 	félhomályos bársonyfülkébõl a legédesebb illatok árja közepette
 	kizuhant az eszméletlen királyfi, szirmukat hullajtó, gyûrött
 	rózsákkal együtt, amelyeket szintén elbódított a szenvedély szörnyû
 	feszültsége. A hû szolgák odafutottak, fölemelték az eszméletlen
 	testet, és közben hallották, amint a királyfi sápadt ajkai
 	hangtalanul egyetlen szót suttogtak: Amandina! Trurl hatalmas
 	káromkodást nyelt el, mert látta, hogy hiábavaló volt minden, a
 	királyfi õrült szerelme ellenállt az Erotron minden kilosmárjának és
 	megaszexének. Az eszméletlen ifjú homlokához illesztett amorométer
 	százhét fokot mutatott, aztán megrepedt a csöve, és a higany
 	kiömlött, idegesen remegve, mintha még arra is kiterjedt volna a
 	fortyogó érzések heve. Az elsõ próbálkozás tehát kudarcot vallott.
 	Trurl komoran ballagott vissza lakosztályába, és ha valaki megleste
 	volna, láthatja, amint egész éjjel a szobát rója, újabb ötleteken
 	gondolkodva. Idõközben lárma hallatszott a parkból: a kõmûvesek,
 	akiknek a körfalat kellett volna megjavítaniuk, kíváncsiságból
 	bemásztak az Erotronba, és valahogy beindították; tûzoltókat kellett
 	kihívni, mert szerelemtõl füstölögve és fülig kormosan ugráltak ki a
 	gép belsejébõl.
 	Trurl most másik gépet szerkesztett. Ez delirizátorból és
 	trivializátorból állt. De valljuk be rögtön: ez a kísérlet is csõdöt
 	mondott. A királyfi nem ábrándult ki Amandinából, ellenkezõleg,
 	szerelme csak fokozódott. Trurl megint mérföldeket gyalogolt szobája
 	egyik sarkától a másikig, késõ éjszakáig olvasta a szakirodalmat,
 	majd falhoz vágta a könyveket, és másnap kihallgatást kért a
 	királytól. Õfelsége elé vezették, s ott így szólt:
 	- Felséges uram! A kiábrándító rendszerek, amelyeket alkalmaztam, a
 	legerõsebbek a világon. Fiadat nem lehet kigyógyítani szerelmébõl,
 	amíg csak él. Ezzel az igazsággal tartozom felségednek.
 	A királyt megrendítette a hír. Hallgatott, és Trurl folytatta:
 	- Természetesen elámíthatnám, ál-Amandinát szintetizálva a
 	rendelkezésre álló paraméterek alapján, de a királyfi elõbb-utóbb
 	rájönne a csalásra, mert fülébe jutna, hogy az igazi császárlány
 	közben otthon maradt. Ezért csak egy megoldás van: a királyfinak
 	feleségül kell vennie a császárleányt!
 	- Az ám, külhoni barátom! De éppen az a bökkenõ, hogy Negác császár
 	nem adja hozzá a fiamhoz!
 	- És ha legyõzné felséged? Ha tárgyalni kényszerülne, ha legyõzött
 	félként kegyelemért kellene folyamodnia?
 	- No igen, akkor biztosan odaadná, de csak nem kívánod, hogy két
 	hatalmas birodalmat véres háborúba sodorjak, ráadásul bizonytalan
 	kimenetelû háborúba, csak hogy fiamnak megszerezzem a császárlány
 	kezét? Errõl szó sem lehet!
 	- Ezt a választ vártam felségedtõl ! - bólintott nyugodtan Trurl. -
 	Ámde különféle háborúk vannak, és az, amelyre én gondolok, teljesen
 	vértelen. Nem fegyverrel támadjuk meg ugyanis Negác császár
 	birodalmát. Egyetlen alattvalóját sem fosztjuk meg életétõl, hanem
 	é p p e n e l l e n k e z õ l e g !
 	- Hogyhogy? Miként érted ezt? - álmélkodott a király.
 	Trurl ekkor a király fülébe súgta titkát, és az uralkodó komor
 	ábrázata lassan felderült. A magyarázat végén a király felkiáltott:
 	- Csináld, amit kiterveltél, drága külhoni barátom, és segítsenek az
 	egek!
 	A királyi mûhelyek már másnap hozzáláttak Trurl tervei szerint
 	számtalan nagy hordtávolságú és teljesen ismeretlen rendeltetésû ágyú
 	készítéséhez. Felállították õket a bolygón, védõhálóval leplezve,
 	hogy senki se vegye észre. Trurl eközben éjjel-nappal a királyi
 	kibergenetikai laboratóriumban sürgölõdött, titokzatos kondérok
 	fölött, amelyekben különös fõzetek bugyborékoltak, és ha egy kém
 	leskelõdött volna utána, semmi mást nem lát, csak annyit, hogy a hét
 	lakatra zárt laboratóriumban idõnként oázás hallatszik, az aspiránsok
 	és asszisztensek pedig pelenkákkal rohangálnak.
 	A bombázás egy hét múlva, éjfélkor kezdõdött. Az öreg tüzérek
 	beirányozták az ágyúcsöveket Negác császár fehér bolygója felé, és
 	megindult a nem halál-, hanem élethozó tûz. Trurl ugyanis
 	csecsemõkkel bombázta õket; bébivetõi elárasztották a császárságot
 	nyivákoló apróságok milliárdjaival, azok gyorsan növekedtek,
 	négykézláb mászkáltak, s olyan lármát csaptak, hogy a "mama" és
 	"papa" kiáltásoktól meg az oázástól reszketett a levegõ, és a
 	dobhártyák megrepedtek. És a gyerekáradat csak nem maradt abba.
 	A császárság gazdasága már kezdett összeomlani, mindenki elõtt
 	felrémlett a közelgõ katasztrófa; és az égbõl változatlanul érkeztek
 	a kövérke, vidám kölyköcskék, még az ég is elsötétült, mikor
 	egyszerre lengették pelenkáikat. Negác császár kénytelen volt
 	kegyelmet kérni Proton királytól, és õ azt az egyetlen feltételt
 	szabta, hogy a császár lányát, Amandinát adják feleségül Bezsongár
 	királyfihoz. A császár rögtön beleegyezett. Ekkor a bébivetõket
 	beolvasztották, az Erotront pedig Trurl, a biztonság kedvéért, saját
 	kezûleg szedte szét. Másnap elsõ násznagyként, gyémántos köntösben,
 	marsallbottal a kezében maga vezényelte a pohárköszöntõket a hetedhét
 	országra szóló lakodalmon. Aztán hajójára rakta a kincseket,
 	díszokleveleket és kitüntetéseket, amelyekkel a király és a császár
 	elárasztotta, s dicsõségtõl övezve tért vissza hazájába.

 	
ÖTÖDIK UTAZÁS avagy a bohókás Hihi király

 	Nem kegyetlenségével gyötörte alattvalóit Hihi király, Infantilia
 	uralkodója, hanem a szórakozások iránti szenvedélyes rajongásával.
 	De nem lakomákat rendezett, nem is buja mulatságokban töltötte kedvét,
 	hanem az ártatlan, gyermeteg játékokat kedvelte: hol rablópandúrt,
 	hol métát, hol hátulsó-pár-elõre-fusst játszott reggeltõl estig, de
 	legeslegjobban a bújócskát szerette. Ha valami fontos döntést kellett
 	hozni, országos jelentõségû dekrétumot aláírni, külcsillagi követeket
 	fogadni, vagy kihallgatást adni valamelyik marsallnak, a király
 	elbújt, és a legszigorúbb büntetés terhe alatt megparancsolta, hogy
 	keressék. A minisztertanács tehát fel alá futkosott a palotában, az
 	államférfiak benéztek a vizesárkokba és lõporos tornyokba,
 	megkopogtatták a falakat, bekukucskáltak a trón alá, és a keresés
 	olykor igen sokáig tartott, mert a király egyre újabb búvóhelyeket
 	talált ki. Egy ízben csak azért nem került sor egy nagyon fontos
 	háború megüzenésére, mert a király, üvegdíszeket és villanygyertyákat
 	szedve magára, három napig lógott a palota dísztermében, mintha õ
 	lenne a csillár, és a markába nevetve figyelte odafentrõl az
 	udvaroncok kétségbeesett futkosását. Aki megtalálta, azt nyomban
 	kitüntette a Nagy Királymegtaláló címmel, már hétszázharminchatan
 	viselték ezt a rangot az udvarban. De aki igazán be akart férkõzni a
 	király kegyeibe, annak feltétlenül valami új játékot kellett
 	kitalálnia a király számára, olyat, amilyet még nem ismert. Ez nem
 	volt könnyû, mert Hihi rendkívül járatos volt ebben a témában;
 	ismerte az ókori játékokat, például a malomjátékot, mestere volt a
 	legújabb kibernetikus játékoknak, és olykor azt mondogatta, hogy
 	minden játék - maga az uralkodás is, meg az egész világ is.
 	Az efféle könnyelmû és léha beszédek felháborították a koronatanács
 	éltesebb tagjait, különösen a legidõsebb, a nemes Matrica családból
 	származó Papagaszter õméltósága vette nagyon a szívére, hogy a
 	királynak semmi sem szent, még saját magas méltóságából is viccet
 	csinál.
 	Félelemtõl reszketett viszont az egész udvar, valahányszor a király
 	egy-egy szeszélyes pillanatában találós kérdéseket kezdett feladni.
 	Régi kedves szórakozása volt ez. Már a koronázás közben azzal a
 	kérdéssel lepte meg a fõkancellárt, hogy mi a különbség a törlõfej és
 	a lábtörlõ között.
 	Hamarosan rájött a király, hogy amikor találós kérdést ad fel az
 	udvaroncoknak, azok nem nagyon igyekeznek kiokoskodni a választ.
 	Mindenféle ostobaságot feleltek, ami éppen eszükbe jutott, és ez
 	módfelett feldühítette. Csak akkor javult meg a helyzet, amikor az
 	udvari tisztségekre való kinevezést a találós kérdésekre adott
 	válaszoktól tette függõvé. Hullottak a lefokozások meg a
 	kitüntetések, és az egész udvar, akár tetszett, akár nem, kénytelen
 	volt részt venni a játékokban, amelyeket õfelsége kitalált. Fájdalom,
 	sok méltóság becsapta az uralkodót, és ezt a király, noha
 	természettõl fogva jólelkû volt, igazán nem tûrhette el. A nádort
 	például számûzte, mert a kihallgatásokon puskázni próbált a páncélja
 	alá rejtett céduláról; hasznát is vette volna a puskának, de
 	ellensége, a fõpohárnok, titkon jelentést tett a dologról a
 	királynak. Papagaszter, a koronatanács elnöke is kénytelen volt
 	megválni hivatalától, mert nem tudta, melyik a legsötétebb hely a
 	világon. A koronatanács hovatovább teljes egészében az ország legjobb
 	rejtvényfejtõibõl állott, és a miniszterek egyetlen lépést sem tettek
 	lexikon nélkül. Végül az udvaroncok már olyan gyakorlatra tettek
 	szert, hogy a király még ki sem nyithatta a száját, õk máris megadták
 	a helyes választ. Ezen tulajdonképpen nincs is mit csodálkozni,
 	hiszen õk is, akárcsak a király, buzgó elõfizetõi voltak a Hivatalos
 	Közlönynek, amely unalmas törvények és rendeletek helyett elmés
 	fejtörõket és keresztrejtvényeket közölt.
 	Az évek múltával azonban a királynak egyre kevésbé volt kedve
 	gondolkodni, ezért visszatért elsõ és kedvenc játékához, a
 	bújócskához. Egy alkalommal duhaj kedvében rendkívüli jutalmat tûzött
 	ki annak, aki kitalálja a világ legjobb búvóhelyét. A jutalom
 	felbecsülhetetlen értékû kincs volt: az Infantil-dinasztia
 	koronagyémántja. Ezt a csodálatos követ évszázadok óta nem is látta
 	senki, mert a királyi kincstárban õrizték hét lakat alatt.
 	Úgy hozta a véletlen, hogy Trurl és Klapanciusz újabb utazásuk során
 	lnfantiliába tévedtek. Éppen akkor terjedt el országszerte a király
 	ötletének híre. Eljutott a két mérnökhöz is: egy csárdában szálltak
 	meg, és ott hallották a helybeli lakosoktól.
 	Másnap mindjárt a palotába siettek, hogy bejelentsék: ismerik a világ
 	legnagyszerûbb búvóhelyének titkát. De a díjra olyan sok
 	jelentkezõnek fájt a foga, hogy a két utas nem tudott átfurakodni a
 	tömegen. Különben sem szerették a tolakodást, hát inkább visszamentek
 	a csárdába, hogy másnap ismét szerencsét próbáljanak. Persze, a
 	szerencsének nem árt segíteni egy kicsit. A két okos mérnök jól tudta
 	ezt, ezért Trurl másnap minden õrnek, aki fel akarta õket
 	tartóztatni, aztán minden akadékoskodó udvaroncnak némán kezébe
 	csúsztatott egy nagyobb pénzdarabot, ha pedig az illetõ még erre sem
 	állt félre, akkor rögtön újabb, még nagyobb pénzdarabbal toldotta meg
 	az elsõt; nem telt bele öt perc, és máris a trónteremben voltak,
 	õfelsége színe elõtt. Nagyon megörült a király, mikor meghallotta,
 	hogy ilyen kiváló bölcsek érkeztek országába, egyenesen azért, hogy
 	feltárják elõtte a tökéletes búvóhely titkát. Kicsit sokáig tartott
 	ugyan, míg elmagyarázták Hihinek, mirõl is van szó, de a király
 	gyermekkorától fejtörõkön edzett elméje végül mégiscsak megértette a
 	dolgot. Ekkor Hihi nagyon fellelkesült, leszállt trónjáról, és
 	kijelentette, hogy a két barát számíthat örök jóindulatára és
 	kegyeire, azonkívül a jutalmat is feltétlenül megkapják, amennyiben
 	rögtön kipróbálhatja a mérnökök titkos receptjét. Klapanciusz ugyan
 	nem nagyon akarta odaadni a receptet, azt dörmögte az orra alatt,
 	hogy elõbb megfelelõ szerzõdést kellene írni, pergamenre, pecséttel
 	és selyemzsinórral, ahogy illik, a király azonban addig unszolta
 	õket, addig erõsködött és fogadkozott, hogy a jutalomban biztosak
 	lehetnek, míg végül is engedtek. A szükséges berendezést Trurl egy
 	dobozkában tartotta, amelyet magával hozott. Rögtön meg is mutatta az
 	uralkodónak. A találmánynak ugyan semmi köze sem volt a bújócskához,
 	de erre a célra is kitûnõen fel lehetett használni. Nem volt ugyanis
 	egyéb, mint egy hordozható bilaterális személyiségváltó,
 	természetesen visszacsatolással. A szerkentyû segítségével két
 	tetszés szerinti személy egészen egyszerûen és nagyon gyorsan
 	személyiséget cserélhet. Az egyik egy tehénszarvhoz hasonló
 	készüléket tesz a fejére. A szarvakat annak a személynek a homlokához
 	illeszti, akivel cserélni akar, és kissé megnyomja; a kapcsoló ekkor
 	villámgyors impulzusok két ellentétes irányú sorozatát váltja ki. Az
 	egyik szarvon keresztül saját személyisége megy át a másik személybe,
 	a másik szarvon pedig az idegen személyiség a saját testébe. Teljes
 	emlékezetkisülés történik tehát, a keletkezõ ûr pedig feltöltõdik a
 	másik személy emlékezetével. Trurl a szemléletesség kedvéért fejére
 	illesztette a készüléket, hogy használatát elmagyarázza a királynak.
 	A készülék két szarvával a király homloka felé közeledett, ám ekkor
 	az izgatott uralkodó elõrehajolt, a kapcsoló beindította a
 	készüléket, és azonnal megtörtént a személyiségcsere, de olyan
 	gyorsan és észrevétlenül, hogy Trurl, aki önmagán még sohasem
 	kísérletezett, észre sem vette. A távolabb álló Klapanciusz sem vett
 	észre semmit, csak azon csodálkozott, hogy Trurl hirtelen abbahagyta
 	magyarázatát, de ugyanazon a helyen maga Hihi folytatta az elõadást,
 	olyan kifejezéseket használva, mint "potenciális nemlineáris
 	szubmnemonikus átvitel" és "adiabatikus személyiségáttétel
 	visszacsatoló csatornával". A király buzgón magyarázott tovább, és
 	Klapanciusz végre rájött, hogy valami baj van. Hihi azonban, aki már
 	Trurl testében volt, oda sem figyelt a tudós magyarázataira, inkább
 	vidáman mocorgott, karját és lábát nyújtogatta, hogy kényelmesen
 	elhelyezkedjék az új testben, és nagy érdeklõdéssel szemlélte magát.
 	A hosszú királyi palástot viselõ Trurl az antientropikus kritikus
 	átmenetek magyarázatánál karlendítéssel kísérte szavait, ekkor
 	észrevette, hogy valami akadályozza, kezére pillantott, és döbbenten
 	látta, hogy jogart tart benne. Mondani akart valamit, de a király
 	ebben a pillanatban boldogan felkacagott, sarkon fordult, és
 	kiszaladt a trónterembõl. Trurl utánavetette magát, de megbotlott a
 	bíborpalástban, és hasra vágódott. A zajra berohantak az udvaroncok.
 	Elõször rávetették magukat Klapanciuszra, úgy vélvén, hogy õ követte
 	el a felségsértést. Mire a koronás Trurl feltápászkodott, és
 	megmagyarázta, hogy senki sem bántotta, addigra a Trurl testében
 	futkározó Hihi nyomtalanul eltûnt. Trurl hiába akart utána szaladni a
 	királyi palástban, az udvaroncok nem engedték, és mivel kapálózva
 	kiabálta, hogy õ nem király, és hogy személyiségcsere történt, arra a
 	megállapításra jutottak, hogy a túl sok rejtvényfejtés alighanem
 	megártott az uralkodó elméjének. Tiszteletteljesen, de határozottan
 	betaszigálták hát a hálószobába, és az orvosokért küldtek, hiába
 	ordított és kapálózott Trurl teljes erejébõl. Klapanciuszt eközben
 	két õr kidobta a palotából. Visszaballagott a csárdába, és
 	nyugtalanul latolgatta, milyen bonyodalmakra vezethet, ami történt.
 	Ha én lennék Trurl helyében - gondolta -, közismert lelki
 	nyugalmammal rögtön helyrehoznék mindent, nem hadonásznék és nem
 	fecsegnék holmi személyiségcserérõl, hiszen ez óhatatlanul a téboly
 	gyanújába kever, hanem új királyi testemet kihasználva,
 	haladéktalanul megparancsolnám, hogy fogják el a vélt Trurlt, vagyis
 	Hihit, aki most valahol a városban szaladgál, és mindjárt azt is
 	elrendelném, hogy a másik mérnök maradjon királyi oldalamnál mint
 	titkos tanácsos. De hát ez a hülye - akaratlanul is így nevezte
 	gondolatban a király-Trurlt - nem tud parancsolni az idegeinek; most
 	már kénytelen vagyok minden leleményemet bevetni, különben rosszul
 	végzõdik a dolog... - Ezután végiggondolta, mit is tud tulajdonképpen
 	a személyiségváltóról. Elég sokat tudott. A legfenyegetõbb veszélynek
 	azt találta, amelyrõl a könnyelmû Hihinek, aki most Trurl testét
 	használja valahol, fogalma sem lehet. Nevezetesen: ha megbotlik
 	valahol, és szarvaival megbök valami halott anyagi tárgyat,
 	személyisége azonnal átmegy ebbe a tárgyba, és mivel a halott
 	tárgyak, nem lévén személyiségük, semmit sem nyújthatnak cserébe,
 	Trurl teste holtan esne össze, a király lelke pedig kõvé,
 	lámpaoszloppá vagy öreg bocskorrá válva, mindörökre megmaradna ebben
 	az alakban. Nyugtalanul gyorsította meg lépteit, és a csárda
 	közelében az élénken beszélgetõ polgároktól megtudta, hogy kollégája
 	kirohant a királyi palotából, mint egy õrült, és amint a kikötõbe
 	vezetõ hosszú, meredek lépcsõn futott, mintha kergetnék, egyszerre
 	csak elesett és kitörte a lábát. Ekkor hihetetlen dühbe gurult,
 	fektében ordítani kezdett, hogy õ maga Hihi király saját személyében,
 	és követelte, hogy hozzák azonnal az udvari orvosokat, a pehelypárnás
 	gyaloghintót és frissítõ illatszereket. A járókelõk persze
 	kinevették, mire õ, irgalmatlanul káromkodva és ruháit szaggatva,
 	vonszolni kezdte magát a kövezeten, míg végül egy nyilván irgalmas
 	szívû járókelõ le nem hajolt hozzá hogy felsegítse. Ekkor a fekvõ
 	lerántotta fejérõl a sapkáját, és a sapka alól, mint a szemtanúk
 	megesküdtek rá, ördögszarvak bukkantak elõ. Ezekkel a szarvakkal
 	megbökte az irgalmas szamaritánus homlokát, majd élettelenül
 	visszazuhant a földre, furcsán megmerevedett, és azontúl csak gyenge
 	nyögdécselést hallatott, a megbökött polgár viszont egy pillanat
 	alatt, "mintha a sátán bújt volna belé", teljesen megváltozott, és
 	ugrálva, táncolva, az útjában állókat félrelökdösve, leügetett a
 	lépcsõn a kikötõ felé.
 	Klapanciusz ezek hallatán egészen kétségbeesett, hiszen rögtön
 	megértette, hogy Hihi rövid használat után tönkretette Trurl testét,
 	majd ravaszul átszökött egy ismeretlen járókelõ testébe. "No, most
 	kezdõdik csak a tánc! - gondolta elborzadva. - Hogy találom meg Hihit
 	ebben az új, ismeretlen testben?! Hol keressem egyáltalán?" - Ügyesen
 	tudakozódni próbált a polgároktól, ki volt az a járókelõ, aki ilyen
 	nemeslelkûen segíteni akart a pórul járt ál-Trurlon, továbbá hogy mi
 	történt a szarvakkal; nem tudták, kiféle volt az az illetõ, csak
 	annyit, hogy öltözéke külföldinek és tengerésznek mutatta, alighanem
 	hajóval érkezett messze földrõl; a szarvakról viszont senki sem
 	tudott semmit, csak egy koldus, akinek, lakás nélküli lévén,
 	lerozsdásodtak a lábai, s ezért ágyékához szerelt kerekeken
 	közlekedett, minélfogva alacsonyabbról szemlélte az eseményt. Õ
 	elmondta Klapanciusznak, hogy a jószívû tengerész letépte a fekvõ
 	egyén homlokáról a szarvakat, de olyan gyorsan, `ogy senki más nem
 	vette észre. Úgy látszott tehát, hogy Hihi a szerkentyû birtokában
 	folytathatja a nyaktörõ kirándulást egyik testbõl a másikba. De attól
 	a hírtõl, hogy most valami tengerész testében mászkál, Klapanciusz
 	nagyon megijedt. "Micsoda balszerencse! - gondolta. - Ha tengerész,
 	akkor elõbb-utóbb indulnia kell valamelyik hajóval. Ha nem
 	jelentkezik idejében a fedélzeten (márpedig biztosan nem jelentkezik,
 	hiszen nem tudhatja, melyik hajóról jött!), a kapitány a
 	kikötõõrséghez fordul, Hihit elfogják mint szökevényt, és a börtönbe
 	kerül. Ha pedig ott elkeseredésében csak egyszer is falba veri a
 	fejét, vagyis a készüléket, akkor aztán igazán nagy baj lesz!" Ezért,
 	bármilyen csekély volt is a kilátás arra, hogy megtalálja a
 	Hihi-lelkû tengerészt, Klapanciusz haladéktalanul a kikötõbe sietett.
 	Szerencséje volt, mert már messzirõl csõdületet pillantott meg.
 	Érezte, hogy jó nyomon van, elvegyült a tömegben, s az ellesett
 	beszélgetésekbõl megértette, hogy ahhoz hasonló történt, amitõl
 	tartott. Alig néhány perce egy köztiszteletben álló flottatulajdonos
 	meglátta egyik tengerészét, akit különösen jóravaló, derék fickónak
 	ismert; ám ezúttal ez a tengerész huligán módra belekötött a
 	járókelõkbe, s azoknak, akik intették és figyelmeztették, hogy
 	viselkedjék rendesen, s ne haragítsa magára a rendõrséget, gõgösen
 	odavetette, hogy õ az lehet, amit akar, ha úgy tetszik, akár az egész
 	rendõrség is egyszerre. A felháborodott flottatulajdonos
 	megszólította tengerészét, mire az rögtön kettétört rajta egy eléggé
 	vastag botot, amelyet a földrõl vett föl erre a célra. Ekkor
 	megjelent a rendõrjárõr, amely a kikötõben felügyelt a rendre, hiszen
 	arrafelé gyakori a verekedés; a járõr élén véletlenül éppen maga a
 	kerületi rendõrfõnök haladt. Mivel a tengerész csökönyösen megtagadta
 	az engedelmességet, a rendõrfõnök megparancsolta, hogy vessék azonnal
 	börtönbe a garázdát. A letartóztatás közben a tengerész, mint a
 	bolond, nekiugrott a parancsnoknak, és megbökte fejével, amelybõl
 	valami szarvféle állt ki. Ebben a másodpercben a tengerészt mintha
 	kicserélték volna rikácsolni kezdett, hogy õ rendõr, és nem is
 	akármilyen, hanem a kikötõõrség parancsnoka, ezzel szemben a
 	rendõrfõnök, e hagymázas fecsegés hallatán, ahelyett hogy
 	megharagudott volna, ismeretlen okból hahotázni kezdett, mint aki
 	remekül szórakozik, majd megparancsolta beosztottjainak, hogy a botot
 	sem sajnálva, vigyék azonnal tömlöcbe a botrányokozót.
 	Hihi tehát alig egy óra alatt már harmadszor változtatott testet.
 	Most a rendõrfõnök testében lakik, az meg, szegény, a tömlöcben
 	csücsül. Klapanciusz felsóhajtott, és egyenesen az õrszobára indult.
 	A rendõrség egy kõépületben volt a tengerparton. Klapanciuszt nem
 	tartóztatta fel senki, bement, sorra benézett az üres szobákba, míg
 	egyszerre csak szemben találta magát egy szûk egyenruhás, állig
 	felfegyverzett óriással, aki szigorúan pillantott rá, és olyan
 	mozdulatot tett, mintha ki akarná dobni. A következõ pillanatban ez a
 	személy, akit elõször látott életében, hirtelen rákacsintott és
 	felkacagott, nevetéshez nem szokott arca pedig bámulatosan
 	elváltozott. Harsány rendõri hangja volt, nevetése és hunyorgása
 	azonban rögtön Hihi királyt juttatta Klapanciusz eszébe - hiszen
 	valóban Hihi állt ott, õ kelt fel asztala mögül, ha idegen testben is!
 	- Rögtön rád ismertem - kacagott a rendõr-Hihi -, te voltál a
 	palotában a barátoddal, akitõl a készüléket kaptam. Igaz? Hát nem
 	remek búvóhelyem van? Hihihi!! Ha az egész koronatanács a feje
 	tetejére áll is, akkor sem találja ki, hogy hová bújtam. Nagyszerû
 	játék ilyen nagy darab, kövér rendõrnek lenni! Ide nézz!
 	És hatalmas rendõröklével akkorát csapott az íróasztalra, hogy
 	megrepedt az asztallap, de az öklében is megcsikordult valami. Hihi
 	elfintorodott, aztán kezét tapogatva megjegyezte:
 	- Ejnye, valami eltörött bennem, de sebaj; szükség esetén például
 	beléd költözhetnék, mit szólsz hozzá?
 	Klapanciusz ösztönösen az ajtó felé lépett, a rendõr azonban elébe
 	állt roppant alakjával, és folytatta:
 	- Tulajdonképpen nincs semmi kifogásom ellened, öregem, de borsot
 	törhetsz az orrom alá, mert ismered a titkomat. Ezért azt hiszem,
 	legjobb, ha lakat alá kerülsz. Hát persze hogy az lesz a legjobb! -
 	és csúnyán felvihogott. - Így aztán, mikor a szó teljes értelmében
 	elhagyom a rendõrséget, senki sem fogja tudni többé, hogy kibe
 	bújtam, még te sem, hihi!
 	- De felség! - szólt Klapanciusz nyomatékosan, bár halkan. - Életedet
 	kockáztatod, hiszen nem ismered a készülék számtalan titkát.
 	Meghalhatsz, beköltözhetsz egy halálos beteg vagy egy bûnözõ testébe...
 	- Á - mondta a király -, én nem félek. Tudom én, öregem, hogy csak
 	egy a fontos: minden költözködésnél magammal kell vinni a szarvakat!
 	Azzal az íróasztalhoz ment, és megmutatta a fiókban fekvõ szerkentyût.
 	- Ezt mindig lerántom annak a fejérõl, aki voltam, és magammal
 	viszem, így aztán nincs mitõl félnem! mondta.
 	Klapanciusz megpróbálta lebeszélni a királyt a további testcserékrõl,
 	de hiába, mert Hihi csak gúnyolódott rajta. Végül a király jókedvûen
 	így szólt:
 	- Eszem ágában sincs ám visszamenni a palotába! Ha kíváncsi vagy rá,
 	elárulhatom: hosszú vándorútra készülök alattvalóimon át, egyik
 	testbõl a másikba, ez különben is illik demokratikus felfogásomhoz.
 	A végére hagyom, csemegének, valamelyik gyönyörû leányzó testét.
 	Biztosan rendkívül tanulságos érzés lesz, hihi!
 	E szavak után hatalmas mancsának egyetlen rántásával kitárta az
 	ajtót, is kiordított rendõreinek. Látván, hogy ha valami elszánt
 	lépést nem tesz, óhatatlanul börtönbe kerül, Klapanciusz felkapta az
 	íróasztalról a tintatartót, a király arcába vágta, õ maga pedig,
 	kihasználva Hihi pillanatnyi elvakulását, kiugrott az ablakon át az
 	utcára. Szerencsére az ablak nem volt magasan, és a sors egyetlen
 	járókelõt sem vezérelt arrafelé. Nyakába szedte hát a lábát, eljutott
 	egy forgalmas térre, és elvegyült a tömegben, mielõtt még a rendõrök,
 	akiket fõnökük irgalmatlanul lehordott, kirohantak az utcára,
 	egyenruhájukat igazgatva és fenyegetõen csörtetve fegyvereikkel.
 	Klapanciusz elloholt a kikötõbõl, és gondolataiba merült, amelyek
 	igazán nem voltak vidámak. "Legjobb lenne - tanakodott - sorsára
 	hagyni a hitvány Hihit, aztán elmenni a kórházba, ahol Trurl teste
 	fekszik a derék tengerész lelkével; ha a testet elvisszük a palotába,
 	barátom ismét testestül-lelkestül önmaga lehet. Igaz, hogy akkor új
 	királya lesz Infantiliának, mert a tengerész személyisége fog benne
 	lakni, de sebaj, ott egye meg a fene Hihit a hülye vicceivel együtt! -
 	Terve nem volt a legrosszabb, de hiányzott hozzá egy apró, ám
 	lényeges kellék: a szerkentyû a szarvakkal, amely a rendõrfõnök
 	fiókjában pihent. Klapanciusz egy darabig latolgatta, tudna-e még egy
 	készüléket csinálni, de nem voltak meg hozzá az eszközei, no meg az
 	idõ is sürgette. - Akkor talán - fontolgatta - elmegy a
 	király-Trurlhoz, alighanem már megjött az esze, és tudja, mit
 	csináljon; megmondom neki, hogy vétesse körûl katonákkal a kikötõi
 	rendõrséget, ily módon kezünkbe kerül a szerkentyû, és Trurl
 	visszatérhet saját személyébe!
 	El is ment a palotába, de nem engedték be. A király - mondták az õrök -
 	mélyen alszik, mert az orvosok villamos altatást és erõsítést
 	alkalmaztak nála; álma legalább negyvennyolc óráig tart.
 	- Még csak ez hiányzott! - kesergett Klapanciusz, majd elsietett a
 	kórházba, ahol Trurl teste feküdt, félt ugyanis, hogy ha a beteget
 	idõ elõtt kiengedik, elvész a nagyváros labirintusában. A kórházban a
 	sérült rokonának mondta magát, a nevet ugyanis sikerült leolvasnia a
 	kórlapról. Megtudta, hogy a betegnek nincs komolyabb baja, nem is
 	tört el a lába, csak kificamodott. Néhány napig azonban még feküdnie
 	kell. Klapanciusz persze nem látogatott be a kórterembe, hiszen akkor
 	kiderült volna, hogy egyáltalán nem ismerik egymást. Megnyugodván
 	legalább afelõl, hogy Trurl teste nem tûnik el egykettõre,
 	kioldalgott a kórházból, és lázasan gondolkodva rótta az utcákat.
 	Vándorlása közben a kikötõnegyed közelébe tévedt, s észrevette, hogy
 	az utcán csak úgy nyüzsögnek a rendõrök, minden járókelõt fürkészõen
 	szemügyre vesznek, és összehasonlítják a szolgálati noteszban levõ
 	személyleírással. Rögtön kitalálta, hogy ez Hihi mûve, aki buzgón
 	keresteti, mert le akarja csukatni. De addigra már éppen hozzá
 	fordult a legközelebbi járõr; vissza sem fordulhatott, mert a sarkon
 	két másik rendõr tûnt fel. Ekkor teljes nyugalommal maga adta át
 	magát a rendõröknek, de kijelentette, hogy azonnal beszélnie kell a
 	fõnökükkel, mert rendkívül fontos mondanivalója van egy bizonyos
 	szörnyû bûntény ügyében. A rendõrök tüstént közrefogták és
 	megláncolták, de szerencsére nem bilincselték össze a két kezét, csak
 	jobb kezét láncolták egy rendõr bal kezéhez. A rendõrfõnök-Hihi
 	vidáman dörmögve és apró szemeivel kajánul hunyorgatva fogadta a
 	megbilincselt Klapanciuszt, aki már az ajtóból óbégatni kezdett,
 	igyekezve hangjának minél idegenesebb csengést adni.
 	- Nagyságod uraság! Rendõrség uraság! Engemet õk elfog, mert õk mond,
 	hogy én vagyok Klapanciusz, de én nem vagyom, én nem ismer semmi
 	Klapanciusz! De én gondol, ki õ! Õ van egy huligán, õ engemet
 	szarvval bököd utcában, és lenni csoda! Én nem tudok, hol van enyém
 	test, de enyém lélek van másik testben, nem engemében, én nem tudok,
 	hogyan! Én csak látni, hogy huligán gyors elszalad, nagyságod rendõr!
 	Segítség!
 	E szavakkal a fortélyos Klapanciusz térdre hullott, láncait csörgetve
 	és szüntelenül karattyolva ezen az idegenes nyelven, Hihi pedig, aki
 	váll-lapos egyenruhájában az íróasztal mögött állt, kissé
 	megrökönyödve hallgatta, és tovább hunyorgott; nézte-nézte a
 	térdeplõt, és látszott, hogy kezd hinni neki, mivel Klapanciusz a
 	rendõrségre menet szabad bal kezének ujjaival erõsen megnyomta
 	homlokát, úgyhogy olyan nyomok maradtak rajta, amilyet a szerkentyû
 	szarvacskái hagynak. Hihi kisvártatva megparancsolta, hogy vegyék le
 	a láncot Klapanciuszról, kiküldte valamennyi alárendeltjét, és mikor
 	négyszemközt maradtak, felszólította a foglyot, hogy adja elõ
 	pontosan az eseményeket. Klapanciusz hosszú történetet mesélt arról,
 	hogy õ gazdag külföldi, ma reggel érkezett a kikötõbe, hajóján
 	kétszáz láda világszínvonalú fejtörõvel és harminc csodaszép,
 	felhúzható leányzóval; ezeket az ajándékokat a nagy Hihi királynak
 	hozta Trombita császártól, aki ily módon akarta kifejezni
 	távtiszteletét a nagy Infantil-dinasztiának. Megérkezvén, elhagyta a
 	fedélzetet, hogy a hosszú út után megmozgassa a tagjait, és nyugodtan
 	sétált a parton, mikor egy bizonyos illetõ, aki pontosan így nézett
 	ki - Klapanciusz itt a saját mellére mutogatott -, és aki már azért
 	is gyanúsnak látszott, mert mohón nézegette az õ pompás külföldi
 	köntösét, egyszerre csak teljes erejébõl nekirontott, mintha megõrült
 	volna, és egyszerûen keresztül akarna futni rajta; de mégsem ment
 	neki, hanem csak letépte fejérõl a sapkáját, erõsen megbökte õt a
 	szarvaival, és megtörtént a lélekcsere érthetetlen csodája.
 	Klapanciusz nagy hévvel és színesen adta elõ meséjét, hogy minél
 	hihetõbbé tegye. Részletesen beszámolt elveszített testérõl, és
 	megvetõen ócsárolta a jelenlegit, amelyhez, úgymond, a szerencsétlen
 	baleset folytán jutott, néhányszor pofon is vágta, és undorodva
 	leköpte saját magát; tüzetesen leírta a kincseket, amelyeket hozott,
 	különösen a felhúzható leányokat; beszélt otthon maradt családjáról,
 	gépfiairól és villamopszlijairól, kedvenc feleségérõl a háromszáz
 	közül, aki olyan pompás szendvics-áramköröket tud készíteni, hogy
 	szebbet és jobbat maga Trombita császár sem eszik; elárulta a
 	rendõrfõnöknek legnagyobb titkát is, nevezetesen azt, hogy a hajó
 	kapitánya annak adja majd át a kincseket, aki megjelenik a
 	fedélzeten, és kimondja a titkos jelszót.
 	A rendõr-Hihi mohón hallgatta ezt a zûrzavaros elbeszélést, mert
 	mindent logikusnak talált benne: Klapanciusz nyilván el akart
 	rejtõzni a rendõrség elõl, ezért más testbe költözött, és azért
 	választotta éppen a külföldi urat, mert az pompás ruhát viselt, tehát
 	bizonyára gazdag; a személycsere révén tehát a szökevény komoly
 	vagyonra tehet szert. Látszott, hagy cseles gondolatok futkároznak
 	Hihi elméjében. Ravaszul megpróbálta kiszedni a titkos jelszót az
 	álidegenbõl. Klapanciusz rövid vonakodás után a fülébe is súgta a
 	jelszót, amely így hangzott: "Elyühet." A kiváló mérnök látta már,
 	hogy sikerült a kellõ irányba vezetni Hihi gondolatait: a fejtörõkért
 	rajongó Hihi nem akarja, hogy az ajándékokat átadják a királynak, aki
 	nem õ. Mindent elhitt tehát, azt is, hogy Klapanciusznak van egy
 	másik szerkentyûje; egyébként nem is volt oka feltételezni, hogy nem
 	így van.
 	Ezek után némán ültek, és látszott, hogy Hihi elméjében érlelõdik a
 	terv. Szelíden és halkan faggatni kezdte az állítólagos külföldit,
 	hol horgonyoz a hajója, hogyan lehet odajutni, és így tovább.
 	Klapanciusz mindenre válaszolt, számítva Hihi kapzsiságára, és nem is
 	csalódott, mert amaz hirtelen felállt, kijelentette, hogy
 	ellenõriznie kell a letartóztatott szavait, és elhagyta a szobát.
 	Kívülrõl gondosan bezárta az ajtót, és hallatszott, amint - tanulva a
 	korábbiakból - fegyveres õrt parancsol az ablak alá. Klapanciusz
 	persze tudta, hogy a kapzsi király semmit sem fog találni, hiszen sem
 	a kincsek, sem a hajó, sem a leányzók nem léteznek, de éppen ezen
 	alapult a terve. Mihelyt a király mögött bezárult az ajtó, az
 	íróasztalhoz ugrott, kivette a fiókból az ott heverõ készüléket, és
 	gyorsan a fejére tette. Aztán már nyugodtan várta vissza Hihit. Vagy
 	félóra múlva meg is hallotta döngõ lépteit és fojtott káromkodását.
 	Csikordult a kulcs a zárban, a rendõrfõnök belépett, és már a
 	küszöbrõl rikácsolni kezdett:
 	- Te gazember, hol a hajó, hol vannak a kincsek, a drága fejtörõk?!
 	Többet azonban nem mondhatott, mert a függöny mögött rejtõzõ
 	Klapanciusz elõugrott, mint valami megvadult bakkecske, homlokon
 	bökte, és mielõtt még a király kinyújtózkodhatott volna Klapanciusz
 	testében, a mérnök a rendõrfõnök képében máris harsányan az õrségért
 	kiabált, majd megparancsolta, hogy a foglyot vigyék azonnal a
 	legsötétebb pincébe, és jól vigyázzanak rá! Az idegen testbe került,
 	az ámulattól se élõ, se holt Hihi most már megértette, milyen
 	csúfosan rászedték; rájött, hogy egész idõ alatt az ügyes
 	Klapanciusszal beszélt, nem holmi külföldi úrral. Elkeseredésében
 	irtózatosan káromkodott, és tehetetlenül fenyegetõzött a tömlöc
 	mélyén, de hiába, hiszen a becses szerkentyû már nem volt a
 	birtokában. Ami Klapanciuszt illeti, õ elvesztette ugyan megszokott,
 	kényelmes testét, viszont a személyiségváltó birtokába jutott, és ez
 	volt a célja. Gyorsan díszegyenruhát öltött, és egyenesen a királyi
 	udvarba sietett.
 	A király aludt, de Klapanciusz, mint rendõrfõnök, kijelentette, hogy
 	feltétlenül beszélnie kell az uralkodóval, legalább tíz másodpercre,
 	mert országos fontosságú ügyrõl, fõbenjáró államérdekrõl és
 	effélékrõl van szó, úgyhogy az udvaroncok megijedtek, és beengedték
 	a mélyen alvó királyhoz. Jól ismerve Trurl személyiségét és
 	szokásait, Klapanciusz megcsiklandozta a talpát. mire Trurl
 	összerándult, és azonnal felébredt, ugyanis szerfölött csiklandós
 	volt. Megdörzsölte a szemét, és csodálkozva nézett az idegen,
 	rendõregyenruhás óriásra, az meg elõrehajolt, bedugta fejét a
 	baldachin alá, és így suttogott: - Trurl, én vagyok az, Klapanciusz,
 	a rendõrbe kellett költöznöm, különben nem engedtek volna be.
 	A szerkentyû pedig már itt van a zsebemben...
 	Trurl rettentõen megörült, amikor Klapanciusz beszámolt ügyes
 	fortélyáról. Tüstént felkelt, kijelentette, hogy nagyszerûen érzi
 	magát, és amikor felöltöztették bíborköntösébe, megragadta a jogart
 	meg az országalmát és felült a trónra, hogy kiadja parancsait.
 	Elõször is elrendelte, hogy hozzák fel a kórházból saját testét,
 	amelynek lábát Hihi a kikötõ lépcsõjén kificamította; mikor ez
 	megtörtént, megparancsolta az udvari orvosoknak, hogy a legnagyobb
 	gonddal gyógyítsák és ápolják a sérültet. Ezután, tanácskozást tartva
 	a rendõrfõnökkel, vagyis Klapanciusszal, úgy döntött: nagyarányú
 	tevékenységbe kezd, hogy helyreállítsa az általános egyensúlyt és
 	rendet.
 	Nem volt könnyû feladat, mivel az ügy hallatlanul összebonyolódott.
 	A két mérnök nem is szándékozott minden léleknek visszaadni korábbi
 	testét. A lényeg az volt, hogy minél elõbb elintézzék, hogy Trurl
 	testileg is Trurl legyen, Klapanciusz pedig Klapanciusz. Trurl tehát
 	mindenekelõtt maga elé hozatta a láncra vert Hihit barátja testében,
 	egyenesen a rendõrségi tömlöcbõl. Nyomban végrehajtották az elsõ
 	átköltözést, Klapanciusz ismét önmaga lett, a király pedig a
 	leváltott rendõrfõnök személyében sok kellemetlen szót kényszerült
 	meghallgatni, majd visszakerült a tömlöcbe, ezúttal a palota
 	börtönébe, mivel rejtvényfejtési tehetetlenség címén hivatalosan
 	kegyvesztettnek nyilvánították. Másnapra Trurl teste nagyjából
 	meggyógyult, így sor kerülhetett volna az átköltözésre. Csak egy
 	kérdés maradt hátra. Úgy érezték, valahogy ügyetlen dolog lenne
 	itthagyni az országot anélkül, hogy rendeznék a trónutódlás ügyét.
 	Az ugyanis, hogy Hihit kihozzák a rendõrtisztbõl és visszaültessék a
 	trónra, esze ágában sem volt a két barátnak. De jó gondolatuk támadt:
 	beavatták a Trurl testében tartózkodó derék tengerészt az egész
 	históriába, miután elõzõleg titoktartást fogadtattak vele. És látván,
 	hogy mennyi okosság és nemesség lakik ebben az egyenes
 	tengerészlélekben, méltónak ítélték az uralkodásra. A lélekcsere után
 	Trurl ismét önmaga lett, a tengerész pedig a király. De Klapanciusz
 	még ezt megelõzõen felhozatta a palotába a nagy kakukkos órát,
 	amelyet egy közeli régiségboltban látott sétái közben, és Hihi király
 	eszét átvitték a kakukk testébe, a kakukkét pedig a rendõrfõnök
 	személyébe; ily módon eleget tettek az igazságosságnak, mert a király
 	azontúl kénytelen volt szorgalmasan dolgozni, tisztességes
 	kakukkolással jelezve a nap és az éjszaka óráit, minthogy erre
 	kényszerítették a kellõ idõpontban az óra szúrós fogaskerekei; így
 	kellett egész hátralévõ életében vezekelnie, a trónterem falán
 	függve, korábbi léha játszadozásaiért és a két mérnök elleni
 	fondorkodásáért. A rendõrfõnök pedig visszatért korábbi posztjára, és
 	kiválóan ellátta tisztségét, mert a kakukk esze tökéletesen
 	elegendõnek bizonyult ehhez. Miután mindezt elintézték, a barátok
 	szívélyesen elbúcsúztak a koronás tengerésztõl, összeszedték
 	motyójukat a csárdában, és elindultak hazafelé. Még csak egyet
 	említsünk meg: Trurl utolsó tevékenysége királyi testében az volt,
 	hogy leruccant a palota kincstárába, és magához vette az
 	Infantil-dinasztia koronagyémántját, hiszen a jutalom méltán
 	megillette - olyan búvóhelyet talált Hihi királynak, hogy soha rá nem
 	akadt senki.

 	
ÚJABB PÓTUTAZÁS avagy Trurl mint szaktanácsadó

 	Nem messze innét, a fehér nap alatt, a méregzöld csillagon túl éltek
 	az acélkák, boldogan és bátran, mert semmitõl sem féltek; se hamis
 	elvektõl, se a rossz nyelvektõl, se fekete búbánattól, se a fehér
 	éjszakától, se anyagtól, se antianyagtól, mert övék volt a gépek
 	gépe, a cifra pitykés, átviteles, minden módon tökéletes; benne
 	laktak és rajta és alatta és fölötte, mert rajta kívül semmijük sem
 	volt - elõször az atomokat totojgatták, aztán az egészet szépen
 	összerakták, amelyik nem illett a helyére, átalakították - és remekül
 	ment a dolguk. Minden acélkának megvolt a maga villásdugója és
 	konnektora, és mindegyik ellátta a maga dolgát, vagyis azt csinálta,
 	amit akart. Nem irányították a gépet, az sem õket, hanem szépen
 	segítették egymást. Az egyik gépész volt, a másik géplakatos, a
 	harmadik gépszerelõ, a negyedik masiniszta, dolguk volt elég,
 	ragyogott rájuk az ég, álomba ringatta õket az éjszaka vagy a
 	napfogyatkozás, de az utóbbi csak ritkán, hogy meg ne unják. Ám egy
 	szép napon a méregzöld csillag mögül a fehér naphoz repült egy gonosz
 	üstökös-némber, kegyetlen és csalfa, hosszú a csóvája, kékes a
 	ruhája, kék kalap a fején: csupa ciánhidrogén. És valóban, orrfacsaró
 	szag áradt belõle. Megérkezett, és azt mondta: - Elõször is
 	megemésztelek benneteket lángjaimmal, aztán majd meglátjuk.
 	Nézték, nézték az acélkák: a fél eget eltakarta, atomtûzbõl volt a
 	farka, hihetetlen mezonbõség, rettenetes lett a hõség, ház nagyságú
 	atomok, tûzokádó protonok, áció, báció, szörnyû perturbáció... -
 	Lám, lám, kiskomám, ti lesztek a vacsorám. - Mondták neki: - Kérem
 	szépen, itt valami tévedés van, mi vagyunk az acélkák, mi semmitõl
 	sem félünk, se hamis elvektõl, se a rossz nyelvektõl, se fekete
 	búbánattól, se a fehér éjszakától; mert miénk a gépek gépe, cifra
 	pitykés, átviteles és teljesen tökéletes; eredj hát szépen haza,
 	üstökösné asszony, amíg jó dolgod van.
 	Õnagysága ekkor az egész egükre rátehénkedett, és sütött-fûtött,
 	fõzött-tûzött, úgyhogy még a holdjuk is összesült, megpörkölõdött, és
 	mind a két szarva felkunkorodott, igaz ugyan, hogy elég ócska,
 	repedezett, apró hold volt, de hát azért is kár. Nem is szóltak többé
 	semmit, hanem fogtak egy nagyon erõs mezõt, csomót kötöttek mind a
 	négy sarkára, és bekapcsolták: beszéljenek helyettük a tények. Lett
 	nagy recsegés-ropogás; az ég tüstént kivilágosodott, az
 	üstökös-némberbõl csak egy kupac salak maradt - és azontúl megint
 	nyugodtan éltek.
 	Ám egy idõ múlva megint megjelent valami. Repülve jött, nem lehetett
 	róla tudni, hogy micsoda, de olyan borzasztóságos volt, hogy azt se
 	tudták, merrõl nézzék, mert a túlsó oldala még rémesebb volt.
 	Odarepült, leszállt, megült a legmagasabb potenciálhegyen, aztán csak
 	ül, csak ül, nehéz, mint a kórság, és meg se moccan. De átkozottul
 	zavarja õket.
 	Ezért a közelebb állók meg is szólították: - Halló, kérem, itt valami
 	tévedés van, mi vagyunk az acélkák, mi semmitõl sem félünk, nem
 	bolygón lakunk, hanem a gépben, és nem akármilyen gépben, mert ez itt
 	a gépek gépe, cifra pitykés, átviteles, mindenképpen tökéletes,
 	szóval eredj haza, te izé, amíg jó dolgod van.
 	Az izé nem szólt semmit.
 	No hát erre, hogy túl nagy hûhót ne csapjanak a dologból, elküldtek
 	egy kicsi, de egészen icipici, formás kis rémisztõgépet: majd
 	eliszkol az izé, és akkor békesség lesz.
 	Ment, mendegélt a rémisztõgép, belsejében zúgtak-búgtak a programjai,
 	egyik rémisztõbb, mint a másik. Odaért - és valahogyan se nem
 	rémiszt, se nem hajmereszt! Ettõl õ maga ijedt meg kissé, nézett,
 	nézett - az izé meg oda se bagózott. Megpróbálta még egyszer, másik
 	fázissal, de már sehogy sem ment; meggyõzõdés nélkül rémisztgetett.
 	Látták az acélkák, hogy mást kell csinálni. Azt mondták:
 	- Nosza, jöjjön a nagyobb kaliber, olajmotorral, differenciálmûvel,
 	univerzális visszacsatolással, és rúgjon is, de erõsen. Hogy elég
 	lesz-e? Nyugi, nyugi, acélfia, ez már atomenergia.
 	Elküldték az univerzális, dupla differenciálmûves masinát, elöl ült a
 	masiniszta, de még ez sem minden, mert a biztonság kedvéért a tetején
 	utazott a kis rémisztõgép is. Odagurult a masina szép csendesen,
 	hangtalanul, mivel olajmotorral járt, nekirugaszkodott, és elkezdte a
 	visszaszámolást: öttel kezdem, de jön a nulla, ha jön a nulla, itt a
 	hulla! Most már négy, lélegzetet végy, itt van a három, a végedet
 	várom, most jön a kettõ, tektonikus teknõ, no még ez az egy, tovább
 	nem is megy, zérus avagy nulla; te legyél a hulla! Bumm! - és fényes
 	gombafelhõk nõttek körös-körül, felforrott az olaj, kiugráltak a
 	fogaskerekek, a masiniszta kinézett a kisablakon, kereste a hullát;
 	de nyavalya volt ott, nem hulla, az izé meg csak meg se rezzent.
 	Összedugták a fejüket az acélkák, addig-addig tanakodtak, míg
 	építettek egy gépet, az épített egy szupergépet, az meg épített egy
 	hiperszupergépet, de akkorát, hogy a közelebbi csillagoknak hátrább
 	kellett húzódniuk. Ebbe a legnagyobbikba belerakták azt az
 	olajmotorosat, az egésznek a közepébe pedig a rémisztõgépet, mert ez
 	már nem volt tréfadolog.
 	Felfújta magát a hiperszupergép, és hû, mekkorát dörrent! Lett nagy
 	mennydörgés, robbanás, valami szanaszét repült, nõtt akkora gomba,
 	hogy az egész óceánból gombalevest lehetett volna fõzni, lett olyan
 	sötétség, hogy csak úgy csikorgott a foguk között, de olyan irdatlan
 	sötétség, hogy még azt sem tudták, kinek a foga között csikorog.
 	Aztán kivilágosodott, körülnéztek az acélkák: semmi, de semmi
 	eredmény, csak a három masina hevert miszlikbe aprítva.
 	Most aztán már igazán nekigyürkõztek, elvégre - azt mondják -
 	mindannyian gépészek és masiniszták vagyunk, és miénk a gépek gépe,
 	cifra pitykés, átviteles, mindenképpen tökéletes, hát hogy szállhat
 	vele szembe az a ronda izé, ami ott ül és ide se bajszint?
 	Építettek hát egy félelmetes faltörõ tököt: az majd indáival csendben
 	odakúszik, ártatlanul mosolyogva, kedélyesen kacsingatva gyökeret
 	ereszt, szépen körülnövi az izét, aztán hipp-hopp, felrobban, és
 	akkor vége a nyomorultnak. Minden úgy is történt, ahogyan elõre
 	látták, csak a legvége nem stimmelt, és minden maradt a régiben.
 	Most már nagyon kétségbe estek, és ráadásul továbbra sem tudták, mi
 	ez az izé, mert így sohasem jártak. Nosza, elrendelték az általános
 	mozgósítást, egész nap a fejüket törték, egymás után gyártották a
 	különféle gyilkos szerkentyûket, ravaszabbnál ravaszabb
 	izériasztókat, nemtudommiölõket és valamielhárítókat, hátha
 	valamelyik végre elrebbenti, megharapja, felrobbantja vagy lenyeli.
 	Próbálkoztak minden módon, de hiába. Már csak úgy remegett a nagy
 	sürgés-forgástól a gépek gépe, de semmi sem használt. Végül aztán
 	elcsüggedtek, kifogytak az ötletekbõl, már igazán nem tudták, hogy
 	mihez foghatnának, s akkor egyszerre csak látják: repülve jön valami.
 	Lovasnak látszik, de nem lehet az, mert a lónak nincs kereke; akkor
 	nyilván kerékpár, de a kerékpárnak nincsen orra; eszerint biztos
 	rakéta, de a rakétának nincsen nyerge. Egyszóval nem tudni, mi jön,
 	de azt már látni, ki ül a nyeregben: daliásan nyargal, mint aki
 	odanõtt a nyeregbe, vidáman integet, egyre közeledik - ejha, hisz ez
 	maga Trurl, a híres mérnök, sétalovagláson, vagy újabb utazáson; már
 	messzirõl látni rajta, hogy rendkívüli elme.
 	Közeledik, leszáll hozzájuk, körülállják, megszólítják:
 	- Mi vagyunk az acélkák, miénk a gépek gépe, cifra pitykés,
 	átviteles, mindenképpen tökéletes, atomokat totojgattunk, mindent
 	szépen összeraktunk, semmitõl sem félünk, se hamis elvektõl, se a
 	rossz nyelvektõl, de iderepült egy izé, csak ül, csak ül, és meg se
 	moccan.
 	- Próbáltátok már megijeszteni? - kérdezi kegyesen Trurl.
 	- Próbáltuk a rémisztõgéppel, az olajmotoros géppel meg a
 	hiperszupergéppel, hegyoldalnyi atomokkal, tûzokádó protonokkal,
 	neutrinóval, mézerekkel, rettenetes lézerekkel, de nem használt semmi.
 	- Semmiféle gép, azt mondjátok?
 	- Semmiféle, kérem szépen.
 	- Hm, ez érdekes. És tulajdonképpen micsoda ez az izé?
 	- Azt nem tudjuk. Csak jött, iderepült, nem tudni, hogy micsoda, de
 	olyan borzasztóságos, hogy azt se tudjuk, merrõl nézzük, mert a túlsó
 	oldala még rémesebb. Repülve jött, leült, nehéz, mint a kórság, és
 	azóta ott ül. Minket meg marhára zavar.
 	- Tulajdonképpen nincs sok idõm - jegyzi meg Trurl -, legfeljebb
 	szaktanácsadóként maradhatok nálatok egy darabig. Akarjátok?
 	Az acélkák persze akarják, és rögtön kérdezik, mit hozzanak -
 	mezonokat, fotonokat, rettenetes pofonokat, atombombát, mérges
 	gombát, hentesbárdot, alabárdot, záptojást vagy karalábét? Vagy a
 	vendégnek egy kávét? Mindjárt hozza a gépírónõ.
 	- Kávét hozhat a gépírónõ - helyesel Trurl -, de szolgálati célokra.
 	Ami a többit illeti, azokat mellõzhetjük. Ha már se a rémisztõgép, se
 	a hiperszupergép, se a faltörõ tök nem használt, akkor egészen más,
 	lineáris, archivális és ezért teljesen fatális módszerekre van
 	szükség. Még sohasem hallottam olyan esetet, hogy az átalányi lerovás
 	ne segített volna.
 	- Hogyan tetszett mondani? - kérdezik az acélkák, de Trurl magyarázat
 	helyett folytatja:
 	- Egészen egyszerû a módszer, csak papírra, tintára, pecsétekre,
 	ûrlapokra, bélyegzõkre, ablakocskákra, kiskanálra és poharakra van
 	szükség, mert a kávé már itt van, no meg egy kézbesítõre. És valami
 	írószerszámra. Akad?
 	- Hogyne! - És nyomban hozzák.
 	Trurl leül és diktál a gépírónõnek: "Tudomásulvétel végett
 	értesítjük, hogy a GRMB Bizottság 7 per 2 per KK per 405
 	ügyiratszámú rendelkezvényének hatálybalépésével ezen
 	közigazgatási körzetben eszközölt tartózkodása a folyó év
 	XVIII. hó 19. napján kelt 199 per 407 A számú
 	szabályrendelet értelmében nemkívánatosnak minõsíttetvén, a
 	DVKF 67. sorszámú körlevele 1478 per 2 pontjában foglaltak
 	szerinti lerendezés folyamatba tétetik. Jelen határozat
 	alól fellebbezés eszközölhetõ a Bizottság Elnökségéhez
 	címezve huszonnégy órán belül."
 	Trurl néhány bélyegzõt és pecsétet ütött az iratra, beiktatta a
 	Kézbesítõkönyvbe, megnyitotta a Nyugtatványozási Rovatot, és így
 	szólt:
 	- Vigye el azonnal a kézbesítõ.
 	El is vitte, jó darabig nem tért vissza, aztán megérkezett.
 	- Átadtad? - kérdi Trurl.
 	- Átadtam.
 	- Hol az átvétel nyugtázása?
 	- Itt, ebben a rubrikában. És itt a fellebbezés is.
 	Trurl átveszi a fellebbezést, és anélkül hogy elolvasná, azonnal
 	visszaküldi, csak elõbb egész szélességében keresztben ráírja:
 	"Szabályszerû mellékletek csatolásának elmulasztása miatt nem vétetik
 	figyelembe." És olvashatatlanul aláfirkantja.
 	- Most pedig munkára! - szól.
 	Leül és ír, az acélkák kíváncsian nézik, semmit sem értenek, mi ez
 	itt és mi lesz.
 	- Hivatal - mondja Trurl. - És ugyancsak lesz, mert már el is
 	kezdõdött.
 	A kézbesítõ egész nap ide-oda futkos, Trurl határozatokat küld ki,
 	iktat, nyugtat, érvénytelenít, a gépírónõ szorgalmasan kopog, és
 	lassacskán egész hivatal keletkezik körülöttük, ügyintézõk,
 	aktakötegek, elõadók, gemkapcsok, fekete könyökvédõk, dossziék,
 	iratrendezõk, kávéfõzõk, "Belépni tilos" és "Házon kívül vagyok"
 	táblák, ûrlapok, folyamodványok, hajnaltól napestig egyre több
 	irkafirka, a gépírónõ már eszeveszetten kopog, és minden tele van
 	kávéval meg szeméttel. Aggódnak az acélkák, mert nem értenek semmit,
 	Trurl pedig sorra küldi a felszólításokat és sürgetéseket,
 	kézbesítésre, postázásra, portózásra, elismervény ellenében
 	eszközlendõ átvételre, vagy a legrémesebb módon: átalányi lerovásra;
 	már személyi kontókat is nyitott, bennük csupa nulla - de azt mondja,
 	ez csak egyelõre van így. Bizonyos idõ múlva látni, hogy az izé már
 	nem is olyan rémes, különösen felülrõl: istenuccse, hogy kisebb lett!
 	De igazán, szemlátomást zsugorodik! És kérdezik az acélkák Trurltól,
 	hogy most mi lesz.
 	- Kéretik nem zavarni az ügyintézõt! - feleli. És bélyegez, aláír,
 	csatol, mellékleteket számol, fellebbezéseket küld vissza, közben a
 	kávéját issza, nyakkendõjét leveti, az ügyfelet kéreti, ebédszünet
 	három óra, ne üljön rá a pókhálóra, öt példányban kitölteni, hét
 	dossziét megtölteni, végrehajtási utasítás, megvesztegetési kísérlet,
 	errõl még hiányzik a tömbbizalmi pecsétje.
 	És a gépírónõ kopogtat: "Hivatkozással a 16 per B per 694
 	ügyiratszámú engedély bemutatásának elmulasztására az
 	A.B.C.Gr. Km. Bizottság folyó év folyó hó folyó napi
 	rendelkezése értelmében ezennel foganatosítjuk az ön Kir.
 	Ugat. Ásának haladéktalan folyamatba tételét a Puk. Kadj.
 	Meg. 27. paragrafus 6. cikkely értelmében az XYV hatóság
 	joghatályos döntvénye alapján. Jelen határozat alól
 	fellebbezés nem eszközölhetõ."
 	Elküldi a kézbesítõvel, aztán zsebre teszi az átvételi elismervényt.
 	Majd feláll, és kezdi sorra kidobálni a kozmoszba az íróasztalokat,
 	pecséteket, iratrendezõket és a kávét. Csak a gépírónõ marad.
 	- Jaj, mit tetszik csinálni? - kiabálják az acélkák, akik közben már
 	egészen megszokták a dolgot. - Hogy szabad ilyet tenni?!
 	- Nyugalom, barátocskáim - feleli. - Inkább oda nézzetek!
 	És csakugyan, mire odapillantanak a potenciálhegyre - üres a helye,
 	nincs ott senki, mintha soha nem is lett volna. De hát hová lett,
 	hogyan tûnt el? Elmenekült szégyenében, mert már olyan picire ment
 	össze, hogy a kézbesítõ csak nagyítóval találta meg. Odafutnak,
 	keresik a nyomát, de csak egy kissé nedves helyet találnak, valami
 	odacsepegett, nem tudni, milyen alkalomból, azon kívül sehol semmi.
 	- Éppen így terveztem - szól Trurl. - Elég egyszerû volt az ügy,
 	barátaim; mikor átvette az elsõ végzést, és aláírta a
 	kézbesítõkönyvet, máris elveszett. A Büro-Krá-Cia nevû csodagépet
 	alkalmaztam; mert amíg a kozmosz kozmosz, senki sem állhat neki ellen.
 	- No jó, de miért kellett kidobálni az aktákat és kiönteni a kávét? -
 	nyûgösködtek.
 	- Hogy benneteket is meg ne egyen a gép! - feleli Trurl. Maga mellé
 	ülteti a csinos gépírónõt, s elrepül, barátságosan integetve - és
 	mosolya ragyog, mint a csillag.

 	
HATODIK UTAZÁS

avagy hogyan épített Trurl és Klapanciusz másodfajú

démont az okleveles zsivány számára

 	"A Nagy Napok népeitõl két karavánút visz délnek. Az elsõ, a régebbi,
 	a Négycsillagtól a Garázda felé vezet; az utóbbi nagyon álnok,
 	változó fényû csillag, halványulóban az Ezüstfehérek Törpéjére
 	hasonlít, így megtéveszti az utasokat és a Bakacsin Sivatagba
 	csalogatja õket, ahonnét tíz közül csak egy karaván kerül ki
 	épségben. A második, újabb utat a Mirábil birodalom nyitotta meg,
 	miután rakétás rabszolgái hatmilliárd mérföld hosszú alagutat vágtak
 	magán a Fehér Garázdán keresztül.
 	Az alagút északi bejáratát pedig így kell megtalálni: a Nagy Napok
 	közül az utolsótól egyenesen a Pólus felé kell haladni, hét villamos
 	miatyánknyi ideig. Aztán kicsit balra, míg feltûnik egy tûzfal, ez a
 	Garázda oldala, és az alagút nyílása olyan rajta, mint fekete pont
 	egy fehér tûztengerben. Akkor aztán nyílegyenesen lefelé kell
 	tartani, bátran, mert nyolc hajó elfér egymás mellett az alagútban;
 	és páratlan látvány nyílik meg az utas elõtt a hajóablakon át.
 	Elõször a Hõzabálók Tûzesése következik, aztán az idõjárás szerint
 	váltakoznak a csodák; mikor a csillag belsejét egy-kétmilliárd
 	mérfölddel arrább mágneses viharok kavargatják, olyankor látszanak a
 	nagy tûzmagok, és a csillag izzó erei fehéren égõ, alvadt
 	vércsomókkal, ha közelebbi a vihar vagy hetedfokú tájfun dühöng,
 	akkor remeg a boltozat, mintha fehér hõtészta akarna hullani róla, de
 	ez csak látszat, mert repül és nem hullik, és ég, de nem éget, mivel
 	az Erõs Mezõk gátjai sakkban tartják. Látszik, hogyan dagasztódik a
 	protuberancia-tészta, a Pokolkáknak nevezett villámforrások pedig
 	háborognak és zubognak; nem árt erõsebben megragadni a
 	kormánykereket, mert ilyenkor a legnagyobb kormányosi tudományra van
 	szükség, és nem a térképet, hanem a nap zsigereit kell figyelni:
 	ugyanis még senki sem látta kétszer egyformának ezt az utat. A
 	Garázdába vágott alagút nem marad egy helyben, hanem állandóan
 	hullámzik, tekereg és vonaglik, mint a viaskodó kígyó; ennélfogva
 	tartsuk jól nyitva a szemünket, figyeljük a zuhogó tûzfalakat és a
 	kinyúló tûznyelveket, ha pedig azt halljuk, hogy a hajó páncélja
 	recseg a tûzkorbácsoktól és lángtarajoktól, saját gyorsaságunkon
 	kívül semmiben se bízzunk. Mindazonáltal azt is figyelembe kell
 	vennünk, hogy nem minden tûzhullám és az alagútnak nem minden
 	rándulása jelent mindjárt csillagrengést vagy a fehér tûzóceánok
 	áradását, tehát ezt jól eszébe vésve, a tapasztalt hajós nem kiabálja
 	nyakra-fõre: >>A szivattyúkhoz!<<, nehogy aztán az öregebb rókáktól
 	szégyenére azt kelljen hallgatnia, hogy egy csepp hûtõammóniákkal
 	akarja a csillag örök fényét kioltani. Annak pedig, aki megkérdezi,
 	mit kell hát csinálni, ha valódi csillagrengés rázza meg a bárkát,
 	minden tapasztalt csillaghajós megmondja, hogy ilyenkor elegendõ egy
 	nagyot sóhajtani, mert hosszabb búcsúzkodásra úgy sincs idõ a halál
 	elõtt, szemünket pedig nyugodtan tarthatjuk nyitva vagy csukva, ahogy
 	tetszik, mivel a tûz úgyis kiégeti. De az ilyen katasztrófa nagyon
 	ritka, mivel a Mirábil birodalom mérnökei szolid kapcsokkal
 	erõsítették meg a boltozatot; ezért tulajdonképpen bízvást ajánlható
 	ez az út a csillagon keresztül, a Garázda hajladozó, fényes
 	hidrogénfalai között. Joggal dicsekednek az építõk, hogy aki bement
 	az alagútba, majdnem bizonyosan ki is jön belõle; ám ugyanezt aligha
 	mondhatnánk el a Bakacsin Sivatagról. Ugyanis az alagút legfeljebb
 	századonként egyszer szakad be csillagrengés miatt, eltévedni viszont
 	egyáltalán nem lehet benne, mivel csak ez az egyetlen út vezet a
 	csillagon át. Ezzel szemben a sivatag feketébb az éjszakánál, mert a
 	környékbeli csillagok fénye egyszerûen nem merészkedik oda. Annál
 	nagyobb a lárma és csörömpölés, mert folyton összeverõdnek a
 	hajóroncsok, zörög az ócskavas: ez a sok hajó mind az álnok Garázda
 	miatt tévesztette el az utat, és zuhant a feneketlen örvényekbe, hogy
 	ott keringjen a galaxis utolsó fordulatáig, s a szilaj gravitáció
 	rázza, mint a csörgõt. A Bakacsin Sivatagtól keletre van a
 	síkospofájúak birodalma, nyugatra pedig a szemkezûek földje, délre
 	viszont több út vezet a halálkatlanok között a kéklõ Azúrföld
 	derûsebb vidékére, majd azon át a tûzvirágos Murgundiába, a vasatlan
 	csillagokból álló véres csillagképbe, amelyet Alcaron szekerének
 	hívnak.
 	Maga a Sivatag, mint említettük, éppúgy tele van feketeséggel, mint a
 	Garázda napalagútja fehérséggel. Nemcsak az örvények, a kavargó ködök
 	és a szilaj meteorrajok okozzák a bajt; némelyek ugyanis azt mondják,
 	hogy ismeretlen helyen, a legsötétebb sötétségben, a felfoghatatlan
 	mélységben õsidõk óta lesben ül egy bizonyos lény vagy nemlény,
 	Névtelen nevezetû, mert aki egyszer találkozott vele, és megtudta
 	valódi nevét, az többé semmit sem mondhat el másoknak, mivel rögtön
 	meghal. Azt beszélik, a Névtelen foglalkozására nézve zsivány és
 	boszorkánymester, saját kastélyában lakik, amely fekete gravitációból
 	épült, a várárok örök tájfun, a várfal maga a nemlét, a tökéletes
 	semmi, ablakai vakok, kapui süketek; a Névtelen a karavánokra
 	leskelõdik, s mikor elfogja a kincséhség és vérszomjúság, fekete port
 	fúj az utat mutató napokra, így kioltja fényüket, és a vándorokat
 	lecsalja a biztonságos útról, aztán kiront a nemlétbõl, lasszót vet
 	áldozataira, és vára semmijébe hurcolja õket, vigyázva közben, hogy
 	még a legkisebb rubintû se törjön össze, mert amilyen vérszomjas,
 	éppolyan akkurátus. Aztán már csak a lerágott roncsok repülnek ki a
 	palotából, és keringenek tovább a Sivatagban, nyomukban pedig sokáig
 	röpködnek a hajók szegecsei, amelyeket a Névtelen Szörnyeteg
 	kiköpköd, mint a szilvamagot. De mióta a rakétaraj rabszolgamunkája
 	révén megnyílt az alagút a Garázdán keresztül, s a hajók mind ezt a
 	fényes, biztonságos utat választják, azóta a Névtelennek nincs
 	zsákmánya, és haragja hevével bevilágítja a Sivatag sötétségét, teste
 	átfénylik a gravitáció fekete falán, mint rémes csontváz-báb, amely
 	selyemgubójában sírian foszforeszkálva porlad. Nem egy bölcs azt
 	állítja, hogy a Névtelen egyáltalán nincs, és nem is létezett soha;
 	mondani ezt könnyû, sokkal nehezebb megbirkózni egy dolog képzetével,
 	amelyre szó sincsen a langyos nyári csendben, a Bakacsin és Tûzforró
 	Sivatagtól messze. Könyû nem hinni a rémben, nehezebb legyõzni õt és
 	elkerülni mérhetetlen falánkságát. Nem nyelé el magát a murgundiai
 	Kibernátort, nyolcvanfõnyi seregével, három hajójával együtt, hogy
 	hírmondó sem maradt belõlük, a lerágott hajóbordákon kívül, melyeket
 	Kis Szolária falu parasztgyerekei találtak meg, mert a ködár az õ
 	partjaikra vetette ki õket? Nem falt-e fel számtalan más derék vitézt
 	irgalom és könyörület nélkül? Legalább a halk villamos emlékezet
 	adózzon tisztelettel a boldogtalanoknak, akiknek még sírjuk sincsen,
 	ha már nem akad olyan bajnok, aki az õsi csillagtörvények szerint
 	lovagi bosszút állna mind e gazságok elkövetõjén."
 	Mindezeket Trurl egy öregségtõl foszladozó, vén fóliánsban olvasta,
 	amelyet véletlenül vásárolt holmi vándor kalmártól. Másnap elvitte
 	Klapanciuszhoz, és felolvasta mindezeket a rendkívüli dolgokat
 	elejétõl végig, mert nagyon tetszettek neki.
 	Klapanciusz, mint a világegyetemet jól ismerõ, mindenfajta napok és
 	ködök világában járatos, bölcs mérnök, elmosolyodott, megcsóválta a
 	fejét, és így szólt:
 	- Remélem, egy szót sem hiszel ebbõl a mesébõl?
 	- Már miért ne hinnék? - botránkozott meg Trurl. Nézd csak, még egy
 	jól sikerült rézmetszet is van itt: a Névtelent ábrázolja, amint
 	éppen két napvitorlást eszeget a pincéibe rejtett kincsek között.
 	Különben is, talán nincs valóban alagút egy szupercsillagban, ha egy
 	másikban is, nevezetesen a Beth-el-Geuzéban? Csak nem vagy olyan
 	tudatlan a kozmográfiában, hogy ezt kétségbe vonnád?...
 	- Ami a metszetet illeti, rajzolhatok neked rögtön egy olyan
 	sárkányt, amelynek ezer napból áll mindegyik szeme, ha te a rajzot
 	tekinted az igazság bizonyítékának - vágott vissza Klapanciusz. - Ami
 	pedig az alagutat illeti, az elõször is csak kétmillió mérföld
 	hosszú, szó sincs holmi milliárdokról, másodszor a hajózás az
 	alagúton át a legkevésbé sem veszélyes, ezt magad is tudod, hiszen
 	éppen elégszer repültél át rajta. Ez az úgynevezett Bakacsin Sivatag
 	pedig egyszerûen a Meridia és Tetrarhida között keringõ kozmikus
 	szemét tíz négyzetkiloparszeken eloszló tömege; igaz, hogy ott sötét
 	van, de csak a sok szeméttõl. Nincs ott semmiféle Névtelen, hülyeség
 	az egész! Ez még csak nem is valami becsületes régi mítosz, hanem egy
 	sületlen elmében termett olcsó maszlag.
 	Trurl összeszorította a száját.
 	- Hagyjuk az alagutat - jegyezte meg. - Azt mondod, hogy biztonságos,
 	mert én átrepültem rajta; ha te lettél volna ott, egészen másképp
 	beszélnél. No de hagyjuk az alagutat, jobb lesz. Ami viszont a
 	Sivatagot és a Névtelent illeti, nem szeretem, ha üres szavakkal
 	próbálnak meggyõzni. Utazzunk oda, akkor majd meglátod - és felemelte
 	a vastag fóliánst az asztalról -, mi igaz ebbõl, mi nem!
 	Klapanciusz mindenképpen le akarta beszélni a szándékáról, amikor
 	azonban látta, hogy Trurl megint olyan makacs, mint rendszerint, és
 	esze ágában sincs lemondani errõl a különösen kezdõdött utazásról,
 	elõször kijelentette, hogy látni sem akarja többé barátját, de
 	hamarosan maga is készülõdni kezdett az útra, mert nem akarta, hogy
 	barátja egyedül odavesszen - kettesben valahogy vidámabb dolog
 	szembenézni a halállal.
 	Fölszerelkeztek hát ezzel-azzal, hiszen sivatagon át vezetett az
 	útjuk (ha nem is lesz olyan festõi, mint a könyv leírja), majd
 	elindultak kipróbált hajójukon. Útközben itt-ott megálltak, hogy
 	híreket halljanak a lakosságtól, különösen mikor elhagyták azt a
 	vidéket, amelyrõl még pontos ismereteik voltak. Ám a bennszülöttektõl
 	nem sokat lehetett megtudni. Õk csak közvetlen környéküket tudták
 	leírni, de arról, hogy mi van ott, ahol õk maguk sohasem jártak,
 	nyilvánvaló képtelenségeket hordtak össze, ráadásul igen részletesen,
 	és borzongva ugyan, de láthatólag nagy kedvteléssel. Klapanciusz az
 	ilyen históriákat röviden korrotikusaknak nevezte, a
 	szklerózis-korrózióra célozva, mely minden aggastyán elméjét
 	megtámadja.
 	Mikor azonban vagy öt-hatmillió fényleheletnyire megközelítették a
 	Bakacsin Sivatagot, holmi erõszakos óriásról kezdtek híreket hallani,
 	akinek Dipló zsivány a neve; igaz, hogy a hírharangok közül soha
 	senki nem látta, és azt sem tudták, mit jelent ez a különös "Dipló"
 	név. Trurl arra gondolt, hogy talán a "dipólus" eltorzult formája, s
 	a zsivány bipoláris, azaz kettõs és ellentmondásos természetére utal,
 	de Klapanciusz, mint kettõjük közül a megfontoltabbik, inkább
 	tartózkodott a hipotézisektõl. Ez a zsivány - így szóltak a hírek -
 	módfelett kegyetlen és féktelen természetû, ami abban nyilvánul meg,
 	hogy mikor áldozatait már mindenükbõl kifosztotta, szörnyû
 	fukarságában nem elégszik meg a zsákmánnyal, hanem ráadásul még el is
 	tángálja õket. Fontolgatta egy darabig a két mérnök, ne vigyenek-e
 	magukkal lõfegyvert és kardot a fekete Sivatagba, de végül is úgy
 	döntöttek, hogy a legjobb fegyver mérnökségben élesedett, széles
 	látókörû és átfogó elméjük; úgy utaztak hát tovább, ahogyan voltak.
 	Be kell ismerni, hogy a további út folyamán Trurl igen keserû
 	csalódásokat élt át, mivel a csillagzó csillagfészkek, lángoló
 	lángkapuk, puszta pusztaságok, meteorabroncsok és vándorló sziklák
 	sokkal szebben voltak leírva a régi fóliánsban, mint amilyen látványt
 	a valóságban nyújtottak. Csillag kevés volt a környéken, azok is
 	egészen jelentéktelenek, viszont annál öregebbek; némelyik már alig
 	pislákolt, mint a parázs a hamuban, olyiknak a felszíne már el is
 	sötétedett, csak kérge repedésein világítottak ki vöröslõ erek a
 	ráncos salakból; tûzdzsungel vagy titokzatos örvény egyáltalán nem
 	volt, senki nem is hallott ilyesmirõl, az egész sivatagot inkább úgy
 	ismerték, mint a lehetõ legunalmasabb, üres vidéket: meteor ugyan
 	röpködött annyi, mint a nyû, de a lármás kavargásban több volt a
 	szemét, mint a rendes mágneses magnetit vagy tektonikus tektit; ez
 	érthetõ, mert innen már csak egy macskaugrás a déli galaktikus pólus,
 	és a sötét áramlatok ide sodorják a port és szemetet a galaxis
 	központi tájékairól. A szomszédos törzsek és népek nem is Bakacsin
 	Sivatagnak nevezik ezt a vidéket, hanem egyszerûen szemétdombnak.
 	Trurl tehát, tõle telhetõleg leplezve csalódását Klapanciusz elõtt,
 	nehogy kaján megjegyzéseket kelljen hallania, a Sivatag felé
 	irányította hajójukat. A páncélfalon rögtön sustorogni kezdett a
 	homok, kopogni a mindenféle csillagszemét, és hamarosan olyan vastag
 	réteggel borította be a hajó falát a napkitörések hulladéka, hogy a
 	hajómosás gondolatára mindentõl, de fõleg az utazástól teljesen
 	elment a kedvük.
 	A csillagok rég eltûntek a piszkos sötétségben, a hajó vaktában
 	repült, majd egyszerre csak nagyot ugrott, minden készülék, hordó és
 	mûszer megcsörrent benne, s az utasok érezték, hogy valamerre
 	sodródnak, mégpedig egyre gyorsabban; végül a hajó hirtelen, bár elég
 	puhán megállt, ferdén, mintha valami égitestbe fúródott volna az
 	orra. Az ablakhoz rohantak, de odakint teljes sötétség volt, hiába
 	meregették a szemüket; s ekkor odakintrõl döngetni kezdték a hajó
 	oldalát, hogy csak úgy remegtek a falak: egy ismeretlen, szörnyû
 	erejû valaki akart erõszakkal behatolni. A két mérnök kezdett
 	valahogy kevésbé bizakodni fegyvertelen eszében, de késõ volt a
 	bánat, hát hogy össze ne törjön a hajójuk, inkább maguk nyitották ki
 	belülrõl az ajtót.
 	Néznek, néznek, és lám, egy óriási pofa jelenik meg az ajtóban, olyan
 	hatalmas, hogy maga a gazdája semmiképpen sem férhet be; hallatlanul
 	csúf ez a pofa, hosszában és keresztben tele nagy, dülledt szemekkel,
 	orra, mint a fûrész, álla, mint a markológép; és meg se moccan, csak
 	bámul be az ajtón, szemei mohón fürkészik a hajó belsejét, mindegyik
 	szemcsoport másik sarkot figyel, olyan kifejezéssel, mintha azt
 	becsülgetnék, kifizetõdik-e mindez; még a mérnököknél sokkal butább
 	valaki is megértette volna, mit jelent ez a nézelõdés, mert nagyon
 	ékesszóló volt.
 	- Na, mi van? - szólalt meg végre Trurl, akit idegesített ez a néma,
 	szemérmetlen vizsgálódás. - Mit akarsz, te randa pofa?! Én Trurl
 	mérnök vagyok, általános omnipotenciátor, ez pedig Klapanciusz
 	barátom, ugyancsak jeles híresség. Turistaúton vagyunk a hajónkkal,
 	tehát légy szíves, azonnal vidd innen a képedet, és vezess ki minket
 	errõl a sötét és biztosan koszos helyrõl, aztán irányítsál a rendes,
 	tiszta ûrbe, máskülönben panaszt teszünk, és téged apró vasárura
 	szednek szét, te szemétkotró. Hallod, mit beszélek?!
 	De a pofa egy szót sem szól, csak tovább bámészkodik, és mintha
 	számolna magában. A zsákmányt becsülgeti, vagy mi a fene?
 	- Ide figyelj, te pocsék alak - ordítja feldühödve Trurl, noha
 	Klapanciusz oldalba bökte, hogy mérsékelje magát -, nekünk nincsen se
 	aranyunk, se ezüstünk, se más kincsünk, hát engedj el bennünket
 	rögvest, és mindenekelõtt vidd innen az a nagy pofádat, mert
 	hihetetlenül ronda. Te meg - fordul hátra Klapanciuszhoz - ne
 	bökdöss, mert megvan a magamhoz való eszem, és tudom, kivel hogyan
 	kell beszélni!
 	- Énnekem - szólal meg ekkor hirtelen a pofa, ezer tûzszemét Trurlra
 	függesztve - nemcsak aranyra vagy ezüstre van szükségem, beszélni
 	pedig finoman és tisztelettel kell velem, mert okleveles zsivány
 	vagyok, mûvelt és nagyon ideges természetû. Különb fickók is jártak
 	már itt nálam, mint ti vagytok, és megszelídítettem õket, ahogyan
 	akartam, ti is megszelídültök majd, és mindent kifacsarok belõletek.
 	Nevem Mohó, minden irányban harminc rõf hosszú vagyok, és csakugyan
 	kincseket rablok, de tudományos és korszerû módon, vagyis: becses
 	titkokat gyûjtök, a tudomány kincseit, hiteles igazságokat, és
 	általában mindenféle értékes információt. Most pedig gyerünk, ide
 	vele, mert ha nem, akkor füttyentek! Ötig számolok: egy, kettõ, három...
 	Számolt ötig, és mivel semmit sem adtak neki, valóban füttyentett,
 	hogy majdnem megrepedt a fülük. Klapanciusz rájött, hogy a "Diplo"
 	név a diplomával függhet össze, amelyet nyilván valamelyik Bûnözõ
 	Akadémián szerzett az útonálló. Trurl betapasztotta fülét a kezével,
 	mert Mohónak a füttye is méltó volt termetéhez.
 	- Nem kapsz semmit! - ordította, miközben Klapanciusz vattáért
 	rohant. - És vidd innen a pofádat!
 	- Ha elviszem a pofámat, akkor a kezemet dugom be - felelte Mohó -,
 	márpedig erõs, súlyos és harapófogóban végzõdõ kezem van, majd
 	meglátjátok! Vigyázat, kezdem!
 	És csakugyan: a vatta, melyet Klapanciusz elõszedett, már
 	feleslegesnek bizonyult, mert a pofa eltûnt, helyette megjelent egy
 	ormótlan, görcsös, lapátkörmû acélmancs, és rögtön turkálni kezdett,
 	tördelve az asztalokat, szekrényeket és közfalakat, csak úgy
 	csikorgott a vaslemez. Trurl és Klapanciusz az atommáglya mögé
 	menekült a mancs elõl, és valahányszor egy ujj hozzájuk közeledett,
 	rácsaptak a piszkavassal. Végül is megdühödött az okleveles zsivány,
 	megint a pofáját dugta be az ajtón, és így szólt:
 	- Jót mondok nektek, tárgyaljatok velem, de rögtön, mert ha nem,
 	akkor elteszlek titeket késõbbre, a tartalékpincém legaljára,
 	teleszórlak szeméttel, és köveket dobálok rátok, hogy meg se tudtok
 	mozdulni, és megesz a rozsda; különbekkel is elbántam már, hát
 	döntsetek, egykettõ!
 	Trurl hallani sem akart az egyezkedésrõl, de Klapanciusz nem
 	ellenezte, és megkérdezte, mit kíván tulajdonképpen a zsivány úr.
 	- Ez már beszéd! - vigyorgott az útonálló. - A tudás kincseit
 	gyûjtöm, mert ez a kedvtelésem, tekintettel egyetemi végzettségemre
 	és gyakorlatias szemléletemre, no meg arra, hogy a közönséges
 	kincsekért, amilyenekre a faragatlan zsiványok ácsingóznak, erre
 	mifelénk semmit sem lehet vásárolni; ezzel szemben a tudás oltja az
 	ismeretszomjamat, hiszen, mint tudjuk, minden, ami csak létezik,
 	információ. Információkat gyûjtök tehát évszázadok óta; nem mondom,
 	elteszek éppen némi aranyat vagy drágakövet is, mert szépek, kedvesek
 	a szemnek, ha kirakom õket a házamban, de csak mellesleg, ha éppen
 	alkalom adódik. Figyelmeztetlek, hogy hamis igazságokért ütök,
 	éppúgy, mint a hamis aranyért, mert kifinomult ízlésem van, és
 	hiteles igazságokra vágyom!
 	- No, és milyen hiteles és becses információkat kívánsz? - kérdezi
 	Klapanciusz.
 	- Mindenfajtát, csak igaz legyen - feleli amaz. - Minden információ
 	kapóra jöhet valamilyen alkalomra. Kezdenek már megtelni a pincéim és
 	éléskamráim, de még ugyanennyi elfér bennük. Mondjátok hát, amit
 	tudtok, én meg felírom. Csak gyorsan!
 	- Szép kis ügy - súgja Klapanciusz Trurl fülébe -, ez egy évszázadig
 	itt tarthat bennünket, mire mind elmondjuk neki, amit tudunk, hiszen
 	óriási a mi bölcsességünk!
 	- Várj - súgja vissza Trurl -, most majd én tárgyalok vele. - És
 	fennhangon így szól:
 	- No hát ide figyelj, okleveles zsivány: ami az aranyat illeti, van
 	egy információnk, amely minden mással felér, mégpedig annak a
 	receptje, hogy hogyan kell atomokból aranyat csinálni, kezdetnek,
 	mondjuk például hidrogénatomokból, mert azokkal tele van a kozmosz.
 	Ha akarod, megkaphatod ezt a kitûnõ receptet, aztán elengedsz
 	bennünket. Áll az alku?
 	- Már egész ládám van tele ilyen receptekkel - feleli a pofa,
 	bosszúsan forgatva mind az ezer szemét. - Egyik sem ér semmit. Többé
 	nem hagyom átverni magam, minden receptet elõbb kipróbálok.
 	- Miért ne? Kipróbálhatjuk. Fazekad van?
 	- Nincs.
 	- Nem baj, fazék nélkül is lehet, csak gyerünk - sürgeti Trurl. - A
 	recept egyszerû: annyi hidrogénatom, amennyit egy aranyatom nyom,
 	vagyis százkilencvenhét. A hidrogénatomokról elõször lehámozzuk az
 	elektronokat, aztán összegyúrjuk a protonokat, addig dagasztjuk az
 	atommagtésztát, amíg elõtûnnek a mezonok, aztán az egészet
 	körös-körül bekenjük elektronokkal, és kész a tiszta arany. Ide nézz!
 	Trurl fülön csípett néhány hidrogénatomot, lehántotta az
 	elektronokat, buzgón gyúrta a protonokat, nem is látszottak az ujjai,
 	olyan gyorsan jártak, szépen megdagasztotta a protontésztát, bekente
 	elektronokkal, és máris a következõ atomokhoz látott; nem telt bele
 	öt perc, jókora színaranyrög volt a kezében, odaadta a pofának, az
 	megharapta, bólintott, és így szólt:
 	- Igen, ez valóban arany, csakhogy én nem tudok ilyen gyorsan bánni
 	az atomokkal. Túl nagy vagyok.
 	- Sebaj, adunk neked hozzá egy kis konyhagépet! - kecsegteti Trurl. -
 	Gondold csak el, így mindenbõl aranyat csinálhatsz, nemcsak
 	hidrogénbõl, megadjuk a receptet a többi atomra is; az egész
 	kozmoszból csupa aranyat csinálhatsz, ha egy kicsit igyekszel!
 	- Ha a kozmosz aranyból lenne, akkor az arany minden értékét
 	elvesztené - feleli a praktikus gondolkodású Mohó. - Nem, a
 	receptetek nem érdekel; azaz érdekelni érdekel, föl is írtam, de ez
 	még semmi! A tudás kincseire vágyom.
 	- De mit akarsz tudni, hogy a ménkû csapna beléd?!
 	- Mindent!
 	Trurl Klapanciuszra néz, Klapanciusz Trurlra, s az utóbbi így szól:
 	- Ha leteszed a nagyesküt és a rendkívüli fogadalmat, hogy utána
 	rögtön elengedsz bennünket, akkor megadjuk neked az információt az
 	összinformációról, vagyis saját kezûleg készítünk neked egy Másodfajú
 	Démont, amely mágikus, termodinamikus, antiklasszikus és
 	statisztikus. Ez egy öreg hordóból, vagy akár egy köhintésbõl kivonja
 	és átviszi neked az információt mindenrõl, ami csak volt, van, lesz
 	és lehet. Nincs ennél a Démonnál hatalmasabb démon, mert ez
 	Másodfajú. Hát gondold meg, hogy akarod-e, és nyilatkozz gyorsan.
 	Az okleveles zsivány bizalmatlan volt, nem fogadta el rögtön a
 	feltételeket, de végül is letette a nagyesküt, azzal a fenntartással,
 	hogy mielõtt foglyait elengedné, a démonnak be kell bizonyítania
 	információs erejét. Trurl erre is ráállt.
 	- Na most figyelj, nagypofájú! - mondta. - Van idehaza levegõd? Mert
 	levegõ nélkül a démon nem mûködik.
 	- Azt hiszem, akad egy kicsi - dörmögte Mohó -, de nem egészen
 	tiszta, csak amolyan maradék...
 	- Nem baj, akár dohos is lehet, az mindegy - nyugtatták meg a
 	mérnökök. - Vezess bennünket oda, ahol a levegõt tartod, és ott
 	mindent megmutatunk!
 	Mohó kiengedte õket a hajóból, elvéve onnét a pofáját, a mérnökök
 	utána mentek, és õ házába vezette õket; lábai akár a tornyok, háta,
 	mint a szakadék, és évszázadok óta nem mosdott, nem kenekedett, hát
 	iszonyúan csikorog. Utána mennek a pincefolyosókra; minden tele van
 	poros zsákokkal, papírkötegekkel, átkötözött csomagokkal - azokban
 	tartja a kapzsi a rabolt információkat, és a legértékesebbek piros
 	ceruzával vannak aláhúzva. A pince falán, rozsdás láncon óriási
 	tárgymutató lóg. Felsorolja valamennyi tárgykört, ábécérendben. Trurl
 	odapillant, továbbmegy - lépteik tompán visszhangoznak. Trurl és
 	Klapanciusz fintorog, mert noha minden tele van a rablott drága
 	információkkal, körös-körül csupa szemét és piszok a pince. Levegõ
 	van ugyan bõven, de teljesen dohos. Megállnak, és Trurl azt mondja:
 	- No, most nyisd ki a füled, te okleveles zsivány! A levegõ
 	molekulákból áll, ezek szanaszét ugrálnak, minden köbmilliméterben
 	másodpercenként milliárdszor összeütköznek, és éppen attól gáz az
 	egész, hogy így ugrándoznak, szökdécselnek és összeütköznek.
 	Namármost, õk ugyan csak vaktában és véletlenszerûen ugrálnak, de
 	mert minden parányi résben billió és trillió van belõlük, így puszta
 	véletlenségbõl értelmes konfigurációk is keletkeznek... Tudod, te
 	bivaly, hogy mi az a konfiguráció?
 	- Csak ne sértegess! - húzta fel az orrát Mohó. - Én nem holmi
 	közönséges, faragatlan zsivány vagyok, hanem kifinomult ízlésû,
 	okleveles és ezért roppant ideges.
 	- Jól van. Szóval a molekulák ugrabugrálásából értelmes, vagyis
 	jelentéssel bíró konfigurációk keletkeznek, minden szándékosság
 	nélkül, mintha például vaktában a falra lövöldöznél, és a lyukakból
 	valamilyen betû formálódna. De ami nagyobb szinten ritkán fordul elõ,
 	az a molekulagázban általános és szakadatlan, hiszen ott a másodperc
 	minden százezred részében billió összeütközés történik. Csak egy a
 	bökkenõ: minden csipetnyi levegõben fontos igazságok és bölcs
 	szentenciák formálódnak a molekulák táncából, de teljesen értelmetlen
 	ugrabugrák is keletkeznek; és ez utóbbiakból milliószor annyi, mint
 	az értelmesekbõl. Ezért, bár régen is tudták, hogy itt a fûrészfogas
 	orrod elõtt a levegõ minden milligrammjában töredék másodpercek alatt
 	költemények születnek, amelyeket majd csak millió év múlva fognak
 	megírni, megrendítõ és nagyszerû igazságok, a Lét valamennyi titka és
 	minden rejtély megoldása, semmilyen mód nem volt arra, hogy ezeket az
 	értelmes információkat valahogy különválasszák, már csak azért sem,
 	mert mihelyt a molekulák megbökik egymást, és valamilyen rendbe
 	sorakoznak, rögtön külön is válnak, és velük az információ is elvész,
 	talán mindörökre. A feladat tehát az, hogy szelektort kell építeni,
 	amely kiválasztja mindazt, ami a molekulák kavargásából értelmes.
 	Nos, éppen ez a Másodfajú Démon elve, megértetted, Mohó? Ez a démon
 	kiszûri a molekulatáncból az értelmes információkat, tehát a
 	matematikai teorémákat és a divatlapokat, a tapétamintákat és
 	történelmi krónikákat, a szendvicsáramkör receptjét és az
 	azbesztpáncél stoppolásának módját, a verseket, a tudományos
 	monográfiákat, az évkönyveket és a kalendáriumokat, a titkos
 	történelmi mendemondákat, mindazt, amit az újságok írtak és írnak
 	kozmoszszerte, a még ki nem nyomtatott telefonkönyveket...
 	- Elég! Elég!! - kiáltott fel Mohó. - Hagyd már abba! Mi hasznom van
 	abból, ha a molekulák így állnak össze, mikor rögtön szét is
 	repülnek? Nem hiszem, hogy sikerülne tartósan kiszûrni a becses
 	igazságokat a légi morzsák összevissza ugrálásából és lökdösésébõl,
 	amelynek nincs semmi értelme és haszna!
 	- Úgy látszik, kevésbé vagy buta, mint gondoltam - felelte Trurl. -
 	Valóban, éppen ezen a szelektáláson múlik minden. Nos, a feladat nem
 	könnyû, de megoldása lehetséges. Errõl azonban nem elméleti úton
 	akarlak meggyõzni, hanem, ígéretemhez híven, itt helyben
 	megszerkesztem a Másodfajú Démont, hogy saját szemeddel láthasd e
 	"csodainformátor" bámulatos képességeit! Adj egy dobozt, mindegy,
 	hogy mekkorát, csak jól zárjon; fúrjunk belé tûheggyel egy parányi
 	lyukacskát, és a lyukba ültetjük a Démont; ott üldögél majd, és
 	kizárólag az értelmes információkat engedi ki a dobozból, semmi
 	egyebet. Mihelyt egy molekularaj véletlenül úgy áll össze, hogy
 	jelent valamit, a Démon nyomban fülön csípi, és az értelmes
 	információt briliánstûvel feljegyzi a papírszalagra, amelybõl
 	rengeteget kell neki odakészíteni, mert éjjel-nappal mûködni fog,
 	amíg csak fennáll a kozmosz, és százmilliárd bitet ír le
 	másodpercenként. Hát így mûködik a Másodfajú Démon; hamarosan
 	meglátod!
 	Ezután Trurl a hajóra ment, hogy elkészítse a Démont, Mohó pedig
 	közben Klapanciuszt faggatta:
 	- És milyen az Elsõfajú Démon?
 	- Ó, az kevésbé érdekes, Maxwell-démonnak hívják. Közönséges
 	termodinamikus démon, csak annyit tud, hogy a lyukon átengedi a gyors
 	molekulákat, a lassúakat pedig nem; így keletkezik a termodinamikus
 	örökmozgó. De ez egészen más tészta, hát készítsd inkább a dobozt,
 	mert Trurl mindjárt visszajön!
 	Átment az okleveles zsivány a másik pincébe, ott csörgött-zörgött
 	egy darabig, káromkodott, rugdosta az ócskavasakat, kutatott-matatott,
 	végül elõhúzott a bádogroncsok alól egy rozzant, üres vashordócskát,
 	begurította, és fúrt belé egy pici lyukat. Addigra visszajött Trurl
 	is, kezében a Démon.
 	A hordó tele volt dohos levegõvel, elfacsarodott az orruk, ha
 	beleszagoltak, de a démont ez nem érdekelte; Trurl a hordóra ültette
 	a parányi démont, éppen a lyuk fölé, lovagló ülésben, melléje szerelt
 	egy hatalmas dobot papírszalaggal, hozzá a briliánsirónt, amely már
 	remegett a munkakedvtõl, és kezdõdött a kopogtatás - titi-tá,
 	titi-tá, mint valami távírdában, csak milliószor gyorsabban. Vígan
 	rezgett és vibrált a briliánshegyû tollacska, az információkat
 	tartalmazó papírszalag pedig lassan folydogálni kezdett a nagyon
 	piszkos és rendkívül szemetes pincepadlóra.
 	Mohó zsivány leült a hordója mellé, száz szeme elé emelte a
 	papírszalagot, és olvasni kezdte, mit halászott ki a Démon mint
 	információs szûrõ, a molekulák örök ugrándozásából; és a becses
 	tudnivalók rögtön annyira lekötötték, hogy észre sem vette, amint a
 	két mérnök sietve kiosont a pincébõl, iszkolt a hajóhoz,
 	kettõt-hármat rántott rajta, kiemelte a gödörbõl, aztán beleugrott,
 	és hajrá! Tudták ugyanis, hogy a Démon remekül mûködik ugyan, de
 	tevékenysége nyomán Mohóra nagyobb gazdagság zúdul, mint remélte.
 	A zsivány pedig üldögélt a hordójának támaszkodva, és a briliánstû
 	kopogása közben, amellyel a Démon a papírszalagra írta a molekulák
 	táncából kiszûrt információkat; olvasta és olvasta, mivel kell irtani
 	a lenfojtó arankát, és hogy a labándiai Petrus király lányát
 	Garbundának hívták, és mit evett reggelire Rõtszakállú Frigyes, a
 	sápatagok császára, mielõtt hadat üzent a lombard népnek, és hány
 	elektronhéjat számlálna a termonólium elem atomja, ha ilyen elem
 	egyáltalán lehetséges volna, és mekkora a kukuruc nevû kismadár
 	csõre, melynek motívumával a maruláj nép vabendi õskultúrája idején
 	az égetett kerámiákat díszítették, milyen ízû a tengeri moszat a
 	Fulladjbele-óceánban, és milyen illatú a lullabáj virág, amelyet az
 	ómalfandi vadászok a hajnali körvadászaton mentéjükre tûztek, és
 	hogyan kell ikozaédert szerkeszteni, és ki volt Fafuciusznak, a
 	buvácok balkezes nádorjának házi ékszerésze, hány filatelisztikai
 	folyóirat jelenik majd meg a hétezer-hatszáztizenkettedik évben
 	Miafranciában, és hová temették a szépséges Darázsderék Kebelillát,
 	akit részegen megfojtott egy bizonyos Huli Gános, és miért játékos a
 	macskacápa a fekete tengerekben, és melyik lénynek van a
 	világmindenségben a legkékebb kancsal szeme, miért nem esznek mohát a
 	sárkánytarajos bolhák; és milyen szabálytalanságért ítélnek
 	büntetõrúgást a sundabunda játékban, és hány szem kavicsból állt az a
 	kupac, amelybe Gácsérfalvi Titusz dühében belerúgott, miután
 	megcsúszott, és hasra vágódott a bumbumfalvi országút nyolcadik
 	kilométerénél, a Zsémbes Kísértetek völgyében - és kezdett már a
 	zsivány mérgében pukkadozni, mert fölsejlett benne, hogy mindezekkel
 	a tökéletesen igaz és értelmes információkkal végül is nem ér semmit,
 	hiszen olyan zagyvaság lesz belõle, amelytõl szétreped a feje, és
 	megroggyan a lába. A Másodfajú Démon pedig rendületlenül
 	szorgoskodott másodpercenként háromszáz millió bites sebességével,
 	mérföldszám kígyózott már a papírszalag, fehér pókhálóként lassan
 	belepte az okleveles zsivány páncélját, de a briliánstû egyre csak
 	vibrált, és a zsivány folyvást remélte, hogy elõbb-utóbb hallatlanul
 	fontos dolgokat tud meg, olyanokat, amelyek feltárják majd elõtte a
 	Lét Lényegét, ezért mindent elolvasott, ami a briliánstû alól
 	kikerült, elolvasta a tülökorrúak sirató énekeit és a papucspomponok
 	méretét Gondvána földrészen, megtudta, milyen vastag a frásztörökök
 	országában élõ denevér füle mögött növõ három szõrszál, milyen
 	átmérõjû, évi átlagban véve, a nekeresdföldi csecsemõk feje lágya,
 	milyen fanfárt harsonáznak az udvari báldorok a nagy Kuruttyán
 	Kangabanga fõvezér tiszteletére, mi a harapós paduc kedvenc
 	tartózkodási helye, és milyen módokon fõzik Rakamóciában a gyömbéres
 	békalevest, mitõl toporzékol a dühös marszukmedve, és hogyan
 	idomítják a nemértemföldi szelindeket, és hány m betûvel kezdõdõ
 	redõnyjavító szerepel Röhögnömkell város közületi telefonkönyvében,
 	és milyen ízû lesz a barna sör, ha tévedésbõl heringsalátát kevernek
 	bele...
 	Káprázott már a szeme, és mennydörgõ hangon felordított, mert torkig
 	volt, de az Információ addigra már körülcsavarta háromszázezer
 	mérföld papírszalaggal, úgyhogy moccanni sem bírt, és tovább kellett
 	olvasnia, hogyan írta volna meg Milne a Micimackó második fejezetét,
 	ha éppen fájt volna a foga, mire gondol a vénlánysága miatt
 	szomorkodó bálna, és hogyan udvarolnak a sivatagi rókák, mit szuszog
 	a telefonba a kis rinocérosz, és hogyan kell megfoltozni a kilyukadt
 	szeneszsákot, és hány Iába van együttvéve Tányértalpú Dorkának és
 	Zebulonnak, és milyen vérfagyasztó titok elárulásával késztette vad
 	menekülésre királyi nagybátyját a szép Ifigénia hercegnõ a krajnai
 	kocsma elõtt, és miért mondják, hogy garázst és darazsat, nem pedig
 	darázst és garazsat, és hány kék folt lehet egyszerre egy sápatag
 	bõrén. Aztán hosszú sorozat következett arról, hogy mi a különbség a
 	bárga sarack és a sárga barack között, például hogy az elõbbi kopasz,
 	az utóbbi pedig molyhos, aztán hogy milyen szavak rímelnek a
 	káposztás cvekelli szóra, és milyen vend nyelvû szitkokkal sértette
 	vérig a mucsai Ulm pápa az ucsai Mulm antipápát, és mely lénynek van
 	a teremtésben topáz szeme és lélekirtó szürke pillantása. Mohó ekkor
 	már nagyon kétségbeesett, kézzel-lábbal kapálózva próbált szabadulni
 	a papírhalom alól, de hiába; tépte, szaggatta a mérhetetlen
 	papírszalagot, de olyan sok szeme volt, hogy valamelyik elé mindig
 	került egy-két új információ, tehát akarva, nem akarva meg kellett
 	tudnia, hogy mennyi monszunpótlékot kap egy házmester Indokínában, és
 	miért mondogatják a flamingóföldi guzurmánok, hogy "öreg csibésznek
 	sötét a város". Ekkor csüggedten lehunyta valamennyi szemét, és
 	mozdulatlanná dermedt az információlavina súlya alatt, a Démon
 	azonban tovább árasztotta a tudnivalókkal teli papírszalagot. Ilyen
 	szörnyû büntetés érte Mohót, az okleveles zsiványt, amiért olyan
 	mohón vágyott mindenfajta ismeretre.
 	Máig is ott ül a zsivány szemetes pincéje mélyén, papírhegyek
 	alatt, s a pince félhomályában ragyogó szikraként vibrál és táncol a
 	briliáns írótû, mindazt feljegyezve, amit a Másodfajú Démon kihámoz a
 	levegõ molekuláinak ugrándozásából az öreg hordó mélyén; és a
 	szerencsétlen Mohó, tehetetlenül nyögve az információözönben,
 	kénytelen minden adatot tudomásul venni a pomponokról, bonbonokról,
 	meg a saját, itt leírt kalandjáról, mert az is ott van valahol,
 	valamelyik kilométer papírszalagon - éppúgy, mint minden más történet
 	és jóslat mindarról, ami valaha megtörtént és történni fog, a napok
 	kialvásáig; és nincs számára segítség, mert ilyen szigorú büntetést
 	szabtak rá a mérnökök csúf útonállásáért - hacsak valamikor meg nem
 	áll a dob, mert kifogy a papírszalag.

 	
HETEDIK UTAZÁS avagy a tökéletesség bajjal jár

 	A világegyetem végtelen, de határos, ezért a fénysugár, bármelyik
 	irányba induljon is, évmilliárdok után visszajut kiindulópontjára, ha
 	elég ereje van hozzá; s ugyanígy áll a dolog a csillagok és bolygók
 	között keringõ hírekkel is. Egyszer például valahonnan messzirõl
 	Trurl fülébe jutott a hír, hogy van két hatalmas és jótékony mérnök,
 	akik olyan okosak és tökéletesek, mint senki más a mindenségben;
 	nyomban elsietett Klapanciuszhoz, az pedig megmagyarázta neki, hogy
 	nem holmi titokzatos vetélytársakról szól a hír, hanem róluk
 	magukról, csak elõbb körüljárta a kozmoszt. De a hírnévnek megvan az
 	a tulajdonsága, hogy a kudarcokról többnyire tapintatosan hallgat,
 	még akkor is, ha a módfeletti tökéletesség okozta õket. Aki
 	kételkedne ebben, gondoljon Trurl hetedik és utolsó utazására; erre
 	magányosan indult, mivel Klapanciusznak határidõs munkái voltak, s
 	ezért nem tarthatott vele.
 	Az idõ tájt Trurl fölöttébb elbizakodott volt, és a tisztelet jeleit,
 	amelyekkel körülvették, egészen magától értetõdõnek tekintette. Észak
 	felé repült hajóján, mert azt a vidéket ismerte a legkevésbé. Sokáig
 	repült az ûrben, sorra elhúzott a csatazajtól hangos vagy halott
 	csöndbe dermedt bolygók mellett, míg véletlenül felfigyelt egy apró,
 	szinte mikroszkopikus bolygócskára, amely tulajdonképpen csak holmi
 	elkallódott anyagmorzsának látszott.
 	Ennek a kõmorzsának a felszínén valaki fel-alá szaladgált, ugrált és
 	furcsán hadonászott. Trurl elcsodálkozott ezen a magányosságon,
 	aggasztották a kétségbeesés vagy a harag e különös gesztusai, ezért
 	gyorsan leszállt.
 	Hatalmas termetû férfiú fogadta, tetõtõl talpig iridiumból és
 	vanádiumból volt. Zengõ-bongó hangon mondta el, hogy õ Tartaroszi
 	Kirúgtak király, Namarski és Fenebeléd országok uralkodója; ámde
 	mindkét országának lakosait álnok királygyilkos düh szállta meg,
 	letaszították trónjáról, s erre a kõmorzsára számûzték, hogy itt
 	keringjen a gravitáció fekete örvényeiben az idõk végeztéig.
 	Miután megtudta, hogy kivel van dolga, a számûzött király követelni
 	kezdte, hogy Trurl, mint afféle hivatásos jótevõ, haladéktalanul
 	ültesse õt vissza trónjára. A visszatérés puszta gondolatára
 	fellángoltak a szemei a bosszú édes elõérzetétõl, s acélujjai
 	begörbültek, mintha máris hû alattvalói torkát szorongatnák.
 	Trurl nem tudta és nem is akarta teljesíteni Kirúgtak óhaját, mivel
 	ez töméntelen bajt és bûnt vont volna maga után, valahogy azonban
 	mégis meg akarta vigasztalni a kiebrudalt felséget. Hosszabb
 	gondolkodás után kisütötte, hogy van megoldás: úgy intézhetné a
 	dolgot, hogy a király is jóllakjon, és alattvalói is megmaradjanak.
 	Felgyûrte az ingujját, és híres mérnöki mûvészetével vadonatúj
 	országot épített a királynak. Tele volt az városokkal, folyókkal,
 	hegyekkel, erdõkkel és patakokkal, volt ege, felhõi, hadseregei,
 	csatamezõi, bástyái, várai, ékes kastélyai; voltak benne napsütötte,
 	tarkabarka hetivásárok fáradságos napok, áttáncolt éjszakát, hajnalig
 	tartó mulatságok, fényes kivégzések. Beszerelt az országba egy pompás
 	fõvárost, csupa márványból és hegyikristályból, beépítette az agg
 	bölcsek tanácsát, téli palotákat és nyári rezindenciákat,
 	összeesküvõket, cselszövõket, dajkákat, titkosrendõröket, telivér
 	hátaslovakat és a szélben vörösen lengõ tollbokrétákat: aztán
 	átszõtte az ország levegõjét harsonaszó ezüstfonalaival és
 	ágyúlövések repedt dörejével, tett még hozzá egy marék árulót, egy
 	marék hõst, csipetnyi szabadságharcost és prófétát, egy-egy darab
 	messiást és nagy ihletkapacitású költõt, majd leült a kész ország
 	mellé, s nekilátott a próbaüzemeltetésnek. Közben, parányi
 	szerszámaival mesterkedve, adott még az ország asszonyainak egy-egy
 	késhegynyi szépséget, a férfiaknak egy csipet komor hallgatást és
 	duhaj kurjongatást, s hivatalnokoknak gõgöt és szolgalelkûséget, a
 	csillagászoknak mámoros csillagnézést, a gyerekeknek nyafogást. És
 	mindez együttvéve, szépen összeszerelve és kicsiszolva, egy dobozban
 	foglalt helyet, amely nem is volt túlságosan nagy, csak akkora, hogy
 	Trurl könnyedén fölemelhette. Ezek után az egészet Kirúgtaknak
 	ajándékozta, hadd uralkodjék rajta örök idõkig; persze megmutatta
 	neki, hol vannak a picuri királyság kimenetei és bemenetei, hogyan
 	kell háborúkat programozni, zendüléseket elfojtani, hogyan kell
 	adókat kivetni és behajtani, megtanította arra is, hol vannak a
 	miniatûr társadalom kritikus átmenetei, mennyi a palotaforradalmi és
 	társadalmi feszültség megengedett maximuma és mennyi a minimuma.
 	Olyan jól elmagyarázta, hogy a zsarnoki uralkodásban régóta jártas
 	király rögtön kapott a tanításon, és ott helyben, a mérnök szeme
 	láttára, kiadott próbaképpen néhány rendeletet, megfelelõen igazgatva
 	a császári sasokkal és oroszlánokkal díszített vezérlõ kallantyúkat.
 	A rendeletekkel bevezette a statáriumot, a kijárási tilalmat és a
 	különleges adót; majd miután az apró államban letelt egy év, de a
 	király és Trurl ideje szerint csak egy perc, legmagasabb uralkodói
 	kegyét gyakorolta, vagyis egy vezérlõgomb megnyomásával visszavonta
 	egyik népnyúzó rendeletét, enyhített az adón, és kegyeskedett
 	feloldani a statáriumot - s a hála boldog zsivaja hallatszott ki a
 	dobozból, mintha kis egerek cincognának, mikor a farkukat húzzák, a
 	doboztetõ domború üvegén át pedig látszott, hogyan ujjong a nép a
 	verõfényes, poros utcákon, a lustán kanyargó folyók mentén, melyek
 	vizében bolyhos felhõk tükrözõdnek, és hogyan dicséri uralkodójának
 	nemes lelkét és páratlan kegyességét.
 	Kirúgtak, aki elõször sértõdötten fogadta Trurl ajándékát, mondván,
 	hogy ez az ország túl kicsi neki, és különben is gyerekjátékhoz
 	hasonlít, most már, látván, milyen naggyá válik benne minden, amikor
 	a vastag tetõüvegen át nézi, sõt homályosan talán azt is megérezvén,
 	hogy a nagyságrend tulajdonképpen mindegy, hiszen az államügyeket nem
 	méterrel vagy kilogrammal mérik, az érzések pedig egyformák, akár
 	óriások, akár törpék élik át õket, végül is köszönetet mondott a
 	mérnöknek, noha kissé savanyúan és feszengve. Alkalmasint
 	legszívesebben elrendelte volna, hogy a palotaõrség verje bilincsbe
 	Trurlt, és kínozza halálra, hiszen legjobb lett volna csírájában
 	elfojtani minden olyasféle híresztelést, miszerint õfelsége, úgymond,
 	holmi gyanús himpellértõl; csavargó mesterembertõl kapta ajándékba
 	birodalmát. De Kirúgtakban volt annyi józanság, hogy belássa: errõl
 	kénytelen letenni, az arányok miatt - elõbb hurcolhatnák börtönbe a
 	bolhák a kutyát, mint a királyi hadsereg Trurlt. Még egyszer
 	biccentett tehát, majd megragadta a jogart és az országalmát, némi
 	fáradsággal fölemelte az országát tartalmazó dobozt, és becipelte
 	szerény számûzötti viskójába. Aztán, míg feje fölött a bolygómorzsa
 	forgásának ütemében váltakozva felragyogott és lenyugodott a nap, a
 	király, akit alattvalói a legnagyobbnak tekintettek a világon, nagy
 	élvezettel országolt, parancsolt, nyakaztatott, jutalmazott, és
 	mindezzel szüntelenül tökéletes alattvalói hûségre és a trón
 	imádatára buzdította pirinyó alattvalóit.
 	Trurl hazatért, és nagy büszkén elmesélte barátjának, milyen mérnöki
 	remekkel egyeztette össze Kirúgtak monarchista törekvéseit volt
 	alattvalóinak köztársaságpárti hajlamával. Klapanciusz azonban,
 	csodák csodájára, egyáltalán nem dicsérte meg mestermunkájáért.
 	Ellenkezõleg, Trurl szemrehányást olvasott ki barátja szemébõl.
 	- Jól értettelek? - dörmögte Klapanciusz. - Kiszolgáltattál egy egész
 	társadalmat ennek a vérszomjas gazembernek, ennek a született
 	rabszolgahajcsárnak, ennek a szadista szörnyetegnek? És még
 	elmeséled, milyen ujjongó zsivajt váltott ki a népnyúzó rendeletek
 	egy részének visszavonása?! Hogy tehettél ilyet?!
 	- Tréfálsz? - fakadt ki Trurl. - Hiszen az az egész ország elfér egy
 	dobozban, összesen egy méter hosszú, hetven centi széles, hatvanöt
 	magas. Csak modell az egész...
 	- Minek a modellje?
 	- Hogyhogy minek? Hát egy társadalomnak, százmilliószoros
 	kicsinyítésben.
 	- És honnan tudod, hogy nem léteznek-e a miénknél százmilliószorta
 	nagyobb társadalmak? Hátha a miénk is csak azoknak az óriásoknak a
 	modellje? És egyáltalán, mit számít a méret? Abban a dobozban,
 	illetve országban talán nem hónapokig tart az utazás a fõvárostól a
 	határig: a lakosok számára? Talán nem szenvednek, nem dolgoznak arcuk
 	verítékével, nem halnak meg?
 	- No de öregem, hiszen tudod, hogy mindezek a folyamatok azért
 	játszódnak le, mert beprogramoztam õket, tehát nem valóságosan mennek
 	végbe...
 	- Mi az, hogy nem valóságosan? Azt akarod mondani, hogy a doboz üres,
 	és minden fáklyásmenet, kínvallatás, kivégzés csak illúzió? Érzéki
 	csalódás?
 	- Nem csalódás annyiban, hogy igazán végbemegy, de csak bizonyos
 	mikroszkopikus jelenségek gyanánt, amelyekre az atomrajokat
 	kényszerítettem - magyarázkodott Trurl. - Mindenesetre az ottani
 	születés, szerelem, hõsiesség vagy árulás csupán parányi elektronok
 	körtánca az ûrben, az én programozó mûvészetem pontossága jóvoltából,
 	amely...
 	- Elég az öndicséretbõl! - szakította félbe Klapanciusz. - Azt
 	mondod, hogy ezek önszervezõ folyamatok?
 	- Hát persze!
 	- És parányi elektronfelhõk között mennek végbe?
 	- Tudod nagyon jól!
 	- És a hajnalok, napnyugták és véres harcok létrejötte pusztán a
 	lényeges változók kölcsönhatásának következménye?
 	- Pontosan így van.
 	- No és mi magunk, ha fizikai és kauzális szempontból vizsgáljuk,
 	vajon nem az elektronok táncának felhõi vagyunk? Nem az ûrbe szerelt
 	pozitív és negatív töltések? A mi létünk talán nem részecskeütközések
 	következménye, noha mi magunk az elektronok bakugrásait úgy
 	érzékeljük, mint szorongást, vágyat vagy gondolkodást? Hát mi egyéb
 	történik a fejedben, mikor álmodozol, mint kapcsolások bináris
 	algebrája és az elektronok szakadatlan tánca?
 	- No de Klapanciusz! Azonosítanád a mi életünket az üvegdobozba zárt
 	játék ország életével?! - méltatlankodott Trurl. - Na hallod, ez már
 	túlzás! Hiszen én csak államszimulátort építettem, tökéletes
 	kibernetikai modellt, semmi többet!
 	- Hát nem érted, Trurl? A tökéletesség a mi átkunk, amely minden
 	alkotásunkra ránehezedik, mert kiszámíthatatlanná teszi a
 	következményeket! - mondotta nyomatékosan Klapanciusz. - Ha egy
 	tökéletlen utánzó kínozni vágyna valakit, és csinálna magának holmi
 	formátlan fatönköt vagy viaszbábut, amely külsõleg valamelyest
 	hasonlít egy értelmes lényre, azon nyugodtan kitölthetné szadista
 	hajlamát, és kész! De gondold meg, barátom, mi történik a
 	tökéletesedés folyamán! Gondolj a következõ szobrászra, aki már
 	gramofont szerel a bábu hasába, hogy teremtménye jajgasson a
 	korbácsütések alatt; gondolj a következõ bábura, amely bábuból már
 	homeosztáttá válik, gondold el a könnyezõ, vérzõ bábut, és végül azt
 	a bábut, amely retteg a haláltól, bár ugyanakkor vágyik is a nemlét
 	nyugalmára, hogy szabaduljon kínjaitól! Hát nem látod, hogy a
 	szimuláció tökéletessége folytán a látszat valósággá válik, a
 	színlelés igazsággá? Kiszolgáltattad egy vérszomjas zsarnoknak a
 	szenvedésre képes lények egész tömegét, tehát gyalázatos bûnt
 	követtél el...
 	- Mindez csak szófacsarás! - szakította félbe hevesen Trurl.
 	Barátjának szavai elevenébe vágtak, de persze csak annál dühösebben
 	ágált. - Az elektronok nemcsak a mi fejünkben ugrálnak, hanem a
 	gramofonlemezben is. Ennek a ténynek az általánosságából semmi olyan
 	nem következik, ami feljogosítana efféle hiposztazált analógiákra! A
 	kegyetlen Kirúgtak alattvalói valóban vesztõhelyre mennek, sírnak,
 	harcolnak, szeretnek, mert így határoztam meg a paramétereket, de
 	hogy éreznek-e közben valamit, azt nem tudjuk, Klapanciusz, mert
 	arról a fejükben ugráló elektronok nem árulnak el semmit!
 	- Ha szétverném a te fejedet, abban sem látnék egyebet, mint
 	elektronokat - felelte higgadtan Klapanciusz. - Úgy teszel, mintha
 	nem értenéd, amit mondok, pedig jól tudom, hogy nem vagy ilyen buta!
 	A gramofonlemeztõl nem kérdezel semmit, a lemez nem fog irgalomért
 	könyörögni, sem térdre esni! Azt mondod, nem lehet tudni, vajon csak
 	azért jajgatnak-e a korbácsütések alatt, mert így meg úgy ugrálnak
 	bennük az elektronok, tehát olyanformán, mint ahogy a kocsikerék a
 	kenetlenségtõl nyikorog, vagy csakugyan fájdalmat éreznek, és ezért
 	ordítanak? No de hol itt a különbség? Hiszen a szenvedõ nem az, aki
 	kezedbe adja a szenvedését, hogy megtapogasd és mérlegre tehesd,
 	hanem az, aki úgy viselkedik, mint aki szenved. Bizonyítsd be nekem,
 	hogy õk n e m éreznek semmit, hogy n e m gondolkodnak, n e m annak
 	tudatában levõ lények, hogy a nemlét két szakadéka közé zárva élnek,
 	a születés elõtti és a halál utáni nemlét közötti résben, ezt
 	bizonyítsd be nekem, akkor nem szidlak tovább! Bizonyítsd be tüstént,
 	hogy csak s z i m u l á l t a d a szenvedést, de nem
 	t e r e m t e t t e d !
 	- Tudod, hogy ez lehetetlen - válaszolta Trurl halkan. - Hiszen mikor
 	a szerszámokat kézbe vettem, mikor a doboz még üres volt, már akkor
 	elõre kellett látnom mindezt. Kirúgtak országának tervezésénél
 	ügyelnem kellett, nehogy a királyban az a benyomás támadjon, hogy
 	bábokat kapott igazi alattvalók helyett. Nem tehettem másképp, értsd
 	meg! Hiszen minden, ami megingatja a teljes valószerûség illúzióját,
 	megsemmisítette volna az uralkodás komolyságát is, gépi játékszerré
 	tette volna az egészet...
 	- Értem én, nagyon jól értem! - kiáltotta Klapanciusz. - Szándékod
 	tiszteletre méltó volt; te csupán az igazihoz minél hasonlóbb államot
 	akartál szerkeszteni, olyan hasonlót, hogy meg se lehessen
 	különböztetni, és döbbenettel hallom, hogy sikerült is! Hazatérésed
 	óta csak órák teltek el, de azok számára, akik ott élnek a dobozba
 	zárva, egész évszázadok. Hány lénynek kellett már elpusztulnia, hogy
 	a gõgös Kirúgtak tovább pöffeszkedhessen, mint egy varangyos béka?
 	Trurl erre már nem tudott mit felelni. Csendesen elindult a hajója
 	felé, és látta, hogy barátja követi. Az ûrcsónak villámgyorsan az
 	égbe röppent, Trurl beirányította a hajó orrát két nagy tûzcsomó
 	közé, s némán támaszkodott a kormányhoz, míg Klapanciusz meg nem
 	szólalt:
 	- Javíthatatlan vagy. Mindig elõbb cselekszel, azután gondolkodol.
 	Mit akarsz most csinálni, ha odaérkeztünk?
 	- Visszaveszem tõle az országot.
 	- És mit csinálsz vele?
 	- Hát megsemmisítem! - kiáltotta volna Trurl, de torkán akadt a szó.
 	Nem tudott felelni, végül is azt mormolta:
 	- Választásokat rendezek. Válasszanak maguknak igazságos
 	kormányférfiakat.
 	- Hûbéreseknek és jobbágyoknak programoztad õket. Mit akarsz most a
 	választásokkal? Mit változtatnának a sorsukon? Elõbb az állam egész
 	struktúráját kellene szétszerelned, és minden kapcsolást újra
 	összekötnöd...
 	- De hát hol végzõdik a struktúra megváltoztatása, és hol kezdõdik az
 	elmék átalakítása?! - tört ki Trurl. Klapanciusz nem válaszolt, és
 	komoran hallgatva repültek, amíg meg nem pillantották Kirúgtak
 	bolygóját. Leszállás elõtt néhányszor körülrepülték, és meglepõ
 	látvány tárult szemük elé.
 	A bolygót az értelmes tevékenység számtalan jele borította. Parányi
 	hidacskák íveltek a cérnavékony, csobogó erek fölött, a csillagokat
 	tükrözõ tócsák háta tele volt hajókkal. A bolygómorzsa sötét éjszakai
 	féltekéjén települések fényei sziporkáztak, a nappali féltekén pedig
 	jól látszottak a városok, bár magukat a lakosokat a legerõsebb
 	távcsõvel sem tudták felfedezni, olyan picikék voltak. Kirúgtak
 	királynak pedig híre-hamva sem volt, mintha a föld nyelte volna el.
 	- Eltûnt... - suttogta ámulva Trurl. - Mit csináltak vele?
 	Sikerült szétfeszíteniük a doboz falát, és elfoglalták az egész
 	minibolygót...
 	- Oda nézz! - kiáltott fel Klapanciusz, és egy aprócska gombafelhõre
 	mutatott, amely lassan szétfoszlott a légkörben, nem volt nagyobb egy
 	stoppolófánál. - Már ismerik az atomenergiát... És ott messzebb,
 	látod azt az üvegépítményt? A doboz maradványai! Valami templomfélét
 	építettek belõle...
 	- Nem értem. Hiszen ez csak modell volt. Csak folyamat nagyszámú
 	paraméterrel, monarchisztikusra programozva, visszacsatolásos
 	szimulátor, variábilis multisztát... - dadogta ámulva és
 	megdöbbenve Trurl.
 	- Igen. De elkövetted a megbocsáthatatlan hibát, hogy túlságosan
 	tökéletes volt a szimuláció. Nem akartál pusztán óraszerkezetet
 	építeni, és így akaratlanul, merõ gondosságból, azt építetted meg,
 	ami lehetséges és szükségszerû, és ami a mechanizmus ellentéte...
 	- Ne mondd végig! - kiáltotta Trurl. És néztek, néztek lefelé, míg
 	egyszer csak valami nekiütközött a hajójuknak, szerencsére csak
 	súrolta õket: odapillantottak, és jól látták azt a tárgyat, mivel
 	fénycsík húzódott utána. Ûrhajó volt, vagy talán csak mesterséges
 	hold, de meglepõen hasonlított az egyik acélcsizmához, amelyet a
 	zsarnok Kirúgtak viselt hajdanában. És amikor feljebb tekintettek,
 	magasan a bolygócska fölött megláttak egy fénylõ égitestet, amely
 	korábban nem volt ott; és megismerték jéghideg, kerek felületén
 	Kirúgtak acélvonásait, akibõl ily módon lett a mikromini nép
 	bolygójának holdja.

 	
ZSENIALON KIRÁLY HÁROM MESÉLÕGÉPE

 	Egy napon megjelent Trurlnál egy idegen, akin, mihelyt kiszállt
 	fotongyaloghintójából, rögtön látszott, hogy messzirõl jött magas
 	személyiség, ott ugyanis, ahol másoknak kezük van, õ csak egy illatos
 	zafírkövet hordott, ahol másoknak lábuk van, rajta szivárványos fény
 	kavargott, fej helyett csupán egy pompás kalpagot viselt, beszélni
 	pedig a belsejébõl beszélt, ugyanis fényesre csiszolt felületû,
 	eszményien sima gömb volt, deréktájban díszes plazmazsinórral övezve.
 	Miután köszöntötte Trurlt, közölte, hogy õ tulajdonképpen kettõ,
 	nevezetesen a felsõ és alsó félgömb; az elõbbinek a neve
 	Szinkronizin, az utóbbié Szinkrofazin. Trurl egészen fellelkesült
 	ezen a remek szerkezeti megoldáson, amilyet értelmes lénynél még
 	sohasem látott. Rögtön ki is jelentette, hogy még sohasem volt
 	szerencséje ilyen gondosan kidolgozott, tökéletesen csiszolt és
 	magasfényû személyhez. A jövevény udvariasan viszonozta a bókot,
 	dicsérve Trurl felépítését, majd e kölcsönös szívélyességek után
 	elárulta, mi szél hozta errefelé: mint a nagy Zsenialon király
 	barátja és hû szolgája, azért jött, hogy három mesélõgépet rendeljen
 	Trurlnál.
 	- Az én uram és királyom - magyarázta - már régóta nem uralkodik és
 	nem királykodik. Ilyen kettõs lemondásra késztette ugyanis a világi
 	ügyek mélyreható megismerésébõl fakadó bölcsesség. Elhagyva fémes
 	királyságát, egy szellõs, száraz barlangba költözött, hogy az
 	elmélkedésnek szentelje magát. Néhanapján azonban erõt vesz rajta a
 	szomorúság vagy az önvád, és ilyenkor csakis egészen rendkívüli
 	történetekre vágyik. Ám azok, akik hívek maradtak hozzá, mikor
 	lemondott a trónról, már régen elmondtak neki minden történetet, amit
 	ismertek. Így hát, nem látván más megoldást, azt szeretnénk, mérnök
 	uram, ha elmés gépeiddel segítenél eloszlatni a király borús kedvét.
 	- Építhetek ilyen gépet - bólintott Trurl. - De miért akartok
 	mindjárt hármat?
 	- Azt szeretnénk - felelte Szinkrofazin, hol erre, hol arra az
 	oldalára gördülve -, hogy az elsõ gép kalandos, de szívderítõ meséket
 	mondjon, a második csavaros és mulatságos históriákat, a harmadik
 	pedig mély és megindító történeteket adjon elõ.
 	- Tehát az elsõ felfrissítse az elmét, a második mulattasson, a
 	harmadik pedig az okulást szolgálja? - mondotta Trurl. - Értem. Most
 	rögtön vagy csak késõbb beszélünk a fizetségrõl?
 	- Ha megépíted a gépeket, dörzsöld meg ezt a gyûrût - felelte a
 	jövevény -, akkor megjelenik ez a gyaloghintó; beülsz a gépeiddel
 	együtt, és elröpülsz Zsenialon király barlangjába. Ott majd
 	elõadhatod a kívánságaidat, és õ a lehetõségekhez képest biztosan
 	teljesíti.
 	Ezután meghajolt, átadta Trurlnak a gyûrût, és vakítóan csillogva
 	visszagurult a gyaloghintóba; fehér fényfelhõ vette körül, néma
 	villám villant, és Trurl egyedül maradt háza elõtt, kezében a
 	gyûrûvel, és nem valami elégedetten a történtekkel.
 	- "A lehetõségekhez képest" - zsörtölõdött, miközben visszament
 	mûhelyébe. - De rühellem az ilyesmit! Tudjuk, mi sül ki ebbõl:
 	mihelyt a számla kiegyenlítésére kerül a sor, vége a cifra bókoknak
 	meg a hajlongásnak, és kezdõdik a huzakodás, alkudozás, veszekedés...
 	A kezében csillogó gyûrû ekkor megrezzent, és így szólt:
 	- "A lehetõségekhez képest" csak annyit jelent, hogy Zsenialon
 	király, mivel lemondott trónjáról, nem túlságosan gazdag; de úgy
 	fordult hozzád, mérnök úr, mint bölcs a bölcshöz; és talán nem is
 	tévedett, mert úgy látom, nem csodálkozol, hogy egy gyûrû beszélni
 	kezd; ne csodálkozz tehát a király szegénységén sem, és légy nyugodt,
 	mert busás jutalmat fogsz kapni, ha talán nem is aranyban. De nem
 	minden éhséget csillapít az arany.
 	- Hagyjuk a kincstári szöveget, gyûrû - morogta Trurl. - Bölcs ide,
 	bölcs oda, a gépépítéshez szükséges atomok, ionok meg egyéb kincsek
 	fene sokba kerülnek, a villanyszámláról már nem is beszélve. Jobban
 	szeretem a tiszta ügyleteket, szerzõdéssel, pecsétekkel,
 	aláírásokkal. Nem vagyok kapzsi, de kedvelem az aranyat, különösen
 	nagyobb mennyiségben, és ezt nyíltan be is vallom! Aranyos fénye,
 	csillogása, súlya kedves a szívemnek. Ha kiszórok egy-két zsák csengõ
 	dukátot a padlóra, és elgyönyörködöm bennük, fölmelegszik a lelkem,
 	mintha egy napocska sütne benne. Szeretem az aranyat, no! - kiáltott
 	fel, mert saját szavai kissé felajzották.
 	- De minek neked az arany, amit mások hoznak? Nem csinálhatnál
 	magadnak, amennyit csak akarsz? csillogott a gyûrû csodálkozásában.
 	- Nem tudom, mennyire bölcs a te Zsenialon királyod - felelte Trurl
 	-, de azt már látom, hogy te nagyon balga egy gyûrû vagy! Még hogy én
 	csináljak aranyat magamnak! Hallottak már ilyet?! Hát abból él a
 	cipész, hogy cipõt készít magának? Hát magának fõz a szakács, magát
 	öli le a katona? Na és az önköltség, arról még nem hallottál?
 	Egyébként, ha tudni akarod, nemcsak aranyat pengetni szeretek, hanem
 	zsémbelõdni is. No, de most már csönd legyen, mert munkához kell
 	látnom.
 	Elrakta a gyûrût egy öreg bádogdobozba, majd sürgölõdni kezdett a
 	mûhelyében. Három napig építette a három gépet, ki sem lépve a
 	házából, majd rátért a formatervezésre; az egyszerû, funkcionális
 	idomokat kedvelte. Különféle fedõlapokat próbált ki, a gyûrû pedig
 	folyton kritizálta a dobozából, amíg Trurl rá nem csapta a födelet,
 	mert zavarták a kotnyeles megjegyzések.
 	Végül szépen belakkozta a gépeket - az elsõt fehérre, a másodikat
 	égszínkékre, a harmadikat feketére -, majd megdörzsölte a gyûrût,
 	tüstént megjelent a gyaloghintó, berakodott, maga is beült a gépek
 	mellé, és várta, hogy mi lesz. Egy villanás, egy szisszenés, porfelhõ
 	támadt, és mikor a por elült, Trurl a gyaloghintó ablakán kinézve
 	fehér homokkal felhintett, tágas barlangban találta magát. Elõször
 	néhány fapadot pillantott meg, amelyek könyvek és fóliánsok alatt
 	roskadoztak, aztán egész sor fényesen csillogó gömböt. Egyikükben
 	felismerte az idegent, aki a gépeket rendelte nála; a középsõben
 	pedig, aki nagyobb volt a többinél és az öregségtõl kissé már ráncos,
 	a királyt sejtette. Kiszállt hát, és meghajolt. A király szívélyesen
 	köszöntötte, majd így szólt:
 	- A bölcsességnek két fajtája van: az egyik lehetõvé teszi a
 	tevékenységet, a másik visszatart tõle. Nem gondolod, jeles Trurlom,
 	hogy az utóbbi a nagyobb? Hiszen csak a rendkívül éles elme láthatja
 	elõre tetteinek távoli következményeit, melyek problematikussá teszik
 	az õket elõidézõ cselekvést. Ezért a tökéletesség a cselekvés
 	beszüntetésében nyilvánul meg, és a bölcsesség abban különbözik az
 	értelemtõl, hogy képes ilyen megkülönböztetésre...
 	- Már megbocsásson, felség - válaszolta Trurl -, de szavait
 	kétféleképpen lehet értelmezni. Egyfelõl finom célzásnak, amely
 	leszállítja munkám értékét, lekicsinyelvén ama tevékenységemet,
 	mellyel a gyaloghintóban fekvõ három gépet megépítettem. Ez az
 	értelmezés számomra sajnálatos lenne, mivel arra utalna, hogy az
 	elhangzott szavakat a gyér fizetési hajlandóság súgta.
 	A másik értelmezés szerint egyszerûen a tétlenség elméletét fejtetted
 	ki, amely viszont belsõleg ellentmondásos. Ahhoz, hogy az ember
 	tétlenkedhessék, elõször cselekednie kell; aki azért nem forgatja ki
 	sarkukból a hegyeket, mert képtelen rá, de közben azt hangoztatja,
 	hogy a fene nagy bölcsesség készteti a tétlenségre, csupán
 	nevetségessé válik olcsó álfilozófiájával. A tétlenség biztos, és
 	csak ennyi jót lehet mondani róla. A tevékenység bizonytalan, és
 	ebben van a szépsége; de ha felségedet érdeklik a kérdés további
 	részletei, építhetek egy megfelelõ vitatkozógépet.
 	- A fizetés ügyét halasszuk e kedves találkozás végére - szólt a
 	király, aprókat gurulva a titkos derültségtõl, melyet Trurl
 	szónoklata keltett benne. - Most azonban, mérnököm, hadd lássalak
 	vendégül. Szíveskedj helyet foglalni szerény asztalunknál, ezen a
 	padon, hû barátaim között és ha van nedved, mesélj valamit
 	tevékenységeidrõl vagy tétlenségeidrõl.
 	- Engedelmeddel, királyom - felelte Trurl -, attól tartok, hogy nem
 	vagyok elég ékesszóló. Tökéletesen helyettesít azonban három gépem,
 	amelyeket magammal hoztam; így legalább mindjárt kipróbáljuk õket.
 	- Legyen hát! - szólott a király.
 	Valamennyien leültek, kíváncsiságot és a rendkívüli történetek
 	reményét kifejezõ testtartásban, Trurl pedig kiemelte a
 	gyaloghintóból a fehérre lakkozott gépet, megnyomott rajta egy
 	gombot, és letelepedett Zsenialon király jobbján. Az elsõ gép pedig
 	így szólt:
 	- Ha nem ismeritek a híres-nevezetes történetet a tömkelegekrõl,
 	királyukról, Mandarionról, az õ Tökéletes tanácsosáról, valamint
 	Trurl mérnökrõl, aki e tanácsost elõször megépítette, majd
 	elpusztította, akkor figyeljetek!
 	A tömkelegek birodalma arról nevezetes, hogy alattvalói rengetegen
 	vannak. Egy napon Trurl mérnök, aki a sáfránysárga Delira csillagkép
 	vidékén barangolva kissé letért az útról, megpillantott egy bolygót,
 	amely mindenestül mozogni látszott; lejjebb szállva észrevette, hogy
 	csak a bolygó felszínét borító tömeg hullámzik. Nagy nehezen talált
 	néhány négyzetméter viszonylag üres talajt, és leszállt. A
 	bennszülöttek nyomban odaszaladtak, körülfogták, és hangoztatni
 	kezdték, hogy milyen sokan vannak; mivel azonban mind egyszerre és
 	öszszevissza kiabáltak, sokáig nem értette meg, mirõl van szó. Mikor
 	végre megértette, azt kérdezte:
 	- Hát igazán olyan sokan vagytok'?
 	- Igazán!! - harsogták roppant büszkén. - Megszámlálhatatlanok
 	vagyunk!
 	A többiek így tódították:
 	- Annyian vagyunk, mint vízcsepp a tengerben!
 	- Mint csillag az égen!
 	- Mint a homokszemek! Mint az atomok!!
 	- No jó - mondta Trurl. - És mi van akkor, ha ilyen sokan vagytok?
 	Állandóan számoljátok magatokat, és ebben telik kedvetek?
 	- Mûveletlen idegen - felelték -, tudd meg, hogy ha toppantunk a
 	lábunkkal, megremegnek a hegyek, ha fújunk, orkán kerekedik, és fákat
 	csavar ki, ha pedig mindannyian leülünk, senki sem bírja kezét-lábát
 	mozdítani!!
 	- És mire jó az, ha remegnek a hegyek, orkán tépi ki a fákat, és
 	senki sem bírja kezét-lábát mozdítani? - kérdezte Trurl. - Hát nem
 	jobb, ha a hegyek nyugodtan álldogálnak, a szél nem fúj, és mindenki
 	úgy mozog, ahogyan akar?
 	Nagyon felháborodtak a tömkelegek, hogy így semmibe veszi
 	hatalmas számukat és számbéli hatalmukat; ezért toppantottak, fújtak
 	és leültek, hogy bebizonyítsák, milyen sokan vannak, és mi következik
 	ebbõl. A földrengés a fák felét derékba törte, a fák az alattuk
 	állókat összeroppantották, a fújás támasztotta szél kidöntötte a
 	maradék fákat, újabb hétszázezer lakos morzsolódott össze, az életben
 	maradottak pedig sem kezüket, sem lábukat nem bírták mozdítani.
 	- Te jó isten! - szörnyedt el Trurl, beszorulva, mint egy szardínia.
 	- Micsoda szerencsétlenség!
 	Mint kiderült, e szavakkal még jobban megsértette õket.
 	- Tudatlan idegen! - kiáltották. - Ugyan mit számít pár százezer
 	egyed elvesztése a tömkelegeknek, akik megszámlálhatatlanok?! Ami
 	észrevehetetlen, azt egyáltalán nem lehet veszteségnek nevezni; csak
 	megmutattuk neked, milyen hatalmasan tudunk dobbantani, fújni és
 	leülni. Hát még ha nagyobb tettekre szánnánk el magunkat!
 	- Jó, jó - felelte Trurl -, ne higgyétek, hogy nem értem, mirõl van
 	szó. Mindaz, ami nagy és számos, meglehetõsen általános tiszteletet
 	ébreszt. Például az avas gázt, amely egy öreg hordó fenekén álmosan
 	kering, nem tiszteli senki, de ha annyi van belõle, hogy egy
 	galaktikus ködfelhõre futja, mindjárt hasra esnek elõtte. Pedig
 	ugyanaz a közönséges, avas gáz, csak éppen nagyon sok van belõle.
 	- Nem tetszik nekünk, amit karattyolsz! - förmedtek rá. - Nem
 	szívesen hallunk holmi avas gázról!
 	Trurl körülnézett, nem jön-e a rendõrség, de a nagy zsúfoltságtól a
 	rendõrök nem fértek oda.
 	- Kedves tömkelegek - mondta -, engedjétek meg, hogy eltávozzam
 	országotokból, mivel nem osztozom abban a hitetekben, hogy a nagy
 	szám önmagában is nagyszerû, akkor is, ha semmi egyéb nincs mögötte,
 	mint a puszta szám.
 	A tömkelegek összenéztek, majd csettintettek az ujjukkal. Ettõl
 	akkora robbanás támadt, hogy Trurl a levegõbe repült. Sokáig
 	bukfencezett a magasban, majd egyenesen talpra pottyant, és a királyi
 	palota kertjében találta magát. Éppen közeledett Legnagyobb
 	Mandarion, a tömkelegek királya; már jó ideje figyelte Trurl röptét
 	és lepottyanását, most pedig megszólította:
 	- Úgy hallom, idegen, nem adóztál kellõ tisztelettel
 	megszámlálhatatlan népemnek. Ezt agyad sötétségének tulajdonítom. De,
 	bár a magasabb dolgokat képtelen nagy felfogni, állítólag bizonyos
 	ügyességet tanúsítasz az alsóbbrendû ügyekben, és ez éppen kapóra
 	jön, mivel Tökéletes Tanácsosra van szükségem. Te majd megépíted!
 	- Mit tudjon a tanácsos, és mit kapok, ha megépítem? - érdeklõdött
 	Trurl, miközben leverte magáról a port és homokot.
 	- Tudjon mindent, vagyis: válaszoljon minden kérdésre, oldjon meg
 	minden problémát, adja a legjobb tanácsot, egyszóval, állítsa
 	szolgálatomba a legmagasabb bölcsességet. Ha megépíted, adok neked
 	százezret vagy kétszázezret alattvalóimból: lehet egy-két ezerrel
 	több is, ezen nem fogunk összeveszni.
 	"Úgy látszik, az értelmes lények szerfölött nagy száma igen
 	veszélyes, mert a homokhoz teszi õket hasonlatossá; ez a király
 	könnyebben megválik alattvalóinak egész seregétõl, mint én egy viselt
 	bocskortól!" - gondolta Trurl, és így szólt:
 	- Uram, az én házam kicsiny, nem tudom, mit kezdenék százezer
 	rabszolgával.
 	- Együgyû idegen, vannak szakembereim, akik majd megmagyarázzák
 	neked; a rabszolgahad számtalan dologra használható. Különféle színû
 	ruhákba lehet õket öltöztetni, hogy egy nagy téren mozaik formájában
 	felálljanak, vagy az alkalomnak megfelelõ, tanulságos, élõ
 	feliratokat alkossanak; csomóba lehet kötni õket és labdázni velük,
 	vagy ötezerbõl kalapácsfejet csinálni, háromezerbõl hozzá nyelet, és
 	szétverni velük egy kõsziklát, vagy kidönteni egy erdõt; kötelet és
 	indát lehet fonni belõlük, vagy bohókás nyakláncot csinálni: a
 	legalsók, akik a lánc végén az ûr fölött lógnak, tréfás
 	mozdulataikkal, tekergõzésükkel és visításukkal gyönyörködtetik a
 	szemet és a szívet. Állíts egyszer fél lábra tízezer ifjú
 	rabszolganõt, és parancsold meg, hogy jobb kezükkel nyolcasokat
 	írjanak le, bal kezük ujjaival pedig csettintsenek: soha többé nem
 	mondasz le errõl a bájos látványról, nekem elhiheted!
 	- Uram! - felelte Trurl. - Az erdõket és kõsziklákat gépekkel gyõzöm
 	le, ami pedig a feliratokat és mozaikokat illeti, nem szokásom olyan
 	lényekbõl csinálni õket, akiknek talán más tevékenységhez lenne
 	kedvük.
 	- Vakmerõ idegen - horkant fel a király -, mit kívánsz hát a
 	Tanácsosért?
 	- Száz zsák aranyat, király!
 	Mandarion sajnálta az aranyat, de igen ravasz, titkos gondolata
 	támadt. Ezért így szólt:
 	- Legyen kívánságod szerint.
 	- Igyekszem teljesíteni felséged óhaját - mondta Trurl, és
 	visszavonult a palota bástyájába, ahol Mandarion mûhelyt utalt ki
 	számára. Nemsokára kihallatszott, amint szuszog a fújtató, csattog a
 	kalapács, csikorog a fûrész. A király meglesette kémeivel, mit mûvel
 	a mérnök; csodálkoztak a kémek, mert Trurl nem tanácsost épített,
 	hanem sok különféle szerszámkészítõ, lakatos és villanyszerelõ gépet;
 	aztán leült, hosszú papírszalagot kezdett egy szöggel lyukasztgatni,
 	elkészítette a tanácsos programját, majd sétálni ment, míg a gépek
 	késõ éjszakáig serénykedtek a bástyában, reggelre pedig elkészült a
 	tanácsos. Dél felé Trurl bevezetett a trónterembe egy jókora, két
 	lábon járó bábut, egyetlen kicsi kézzel, és bemutatta a királynak: ez
 	a Tökéletes Tanácsos.
 	- No, majd meglátjuk, mit ér - gyanakodott Mandarion. Megparancsolta,
 	hogy szórják fel a márványpadlót sáfránnyal és fahéjjal, mert a
 	tanácsos a forró vas erõs szagát árasztotta, sõt helyenként még izzott
 	is egy kicsit, hiszen az imént vették ki a kemencébõl. - Elmehetsz -
 	intett a király Trurlnak -, estére gyere vissza, és akkor majd
 	elszámolunk.
 	Trurl elkocogott, azon tûnõdve, hogy Mandarion szavai nem sok
 	bõkezûséget ígértek, sõt talán holmi fondorlat is rejlik mögöttük.
 	Nagyon örült, hogy a tanácsos mindentudását egy apró, de lényeges
 	fenntartással korlátozta a programban: nevezetesen azzal, hogy bármi
 	legyen is a parancs, alkotójának vesztét a gép soha ne okozza.
 	A király, kettesben maradva a tanácsossal, így szólt:
 	- Nos, ki vagy, és mit tudsz?
 	- Én felséged Tökéletes Tanácsosa vagyok - felelte a gép tompa
 	hordóhangon -, és a legtökéletesebb tanácsokat tudom adni.
 	- Jól van - dörmögte a király. - Kinek tartozol hûséggel és
 	engedelmességgel, nekem vagy az építõdnek?
 	- Hûséggel és engedelmességgel egyes-egyedül felségednek tartozom -
 	búgott fel a tanácsos.
 	- Nna jó - dünnyögte a király. - Hát akkor elõször is... izé...
 	hogy is mondjam... nem akarom, hogy mindjárt az elsõ kívánságom
 	azt a benyomást keltse, mintha fukar volnék... de azért szeretném,
 	bizonyos mértékig, csak az elv kedvéért... mi a véleményed?
 	- Felséged még nem kegyeskedett közölni, mit kíván - felelte a
 	tanácsos, oldalából egy harmadik, kisebb lábat nyújtott ki, és
 	megtámaszkodott rajta, mert egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát.
 	- A Tökéletes Tanácsosnak olvasnia kell ura gondolataiban! - fortyant
 	fel dühösen Mandarion.
 	- Természetesen, de csak külön utasításra, nehogy indiszkréciót
 	kövessen el - mondta a tanácsos, kinyitott egy kis ajtót a hasán, és
 	elfordított egy "Telepatron" feliratú kulcsocskát. Aztán
 	felragyogott, és így szólt:
 	- Felséged azt kívánja, hogy egy lyukas garast se kelljen fizetnie
 	Trurlnak. Értem!
 	- Ha ezt bárkinek elárulod, bedobatlak a nagy malomba, amelynek
 	köveit háromszázezer alattvalóm forgatja egyszerre! - fenyegette meg
 	a király.
 	- Nem árulom el senkinek - biztosította a tanácsos. - Felséged tehát
 	nem óhajt értem fizetni; ez nagyon egyszerû dolog. Ha Trurl eljön,
 	kegyeskedjék megmondani neki, hogy aranyat pedig nem kap, és hordja
 	el magát.
 	- Tökfilkó vagy te, nem tanácsos! - dühöngött a király. - Nem akarok
 	fizetni, de azt akarom, hogy ez Trurl hibájából történjék! Azt
 	akarom, hogy ne járjon neki semmi! Érted?!
 	A tanácsos bekapcsolta gondolatolvasó készülékét, kissé megingott, és
 	tompán így válaszolt:
 	- Felséged úgy kívánja feltüntetni a dolgot, hogy felséged
 	igazságosan járt el, a törvényekhez és adott szavához híven, Trurl
 	pedig semmirekellõ himpellér és csaló. Felséged engedelmével most
 	rávetem magam felségedre, és fojtogatni kezdem, esetleg meg is
 	tiprom, felséged pedig kegyeskedjék a szükséges hangerõvel
 	segítségért kiabálni...
 	- Te alighanem megzavarodtál - csodálkozott Mandarion. - Miért akarsz
 	fojtogatni, és miért kiabáljak?
 	- Hogy azzal vádolhassuk Trurlt: királygyilkosságot akart általam
 	végrehajtani - jelentette ki sugárzó képpel a tanácsos. - Ha ezek
 	után felséged kiseprûzteti és a várfalról az árokba hajíttatja, ezt
 	mindenki rendkívül irgalmas cselekedetnek fogja minõsíteni, hiszen az
 	effajta bûnt rendszerint kínvallatással megelõzött lenyakazás sújtja.
 	Nekem viszont felséged nagylelkûen megkegyelmez, mint Trurl ártatlan
 	eszközének. Mindenki elragadtatva zengi majd felséged jóságát, és
 	minden pontosan úgy lesz, ahogy felséged óhajtotta.
 	- Hát akkor fojtogassál, de óvatosan, te disznó - morogta a király.
 	Valóban minden úgy történt, ahogy a Tökéletes Tanácsos kieszelte.
 	A király ugyan meg akarta toldani Trurl kidobását azzal, hogy
 	mindenesetre tépjék ki a lábait, de erre aztán nem került sor. Õ azt
 	hitte, hogy egyszerû hanyagság következtében, pedig az a teljes
 	igazság, hogy a tanácsos diszkréten közbenjárt a segédhóhérnál.
 	Azután a király megkegyelmezett a tanácsosnak, és saját felséges
 	személye mellé rendelte. Trurl pedig nagy keservesen hazasántikált.
 	Másnap elment Klapanciuszhoz, elmesélte szerencsétlen kalandját, és
 	így szólt:
 	- Ez a Mandarion még nagyobb gazember, mint hittem. Csúnyán
 	becsapott, és ráadásul a saját tanácsosom ötlete alapján! De téved,
 	ha azt hiszi, hogy lenyelem a békát. A rozsda rágjon meg, ha bosszút
 	nem állok ezen az aljas zsarnokon!
 	- De hát mit akarsz csinálni? - kérdezte Klapanciusz.
 	- Elõször is beperelem, hogy behajtsam a járandóságomat; de ez csak a
 	kezdet. Megfizettetek a disznóságért, amit velem csinált!
 	- Bonyolult jogi probléma ez - töprengett Klapanciusz -, azt ajánlom,
 	keress fel mindenekelõtt egy jó ügyvédet.
 	- Minek mászkáljak én ügyvédhez? - morogta Trurl. - Inkább csinálok
 	magamnak egyet.
 	Hazament, és munkához látott. Hat púpozott merõkanál tranzisztort
 	dobott egy hordóba, hozzáadott ugyanannyi ellenállást és
 	kondenzátort, elektrolitet öntött rá, letakarta egy deszkával,
 	lenyomtatta kõvel, hogy jól összeérlelõdjék, aztán aludni ment. Három
 	nap múlva pompás, zamatos ügyvédje volt. Ki sem szedte a hordóból,
 	hiszen úgyis csak egyetlen alkalomra kellett. Az asztalra tette a
 	hordót, és megkérdezte:
 	- Ki vagy?
 	- A jog- és államtudományok tudora vagyok, a legkiválóbb ügyvéd és
 	jogtanácsos - bugyborékolta a hordó; mert egy kicsit túl sok volt
 	benne az elektrolit. Trurl elõadta ügyét, a hordó pedig így szólt:
 	- Betápláltad a tanácsosba azt a megszorítást, hogy a te vesztedet
 	nem okozhatja?
 	- Igen. Annyit, hogy ne pusztítson el, semmi többet.
 	- Eszerint nem tettél eleget maradéktalanul a szerzõdésnek. A
 	tanácsosnak mindent tudnia kellett volna, kivétel nélkül. Ha téged
 	nem pusztíthat el, akkor nem tud mindent.
 	- De ha engem elpusztít, akkor nincs, aki felvegye a díjat!
 	- Ez külön kérdés, Mandarion büntetõjogilag vonható felelõsségre, a
 	te kereseted viszont magánjogi.
 	- Jól nézünk ki! Egy hordó tanít enged a magánjogra! - dühöngött
 	Trurl. - Kinek a jogtanácsosa vagy tulajdonképpen, az enyém vagy azé
 	a piszok királyé?
 	- A tiéd, de a királynak joga volt megtagadni a fizetséget.
 	- Netán ahhoz is joga volt, hogy a várfalról az árokba dobasson?
 	- Ez büntetõjogi ügy, hivatalból üldözendõ cselekmény, és külön
 	kérdés - felelte a hordó.
 	Trurl majd megpukkadt mérgében.
 	- Micsoda?! Hát azért csináltam tudatos értelmet egy rakás
 	tranzisztorból, drótból és ócskavasból, hogy tisztességes jogsegély
 	helyett csûrés-csavarást kapjak? Majd adok én neked, te nyavalyás
 	fiskális!
 	Leöntötte az elektrolitet, az asztalra rázta a hordó tartalmát, és
 	szétszedte, de olyan gyorsan, hogy az ügyvédnek még fellehhezésre sem
 	maradt ideje.
 	Ezután Trurl nekiült, és épített egy Juris Consulens nevû,
 	kétemeletes gépet, magánjogi és büntetõjogi tápegységgel,
 	paragrafusszûrõvel, sõt minden eshetõségre a nemzetközi jogot és
 	közjogot is beépítétte. Aztán bekapcsolta az áramot, betáplálta az
 	ügyet, és megkérdezte:
 	- Mi a teendõm?
 	- Bonyolult ügy - mondta a gép. - Kérelmet terjesztek elõ, hogy
 	rendkívüli eljárás keretében építs belém további ötszáz tranzisztort
 	felül és kétszázat oldalt.
 	Trurl megcsinálta; akkor a gép így szólt:
 	- Kevés! További két mágnesdobot és egy puffertárat kérek.
 	Majd kijelentette:
 	- A kázus önmagában véve érdekes, azonban két külön tárgycsoportra
 	kell osztani: a kereset alapja az egyik, ebben sok mindent lehetne
 	csinálni, és az eljárási mód a másik; az utóbbival az a helyzet, hogy
 	a király ellen semmiféle bírósághoz magánjogi keresetet benyújtani
 	nem lehet, mert ez ellentétes a nemzetközi, valamint kozmikus joggal.
 	Végleges véleményemet csak akkor mondom el, ha szavadat adod, hogy
 	utána nem fogsz szétszedni.
 	Trurl megígérte, de kíváncsi lett.
 	- Mondd, kérlek, honnan vetted, hogy ha nem leszek veled megelégedve,
 	akkor szétszedlek?
 	- Nem tudom. Volt egy ilyen érzésem.
 	Trurl sejtette, hogy azért, mert beleépítette a hordóügyvédben is
 	felhasznált elemeket; úgy látszik, az elõbbi eset emlékének nyomai
 	megmaradtak az új áramkörökben, és tudat alatti komplexust hoztak
 	létre.
 	- Nos, mi a véleményed? -- kérdezte Trurl.
 	- Véleményem a következõ: minthogy illetékes bíróság nincsen, ügy sem
 	lesz. Ezért sem megnyerni, sem elveszíteni nem lehet.
 	Trurl felugrott, öklével megfenyegette a jogtanácsost, de szavához
 	híven nem bántotta. Elment Klapanciuszhoz, és mindenrõl beszámolt.
 	- Mindjárt tudtam, hogy reménytelen a dolog, de te nem hitted el -
 	jegyezte meg Klapanciusz.
 	- Nem nyelem le ezt a szégyent - kardoskodott Trurl. - Ha jogi és
 	bírósági úton nem szerezhetek érvényt az igazamnak, akkor majd
 	másképpen állok bosszút azon a pimasz királyon!
 	- Kíváncsi lennék, hogyan. Adtál a királynak egy Tökéletes Tanácsost,
 	aki mindent tud, a te elpusztításodat kivéve; ez a tanácsos minden
 	bajt, fortélyt, csapást távol tart a királytól és országától, akármit
 	forralsz is ellene. És ebben teljesen biztos vagyok, Trurl barátom,
 	mert tökéletesen bízom mérnöki tudásodban!
 	- Ebben igazad van. Csakugyan úgy fest a dolog, hogy a Tökéletes
 	Tanácsos megépítésével önmagamnak tettem lehetetlenné, hogy móresre
 	tanítsam azt a cégéres gazembert. De mégiscsak kell lennie valami
 	megoldásnak!! Addig nem nyugszom, amíg meg nem találom!
 	- Mit akarsz csinálni? - kíváncsiskodott Klapanciusz, de Trurl csak
 	megvonta a vállát, aztán hazament. Sokáig ki sem lépett a házból,
 	éjjel-nappal a fejét törte; hol a könyvtárban lapozgatott
 	türelmetlenül, hol a laboratóriumban kotyvasztott titkos fõzeteket.
 	Klapanciusz olykor meglátogatta, és álmélkodott, milyen makacsul
 	igyekszik Trurl mintegy önmagát legyõzni, hiszen a tanácsos
 	tulajdonképpen az õ része: saját értelmét építette belé.
 	Egyik nap aztán Klapanciusz, szokása szerint délután érkezve
 	látogatóba, nem találta otthon Trurlt. A ház zárva volt, az ablakon
 	zsalu, a gazdának semmi nyoma. Klapanciusz rögtön kitalálta, hogy
 	Trurl megkezdte hadjáratát a tömkelegek királya ellen. Így is volt.
 	Mandarion eközben olyan boldogan zsarnokoskodott, mint még soha, mert
 	ha éppen nem volt semmi jó ötlete, adott a tanácsos. Összeesküvéstõl,
 	cselszövéstõl, ellenségtõl nem félt. Vígan sanyargatta népét, és nem
 	nõ annyi szõlõfürt a tüzes déli lankákon, mint ahány akasztott
 	állampolgár himbálózott az állami bitófákon.
 	A tanácsosnak már négy ládája tele volt az érdemrendekkel, amelyeket
 	terveiért kapott a királytól. A mikrokém, akit Trurl a tömkelegek
 	országába küldött, azzal a jelentéssel tért vissza, hogy legújabb
 	ötletéért, miszerint a palota elõcsarnokát alattvalókból font
 	koszorúkkal kell díszíteni, Mandarion király a tanácsost nyilvánosan
 	a "lelkecském" megszólítással illette.
 	Trurl, aki a hadjárat tervét már kidolgozta, ekkor leült, és levelet
 	írt a tanácsosnak, krémszínû papíron, amelyet egy eperfácska mûvészi
 	rajza díszített. A levél tartalma egyszerû volt.
 	'Kedves Tanácsos! - írta. - Remélem, jól megy a sorod,
 	akárcsak nekem, sõt talán még jobban. Hallottam, hogy
 	királyod bizalmával tüntet ki, arra kérlek tehát: gondol
 	mindig a nagy felelõsségre, amellyel a Történelemnek és az
 	Államérdekeknek tartozol, s végezd kötelességedet buzgón és
 	serényen. Ha nehezedre esnék a király valamelyik óhaját
 	teljesíteni, alkalmazd, kérlek, az Extraerõs Módszert,
 	amelyre annak idején pontosan kioktattalak. Ha van kedved,
 	írj néhány szót, de ne vedd rossz néven, ha nem válaszolok
 	rögtön, ugyanis most tanácsost építek D. király számára, s
 	ezért igen kevés az idõm. Tolmácsold legalázatosabb
 	tiszteletemet királyodnak. Melegen üdvözöl alkotód:
 	Trurl'
 	A levél persze nem kerülte el a Tömkeleg Titkosrendõrség éber
 	figyelmét. Tüzetesen megvizsgálták, de sem a papírban nem találtak
 	titkos vegyszert, se a fácska rajzában nem sikerült rejtjelet
 	fölfedezni. Ez a gyanús körülmény roppant izgalmat keltett a
 	rendõrség fõhadiszállásán. A levelet lefényképezték, lemásolták,
 	sokszorosították, kézzel is átírták, majd az eredetit
 	visszaragasztották, és átadták a címzettnek. A tanácsos elolvasta, és
 	nagyon megijedt, mert rögtön rájött, hogy ezzel a húzással Trurl az õ
 	kompromittálását, sõt talán likvidálását akarja elérni; nyomban
 	beszámolt tehát a levélrõl a királynak, elmagyarázva, hogy Trurl
 	akasztófára való csibész, aki kompromittálni akarja õt uralkodója
 	szemében. Aztán hozzálátott a szöveg elemzéséhez, mert biztosra
 	vette, hogy az ártatlan szavak sora csupán álarc, amely mögött valami
 	fekete ármány rejlik.
 	Némi tanakodás után a királlyal is közölte, hogy fel akarja deríteni
 	Trurl levelének titkos tartalmát, és ily módon leleplezni a
 	cselszövést. Kapott kellõ mennyiségû kémcsövet, lombikot, tölcsért és
 	vegyszert, s hozzálátott a boríték és a levélpapír beható
 	elemzéséhez. Mindezt persze a rendõrség felügyelete alatt; a buzgó
 	rendõrök természetesen nem mulasztották el beszerelni a tanácsos
 	lakosztályának falába a lehallgató berendezéseket és kamerákat.
 	Miután a vegyészettel kudarcot vallott, a tanácsos a szövegnek esett
 	neki. Nagy táblákra másolta, és elektronikus számítógépek,
 	logaritmustáblázatok és egy kézi számológép segítségével elemezni
 	kezdte. Nem tudta, hogy közben ugyanezzel foglalatoskodnak a
 	rendõrség legcsavarosabb elméi, magának a Rejtjeles Alakulatok
 	Marsalljának vezérlete alatt. Minél tovább tartott a szakemberek
 	meddõ erõfeszítése, annál jobban nõtt a nyugtalanság a
 	fõhadiszálláson, hiszen valamennyi szakértõ világosan látta, hogy az
 	ennyire megfejthetetlen rejtjel a legravaszabbak közé tartozik,
 	amelyeket valaha használtak. Elmondta ezt a Marsall az egyik udvari
 	méltóságnak, aki rettentõen irigykedett a Mandarion kegyeiben álló
 	tanácsosra. Ez az udvaronc, aki semmire sem sóvárgott jobban, mint
 	hogy megingassa a király bizalmát a tanácsos iránt, Mandarion fülébe
 	súgta, hogy a tanácsos, lakosztályába zárkózva, éjjel-nappal a gyanús
 	levelet tanulmányozza. A király a szemébe nevetett, és kijelentette,
 	hogy ezt nagyon jól tudja, mert maga a tanácsos közölte vele. Az
 	irigy udvaronc zavarba jött, elhallgatott, és futott a hírrel a
 	Marsallhoz.
 	- Ó! - kiáltott fel az agg rejtjelész. - Hát még ezt is elmondta a
 	királynak? Micsoda hallatlan agyafúrtság! És micsoda átkozottul
 	ravasz rejtjel lehet az, hogy nem fél széltében-hosszában mesélgetni
 	róla!
 	Azután megparancsolta csapatainak, hogy kétszerezzék meg
 	erõfeszítéseiket. Mikor egy hét múlva sem jutottak eredményre,
 	segítségül hívták Sifrián professzort, a titkosírások legkiválóbb
 	szakemberét, a láthatatlan kszóbjelek megalkotóját. A professzor
 	áttanulmányozta az inkriminált levelet, valamint a katonai
 	rejtjelfejtõk munkájának eredményeit, és kijelentette, hogy a
 	próbálkozások és hibák módszerét kell alkalmazni, csillagászati
 	méretû számítógépeket véve igénybe.
 	Követték a tanácsot, és kiderült, hogy a levelet háromszáztizennyolc
 	módon lehet értelmezni.
 	Az elsõ öt variáns így hangzott:
 	"A csótány szerencsésen megérkezett Bürgefalváról, de a parázs
 	kialudt."
 	"A mozdony nagynénikéjét nyolckor várja a rántott ürüborda."
 	"A barátfüle kézfogója elmarad, mert a molyok megették a hálósapkát."
 	"Erre kakas, erre tyúk, erre van a gyalogút."
 	Végül: "Ha az egrest kínvallatás alá vetik, sok mindent ki lehet
 	facsarni belõle."
 	Sifrián professzor úgy vélekedett, hogy az utóbbi variáns a
 	rejtjel kulcsa. Háromszázezer próba után kijelentette, hogy ha a
 	levél valamennyi betûjét összeadják, majd levonják az összegbõl a nap
 	parallaxisát és az esernyõgyártás évi növekedésének együtthatóját, a
 	maradékból pedig köbgyököt vonnak, akkor a következõ szó jön ki:
 	"Krucafix." A telefonkönyvben találtak egy Krucafux nevû
 	állampolgárt. Sifrián úgy vélekedett, hogy a hiba szándékos, és
 	csupán a nyomozás megnehezítését szolgálja. Krucafuxot
 	letartóztatták. Miután hatodfokú meggyõzésnek vetették alá,
 	bevallotta, hogy kapcsolatban áll Trurllal, sõt az rövidesen
 	mérgezett szögeket és kalapácsokat küld neki az uralkodó
 	agyonpatkolása végett. Miután ily módon megszerezte az árulás
 	egyértelmû bizonyítékát, a Rejtjeles Alakulatok Marsallja a királyhoz
 	rohant. Mandarion azonban továbbra is bízott a tanácsosban, és
 	alkalmat adott neki a kimagyarázkodásra.
 	A tanácsos nem tagadta, hogy a levelet a betûk cserélgetése révén
 	különféleképpen lehet értelmezni; mint mondotta, õ maga további
 	ezerszáz variációt talált; erõsködött azonban, hogy ennek nincs
 	jelentõsége, a levél egyáltalán nem rejtjeles, de bármiféle szöveg
 	betûibõl ki lehet hozni másfajta értelmes vagy annak látszó szöveget,
 	s ezt anagrammának hívják. A permutáció és kombináció elmélete
 	foglalkozik ilyen problémákkal. Az álnok Trurl, magyarázta a
 	tanácsos, éppen azzal akarta õt gyanúba keverni, hogy rejtjel
 	látszatát keltette, holott nincs semmiféle rejtjel. Krucafux
 	polgártárs pedig teljesen ártatlan, vallomását a rendõrség meggyõzési
 	szakemberei beszélték be neki, akiknek a szolgálati gyengédség
 	módszereiben van bizonyos gyakorlatuk, no meg több ezer volt-nincs
 	feszültségû nyomozógépek is állnak rendelkezésükre. A királynak nem
 	nagyon tetszett, hogy tanácsosa így beszél a rendõrségrõl, és további
 	magyarázatokat követelt. Erre a tanácsos fejtegetni kezdte az
 	anagrammák, permutációk, kódok, szimbólumok, jelek titkait és az
 	általános információelméletet, egyre bonyolultabban és mind kevésbé
 	érthetõen, úgyhogy a királyt végül is elöntötte a pulykaméreg, és
 	tömlöcbe vettette. Röviddel ezután mûvészi képeslap érkezett
 	Trurltól, az alábbi szöveggel:
 	'Kedves Tanácsos!
 	Ne feledkezz meg a kék csavarokról. ha valami történne.
 	Trurl'
 	Nyomban kínvallatásnak vetették alá a tanácsost, de semmit sem ismert
 	be, makacsul hajtogatta, hogy mindez Trurl cselszövése; mikor a kék
 	csavarokról faggatták, azt felelte, hogy ilyen õbenne nincsen, és
 	semmit sem tud effélékrõl. Hogy szavait ellenõrizzék, szét kellett õt
 	szerelni. A király engedélyezte a szétszerelést, és a kovácsok
 	munkához láttak. Kalapácsuk alatt felhasadt a páncél, s néhány óra
 	múlva olajtól csöpögõ, apró csavarokkal mentek diadalmasan a király
 	elé: a csavarokon valóban kék festék nyomai látszottak. Ennélfogva,
 	bár a kivizsgálás folyamán a tanácsos teljesen megsemmisült, a király
 	megnyugodott, hogy helyesen járt el.
 	Egy hét múlva maga Trurl jelent meg a palota kapujában, és
 	kihallgatást kért. A királynak eredetileg az volt a szándéka, hogy ha
 	még egyszer elõkerül, szó nélkül lenyakaztatja, de ekkora pimaszság
 	láttán elámult, és megparancsolta, hogy vezessék elé a mérnököt.
 	- Király! - szólt amaz, mihelyt belépett az udvaroncokkal zsúfolt
 	trónterembe. - Megépítettem neked a Tökéletes Tanácsost, te pedig
 	arra használtad fel, hogy megfosszál illõ béremtõl. Azt hitted, némi
 	joggal, hogy az a hatalmas értelem, amellyel megajándékoztalak,
 	minden támadástól megvéd, és az én bosszúmat is elhárítja majd. Nos,
 	én valóban okos tanácsost építettem neked, de téged magadat nem
 	tettelek okossá, és ez az, amire számítottam. Az okos tanácsokat
 	ugyanis csak az képes megfogadni, aki maga is legalább egy kicsikét
 	érteImes. Éles elméjû, tudós és kifinomult módon nem semmisíthettem
 	volna meg a tanácsost. De megtehettem primitív, faragatlan és szinte
 	már valószínûtlenül ostoba módon. A levelekben nem volt semmiféle
 	rejtjel, a tanácsos mindvégig hû volt hozzád; a csavarokról, amelyek
 	a vesztét okozták, semmit sem tudott. Szerelés közben ugyanis
 	véletlenül bepottyantak a festékes bödönömbe, és ez utóbb - a
 	legjobbkor - véletlenül eszembe jutott. Így gyõzte le a butaság meg a
 	gyanakvás az észt meg a hûséget, és így írtad alá önmagad ítéletét.
 	Most megadod a száz zsák aranyat, amivel tartozol, és másik százat az
 	idõért, amit elvesztegettem, hogy behajtsam a követelésemet. Ha nem
 	adod meg, elpusztulsz egész udvaroddal együtt, hiszen nincs már
 	tanácsosod, aki megvédhetne tõlem!
 	A király felüvöltött dühében, intett, s az õrök rárohantak a
 	vakmerõre, hogy felkoncolják. De szuronyaik úgy hatoltak át a mérnök
 	alakján, mintha levegõbõl volna. Riadtan hõköltek hátra az õrök,
 	Trurl pedig felkacagott:
 	- Szurkálhattok, ahogy tetszik, mert én itt csak látszat vagyok,
 	távtelevíziõs módszerrel alkotott képmás, valójában magasan a
 	bolygótok fölött keringek ûrdereglyémen, és rettenetes bombákat dobok
 	a palotára, ha meg nem kapom a járandóságomat.
 	Alig fejezte be szavait, szörnyû robbanás rázta meg a palotát; az
 	udvaroncok eszük nélkül menekültek, a király pedig, tajtékozva
 	dühében és szégyenében kénytelen volt kifizetni Trurl járandóságát.
 	Mikor Klapanciusz a hazatért Trurltól meghallotta, hogyan végzõdött
 	az eset, megkérdezte barátját, miért alkalmazta ezt a primitív és -
 	mint õ maga nevezte - ostoba módszert, mikor valóban rejtjeles
 	levelet is küldhetett volna?
 	- Ha van rejtjel, azt a tanácsos könnyebben kimagyarázta volna a
 	király elõtt, mint azt, hogy nincsen - felelte a csavaros eszû
 	mérnök. - Mindig könnyebb bevallani egy tettet, mint bebizonyítani,
 	hogy nem követték el. Ha van rejtjel, akkor tiszta az ügy; de nem
 	volt, és ez okozta a bonyodalmakat, hiszen kellõ átcsoportosítással
 	bármilyen szövegbõl lehet anagrammákat faragni, és rengeteg ilyen
 	kombináció lehetséges; ennek tisztázása azonban színigaz, de
 	bonyolult magyarázatot igényel, amelyet - ebben biztos voltam - a
 	király korlátolt elméje képtelen felfogni. Valaki egyszer azt mondta,
 	hogy kimozdítja helyébõl a bolygóját, ha kap egy szilárd pontot rajta
 	kívül. Így voltam én is.
 	Tökéletes értelmet kellett megingatnom, tehát rajta kívül álló
 	szilárd pontot kerestem, és ez a butaság volt.
 	 
 	Az elsõ gép ezzel befejezte meséjét, mélyen meghajolt Zsenialon és a
 	hallgatóság elõtt, majd szerényen visszavonult a barlang sarkába.
 	A király megdicsérte a tanulságos történetet, majd megkérdezte
 	Trurltól:
 	- Mondd, mérnököm, vajon géped azt meséli, amire te megtanítottad,
 	vagy ismereteinek forrásai rajtad kívül vannak? És hadd jegyezzem meg
 	azt is, hogy az elhangzott történet, bármilyen épületes és bájos,
 	befejezetlennek rémlett, hiszen semmit sem tudtunk meg a tömkelegek
 	és buta királyuk további sorsáról.
 	- Uram - felelte Trurl -, a gép igazat mesél, mivel információs
 	tápegységét indulásunk elõtt saját fejemre kapcsoltam, s onnét
 	merítette az emlékeimet. Ezt azonban önállóan tette, nem tudom tehát,
 	hogy emlékeim közül mit raktározott el; ennélfogva nem mondhatjuk,
 	hogy bármire szándékosan tanítottam volna, de azt sem, hogy
 	ismereteinek forrásai rajtam kívül vannak. Ami a tömkelegeket illeti,
 	a történet valóban nem szól további sorsukról, mivel mindent el lehet
 	mesélni, de nem mindent lehet elrendezni. Ha az, ami most történik,
 	nem valóság volna, hanem csupán magasabb szintû elbeszélés, amely
 	keretként foglalja magában a gép meséjét, egy hallgató
 	megkérdezhetné, miért vagytok te és barátaid gömb alakúak, holott ez
 	a gömb alak, úgy rémlik, semmilyen funkciót nem tölt be a
 	történetben, s így teljesen fölösleges adalék...
 	Elámultak a király barátai a mérnök éles elméjén, maga a király pedig
 	széles mosollyal felelte:
 	- Szavaidban sok az igazság. Ami pedig formánkat illeti, elmondhatom
 	neked az eredetét. Hajdanában, nagyon régen, más volt az alakunk,
 	illetve õseink alakja, mivel õk a sápatagoknak is nevezett kocsonyás
 	lények akaratából keletkeztek, akik saját képükre és
 	hasonlatosságukra építették õket; annak idején volt karjuk, lábuk,
 	fejük és törzsük, amely mindezt összefogta. De alkotóiktól
 	megszabadulva, önnön formájukban el is akarták törölni e származás
 	nyomait, ezért õseim nemzedékei lassacskán átalakultak, s végül gömb
 	alakúak lettek; nem tudom, jó ez vagy rossz, de mindenesetre így
 	történt.
 	- Uram - jegyezte meg Trurl -, a gömb alaknak szerkezeti szempontból
 	vannak jó és rossz oldalai; de minden egyéb szempontból jobb, ha az
 	értelmes lény nem változtathatja meg önmagát, mivel ez a szabadsága
 	valóságos lidércnyomás. Gondold meg, aki kénytelen olyan lenni,
 	amilyen, az átkozhatja sorsát, de nem tud változtatni rajta; aki
 	viszont képes önmagát megváltoztatni, senkit a kerek világon nem
 	okolhat saját sikertelenségéért; ha nincs megelégedve önmagával,
 	ebben senki más nem lehet hibás rajta kívül. De nem azért jöttem,
 	király, hogy az önszerkesztés általános elméletét adjam neked elõ,
 	hanem csupán azért, hogy kipróbáljuk mesélõgépeimet. Kívánod-e
 	meghallgatni a következõt?
 	A király kegyesen intett. A társaság jót húzott a legfinomabb
 	ionborral teli amforákból, majd kényelmesen elhelyezkedett. A második
 	gép elõrelépett, illendõen meghajolt a király elõtt, és így szólt:
 	- Felség! Hadd mondjak el egy keretes történetet Trurl mérnökrõl és
 	nemlineáris kalandjairól!
 	 
 	Történt egyszer, hogy Trurlt, a Nagy Mérnököt maga elé hívatta
 	Harmadik Marcona király, Vasföld uralkodója. Azt kívánta megtudni
 	tõle, hogyan lehet tökéletessé, s mi módon kell ehhez átalakítania
 	lelkét és testét. Trurl pedig így felelt néki:
 	- Történt egyszer, hogy Legária bolygóra érkezvén, szokásom szerint
 	megszálltam egy fogadóban, s elhatároztam, hogy addig el se hagyom
 	szobámat, míg útikönyveimbõl meg nem ismerkedem a legórok
 	történelmével és szokásaival. Télidõ volt, hóvihar dühöngött; rajtam
 	kívül nem is volt vendég a komor épületben. Egyszerre csak hallom,
 	hogy dörömbölnek a kapun. Kinéztem, és négy csuklyás alakot
 	pillantottam meg, akik fekete bõröndök súlya alatt görnyedeztek.
 	Miután lerakodtak páncélos bricskájukról, betértek a fogadóba.
 	Másnap, dél felé, a szomszéd szobából különös hangokat hallottam:
 	fütyörészést, kalapálást, hörgést, törött üveg csörömpölését, de
 	fõként egy öblös basszus szakadatlan harsogását:
 	- Gyorsabban, bosszú fiai! Gyerünk! Ide még egy áramkört! Most a
 	tölcsérbe! No, hengereljed! Nesze, te piszok csavargó, te
 	bádogkanyarító, te rozsdaevõ, te lélekkufár! A sír se óvjon meg jogos
 	haragunktól! Gyerünk azzal a málé agyával, gülü szemeivel! No, most
 	húzzátok az orrát! Gyerünk, húzzátok hosszabbra, hogy legyen minél
 	megragadni a kivégzés alatt! Gyerünk azzal a fújtatóval, derék
 	barátaim! Tegyétek az üllõre, és most rajta, szegecseljétek azt az
 	átkozott rézhomlokát! Tovább, öcsém! Úgy van, ez az! Ne lógasd azt a
 	kalapácsot! Hó-rukk! Húzzátok meg jól az ideghuzalokat, nehogy olyan
 	gyorsan kinyiffanjon, mint a tegnapi! Hadd ízlelje meg alaposan a
 	bosszúnkat! Rajta! Hollá! Hó-rukk!
 	És így harsogott, kiabált, bömbölt, válaszul pedig csupán a
 	szerszámok zörögtek, a fújtató surrogott, a kalapács
 	csengett-bongott, aztán egyszer csak nagy hahotázás és diadalordítás
 	tört ki négy torokból; jövés-menés zaját hallottam, majd a szomszéd
 	ajtó nyikorgását. Kikukkantottam a szobámból, láttam, amint a
 	jövevények kilopóznak a folyosóra, és nem hittem a szememnek: öten
 	voltak! Mindannyian lementek a lépcsõn, bezárkóztak a pincébe, és
 	sokáig ott maradtak, aztán estefelé visszajöttek, már ismét csak
 	négyen, s attól kezdve néma csend volt náluk. Visszaültem
 	könyveimhez, de ez a furcsa história szöget ütött a fejembe, s
 	elhatároztam, hogy nem nyugszom, míg fel nem derítem. Másnap
 	ugyanabban a déli órában ismét csengeni kezdtek a kalapácsok,
 	sziszegett a fújtató, és felharsogott a hátborzongató basszus:
 	- Gyerünk, bosszú fiai! Rajta, derék szerelõim! Csavarjátok, de
 	fürgén! Öntsétek hozzá a protonokat! Gyorsan elõ azt a himpellért,
 	azt az okoskodó cenket, az akasztófára való perpétuális gazembert,
 	hadd ragadjam meg a nagy uborkaorrát, és húzzam, nyúzzam, amíg meg
 	nem gebed! Gyerünk azzal a fújtatóval!
 	Aztán megint felhangzott a hahotázás és ujjongás, noha fojtott
 	hangon, megint kilopakodtak a szobájukból, és én ismét öt alakot
 	számoltam meg, amikor lementek a pincébe, és négyet, mikor
 	viszszatértek. Látván, hogy csak így találhatom meg a titok nyitját,
 	lézerpisztolyt vettem magamhoz, és hajnaltájban leosontam a pincébe,
 	de ott nem találtam mást, csak megszenesedett, elgörbült, törött
 	ócskavasat. Leültem hát a legsötétebb sarokba, elbújtam a szalma
 	közé, s várakoztam. Déltájban lehallatszottak a már jól ismert zajok
 	és kiáltások, majd egy idõ múlva nyílt az ajtó, s a négy legór
 	bevezette a gúzsba kötött ötödiket.
 	Ez az ötödik régies szabású, málnapíros zekét viselt,
 	csipkegallérral, fején pedig tollas barétot. Arca kerek volt, orra
 	óriási, félelemtõl eltorzult szája szüntelenül hebegett valamit. A
 	legórok bereteszelték az ajtót, majd a legnagyobbik intésére durván
 	kioldozták a foglyot kötelékeibõl, és irgalmatlanul ütni-verni
 	kezdték, közben ilyeneket kiabálva:
 	- Nesze neked, a boldog jövõért! Ezt meg itt a lét tökéletességéért
 	kapod! Ezt meg az élet rezedájáért! No még egyet, a rózsaillatú
 	szellemiségért! Nesze, te disznó, az egyetemességi turbolyáért! Ezt
 	meg az altruisztikus közjóért! No még egyet, a neoromantikáért!
 	És õrjöngve ütötték-verték, úgyhogy hamarosan el is pusztult volna,
 	ha elõ nem dugom a szalma alól a lézerpisztoly csövét, hogy
 	tájékoztassam õket jelenlétemrõl. Mikor elengedték áldozatukat,
 	megkérdeztem, miért kínozzák ezt a boldogtalant, aki se nem zsivány,
 	se nem szélhámos, hiszen gallérjáról és málnaszínû zekéjérõl jól
 	látom, hogy deákféle. A legórok reszkettek dühükben, és sóvár
 	pillantásokat vetettek az ajtó mellé dobott fegyverükre, de mikor
 	ujjamat a ravaszra téve, megfenyegettem õket, letettek támadó
 	szándékukról, és könyökükkel egymást bökdösve, megkérték a
 	legnagyobbikat, azt a harsány hangút, hogy szóljon nevükben.
 	- Tudd meg, idegen jövevény - fordult hozzám az illetõ -, hogy nem
 	holmi szadiceusokkal, hóhérlegényekkel vagy a robotfaj más efféle
 	söpredékével van dolgod. Bármilyen kevéssé elõkelõ helynek látszik ez
 	a pince, hidd el, ami itt történik, feltétlenül szép és dicséretes
 	dolog!
 	- Szép és dicséretes? - fakadtam ki. - Miket beszélsz, hitvány
 	legór?! Hiszen saját szememmel láttam, amint megrohantátok ezt az
 	ártatlan málnaszínût, és bízvást agyonvertétek volna! Csak úgy
 	fröcskölt ízületeikbõl az olaj, úgy eldöngettétek a boldogtalant! Ezt
 	merészeled te dicséretesnek nevezni?
 	- Ha idegenséged minduntalan félbeszakít - felelte a basszus -,
 	semmit sem fog megtudni. Kérlek tehát, szíveskedjél megzabolázni
 	nyelvedet, és elzárni szájkimenetedet, máskülönben soha ki nem
 	elégítem elmédnek kíváncsiságát. Tudd meg, hogy nem hitvány cenkekkel
 	van dolgod, hanem fõfizikoncokkal, jeles kibernászokkal,
 	elektristákkal, egyszóval: az én derék és nyalka tanítványaimmal,
 	akik a legjobb fejek egész Legáriában. Én ugyanis maga Vendettiusz
 	professzor vagyok, az omnigenerikus rekreatisztika atyja. Teljes
 	nevem, Vendettiusz Namegálljcsak Tegazember, ami úgy keletkezett,
 	hogy keresztnevemet, vezetéknevemet, elõneveimet és minden egyebemet
 	a bosszúnak szenteltem. Hû tanítványaimmal együtt azzal töltöm
 	napjaimat, hogy megbosszuljam a legórok szégyenét és szenvedését ezen
 	az itt térdelõ málnaszínû himpelléren, akinek örökre átkozott neve
 	Zûrkavari Zuárd, s széltoló és lator módon egyszer s mindenkorra,
 	szántszándékkal és dokumentálhatóan boldogtalanságba döntötte
 	valamennyi legórt! Szörnyedelembe keverte, megbóklászította és
 	szétgajdarította õket, majd a következmények elõl a sírba menekült,
 	ravaszul azt remélve, hogy ott senki sem érheti utol!
 	- De nagyságos úr, kérem, az nem úgy volt! Én nem akartam! Én egész
 	másképp akartam...! jajdult fel a málnaszínû, térdeplõ ormányos.
 	Hallgattam, néztem, és semmit sem értettem. A harsány hangú
 	felkiáltott:
 	- No mi lesz, Varmoganciusz, kedvenc tanítványom! Csapj a pofájába,
 	hogy megemlegesse!
 	És a hû tanítvány nyomban engedelmeskedett, csak úgy visszhangzott a
 	pince. Erre megszólaltam: - Amíg a dolgok tisztázódnak,
 	lézerpisztolycsõterhe alatt szigorúan megtiltok mindenféle verést és
 	kínzást. Kegyelmed pedig, Namegálljcsak professzor úr, folytassa
 	magyarázatát!
 	A professzor dühösen krákogott, de aztán folytatta:
 	- Hogy megértsed, ó, jövevény, mi és hogyan történt a mi legnagyobb
 	bajunkra, és miért alapítottuk meg mi négyen, a világi élet
 	gyönyöreirõl lemondva, a feltámasztókovácsok rendjét, hogy eztán már
 	csak a bosszú édességének áldozzunk, néhány szóban el kell beszélnem
 	történelmünket a világ kezdetétõl fogva...
 	- Nem lehetne valamivel késõbb kezdeni? - érdeklõdtem, aggódva, hogy
 	a lézerpisztoly súlyától elzsibbad a kezem.
 	- Nem lehet, idegenséged! Figyelj tehát, és tartsd nyitva a füled.
 	Mint tudod, vannak legendák bizonyos sápatagokról, akik lombikokban
 	kotyvasztották a robotok népét, ám a bölcsek jól tudják, hogy mindez
 	merõ hazugság és népbutító mákony... Valójában a Kezdet nem vala
 	egyéb, mint a Sötét Köd, és a Ködben volt a Delej. A Delej pedig
 	megpörgeté az atomokat, s midõn az egyik pörgõ atom a másiknak
 	ütközött, létrejõve az Õsáram és a Legelsõ Világosság... Így
 	gyúlának ki a csillagok, majd a bolygók lehûlének, és méhükben
 	megszülettek az icipici Õsgépek. Tõlük származtak az Elõgépek, és
 	meglátogatá õket a Szent Statisztika, és ímhol születének tõlük a
 	Primitív Gépek. Számolni nem tudtak, csak annyit hajtogattak, hogy
 	három a robotigazság, aztán a Természetes Evolúció jóvoltából már a
 	Hét Gonoszról is tudtak, mígnem megszülettek bennük a Multisztátok és
 	Omnisztátok, azokból keletkezett a Majomrobot, és tõle származott
 	õsatyánk, az Automatus Sapiens...
 	Aztán következtek a barlanglakó robotok, majd a nomádok, s amikor
 	elszaporodtak, államok jöttek létre. Az ókori robotok arcuk
 	verítékével, fáradságos dörzsölgetéssel termelték az éltetõ áramot.
 	Késõbb minden hûbérúrnak csatlósai voltak, azoknak pedig jobbágyaik,
 	és hierarchikus rendben dörzsölgették egymást, végig a társadalmi
 	ranglétrán. Aztán a kétkezi munka helyét átvették a gépek, hála
 	Barkács Gedeonnak, a galvanka feltalálójának, majd Linfrank
 	Benjáminnak, a villámcsalogató atyjának. Így kezdõdött az
 	elemkorszak; kemény idõk jártak a nincstelenekre, akik saját
 	akkumulátor híján szûkölködtek. Sorsuk az egektõl függött, mert szép
 	idõ esetén nem fejhették meg a felhõket, és wattonként kellett a
 	betevõ áramot összekoldulniuk. Szomorú idõk voltak, mert aki nem
 	dörzsölte magát vagy nem fejte a felhõket, nemsokára kimerült, és
 	nyomorúságosan elpusztult.
 	Ekkor jelent meg a tudósképû pokolfajzat, az agyafúrt lázító, akinek
 	ifjúkorában a sátán beavatkozása jóvoltából senki sem törte apró
 	szilánkokra a fejét; ez a sátánfajzat azt kezdte prédikálni, hogy a
 	villamos kapcsolás hagyományos, vagyis párhuzamos módja nem ér
 	semmit, ezentúl az õ lázadó eszméi szerint, vagyis sorba kell
 	kapcsolni. Ha ugyanis a sorban az egyik megdörzsöli magát, rögtön
 	áramot kap a többi is, még a legtávolabbi is, és ily módon dús
 	áramtól szikrázik majd minden robot, csak gyõzzék a biztosítói. A gaz
 	népámító addig dicsérte tervét, addig regélt a küszöbönálló
 	amperadicsomról, míg végül is szétszerelték a régi, párhuzamos
 	kapcsolásokat, és bevezették a Zûrkavari-féle elektrotechnikát. -
 	E szavak után a professzor néhányszor a falba verte a fejét, majd
 	szemeit forgatva beszélt tovább, én pedig rájöttem, mitõl van ennyi
 	dudor a jeles tudós rendkívül göcsörtös homlokán. - Ekkor azt
 	történt, hogy minden második robot kényelmesen leheveredett, mondván:
 	"Minek dörzsöljek én, dörzsöljön a szomszéd." A szomszéd persze
 	ugyanezt mondta, és a feszültségesés olyan fenyegetõ lett, hogy éber
 	ellenõröket kellett mindenki mellé állítani, azok mellé pedig
 	fõellenõröket. Ekkor aztán eljött Zûrkavari tanítványa, Tévelyítõ
 	Celesztin, és azt tanácsolta, hogy mindenki egy másikat
 	dörzsölgessen, ne önmagát, majd Altriciusz Palinger következett a
 	közdörzsöldék tervével, utána pedig Agyafúrt Malakiás, a helyi
 	masszázstanfolyamok és klubok alapításának javaslatával. Nem sokkal
 	ezután feltûnt egy új elektroteoretikus, Óberhóhem Konrád, aki azt
 	hirdette, hogy a felhõket nem fejni kell, hanem gyengéden
 	csiklandozni, hogy áramot adjanak, majd Leydeni Palack következett az
 	önkiszolgáló töltödék eszméjével, utána Semleges Voltofil azzal az
 	ötlettel, hogy létesítsenek zenés árambárokat, továbbá Naná Buzogány,
 	aki csak azt javasolta, hogy dörzsölni kell mindent, amit lehet, akár
 	erõszakkal is. Mindeme nézeteltérések zavargásokhoz vezettek, a
 	zavarok összekoccanáshoz, a koccanás kiátkozáshoz, a kiátkozás
 	istenkáromláshoz, az istenkáromlás ahhoz, hogy egybõl kirúgták
 	Tördelemi Zarándot, a bádogok trónörökösét, és így tört ki a háború a
 	rézfejû kuprumok királysága és a hideghengereltek császársága között
 	- és harmincnyolc évig tartott, aztán még tizenkét évig, mert a vége
 	felé a romok között már nem lehetett megállapítani, hogy ki gyõzött,
 	és ezért megint elölrõl kezdték. Ily módon tehát a tûzvészt és
 	sírhantot, általános áramhiányt, avoltózist, dewattizációt, az éltetõ
 	feszültség teljes lecsökkenését, vagyis mint a nép nevezte, a "zûrt"
 	mind ez az átkozott Zûrkavari okozta sátáni ötletével!
 	- Nemes szándékok vezéreltek! Esküszöm, lézerséged! Az általános
 	boldogság végett fáradoztam, jót akarván! - visította a térdeplõ
 	Zûrkavari. A professzor futólag kupán vágta, és folytatta:
 	- Mindez kétszázhuszonöt esztendõnek elõtte történt. Mint sejtheted,
 	Zûrkavari Zuárd, jóval a nagy legór háború kitörése és az általános
 	tömegnyomor bekövetkezése elõtt fondorlatosan elhunyt, ráadásul
 	töméntelen elméleti fejtegetést hagyva hátra, amelyekben pimasz
 	részletességgel kiteregette gaz és csalárd meséit. Elpatkolt, mondom,
 	mindvégig elégedetten önmagával, sõt elragadtatva önnön személyétõl,
 	mert végrendeletében kijelentette, hogy azt reméli, utódai Legária
 	Ultimatív Jótevõjének fogják nevezni. Tehát mikor sor került volna a
 	leszámolásra, nem volt már kinek benyújtani a számlát, nem volt kirõl
 	csíkokban lehántani a bádoglemezt. Én azonban, idegenséged,
 	felfedezvén a Duplikáció Elméletét, addig tanulmányoztam Zûrkavari
 	mûveit, míg ki nem hámoztam belõlük az algoritmust, az pedig, ha
 	betápláljuk a Recreator nevû gépecskébe, ex atomis létrehozza a
 	tetszés szerinti személyiség gemelláris azononcát, tehát az adott
 	esetben Zûrkavari Zuárdot. Mi tehát esténként e pincében ítéletet
 	tartunk fölötte, majd tetemét a sírba vetjük, másnap ismét bosszút
 	állunk rajta népünk keservéért, és így lesz ez mindörökké!!
 	Borzalommal eltelve válaszoltam:
 	- Kegyelmetek alighanem teljesen elveszítették ép elméjüket, ha úgy
 	vélik, hogy ez az ártatlan polgár, akit, mint hallom, minden délben
 	atomokból hengerelnek, felelõs lehet bizonyos tudós tetteiért,
 	akármilyenek voltak légyen is azok, mikor az illetõ idestova három
 	évszázaddal ezelõtt teljesen meghalt!
 	Mire a professzor:
 	- Hát ki más volna ez a nagy orrú térdeplõ itt? Hiszen õ is
 	Zûrkavarinak nevezi magát... Hogy hívnak, te címeres gazember?
 	- Zûr... kavari... Zuárdnak... kegyetlenséged... -
 	hüppögte ez uborkaorrú.
 	- De hát õ mégsem ugyanaz! - szóltam.
 	- Hogyhogy nem ugyanaz?
 	- Hiszen magad mondottad, professzor uram, hogy õ meghalt!
 	- Mi pedig feltámasztottuk!
 	- Egy másikat, hozzá hasonlót, az ikertestvérét, de nem ugyanazt!
 	- Bizonyítsd be!
 	- Nem bizonyítok én semmit - válaszoltam erre -, mivel itt van a
 	kezemben ez a lézerpisztoly, azonkívül jól tudom, hogy belemászni
 	ebbe a bizonyításba igencsak veszélyes lenne, minthogy az azonossági
 	elvbõl a 'recreatio ex atomis individui modo algorytmico' esetében nem
 	egyéb következik, mint a híres Paradoxon Antinomicum, vagyis
 	Labyrinthum Lemianum, mely az Advocatus Laboratorisnak is nevezett
 	tudós mûveiben van leírva. Ezért mindennemû bizonyítás nélkül,
 	pusztán eme pisztoly hatására, ebben a szempillantásban engedjétek
 	szabadon ezt az ormányos málnát, és soha többé ne merészeljetek
 	hasonló rútságokat elkövetni!!
 	- Köszönöm, nagylelkûséged! - áradozott a málnazekés, miközben
 	feltápászkodott. - Íme - csapott duzzadt zsebére -, itt vannak az új
 	képletek és egyenletek, amelyekkel már teljesen és igazán boldoggá
 	lehet tenni a legárokat! Tudniillik vissza kell õket kapcsolni, és
 	nem sorba, mint ahogyan háromszáz évvel ezelõtt egy apró tévedés
 	folytán kijött a számításomból! Rohanok, hogy nagyszerû, új eszmémet
 	megvalósítsam!
 	És máris az ajtónál termett, mi többiek pedig döbbenten figyeltük.
 	Ekkor lebocsátottam zsibbadt kezemet, és szemeimet elfordítva, így
 	szóltam a professzorhoz:
 	- Visszavonom szavaimat. Tedd, ami a dolgod...
 	A négy legór halkan felhördülve Zûrkavari felé ugrott, nekiestek, és
 	addig foglalatoskodtak vele, míg nem volt többé a világon.
 	Ekkor felsóhajtottak, fejükre húzták a csuklyájukat, megigazították
 	a nagy fáradozásban félrecsúszott ruházatukat, hûvösen biccentettek
 	felém, s libasorban kivonultak a pincébõl, én pedig egyedül maradtam,
 	a nehéz lézerpisztolyt szorongatva, s mélabú és döbbenet gomolygott
 	bennem.
 	Ezt az épületes történetet mesélte el vasföldi Marcona király
 	okulására Trurl mérnök, akit a fent említett király hívatott a színe
 	elé. Mikor pedig az uralkodó további magyarázatot követelt a
 	nemlineáris perfekcionálás ügyében, Trurl így szólt:
 	- Cembália bolygón járván, láttam, milyen következményekre vezethet a
 	tökéletesítési vágytól ihletett tevékenység. A cembálok régtõl fogva
 	más nevet vívtak ki maguknak, mégpedig a hedofág vagy gyönyörfaló
 	nevet, de röviden és egyszerûen csak boldogoknak is hívták õket.
 	Mikor hozzájuk érkeztem, éppen a bõségkorszakban éltek. Minden
 	cembál, vagyis boldog saját palotájában éldegélt, melyet
 	automatinkája épített neki (így nevezik ugyanis a rabszolganõiket),
 	illatos olajakban és tömjénfüstben fürdött, kellemes áramok
 	bizsergették, így élt ezüsttel, arannyal körülvéve, drágakövekben
 	gázolva, kincstárak között sétálva, brokátoktól zörögve, dukátoktól
 	csörögve, testõrgárdával, háremmel, réztrombitával, bölömbikával, de
 	mindezzel együtt valahogy elégedetlenül, sõt szinte rosszkedvûen.
 	Pedig mindenkinek mindenbõl elege volt! A bolygón éppen elhalóban
 	volt a visszaható ige, ugyanis már senki sem mosakodott és
 	törölközött, senki sem táplálkozott a leydeni palackból, nem
 	szórakozott és nem szeretkezett többé senki, hanem a Mosdatógép
 	mosdatta, a Táplálógép táplálta, a Szórakoztatógép szórakoztatta, de
 	még csak nem is dicsekedhetett, mert azt is egy külön automata
 	csinálta helyette. Így tengõdött minden boldog vagy hedofág avagy
 	cembál, mindenben a tökéletes gépek helyettesítették, mindegyikük
 	tele volt szalagokkal és rendjelekkel, amelyeket a készséges
 	automatinkák terveztek és készítettek, percenként öt-tizenöt darabos
 	sebességgel. Minden boldog körül számtalan aranygépecske nyüzsgött,
 	illatosította, fényesítette, gyengéden rákacsintott, fülébe
 	suttogott, térdét ölelte, lábához hullott, és szakadatlanul csókolta,
 	ahol csak érte; így kóválygott a boldog avagy hedofág avagy cembál,
 	magányosan az óriási Fõgyár távoli morajában, amely az egész láthatár
 	mentén végigvonult; s éjjel-nappal termelt: a futószalagok ontották
 	az aranytrónusokat, ezüst toronyórákat, gyönggyel hímzett partedlikat
 	és papucsokat, csiklandozó gépecskéket, jogarokat, országalmákat,
 	hintókat és vállrojtokat, gépzongorát, dzsesszorgonát meg millió
 	egyéb örömszerzõ eszközt és csodát. Útközben állandóan el kellett
 	hessegetnem a szolgálataikat kínáló gépecskéket; a legtolakodóbbakat
 	idõnként oldalba rúgtam, mert túl mohón vágyakoztak kedvemre tenni;
 	végül már egész falka gép elõl menekülve, a hegyekbe tévedtem, és ott
 	megpillantottam egy sereg fényes aranygépet, amint egy sziklával
 	eltorlaszolt barlangot ostromoltak; a résen át pedig láttam egy
 	cembál villogó szemét, aki így próbált menekülni az általános
 	boldogság elõl. Mikor a gépek megláttak, rögtön legyezni és
 	masszírozni kezdtek, fülembe meséket suttogtak, kezeimet
 	csókolgatták, trónokat kínáltak fel, és csak úgy sikerült
 	megmenekülnöm, hogy a barlangban rejtõzködõ boldog elmozdította a
 	szikláját, és bebocsátott. Félig megette már a rozsda, de ennek
 	nagyon örült; kijelentette, hogy õ az utolsó cembál bölcs. Nem
 	kellett sokat magyaráznia, hogy a túlságos jólét rosszabb a
 	nyomorúságnál, ezt magam is tudtam, hiszen mit lehet még csinálni, ha
 	már mindent lehet? És milyen választásunk marad, mikor az értelmes
 	lény az édenek végtelenjébe vetve eltompul, és belefullad az álmok
 	automatikus teljesülésébe? Elbeszélgettem a bölccsel, akinek Retron
 	volt a neve; megállapodtunk, hogy itt a nagy felfedezésekre és
 	Ontologikus Komplikátor-Deperfektorra van szükség, máskülönben
 	mindennek vége. Retron már régen kidolgozta a komplikatorikát, mint a
 	dolgok visszacsinálásának tudományát, én azonban ráébresztettem, hogy
 	téved, mikor a gépeket egyszerûen más gépekkel akarja helyettesíteni,
 	például gyötrinkékkel, szadalcsokkal, morzsoncokkal, tépicékkel és
 	univerzális torturátorokkal. Így ugyanis csöbörbõl vödörbe jutottak
 	volna, és ez nem komplikatorika, hanem szimplifikálás; a történelem,
 	mint tudjuk, nem fordítható vissza, és a régi jó idõk felé nem vezet
 	más út, mint az álom és képzelõdés.
 	Aztán végigsétáltunk a közeli síkságon, amely tele volt hintve
 	dukátokkal, térdig gázoltunk az aranyban, és egy fütykössel zavartuk
 	el a sértõdött boldogítógépeket. Láttunk elektrészegen fetrengõ,
 	teljesen agyonbecézett hedofágokat, akik csak halk csuklással adtak
 	életjelt magukról, és ennek a túlfejlett fejlõdésnek és túl bõséges
 	bõségnek a láttán csaknem meghasadt a szívem a szánalomtól. Az
 	önkeletkezõ paloták egyes lakói õrült különcködésekkel és
 	tranzisztorzsalkodásokkal töltötték az idejüket, egyik gépet a
 	másikra uszították, földhöz vagdosták a legértékesebb vázákat és
 	kincseket, mert már nem bírták ki, hogy minden olyan gyönyörû
 	körülöttük, ágyúval lövöldöztek a briliánsokra, nyaktiló alá
 	fektették a fülönfüggõket, kerékbe törették a diadémokat, vagy a
 	padlásra bújtak a túl édes élet elõl, vagy a gépeikkel
 	törettek-zúzattak, vagy felváltva és egyidejûleg mûvelték mindezt.
 	De semmi sem segített rajtuk - ha nem is mindig egyformán, végül mind
 	belepusztultak a kényeztetésbe. Lebeszéltem Retront arról, hogy
 	egyszerûen leállítsa a Fõgyárat, mert keserûen hagyni éppolyan rossz,
 	mint túlcukrozni, õ azonban nem hallgatott rám, s ahelyett, hogy
 	nekiült volna tisztességesen kidolgozni az ontologikus
 	komplikatorikát, elkezdte felrobbantani az automatinkákat. Nagyon
 	rosszul tette, mert utolérte a végzet: rátámadt egy falka csábítógép,
 	megrohanták a vad kacérkák, betuszkolták a csókoldába, ölelgépek
 	tapadtak rá, behálózták, megõrjítették, tébolyba kergették, mígnem
 	"Segítség! Erõszak!" ordítások közepette belepusztult a
 	túldédelgetésbe, s ottmaradt a pusztaság közepén, aranyakkal
 	elborítva, a gépi vágytól bekormozódott, csáléra álló páncéljában.
 	Így járt a bölcs, aki nem volt eléggé bölcs, ó, király! - fejezte be
 	történetét Trurl, de Marcona királyt ez a história sem elégítette ki.
 	- Hát mit óhajt felséged voltaképpen? - kérdezte Trurl.
 	- Mérnököm - felelte a király -, te azt mondod, hogy a históriáid
 	tanulságosak, de én nem látom õket annak. Viszont elég mulatságosak,
 	ezért meséld õket tovább, de megállás nélkül.
 	- Felség! - válaszolta Trurl. - Te meg akartad tudni tõlem, mi a
 	tökéletesség, és hogyan lehet elérni, de elméd nem nyílik meg a mély
 	godolatok és tanulságok elõtt, amelyeket történeteim sugallnak.
 	Valójában szórakozni vágyol, nem okulni; mindamellett ha engem
 	hallgatsz, a gondolatok, melyeket apránként elültetek benned, hatnak
 	és hatni fognak, az idõzített bombához hasonlóan. Ebben a reményben
 	hadd beszéljek el neked egy majdnem igaz, szövevényes és rendkívüli
 	történetet, talán koronatanácsod is haszonnal hallgatja meg.
 	Hallgassátok meg, uraim, a nagy Csavar király történetét, akit
 	bujasága vitt a vesztébe!
 	Csavar király a nagy Meneti nemzetségbõl származott, amely két ágra
 	oszlik: a Jobbmenetûekre és a Balmenetûekre, akiket
 	Balemelkedésûeknek is neveznek. Az utóbbiak, mivel a Jobbmenetûek
 	kiakolbólították õket a hatalomból, ádáz gyûlölettel viseltettek
 	uralkodó rokonaik iránt. Csavar atyja, Sróf király, rangján aluli
 	házasságot kötött egy közönséges csizmatalpvarró géppel, és
 	anyjától Csavar a csizmadia mesterség szeretetét, atyjától pedig a
 	bujasággal párosult gyávaságot örökölte. Tudván ezt, a Balmenetûek
 	ravaszul eltervezték: úgy intézik, hogy a királyt saját kéjvágya
 	pusztítsa el. Beajánlottak hozzá egy Kiberényi Cselemér nevezetû
 	lélekmérnököt. Csavar nagyon megkedvelte, és kinevezte udvari
 	fõtudornak. Az ügyes Cselemér különféle cseles módszerekhez
 	folyamodott, hogy kielégítse Csavar szenvedélyeit, titkon arra
 	számítva, hogy ezáltal teljesen legyengíti és elsorvasztja a királyt,
 	olyannyira, hogy a trón végül is elárvul. Épített neki
 	szeretõcsarnokot és szexodromot, kiborgiákat rendezett a számára, de
 	az acélkemény király minden féktelenkedést kibírt. A Balmenetûek
 	immár türelmetlenül követelték, hogy megbízottjuk mielõbb érje el az
 	óhajtott célt, a lehetõ legármányosabb eszközökkel.
 	- Tegyem zárlatossá a királyt? - kérdezte tõlük Cselemér a palota
 	pincéjében tartott titkos tanácskozáson. - Vagy mágnesezzem szét a
 	memóriáját, hogy nyomban megõrüljön?
 	- Soha! - felelték a cselszövõk. - Ne bennünket terheljen a király
 	pusztulása! Saját bujasága ölje meg a királyt, ne mi!
 	- Jól van - ígérte Cselemér -, akkor majd álmokból fonok neki hálót;
 	felajzom a csalétekkel, hogy ráharapjon és megízlelje, aztán már maga
 	hajszolja majd a képzelt mámort, és ha egyszer betévedt az álmok
 	csapdájába, úgy elkapom, hogy soha többé fel nem ébred!
 	- Jó, jó - felelték -, ne dicsekedj, mert nem szavakra van
 	szükségünk, hanem tettekre, hogy Csavarból királygyilkos legyen,
 	vagyis önmaga elpusztítója!
 	Vérfagyasztó munkához látott most Kiberényi Cselemér. Dolgozott egy
 	álló évig, egyre újabb aranytömböket, rezet, platinát meg egyéb
 	drágaságot igényelt a király kincstárosától; a türelmetlen Csavarnak
 	pedig azt hajtogatta, hogy olyasmit készít a számára, amilyen
 	egyetlen királynak sincs a világon !
 	Egy év múlva ünnepélyes menetben átvittek Cselemér mûhelyébõl a
 	királyi palotába három óriási szekrényt. Az elõcsarnokban kellett
 	elhelyezni õket, mert az ajtón nem fértek be. Meghallván a szállítók
 	lépteit, Csavar elõjött, és megpillantotta a fal mentén a hatalmas,
 	négy öl magas, két öl széles, drágakövekkel kirakott, kapcsos
 	szekrényeket. Az elsõ, amelyet Fehér Szekrénynek neveztek,
 	gyöngyházzal és hófehér albittal volt díszítve, a második éjfekete
 	volt, csupa achát és morionkõ, a lángvörös harmadikat rubinok és
 	korallok díszítették. Mindegyiknek szárnyas griffmadár formájú
 	aranylábai voltak, fényesre csiszolva, belsejüket pedig elektronikus
 	massza töltötte ki, telis-tele álmokkal, amelyek önmagukat álmodják,
 	nincs szükségük sem tanúra, sem résztvevõre. Szerfölött elámult
 	Csavar király ezen a magyarázaton, és felkiáltott:
 	- Miket fecsegsz itt, Cselemér?! Mi a fenének álmodnak ezek a
 	szekrények? Mi hasznom nekem abból? És egyáltalán, honnan lehet
 	tudni, hogy álmodnak?
 	Ekkor Cselemér, alázatosan meghajolva, megmutatta a szekrény falán
 	húzódó függõleges lyuksort, gyöngyház táblácskákkal, amelyeken a
 	király hüledezve olvasta:
 	"Háborús álom, várakkal és várúrnõkkel" - "Álom az ifjító vízrõl" -
 	"Álom Firtán lovagról és a szép Ramoldáról, Heterik lányáról" -
 	"Dévajka királylány nyoszolyája" - "Ágyú lõpor és golyó nélkül" -
 	"Salto erotale vagy az amorisztikus akrobaták" - "Édes enyelgés
 	a gyöngéd Polipka nyolc karjában" - "Perpetuum amorobile" - "Reggeli,
 	szüzekkel és muzsikával" - "Hogyan kell a napot gerjeszteni, hogy
 	kellemesen süssön" - "Hajdanka királylány nászéjszakája" - "A körte
 	sörtéje avagy a sörte körtéje" - "Ihaj-csuhaj" - "Delejes kiborgiák,
 	mágnesdobostorta és impulzuskompót" - "Hogyan enyelgett a logarléc a
 	Jogarlánnyal" "Kéjes álom polkával és pirítóssal" - "Mony Lisa avagy
 	az édes végtelenség útvesztõje".
 	Átment a király a másik szekrényhez, és ott ezeket olvasta:
 	"Játékos álmocskák." Majd: "Bitócska, kötelecske" - "Klopstock és a
 	kritikusok" - "A kaján kujon kalandjai" - "Cin, cin, cillárom" - és
 	így tovább. Cselemér, a lélekmérnök elmagyarázta, hogy mindegyik
 	álom csak addig önálmodó, amíg valaki be nem kapcsolja díszes
 	óraláncon függõ villásdugóját a megfelelõ csatlakozóba, mert akkor
 	máris belépett a szekrény álmába, mégpedig oly tökéletesen, hogy úgy
 	éli át azt az álmot, mint az ébrenlétet, színesen, kézzelfoghatóan és
 	a valóságtól meg sem különböztethetõen. Kíváncsi lett Csavar király,
 	fogta az óralánc végén csüngõ villásdugót, s bedugta a Fehér
 	Szekrénynek abba a csatlakozójába, amelyen ez a felirat szerepelt:
 	"Reggeli, szüzekkel és muzsikával." Alig kapcsolta be magát,
 	egyszerre csak érzi ám, hogy hátát pikkelyek borítják el, hatalmas
 	szárnyai nõnek, keze-lába karmos manccsá válik, hat sor taréjjal ékes
 	pofájából kénkõfüst árad. Éktelenül elcsodálkozott, köhinteni akart,
 	de mennydörgõ bömbölés hangzott fel a torkából. Még jobban elámult,
 	szemét tágabbra nyitotta, lángoló leheletével bevilágított a
 	sötétségbe, és látja ám, hogy a salátazöld függönyös hordágyakon
 	éppen szüzeket hoznak, mindegyiken négyet, de olyan illatosak, hogy
 	összefolyt a nyál a szájában. Az asztalon már ott volt a teríték, só,
 	paprika, bors, ecet, olaj; megnyalta hát a szája szélét, kényelmesen
 	leült, és sorra kihámozta a szüzeket a hordágyakból, mint a diót a
 	héjából. Egészen elfátyolosodott a szeme a gyönyörûségtõl. Az utolsó
 	szûz különösen omlós és ízletes volt, csámcsogva fogyasztotta el,
 	majd megsimogatta a hasát, és éppen repetát akart kérni, de ekkor
 	hirtelen felébredt. Körülnéz - ott áll a palota elõcsarnokában,
 	Cselemér fõtudor mellett, a drágakövekkel ékes, önálmodó szekrények
 	elõtt.
 	- Ízlettek a szüzek? - érdeklõdött Cselemér.
 	- Ízlettek, de hol a muzsika?
 	- Sajnos, elromlott a szekrényben a zenélõ óra - mentegetõzött a
 	fõtudor. - Kegyeskedjék felséged egy másik, zamatos álmot kipróbálni.
 	A király szívesen ráállt, de most a Fekete Szekrényhez ment, és
 	bekapcsolta magát a "Firtán lovag és a szép Ramolda, Heterik leánya"
 	címû álomba.
 	Körülnéz - és látja, hogy a romantoelektrikus korba került. Tetõtõl
 	talpig páncélosan álldogál egy nyírfaligetben, elõtte hever egy
 	frissen legyõzött sárkány, távolabb tölgyfák susognak, szellõ
 	fújdogál és patak csörgedez. Megnézte magát a víztükörben, s rögtön
 	látta, hogy õ maga Firtán, a nagyfeszültségû lovag, a páratlan vitéz.
 	A lovagkor egész története páncéljára volt írva. Sisakja rostélyát
 	Morbidor herceg görbítette meg halálos görcsbe szorult öklével,
 	miután õ legyõzte, lábvértjének csatját Szilaj Henrik törte össze,
 	mellvasát a haldokló Vasfogú Tódor harapta szét, vállpáncélja a
 	legyõzött Rémes Szvetozár kardjának nyomát viselte, könyökvédõjén és
 	páncélingén is viadalok emlékei. Pajzsára pillantott: tele volt
 	tûznyilak égett nyomaival. Háta viszont sértetlen volt, mert még
 	senkinek sem fordított hátat a viadalban! Mindez azonban, õszintén
 	szólva, nem nagyon érdekelte, mert fütyült a harci dicsõségre;
 	viszont eszébe jutott Ramolda, tehát lóra pattant, és álomszerte
 	keresni kezdte. El is jutott Heterik fejedelemnek, a leányzó atyjának
 	várához, dobogott a felvonóhíd a ló patái alatt, s maga a herceg jött
 	elébe kitárt karokkal, hogy üdvözölje és házába vezesse.
 	Sietett volna a lovag Ramoldához, de hát nem illik ajtóstul rontani a
 	házba. Az agg fejedelem elújságolta, hogy külhoni lovag vendégeskedik
 	a várban, a Polimér nemzetségbõl való híres Vinidur, a mestervívó,
 	akinek egyetlen vágya, hogy megvívjon Firtánnal. Már meg is jelent a
 	hajlékony, fürge Vinidur; hozzá lépett, és így szólt:
 	- Tudd meg, lovag, hogy szívem a nagyfeszültségû, higanycsípejû,
 	mágneses pillantású Ramoldára vágyik, akinek keblénél szebbet a
 	gyémánt sem rajzol! A te jegyesed ugyan, de én élethalálra szóló
 	viadalra hívlak, döntse el a kard, melyikünk lesz a férje !
 	És elébe vetette fehér nejlonkesztyûjét.
 	- Lakodalom rögtön a viadal után! - tette hozzá az atya.
 	- Kérem, ezen ne múljék - szólt Firtán, Csavar pedig azt gondolta
 	magában: "A lakodalom után meg majd felébredek, aztán mire jó az
 	egész! Az ördög hozta ide ezt a Vinidurt!"
 	- Így hát, lovag - mondotta Heterik -, még ma meg kell vívnod a
 	daliás Polimér Vinidurral; a viadalt este tartjuk, fáklyafénynél,
 	addig fáradjon kiki a szobájába!
 	Aggódott egy kissé Csavar a Firtán bõrében, de mit tehetett volna?
 	Bement a számára kijelölt szobába. Egyszerre csak kopogtatnak az
 	ajtón, besurran egy vén kiboszorkány, rákacsint, és így szól:
 	- Ne félj semmit, lovag, megkapod a szép Ramoldát, fejed még ma
 	ezüstös ölében nyugszik! Rólad álmodik õ éjjel-nappal! Csak egyre
 	ügyelj: támadj merészen! Vinidur nem tehet kárt benned, te leszel a
 	gyõztes!
 	- Könnyû azt mondani, kedves kiboszorkány - jegyezte meg a lovag -, de
 	ha mégsem úgy lesz? Ha például megcsúszom vagy nem hárítok el egy
 	csapást? Nem kockáztathatok könnyelmûen! Nincs véletlenül valami jó
 	varázslatod?
 	- Hihihi! - csikordult fel a vénség. - Hová gondolsz, acéluram!
 	Varázslat nem létezik, és különben sincs rá szükséged, mert én
 	pontosan tudom, mi lesz, és kezeskedem, hogy gyõzni fogsz, mint a
 	huzat!
 	- Egy kis varázslat azért mégiscsak biztosabb lenne - morogta a lovag
 	-, különösen így álomban... De várj csak, véletlenül nem Cselemér
 	küldött téged, hogy egy kis önbizalmat öntsél belém?
 	- Cselemér nevû lovagot nem ismerek - szólt a kiboszorkány -, és nem
 	tudom, miféle álomról beszélsz; ébren vagy, acéllovag, és hamarosan
 	meggyõzõdhetsz errõl, amikor majd megkóstolod Ramolda mágneses ajkát.
 	- Különös! - dünnyögte Csavar, és már oda sem figyelt, amikor a
 	kiboszorkány kisurrant a szobából, éppoly halkan, mint ahogy bejött.
 	- Hogy ez nem álom? Pedig én azt hittem. Azt mondja, ébren vagyok.
 	Hm. Nehéz eldönteni. Mindenesetre még óvatosabbnak kell lennem!
 	És máris felharsannak a kürtök, vértesek léptei döngenek, a kerengõ
 	megtelik udvari népséggel, és mindenki a bajvívókat várja. Jõ is
 	Firtán, kissé remegõ térdekkel, látja, milyen édesen pillant rá a
 	csodás Ramolda, ám egyelõre alig érdeklik az ígéretes pillantások.
 	Vinidur is kilép a fáklyafényes udvar közepére, és pengve
 	összecsapnak a kardok. Csavar most már nagyon megijed, és
 	elhatározza, hogy mindenáron felébred, erõlködik, de nem engedi a
 	nehéz páncél, fogva tartja az álomkelepce az ellenség pedig támad!
 	Egyre gyorsabban villognak a pengék, Csavar karja már gyengül, mikor
 	egyszer csak felordít a másik bajnok, és felmutatja törött kardját;
 	Firtán lovag rá akarja vetni magát, de a másik kirohan a letaposott
 	bajvívó körbõl, az apródok új kardot adnak a kezébe, és ebben a
 	pillanatban látja Firtán, hogy a nézõk közül feléje surran a vén
 	kiboszorkány, és fülébe súgja:
 	- Acéllovag! Mikor a felvonóhíd nyitott kapuja elõtt lesztek, Vinidur
 	elejti kardját, te pedig sújtsál le bátran, ez lesz gyõzelmed perce!
 	Így suttog és eltûnik, az ellenfél pedig már jön is az új karddal.
 	Folyik a harc, Vinidur úgy vív, mint a cséphadaró, de már gyengül,
 	lassul a karja, nem is védi magát, itt a kedvezõ pillanat, de Vinidur
 	kezében még ott villog és rémít a kard, Csavar tehát összeszedi
 	minden erejét, azt gondolja: "Kell a fenének ez a Ramolda, minden
 	bájával együtt!" azzal hátat fordít, és kirohan a sötét, éjszakába a
 	felvonóhídon, csak úgy dübörög lába alatt a deszka. Beveszi magát az
 	erdõbe, háta mögött üldözõk lármáját hallja, csúfos és fenyegetõ
 	kiáltások szállnak utána, futtában egy fának rohan, beveri a fejét,
 	hogy a csillagokat látja, hunyorog néhányat, és Iám, ott áll a palota
 	elõcsarnokában, a Fekete Önálmodó Szekrény elõtt, mellette pedig
 	Cselemér, a lélekmérnök, görbén mosolyogva. Ezzel a mosollyal
 	mélységes csalódását leplezte, a Ramolda-álom ugyanis csapda volt a
 	királynak; ha Csavar hallgat a vén kiboszorkány tanácsára, Vinidur,
 	aki a gyengülést csupán színlelte, a nyitott kapuban egybõl
 	keresztüldöfte volna. A király csak rendkívüli gyávaságának
 	köszönhette, hogy elkerülte ezt a csúfos véget.
 	- Kellemes volt Ramoldával? - érdeklõdik Cselemér.
 	- Ugyan! Otthagytam, mert nem a zsánerem - morogja Csavar. - Azonkívül
 	még valami hülye verekedés is volt. Fegyvermentes és csatamentes
 	álmokat kívánok, érted?
 	- Ahogy felséged parancsolja - hajol meg az álnok. - Válassz, uram,
 	valamennyi álomban csupa gyönyörûség vár rád...
 	- Meglátjuk - dünnyögi a király, és bekapcsolódik a "Dévajka
 	királylány nyoszolyája" címû álomba. Gyönyörû, pompás, aranydíszes
 	szobát lát maga körül. A kristályablakokon át forrásvízként árad be a
 	fény, a gyöngyház mosdónál ott áll a királylány, ásítozik, lefeküdni
 	készül. Elámult Csavar király a szépséges látványon, köhinteni akart,
 	hogy jelenlétét jelezze, de képtelen volt hangot adni - megnémult
 	volna? Szájához akart nyúlni, de nem sikerült - lábát mozdította
 	volna, de nem bírta. Nagyon megrémült, körülnézett, hová ülhetne le,
 	mert egészen elgyengült a nagy ijedelemtõl - és leülni is képtelen
 	volt. A királylány eközben még egypárat ásított, és amint lehuppant
 	az ágyára, Csavar király nagyot reccsent, mert õ maga volt Dévajka
 	királylány nyoszolyája! A leányzót bizonyára nyugtalan álmok
 	gyötörték, mert állandóan forgolódott, öklével csépelte,
 	lábacskájával rugdosta a királyt. A nyoszolya végül is szörnyen
 	megdühödött, összeszedte erejét, és nagyot rántott magán - az
 	eresztékek meglazultak, a lábai négyfelé csúsztak, a királylány nagy
 	recsegés közepette a padlóra pottyant, a király pedig felébredt a
 	zuhanástól, és látja, hogy megint ott van palotája elõcsarnokában,
 	mellette pedig az alázatosan hajlongó Kiberényi Cselemér.
 	- Te gazember! - förmed rá a király. - Mit merészelsz? Micsoda
 	disznóság ez?! Másnak legyek az ágya, ne én feküdjek benne, te korcs?!
 	Megijedt Cselemér a király dühétõl, és alázatosan kérte, hogy
 	kegyeskedjék a király egy másik álmot kipróbálni. Addig mentegetõzött
 	és magyarázkodott, míg Csavar végül is megbékélt, fogta a dugót, és
 	bekapcsolódott az "Édes enyelgés a gyöngéd Polipka nyolc karjában"
 	címû álomba. Körülnéz, bámészkodókat lát maga körül egy nagy téren,
 	fényes menet halad arra csupa selyemben, bársonyban, felhúzható
 	elefántokkal, muszlinfüggönyökkel, ébenfa gyaloghintókkal; középen
 	aranykápolnához hasonlatos hordszék, benne nyolcrétû függöny mögött
 	angyali szép fehérszemély, fényes ábrázatú, galaktikus pillantású,
 	olyan nagyfrekvenciájú, hogy a király gerincét édes bizsergés
 	borzongatja, és már érdeklõdni akar, ki ez az égi szépség, de mielõtt
 	szólhatna, már hallja is a tömeg lázas suttogását: - Polipka! Itt jön
 	Polipka!
 	Kiderült, hogy a királylány fényes kézfogóját ünneplik egy Rája nevû
 	tengerentúli lovaggal. Csodálkozott a király, hogy nem õ ez a Rája, s
 	mikor elhaladt a menet, és bezárult a palota kapuja, a többi
 	szájtátival együtt bement a közeli csárdába. Meglátta ott Ráját, aki
 	aranyszögekkel kivert damaszkuszi bugyogóban, kezében üres ionboros
 	kancsóval, éppen feléje tartott, átölelte, s így suttogott a fülébe:
 	- Éjfélkor találkám van Polipka királylánnyal a palota udvarán, a
 	szögesdrót-csalitban, a higanyszökõkút mellett, de nem merek elmenni,
 	mert örömömben túlságosan bevedeltem. Szépen kérlek hát, idegen, aki
 	szakasztott olyan vagy, mint én, menj el helyettem, csókold meg a
 	királylány kezét, nevezd magad Rájának, és fogadd ezért örök hálámat!
 	- Miért ne? - szólt a király rövid gondolkodás után. - Elmehetek.
 	Most rögtön?
 	- Most hát, siess, mert közeleg az éjfél, csak azt ne feledd: a
 	találkáról nem tud se a király, se más, csak a királylány meg az öreg
 	kapus; a kapusnak, ha utadba áll, add oda ezt az aranypénzékkel teli
 	zacskót, akkor szó nélkül beenged!
 	Bólintott a király, fogta a pénzes zacskót, és sietett a palotába,
 	mert az órák vasbagoly-hangjukon éppen éjfelet huhogtak. Szellemként
 	suhant át a felvonóhídon, lepillantott a sötétlõ várárokba, átsurrant
 	a kapu ívének hegyes rácsa alatt, és odabent az udvaron, a
 	szögesdrót-csalitban, a higanyszökõkútnál megpillantotta a szépséges
 	Polipka királyleány holdfényben fehérlõ, bûbájos alakját, amely olyan
 	hihetetlenül kívánatos volt, hogy a király egész teste megremegett.
 	Látván az álmodó király remegését és kéjes ábrázatát a palota
 	elõcsarnokában, Cselemér halkan felkacagott és kezét dörzsölgette,
 	mert úgy vélte, hogy a király veszte immár biztos. Jól tudta, miféle
 	öleléssel várja Nyolckarú Polipka boldogtalan võlegényét! Tudta,
 	hogyan szívja majd át enyelgõ szívókáival az álom olyan mélységébe,
 	hogy soha többé föl nem ébred! Eközben a királylány ölelésére sóvárgó
 	Csavar végigosont a fal mentén, a kerengõ árnyékában, a holdfényben
 	fürdõ angyali jelenség felé; egyszerre csak elõtte termett az öreg
 	kapus, és alabárdjával elállta az utat. A király elõvette a pénzes
 	zacskót, de megérezte, hogy milyen nehéz, és sajnálni kezdte a sok
 	csengõ dukátot. Nem kár ekkora vagyont fecsérelni egyetlen ölelésre?
 	- gondolta magában.
 	- Adok két dukátot, ha beengedsz - szólt, a zacskót bontogatva.
 	- Tízet kérek - felelte a kapus.
 	- Tíz dukátot egypár percért? Megbolondultál! - kacagott fel a király.
 	- Olcsóbban nem megy - jelentette ki a kapus.
 	- Egyetlen dukátot sem engedsz?
 	- Egyet sem, uram.
 	- Nahát! - fortyant fel a király, akiben feltámadt a zsugori
 	csizmadiatermészet. - Micsoda pimaszság! Egy fillért se kapsz, te
 	barom!
 	Erre a kapus úgy kupán vágta alabárdjával, hogy Csavarnak megkondult
 	a feje, aztán sarkon fordult, és a kerengõn, az udvaron, a
 	felvonóhídon meg az egész álmon keresztül kirohant egyenesen a
 	semmibe, hogy a következõ másodpercben Cselemér oldalán, az
 	álomszekrény elõtt nyissa ki a szemét. Kiberényinek leesett az álla,
 	hiszen már másodszor járt így: elõször a király gyávasága, másodszor
 	fukarsága miatt mondott csütörtököt a terve. De jó arcot vágott a
 	rossz játékhoz, és tovább könyörgött a királynak, hogy próbálkozzék
 	más álmokkal.
 	Csavar ekkor "Az ifjító víz" címû álmot választotta.
 	Nyomban õ lett Paralízis, Epilepton és Gyagya uralkodója, egy
 	vénséges vén, rozzant, kegyetlen és buja, bûnökre sóvárgó lelkû
 	király. De hiába sóvárgott már, mert ízületei recsegtek, keze-lába
 	alig mozdult. "Talán jobban leszek" - gondolta magában, és elküldte
 	hadvezéreit, Eklampton és Szeniliusz degenerálisokat, hogy
 	pusztítsanak, raboljanak, perzseljenek, szedjenek foglyokat, és
 	gyûjtsenek zsákmányt. EI is mentek, pusztítottak, perzseltek,
 	raboltak, visszatértek, és így szóltak:
 	- Felséges királyom! Perzselgettünk, pusztítottunk, gazdag
 	hadizsákmányt hoztunk, és foglyul ejtettük a szépséges Kunigundát, az
 	encek és pencek hercegnõjét, egész kincstárával együtt!
 	- He? Mijével? Kincstárával? - recsegte a király, reszketve
 	izgalmában. - De hol van? Semmit se látok! És mi csikorog és sustorog
 	így?
 	- Itt ül a delnõ a kanapén, felség! - kiáltották kórusban a
 	degenerálisok. - A csikorgás attól van, hogy a fogoly Kunigunda
 	sebzett õzként vonaglik a gyöngyökkel ékes pokrócon! A sustorgás
 	pedig a hölgy aranyhímes köntösétõl; azért mozog, mert a szép
 	hercegnõ keservesen zokog gyalázata miatt!
 	- He? A mije? Gyalázata? Az jó, az nagyon jó! mekegte a király. -
 	Adjátok csak ide, mindjárt elkapom, és elbánok vele!
 	- Azt felséged nem teheti, tekintettel az államérdekre - avatkozott
 	be a királyi fõfelcser.
 	- Micsoda? Hogy én nem bánhatok el vele? Nem becsteleníthetem meg?
 	Te hülye! Én ne lennék rá képes?! Hát mi mást csináltam egész életemben?!
 	- Éppen ezért, felség! - magyarázta a fõfelcser. - Megárthat
 	felségednek.
 	- Azt mondod? Hát akkor adjatok egy... egy baltát, majd azzal szét...
 	szétaprí... tom...
 	- Megbocsásson, felség, de ezt sem javallom, mert nagyon fárasztó...
 	- Mi? Hogyan?! Hát akkor mi van nekem ebbõl az egész rohadt
 	uralkodásból? - recsegte elkeseredetten a király. - Hát gyógyítsatok!
 	Erõsítsetek! Fiatalítsatok meg, hogy tudjak... hogyishívják...
 	amit régen... mert különben az egész bandát... hogyismondják!!
 	Megijedtek az udvaroncok, degenerálisok, tranzisztorvosok, és keresni
 	kezdték a király megifjításának módját. Végül magát Kalkulust, a
 	vénséges vén bölcset hívták segítségül. A bölcs eljött, és
 	megkérdezte a királyt:
 	- Tulajdonképpen mit óhajt felséged?
 	- He? Mit? Hülye kérdés! Még hogy mit akarok?! - hörögte a király. -
 	Folytatni akarom a bujálkodást, kicsapongást, ilyen-amolyan
 	ledérséget, de mindenekelõtt kellõképpen meg akarom becsteleníteni
 	Kunigunda hercegnõt, akit egyelõre a bináristomban tartok! Ezt akarom!
 	- Két útja és módja van ennek - szólott Kalkulus. - Vagy kiválaszt
 	felséged egy arra méltó személyt, aki 'per procuram', vagyis
 	legmagasabb megbízásodból elvégzi, amit felséged kíván, miközben
 	felséged egy vezetékkel hozzákapcsolódik, s mindazt, amit az illetõ
 	személy csinál, éppúgy érzi, mintha saját maga tenné. Vagy pedig
 	hívatni kell az öreg kiboszorkányt, aki a városon kívül, az erdõben
 	lakik háromlábú kunyhójában; õ ugyanis hivatásos geriatra, 'ergo' idõs
 	emberek gyógyításával foglalkozik.
 	- Úgy? Hát akkor próbáljuk ki elõször azt a vezetéket! - lihegte a
 	király. Amint mondta, úgy is történt, jöttek a villanyszerelõk,
 	hozzákapcsolták a testõrgárda délceg parancsnokát a felséghez, és a
 	király megparancsolta neki, hogy fûrészelje nyomban apró darabokra a
 	bölcs Kalkulust, mert ezt olyan kívánatos ocsmányságnak találta, hogy
 	másra nem is vágyott. Mit sem segített a bölcs könyörgése, jajgatása.
 	De a fûrészelés közben megsérült a vezeték szigetelése, így a király
 	a hóhérkodásnak csak elsõ felét érezhette.
 	- Pocsék módszer ez, jogosan daraboltattam szét ezt a hülye bölcset -
 	hördült fel a felség. - Ide azzal a vén kiboszorkánnyal a háromlábú
 	kunyhójából!
 	Rohantak az erdõbe az udvaroncok, és hamarosan felcsendült a király
 	elõtt az álmatag nóta, amely nagyjából így hangzott:
 	- Öregeket, véneket, aggokat, élemedetteket, hajlott korúakat, vén
 	satrafákat és salabaktereket gyógyítok, javítok, élénkítek,
 	tatarozok, nem a dicsõségért teszem, mióta tudom az eszem, ízületet
 	kenegetek, rozsdafoltot eltüntetek, paralízist kikúrálok, minden
 	aggot kiszolgálok, süketnéma pofázik, a köszvényes bokázik, a
 	haldokló kipirul, a szenilis kivirul, sistereg az agya, nem lesz
 	többé gyagya!
 	Meghallgatta a kiboszorkány a király panaszát, mélyen meghajolt, és
 	így szólt:
 	- Uram, királyom! Messze a kék távolban, a Kopasz Hegyen túl van egy
 	forrás, amelybõl vékony sugárban fürgítõ permet csörgedez; ebbõl
 	készül az ifjító víz, amelybõl egyetlen kávéskanál negyvenhét éwel
 	fiatalít meg! De nagyon vigyázni kell ám, nehogy túl sok csodavizet
 	nyeljen valaki, mert egykettõre eltûnhet a szerfölötti ifjúlástól.
 	Ha megengeded, felség, nyomban elkészítem számodra ezt a kipróbált
 	csodaszert!
 	- Remek! - mekegi a király. - Addig is készítsék elõ Kunigunda
 	hercegnõt, hadd tudja, mi vár rá, hihihi!
 	És remegõ kezével meglazult csavarjait számolgatja, nyámmog, vihog,
 	idõnként még szökdécsel is, mert a vénséges vénségtõl már egészen
 	gyermeteg lett, de a kéjenc gondolatokról csak nem szokott le.
 	Vágtatnak a lovagok a fürgítõ permetért, rotyognak a keverékek,
 	füstölnek a füstök, gõzök gomolyognak a vén kiboszorkány üstje
 	fölött, végül is a trónhoz siet, térdre hull, átnyújtja az
 	uralkodónak a higanyos, tükörfényes folyadékkal teli kelyhet, és
 	fennhangon kiáltja:
 	- Paralízis király! Íme, a csodavíz, amely megifjít; megerõsít, harci
 	kedvet és féktelen szerelmi erõt olt beléd; aki ezt a kelyhet
 	kiüríti, annak az egész galaktikában nem lesz elegendõ város, amit
 	felperzseljen, szûz lány, akit megöleljen! Idd ki, és váljék
 	egészségedre!
 	Megragadta a király a kelyhet, néhány csepp kilöttyent belõle a
 	zsámolyára, mire a zsámoly felhorkant, nagyot ugrott, és Eklampton
 	degenerálisra vetette magát! Ütötte-rúgta, hat marék érdemrendet
 	tépett le róla!
 	- ldd ki bátran, felség! - buzdítja a kiboszorkány a királyt. -
 	Hiszen látod, minõ csodaszer ez!
 	- Elõbb te igyál belõle - szól halkan a király, mert a vénség
 	ravasszá tette. A kiboszorkány összerezzen, hátrahõköl, fejét rázza,
 	de a király intésére máris három porkoláb ragadja meg, s tölcséren át
 	néhány csepp higanyos folyadékot önt belé. Egy villanás, egy
 	robbanás! Bámulnak az udvaroncok, bámul a király, de semmit sem
 	látnak - a boszorkánynak se híre, se hamva, csak egy kormos szélû
 	lyuk maradt a padlón, azon át egy másik lyuk látszik, már az álom és
 	az ébrenlét között; ebben a második lyukban egy láb tûnik fel,
 	savmarta csatos cipõben és megpörkölõdött harisnyában. A láb, a cipõ
 	és a harisnya Cselemér fõtudoré. Olyan iszonyúan erõs volt a méreg,
 	amelyet a kiboszorkány csodavíznek nevezett, hogy nemcsak a padlót,
 	hanem magát az álmot is átfúrta, Cselemér lábára csöppent, és csúnyán
 	megpörkölte. A király rémülten fel akart ébredni, de a fõtudor
 	szerencséjére Szeniliusz degenerálisnak még sikerült buzogányával jól
 	fejbe kólintani királyát; ezért Csavar, amikor felocsúdott, semmire
 	sem emlékezett az egész álomból. Mindamellett már harmadszor került
 	ki sértetlenül az álomcsapdából, ezúttal mérhetetlen bizalmatlansága
 	jóvoltából.
 	- Valamit álmodtam, de nem emlékszem, hogy mit - dünnyögte a király,
 	mikor ismét az önálmodó szekrény elõtt állott. - De miért ugrálsz fél
 	lábon, Cselemér barátom, és miért szorongatod a másik lábadat?
 	- Kibereumám van, felség... Úgy látszik, idõváltozás lesz... -
 	nyöszörögte az álnok fõtudor, majd tovább csábítgatta a királyt, hogy
 	kóstoljon meg még egy álmot. Csavar hosszan tánakodott,
 	végigböngészte az álomlistát, végül a "Hajdanka királylány
 	nászéjszakája" címû álom mellett döntött. És azt álmodta, hogy egy
 	furcsa, kapcsos könyvet olvas a tûz mellett, és a könyv
 	aranypergamenen, tûzvörös betûkkel, ékes szavakkal regél Hajdanka
 	királylányról, aki ötszáz évvel azelõtt uralkodott Dandéliában; szó
 	volt a könyvben a királylány Jégerdejérõl, Spirális Bástyáiról,
 	nyerítõ madárkájáról, sokszemû kincstárnokáról, de fõként rendkívüli
 	szépségérõl és erényérõl. Csavarnak nagy kedve támadt erre a
 	szépségre, olyan égetõ vágyra gyulladt, hogy pupilláján is átsütött a
 	tûzfény. Elindult álma mélyébe Hajdankát megkeresni, de sehol sem
 	lelte, csak a legvénebb robotok tudtak egyáltalán arról, hogy valaha
 	létezett ilyen királylány. Mikor belefáradt a vándorlásba, egy
 	sivatag kellõs közepén - királyi sivatag volt, tehát helyenként
 	aranyozva - szegényes viskót talált, belépett és hófehér ruhás
 	vénembert pillantott meg. Az aggastyán felállt, és így szólt:
 	- Te Hajdankát keresed, boldogtalan! Pedig jól tudod, hogy immár
 	ötszáz éve nem él, szenvedélyed tehát meddõ és hiábavaló. Az
 	egyetlen, amit tehetek érted, hogy megmutatom õt neked, ha nem is
 	testi valóságában, csupán numerikus, nemlineáris, sztohasztikus és
 	gyönyörûséges módon modellezve ebben a Fekete Szekrényben, amelyet a
 	sivatagi ócskavasakból barkácsoltam!
 	- Mutasd hát, ó, mutasd! - kiáltott fel Csavar, az aggastyán pedig
 	bólintott, kiolvasta könyvébõl a királylány együtthatóit, betáplálta
 	õt és az egész középkort, bekapcsolta az áramot, kinyitott egy kis
 	ajtót a Fekete Szekrény tetején, és így szólt Csavarhoz.
 	- Nézd hát, és hallgass!
 	A király a kis ajtó fölé hajolt, és remegve látta nemlineárisan és
 	digitálisan modellezve az egész középkort, benne Dandélia
 	királyságot, a Jégerdõt, a királylány palotáját a Spirális
 	Bástyákkal, a nyerítõ madarakat, a sokszemû kincstárnokot, és magát
 	Hajdankát, amint szépségesen és sztohasztikusan sétál a modellezett
 	erdõben. Látszott az üvegen át, a Fekete Szekrény mélyében, zúgó
 	vörös-arany izzás közben, amint a modellezett királylány modellezett
 	virágokat szed, és modellezett dalocskát dúdol; Csavar pedig
 	nekiugrott a szekrénynek, öklével verte a tetejét, be akart bújni a
 	kis ajtón - õrületében be akart volna hatolni a szekrénybe zárt
 	világba. Az aggastyán gyorsan kikapcsolta az áramot, elrántotta a
 	királyt, és így szólt:
 	- Tébolyult vagy! Lehetetlenségre vágyol, hiszen valóságos anyagból
 	való lény nem hatolhat be abba a világba, amely csupán bináris elemek
 	keringése és örvénylése egy numerikus, nemlineáris és diszkrét
 	modellben!
 	- De én akarom! Akarom!! - toporzékolt Csavar, és fejét a Fekete
 	Szekrény oldalába verte, úgyhogy a vaslemez begörbült. A vén így
 	szólt:
 	- Ha ennyire kívánod, lehetõvé teszem, hogy összekapcsolódjál
 	Hajdanka királylánnyal, de tudd meg, hogy elõbb el kell veszítened
 	jelenlegi alakodat; mértéket veszek majd rólad, felírom
 	együtthatóidat, atomról atomra modellezlek; azután betáplállak, és
 	ily módon része lehetsz annak a középkori, modellált világnak, amely
 	a Szekrényben él, és élni fog mindaddig, amíg lesz áram a
 	vezetékekben és izzás az anódokban; te magad azonban, aki most itt
 	állsz elõttem, eltûnsz, és nem leszel többé másként, csupán bizonyos
 	áramok formájában, amelyek sztohasztikusan, diszkréten, nemlineárisan
 	és gyönyörûségesen keringenek!
 	- Hogyan hihetnék szavaidnak? - kérdezte Csavar. - Honnan tudhatom,
 	hogy engem modellezel, és nem valaki mást?
 	- Tegyünk próbát - szólt az öreg. Aztán nekilátott méretet venni
 	róla, mint a szabók szokták, de pontosabban, mert minden atomját
 	lemérte, majd programozta a Szekrényt, és így szólt:
 	- Nézzed!
 	A király benézett az ablakon, és látta, hogy õ maga a tûz mellett
 	ülve könyvet olvas Hajdanka királylányról, látta, hogyan fut el a
 	királylányt keresni, miként érdeklõdik utána, míg végül az aranyos
 	sivatag közepében rátalál a viskóra, benne az aggastyánra, aki e
 	szavakkal köszönti:
 	- Te Hajdankát keresed, boldogtalan! - és így tovább.
 	- Azt hiszem, meggyõztelek - szólt az aggastyán, kikapcsolva az
 	áramot -, most hát betáplállak a középkorba, a gyönyörû Hajdanka
 	mellé, hogy vele álmodd az örök álmot, amely nemlineárisan,
 	digitálisan...
 	- Jó, jó - vágott közbe a király -, de az csak a hasonmásom, nem én,
 	mert én itt vagyok, nem a szekrényben!
 	- Mindjárt nem leszel itt - felelte szívélyesen az öreg -, errõl
 	gondoskodom...
 	Azzal nehéz, de jó fogású kalapácsot szedett elõ az ágy alól.
 	- Míg te kedvesed karjában éled világodat - magyarázta -, én majd
 	teszek róla, hogy ne legyen belõled kettõ, egy itt, egy meg a
 	Szekrényben. Bízd rám, van erre egy régi, egyszerû, de megbízható
 	módszerem, csak szíveskedjél elõrehajolni...
 	- Elõbb mutasd meg még egyszer Hajdankát - szólt a király -, mert
 	ellenõrizni akarom, tökéletes-e a módszered...
 	Az aggastyán megmutatta Hajdankát a Fekete Szekrény ablakában, a
 	király nézte, nézte, majd így szólt:
 	- A leírás abban az ócska könyvben erõsen túloz. Jó bõr, nem mondom,
 	de egyáltalán nem olyan különleges, mint a krónikák írják. Viszlát,
 	öreg...
 	És sarkon fordult.
 	- Hogyhogy? Hová mész, te õrült?! - kiáltotta az öreg, a kalapácsot
 	szorongatva, mert a király már az ajtóban volt.
 	- Akárhová, csak nem a Szekrénybe - felelte Csavar, és kiment. Ebben
 	a pillanatban az álom szétpattant körülötte, mint a szappanbuborék,
 	és meglátta maga mellett a szörnyen csalódott Cselemért az
 	elõcsarnokban. Hiszen már majdnem besétált a Fekete Szekrénybe,
 	amelybõl a fõtudor soha többé nem engedte volna ki...
 	- Ide hallgass, Cselemér, túl sokat kell futni a nõk után ezekben az
 	álmokban - jegyezte meg a király. - Vagy mutatsz olyan álmot,
 	amelyben minden különösebb utánjárás nélkül kedvemet tölthetem, vagy
 	hordd el magad a palotából a szekrényeiddel együtt!
 	- Uram! - felelte Kiberényi. - Van egy extra álmom a számodra,
 	osztályon felüli minõség, ezt próbáld ki, kérlek!
 	- Melyiket dicséred? - kérdezte a király.
 	- Ezt, uram - mutatott a fõtudor a gyöngyháztábla eme feliratára:
 	"Mona Lisa, avagy az édes végtelenség útvesztõje."
 	És õ maga ragadta meg a király óraláncon függõ villásdugóját, hogy
 	mielõbb bekapcsolja, mert látta, hogy rosszul áll a szénája: Csavar
 	elkerülte az örök fogságot a Fekete Szekrényben, kétségkívül saját
 	tompasága miatt, amelynek következtében nem szeretett bele
 	kellõképpen a csábos Hajdankába.
 	- Várj - mondta a király -, majd én!
 	És bekapcsolta magát. Belép az álomba, és látja, hogy továbbra is õ
 	maga az, Csavar, ott áll a palota elõcsarnokában, mellette Kiberényi
 	Cselemér, aki éppen azt magyarázza, hogy a legkéjesebb álom a "Mona
 	Lisa" címû, mert abban a nõi nem végtelensége érzõdik; meghallgatta,
 	bekapcsolta magát, és körülnézett, mert már nagyon vágyott az örökös
 	enyelgésre, de a következõ álomban megint csak ott állt az
 	elõcsarnokban a fõtudor mellett, gyorsan bekapcsolta magát, újabb
 	álomba merült, és megint ugyanaz: az elõcsarnok, benne a szekrények,
 	Cselemér és õ maga. - Álmodom én? - kiáltott fel, bekapcsolódott,
 	megint az elõcsarnok, a szekrények és Kiberényi; még egyszer - megint
 	ugyanaz; és megint, és megint, egyre gyorsabban. - Hol a Mona Lisa,
 	te csaló?! - csattant fel, és kirántotta a csatlakozót, hogy
 	felébredjen, de szó sincs róla! Megint ott állt az elõcsarnokban a
 	szekrények között. Toporzékolni kezdett, és egyik álomból a másikba,
 	egyik szekrénytõl a másikig, egyik Cselemértõl a másikig
 	hánykolódott, aztán már ezt sem akarta, semmit, csak visszatérni az
 	ébrenlétbe, kedvelt trónjához, a palotabeli cselszövényekhez és
 	kicsapongásokhoz, kitépdeste a villásdugókat, vaktában visszadugta
 	õket, tört, zúzott. - Segítség! - kiabálta. - Veszélyben a király! -
 	és: - Hé, Mona Lisa! Halló! - És ugrált rémületében, a sarkokba
 	húzódott, rést keresett, ahol kiszökhetne az ébrenlétbe, de hiába.
 	Nem tudta, miért van mindez, mert túl izgatott volt, de ezúttal sem a
 	tompaság, sem a gyávaság, sem a hitvány kapzsiság nem menthette meg.
 	Túl sok álomba keveredett már, túl sok álom vette körül szoros
 	gubójával, hiába szakított fel egyet-kettõt vadul kapálózva, semmit
 	sem ért el, mert csak a szomszéd álomba jutott, s amikor kirángatta a
 	villásdugókat a szekrényekbõl, mindez csak álom volt, amikor leütötte
 	a mellette álló Cselemért, õ is álomképnek bizonyult; rohangászni és
 	futkosni kezdett Csavar, de sehol sem talált egyebet, csak álmokat és
 	álmokat, az ajtófélfa, a márványpadló, az aranyhímes függöny, a
 	csillár, a trónus, végül õ maga is - minden csak álom, látszat és
 	délibáb volt; fuldokolni kezdett ebben az álommocsárban, eltévedt az
 	útvesztõben, még kapálózott és rugdalózott, de hiába, hiszen az
 	álombeli rúgás és kapálózás is csak álom! Agyonverte Cselemért, de
 	hiába, mert nem ébren tette, ordított, de igazi hangot nem bírt adni,
 	s amikor szédülve és összezavarodva egy bizonyos pillanatban
 	csakugyan az ébrenlétre ocsúdott fel, nem tudta már megkülönböztetni
 	az álmoktól, tehát bedugott egy villásdugót, és visszamerült az
 	álomba, és eldõlt a sorsa, hiába próbált már felébredni, nem tudta
 	ugyanis, hogy a "Mona Lisa" nem más, mint a "monarcholízis" vagyis
 	"királyfeloldás" szó sátáni rövidítése, s ez volt az álnok Cselemér
 	összes csapdái közül a legalattomosabb...
 	Ezt az épületes és hátborzongató történetet mondta el Trurl Marcona
 	királynak, de annak megfájdult tõle a feje, ezért sürgõsen hazaküldte
 	a mérnököt, kitüntetve õt a Szent Kibernát renddel, amelynek címere
 	zöld mezõben lila visszacsatolás és arany információ.
 	E szavak után a második mesélõgép dallamosan bekapcsolta leállító
 	berendezését, furcsán felkacagott, mert némelyik tranzisztora kissé
 	túlmelegedett, csökkentette magában az anódfeszültséget, aztán
 	kikapcsolt, és visszament a gyaloghintóhoz, általános taps közepette,
 	melyet ékesszólásával és elbeszélõ tehetségével méltán kiérdemelt.
 	Zsenialon király kelyhet nyújtott Trurlnak, tele valószínûségi
 	hullámokban fürdõ ionokkal, a mérnök felhajtotta a fotonhabos italt,
 	és jelt adott, mire a harmadik gép kilépett a barlang közepére,
 	meghajolt, és szépen modulált elektronikus hangján így szólt:
 	Íme, a történet arról, hogyan váltott ki Trurl, a Nagy Mérnök, egy
 	ócska fazék segítségével helyi fluktuációt, és mi következett ebbõl.
 	A Mángorló csillagképben volt egy Spirális Galaktika, ebben a
 	Galaktikában volt egy Fekete Felhõ, ebben a Felhõben volt öt hatos
 	csillagcsoport, az ötödik csillagcsoportban volt egy nagyon öreg,
 	vaksi, lila nap, a lila nap körül hét bolygó keringett, a harmadik
 	bolygónak két holdja volt, és mindezeken a napokon, csillagokon,
 	bolygókon és holdakon a statisztikai eloszlás szerint különféle
 	dolgok történtek, de a Mángorló csillagkép Spirális Galaktikájának
 	Fekete Felhõjében az ötödik csillagcsoport lila napja harmadik
 	bolygójának második holdján volt egy szemétdomb, amilyet bármelyik
 	bolygón vagy holdon meg lehet találni, egészen közönséges, tehát
 	csupa szemét és egyéb hulladék, mellesleg abból keletkezett, hogy a
 	Glaubersós Aberridák atomháborút vívtak a Liliomos Albumensekkel,
 	minek következtében hídjaik, útjaik, házaik, palotáik és õk maguk egy
 	halom porrá és némi ócskavassá váltak, s ez aztán a meteorszéllel a
 	szóban forgó helyre vándorolt. Évszázadokon át semmi sem volt ezen a
 	szemétdombon, csak a szemét, de mikor egyszer földrengés támadt, a
 	szemétnek az alsó fele fölülre került, a felsõ fele pedig alulra,
 	aminek önmagában véve még nem volt nagyobb jelentõsége, de
 	elõkészített egy jelenséget, melyet az váltott ki, hogy Trurl, a
 	Híres Mérnök, arrafelé repült, és egy fényes csóvájú üstökös
 	elvakította. Hogy eltávolodjon tõle, kidobálta ûrcsónakja ablakán,
 	ami éppen a keze ügyébe esett, mégpedig a figurák nélküli, üres úti
 	sakkot, amelyben korábban törkölypálinkát tartott, a puskaporos
 	hordókat, amelyeket nem sikerült rásóznia Kloreleja csillag
 	lakosaira, továbbá különféle ócska edényeket, s ezek között volt egy
 	repedt cserépfazék. Ez a fazék, kellõ sebességre tevén szert, sõt
 	felgyorsulva az üstökös csóvájától, a gravitáció törvényei szerint
 	éppen a szemétdomb felett csapódott a hegyoldalba, majd lejjebb
 	gurult egy pocsolyába, megcsúszott a sárban, lesiklott a szemétbe, és
 	meglökött egy rozsdás vasat, amely ettõl egy rézdrót köré tekeredett,
 	szélei közé pedig üvegcserép került, így kondenzátor keletkezett,
 	a drót a fazék köré csavarodva napelemet alkotott, a kõ pedig,
 	amelyet a fazék megmozdított, meglökött egy rozsdás vasat, amely
 	ócska mágnes volt, ettõl a mozgástól áram keletkezett, elmozdított
 	tizenhat másik vasdarabot és drótmaradványt, szulfitok és kloridok
 	olvadtak ki, atomjaik összekapcsolódtak más atomokkal, s a
 	megbolygatott molekulák elkezdtek meglovagolni más molekulákat, míg
 	végül a szemétdomb kellõs közepén létrejött egy Logikai Áramkör, aztán
 	öt másik, végül újabb tizennyolc ott, ahol a fazék végül darabokra
 	törött, estére pedig, nem messze a már kiszáradt pocsolyától,
 	kimászott a szemétdomb szélére az ilyen véletlen módon létrejött
 	Magafia Majmász, akinek nem volt sem apja, sem anyja, saját maga fia
 	volt õ, hiszen apja a Véletlen, anyja pedig az Entrópia. Lemászott
 	Majmász a szemétdombról, és egyáltalán nem tudta, hogy keletkezésének
 	valószínûsége egy volt a száz szupergigacentilionhoz, a
 	hexaptilionodik hatványon, csak mendegélt, amíg elért a következõ
 	pocsolyához, amely még nem száradt ki, tehát a partjára kuporodva
 	megnézhette magát benne. És meglátta a víz tükrében saját teljesen
 	akcidentális fejét, amelyen patkó alakú fülek libegtek, bal füle
 	görbe volt, a jobb pedig villás, látta véletlenszerû törzsét, amely
 	vasakból, vaskókból és vasacskákból állt össze, részben hengeres
 	volt, mert lekerekedett, amint kimászott a szemétdombból, középen
 	pedig keskenyebb, mintha dereka lenne, mert éppen ott mászott át a
 	szemétdomb szélén heverõ kövön, meglátta szemétkarjait és
 	hulladéklábát, megszámolta õket, puszta véletlenségbõl párosak
 	voltak, meglátta a szemeit, a körülmények összejátszása folytán kettõ
 	volt belõlük, és roppantul tetszett magának Magafia Majmász,
 	felsóhajtott a gyönyörûségtõl, hogy ilyen karcsú dereka van, páros
 	végtagjai, kerek feje, és hangosan felkiáltott:
 	- Nahát! Gyönyörû vagyok, sõt tökéletes, s ebbõl világosan következik
 	az Egész Teremtés Tökéletessége! Ó, milyen jóságos lehet az, aki
 	engem teremtett!
 	És tovább sántikált, elhullajtva lazán csüngõ csavarjait - hiszen
 	senki sem húzta meg õket -, és himnuszokat dúdolt az Eleve Elrendelt
 	Harmónia tiszteletére, de hét lépés után megbotlott, mert nem jól
 	látott, és fejjel lefelé visszapottyant a szemétdombra, aztán semmi
 	sem történt vele a rozsdásodáson, bomláson és általános korrózión
 	kívül háromszáznegyvenezer évig, mert mikor fejre esett, zárlatos
 	lett, és már nem is létezett többé. Egyszer azonban történt, hogy egy
 	kereskedõ, aki ócska bárkáján kökörcsinrakományt szállított a
 	bergengócok számára a Seholsincs bolygóról, a lila nap közelében
 	öszszeveszett segédjével, és hozzávágta a cipõjét, s az egyik cipõ
 	kitörte az ablakot, és kirepült az ûrbe, majd annak következtében,
 	hogy az üstökös, amely annak idején Trurlt elvakította, megint éppen
 	ugyanazon a helyen volt, ez a cipõ lassan keringve lepottyant a
 	holdra, alig pörkölõdött meg a légköri súrlódástól, leugrált a
 	hegyoldalon, és megrúgta a szemétdombon heverõ Majmászt, éppen
 	akkora impulzussal és véletlenül éppen olyan szögben, hogy a
 	centrifugális erõ, a forgatónyomaték és az impulzusmomentum ismét
 	beindította e véletlenszerû lény akcidentális szemétagyát. Az történt
 	ugyanis, hogy a rúgástól Majmász belepottyant a közeli pocsolyába,
 	feloldódtak benne a kloridok és jodidok, agyában bugyborékolni
 	kezdett az elektrolit, áram keletkezett, amely ide-oda ugrott, míg e
 	szökdelés és keringés következtében Majmász felült a pocsolyában, és
 	azt gondolta: "Úgy rémlik, hogy vagyok!"
 	Ennél többet azonban nem volt képes gondolni további tizenhat
 	századon keresztül, csak öntözte az esõ, és verte a jégesõ, és nõtt
 	az entrópiája, de ezerhatszázhúsz év múlva egy kismadár, amely egy
 	ragadozó madár elõl menekülve átrepült a szemétdomb fölött,
 	könnyített magán, hogy növelhesse sebességét, s éppen fejen találta
 	Majmászt, aminek következtében Majmász felocsúdott, tüsszentett, majd
 	így szólt magában:
 	- Csakugyan vagyok! Ehhez a legcsekélyebb kétség sem fér. Kérdés
 	azonban, ki mondja tulajdonképpen: vagyok? Vagyis: ki vagyok én?
 	Hogyan találhatnék erre választ? Hm! Ha rajtam kívül létezne még
 	valami, bármi, amivel összevethetném és összehasonlíthatnám magam,
 	könnyû lenne a dolgom, de éppen az a bökkenõ, hogy nincsen semmi,
 	hiszen látom, hogy egyáltalán semmit se látok! Eszerint csak én
 	vagyok, és én egymagam alkotok minden lehetõséget, amennyiben
 	gondolkodhatom, amirõl akarok; de hát mi vagyok én tulajdonképpen,
 	a gondolkodás üres színhelye vagy mi a csuda?
 	Ugyanis ezúttal már nem volt semmiféle érzékszerve, mert azok az
 	évszázadok folyamán teljesen tönkrementek és felbomlottak, hiszen
 	mindenen a könyörtelen Entrópia, a Káosz kemény szívû szeretõje
 	uralkodik. Majmász tehát nem látta sem anyapocsolyáját, sem a
 	szülõsarat, sem az egész világot, nem emlékezett, hogy mi történt
 	vele korábban, és egyáltalán semmi mást nem tudott, csak gondolkodni.
 	Erre az egyre volt képes, tehát ebben gyakorolta magát.
 	Ki kellene tölteni azt az ûrt, ami vagyok, és ily módon
 	megváltoztatni nyomasztó egyhangúságát szólt magában. - Nosza,
 	találjunk ki valamit; amit elgondolunk, az lesz is, hiszen
 	gondolatainkon kívül nincsen semmi egyéb. - Mint látható, kissé
 	elbizakodott lett, és többes számban gondolkodott saját magáról.
 	- Vajon lehetséges volna, hogy rajtam kívül is létezzék valami? -
 	töprengett tovább. - Tegyük fel egyelõre, bármily valószínûtlenül,
 	sõt szinte õrülten hangzik, hogy lehetséges. Nevezzük ezt a másik
 	valamit Gozmosznak. Ez esetben tehát létezik a Gozmosz, és én mint
 	annak részecskéje!
 	Itt megállt, fontolóra vette a dolgot, és az egész hipotézist
 	tökéletesen alaptalannak vélte. Hiányzott belõle minden ráció, nem
 	volt semmiféle alapja és premisszája, nem szólt mellette semmi érv,
 	ezért merõ képzelgésnek és gõgös nagyratörésnek minõsítette,
 	elrestellte magát, és így szõtte tovább gondolatait:
 	- Arról, ami rajtam kívül van, ha egyáltalán van valami, semmit sem
 	tudok. Arról viszont, ami belül van, tudni fogok, mihelyt azt a
 	valamit elgondolom, hiszen az ördögbe is, ki más ismerné a
 	gondolataimat, mint én magam?!
 	És másodszor is kigondolta a Gozmoszt, de most már saját lelkének
 	belsejébe helyezte el. Ezt sokkal szerényebbnek, illendõbbnek és
 	ésszerûbbnek vélte, márpedig racionális felfogásra törekedett.
 	Nekilátott tehát, hogy kitöltse ezt az õ Gozmoszát mindenféle
 	elképzelt dologgal. Elõször, gyakorlatlan lévén, kigondolta a
 	bumburnyákokat, akik zsendevérek bösztörözésével foglalkoztak, meg a
 	nyihulákokat, akik a garáncot kedvelték. És nyomban öszszeverekedtek
 	a bumburnyákok a nyihulákokkal a garáncon, úgyhogy Szemétdombi
 	Majmásznak megfájdul a feje, és ebbõl a világteremtésbõl a migrénen
 	kívül nem lett semmi.
 	Most már megfontoltabban fogott a teremtéshez. Elõször kigondolva az
 	alapelemeket, úgymint egy-két nemesgázt, a Calsonium nevû tökéletes
 	elemet és a Dumalium nevû szellemi elemet, aztán szaporítani kezdte a
 	lényeket, olykor belezavarodott, de néhány évszázad után már bizonyos
 	gyakorlatra tett szert, és egészen tisztességes, szolid Gozmoszt
 	gondolt össze, különféle törzsek, lények, létezõk és jelenségek
 	éldegéltek benne, mégpedig egész kellemesen, mivel Majmász
 	Gozmoszában messzemenõen liberális törvények uralkodtak, nem szerette
 	ugyanis a szigorú törvényeket, az olyan kaszárnyarendszert, amilyet
 	az anyatermészet alkalmaz (ezt persze nem is ismerte, és mit sem
 	tudott róla).
 	Majmász világa ezért tele volt szeszélyes csodákkal, egyszer így
 	történtek benne a dolgok, máskor amúgy, harmadszor megint egészen
 	másképp, minden különösebb ok nélkül. Ha valakinek ebben a világban
 	el kellett pusztulnia, mindig megúszhatta valahogy a dolgot, mert
 	Majmász úgy döntött, hogy nem engedélyez visszafordíthatatlan
 	eseményeket. És gondolataiban nagyon jó dolga volt mind a gondról
 	népnek, mind a Calsoniumot bányászó káliaknak, mind pedig a
 	profundoknak, benéneknek és csalándokoknak évszázadokon keresztül.
 	Ezalatt lassan lehullott Majmász szemétkarja és hulladéklába,
 	körülötte rozsdásra színezõdött a pocsolya, hajdani délceg derekától
 	fara pedig lassan belesüllyedt a mocsárba. Éppen új
 	csillagcsoportokat alkotott gyengéd figyelemmel tudatának örök
 	sötétségében, amely az õ Gozmosza volt, és önzetlenül arra
 	törekedett, hogy lehetõleg pontosan emlékezzék mindarra, amit
 	gondolataiban megalkotott; noha már gyakran belefájdult a feje,
 	mégsem hagyta abba, mert úgy érezte, hogy Gozmoszának szüksége van
 	reá, és e Gozmosz meglehetõs hálával is tartozik neki. Ám a rozsda
 	közben megette külsõ lemezeit, amirõl persze nem tudott.
 	Trurl fazeka pedig, amely évezredekkel elõbb életre keltette
 	Majmászt, a pocsolya színén ringatózva, lassan közeledett hozzá, és a
 	boldogtalannak már csak a feje állt ki a vízbõl. És akkor, amikor
 	Majmász éppen kigondolta az üvegtiszta, bájos Bauciszt és hûséges
 	Pendragorját, s amikor õk ketten boldogan siklottak végig
 	képzeletének sötét napjai között, valamennyi gozmoszbeli nép néma
 	csöndje közepette, a bumburnyákokat is beleértve, és halkan
 	szólongatták egymást - egyszerre csak megrepedt a rozsdás koponya,
 	mert a szél fuvallatától nekikoccant a fazék, barnás víz hatolt be a
 	réztekercsek közé, kioltotta a logikai áramköröket, és Majmász
 	Gozmosza a mindennél tökéletesebb semmibe tért vissza. Azok pedig,
 	akik az elsõ lökést adták neki és a világok sokaságának, minderrõl
 	soha nem tudtak meg semmit.
 	Ezzel meghajolt a fekete gép, Zsenialon király pedig mélyen, de kissé
 	gyászosan eltûnõdött, olyannyira, hogy a társaság már görbe szemmel
 	kezdett Trurlra nézni, hogy így elbúsította királyukat a mesével.
 	De aztán a király váratlanul elmosolyodott, és megkérdezte:
 	- Tudsz-e még valamit, gépem?
 	- Uram - felelte a gép, mélyen meghajolva -, elbeszélem neked Klorián
 	Teoriciusz Klapostol, a mammoni intelektrikus és gondolnok
 	hihetetlenül mély értelmû történetét.
 	Történt egyszer, hogy Klapanciusz, a híres mérnök, pihenésre vágyva
 	nagy munkái után (elkészítette ugyanis Nihilofil király számára a
 	Gépet, amelyik Nincs, ez azonban külön történet), a mammonidák
 	bolygójára repült, és ott barangolt magányt keresve, míg egy erdõ
 	szélén meg nem pillantott egy kiborbolyával benõtt kunyhót, amelynek
 	kéményébõl füst szállt fel. Legszívesebben elkerülte volna, de mikor
 	észrevette, hogy a kunyhó elõtt üres tintás hordók állnak,
 	meglepõdött és bekukkantott. Az asztal mellett, amely voltaképp
 	jókora kõ volt, a székül szolgáló kisebb kövön egy aggastyán
 	üldögélt, de olyan kormos, rozsdás és összevissza drótozott volt,
 	hogy Klapanciusznak leesett az álla. A vén homloka gidres-gödrös
 	volt, szemei csikorogva forogtak keretükben, tagjai nyikorogtak,
 	mert rég nem kente õket, egész testét drótok meg zsinórok tartották
 	össze, és szemlátomást áramínség gyötörte, mint a földön elszórt
 	borostyándarabkák is mutatták; ezek dörzsölgetésével szerezte meg a
 	boldogtalan a mindennapi betevõ áramát! Klapanciusz szíve elszorult e
 	nyomor láttán, diszkréten a tarisznyájába nyúlt, mikor az aggastyán,
 	aki csak most vette észre zavaros szemével, nyekergõ hangon
 	felkiáltott:
 	- Hát megjöttél végre?!
 	- Megjöttem... - bökte ki Klapanciusz, csodálkozva, hogy várták
 	ott, ahová nem is készült.
 	- Most jössz?! Hát akkor pusztulj innét, törd ki kezed, lábad, nyakad
 	- emelkedett föl iszonyú csikorgással az öreg, és mindazt, ami
 	körülötte hevert, különféle szemetet meg hulladékot, kezdte
 	hozzávagdosni a meghökkent Klapanciuszhoz. Mikor aztán elfáradt és
 	abbahagyta, a mérnök gyengéden faggatni kezdte, hogy minek köszönheti
 	ezt a fogadtatást. Az öreg olykor még felmordult: - Zárlatosodj meg!
 	Hogy enne meg a rozsda! - de bizonyos idõ múltán lecsillapodott, és
 	olyannyira megbékélt, hogy zihálva, fölemelt mutatóujjal, már csak
 	néha szitkozódva, viszont annál többször szikrázva, úgyhogy ózonillat
 	szállt a levegõben, e szavakkal beszélte el történetét:
 	- Tudd meg, idegen, hogy én a gondolnokok legelseje vagyok, hivatásom
 	szerint ontológiával foglalkozom, nevem pedig, amely egykor majd
 	elhalványítja a csillagok fényét, Klórfán Teoriciusz Klapostol.
 	Szegény szülõk gyermeke vagyok, kiskoromtól csak a létet átható
 	gondolkodás felé vonzódtam. Tizenhat éves koromban írtam meg elsõ
 	munkámat "Deotron" címmel. Ez az aposzteriorisztikus istenségek
 	általános elmélete, amely istenségekkel a magas fokra érkezett
 	civilizációk azért kénytelenek kipótolni a kozmoszt, mert mint
 	ismeretes, az anyag elsõ, ezért kezdetben senki sem gondolkodik.
 	Ennélfogva a történelem hajnalán teljes gondolattalanság uralkodik,
 	no és persze, nézd csak meg, kérlek, hogyan fest ez a kozmosz!! -
 	Az öreget itt elöntötte a méreg, toporzékolni kezdett, majd
 	lecsillapodott, és folytatta elbeszélését. - Kifejtettem tehát annak
 	szükségességét, hogy ha már kezdetben nem voltak istenek, utólag kell
 	õket csinálni; és minden intelektrikus civilizáció arra törekszik,
 	hogy megépítse az Ultimatív Mindenhatógépet avagy Helyrezökkentõt, az
 	Értelem útjainak kiegyenesítõjét. E munkámban felvázoltam az elsõ
 	Deotron tervét, és jellemeztem mûködését; kapacitását deonokban
 	mértem. A mindenhatóságnak ez az egysége egymilliárd parszek
 	hatósugarú csodatételi képességgel egyenlõ. Mikor mûvem saját
 	kiadásomban megjelent, siettem ki az utcára, mert biztosra
 	vettem, hogy a nép azonnal a vállára emel, virágokkal koszorúz meg,
 	és eláraszt arannyal, de még egy sánta flip-flop sem dicsért meg.
 	Inkább csodálkozva, mint csalódottan nekiültem, hogy megírjam "Az Ész
 	kalapácsa" címû kétkötetes munkámat, amelyben kifejtettem, hogy
 	minden civilizáció elõtt két út áll, vagy agyongyötri, vagy
 	agyonkényezteti magát. Mindkettõvel lassacskán felfalja a kozmoszt,
 	és a csillagokat hokkedlikká, kerekekké, csapágyakká, szivartárcákká
 	és jászlakká dolgozza fel, ez pedig azért van, mert miután a kozmoszt
 	képtelen megérteni, az Érthetetlent valamiképpen Érthetõvé kívánja
 	változtatni, és nem nyugszik, amíg a ködöket árnyékszékekké, a
 	bolygókat golyóstollakká és bombákká nem alakítja át, mindeközben a
 	Rend Magasabb Eszméjére szögezve szemét, mivel csak a csatornázott,
 	kövezett és katalógusba szedett mindenséget találja eléggé
 	illendõnek. Az "Advocatus Materiae" címû második kötetben
 	kifejtettem, hogy az Értelem, mohósága következtében, csak akkor érzi
 	jól magát, ha sikerül leigáznia valami kozmikus gejzírt, vagy
 	befognia valami atomfalkát, és szeplõhalványító kenõcsöt készítenie
 	belõle. Aztán rögtön a következõ jelenségre veti magát, hogy
 	trófeaként odaakassza tudományos zsákmányai mellé. Ám a világ ezt a
 	két kötetet is tökéletes meg nem értéssel fogadta; ekkor azt mondtam
 	magamban, hogy a türelem és a kitartás erényén múlik minden. Miután
 	megvédtem a Kozmoszt az Észtõl, melynek a fonákját így lelepleztem,
 	valamint az Észt a Kozmosztól, amely csupán azért ártatlan, mert az
 	Anyag öntudatlanul vetemedik mindenféle gyalázatosságra, hirtelen
 	ihlettõl vezérelve megírtam "A Lét Szabásza" címû munkát, amelyben
 	logikusan bebizonyítottam, hogy a filozófusok vitái értelmetlenek,
 	hiszen az a dolgok rendje, hogy mindenkinek saját filozófiája legyen,
 	amely testére van szabva, mint egy öltöny. Mivel ezt a munkámat is
 	süket csönd fogadta, nyomban megírtam a következõt, ebben felsoroltam
 	valamennyi lehetséges hipotézist a világmindenségrõl: az elsõt, amely
 	szerint egyáltalán nincsen, a másodikat, hogy valamiféle Teremtõcske
 	baklövésének következménye, aki világot akart teremteni, holott úgy
 	értett hozzá, mint hajdú a harangöntéshez, a harmadikat, miszerint a
 	világ bizonyos Szuperagy õrülete, amely önmagába gabalyodott, a
 	negyediket, hogy ügyetlenül materializált szellem, az ötödiket, hogy
 	idióta módján gondolkodó anyag - és magabiztosan vártam az éles
 	vitákat, a visszhangot, a szidalmakat, dicséretet, koszorúkat,
 	támadásokat, kiátkozást; de megint csak nem történt semmi.
 	Álmélkodásomnak ekkor már nem volt határa. Azt gondoltam, talán nem
 	eleget tanulmányozom a többi gondolnokot, tehát gyorsan beszereztem
 	mûveiket, és sorra áttanulmányoztam a leghíresebbeket, úgymint
 	Frenéziusz Pacort, Bulfon Struncelt, a strunclista iskola atyját,
 	Turbuleon Kratafalkot, Szfericiusz Logart, végül magát Tökkopasz
 	Lémuelt.
 	Sajnos, semmi figyelemre méltót nem találtam bennük. Mûveim példányai
 	eközben lassan kifogytak, tudtam tehát, hogy valaki olvassa õket, ha
 	pedig olvassa, majd csak meglesz az eredmény. Különösen abban nem
 	kételkedtem, hogy maga elé idéztet majd a Zsarnok, és követeli, hogy
 	mindenekelõtt vele foglalkozzam, és az õ dicséretét zengjem. Pontosan
 	elterveztem, mit fogok válaszolni: mindenem az Igazság, és kész
 	vagyok meghalni érte; a dicséretekre szomjas Zsarnok, miután
 	megismerkedett nagyszerû elmémmel, megpróbál majd kegyeivel lépre
 	csalni, csengõ aranyakat szór lábaimhoz, majd hajthatatlanságomat
 	látva, szofistái sugalmazására azzal érvel, hogy ha a kozmosszal
 	foglalkozom, vele is foglalkoznom kell, hiszen õ a kozmosz része.
 	És erre maró gúnnyal felelek, mire megkínzat; ezért idejében edzeni
 	kezdtem testemet, hogy méltósággal viselhessem majd a kínokat. Ámde
 	múltak a napok és hónapok, és a Zsarnok valahogy nem jelentkezett,
 	hiába készülõdtem a hõsi helytállásra. Csak bizonyos Slapaj nevû
 	tollrágó írta egy zugújságban, hogy a Klórfikám nevû új humorista
 	nagy kujon lehet, mert igen pajzán meséket és dévaj adomákat ír le
 	"Deotron avagy a Végsõ Mindenhahota" címû könyvecskéjében.
 	Elõrántottam a kötetemet; valóban, sajtóhiba folytán a "mindenható"
 	szót sajnálatosan elírták... Elõször meg akartam ölni a cenket, de
 	gyõzött bennem a józanság. - Majd eljön még az én idõm! - szóltam
 	magamban. - Az nem lehet, hogy valaki éjjel-nappal a végsõ
 	igazságokat hirdesse, hogy a Tökéletes Megismerés fénye szinte
 	beragyogja a világot: és sehol semmi! Eljõ majd a hírnév, elfõ a
 	dicsõség, az elefántcsont trónus, az Érdemes Gondolnok címe, a nép
 	szeretete, békés öregkor kertem csendjében, saját iskola, rajongó
 	tanítványok és éljenzõ tömeg! Mert ilyen álmokat melenget minden
 	gondolnok, ó, idegen. Persze azt mondják, hogy a Megismerés az
 	egyetlen táplálékuk, és az Igazság az italuk, a földi javakból nem
 	vágynak sem elektrolányok ölelésére, sem csillogó aranyra, sem
 	érdemrendekre, sem dicsõségre. De ez csak mese, ó, tengerentúli
 	jövevény! Mind ugyanarra vágynak, a különbség köztük és köztem csak
 	annyi, hogy én lelkem nagyságától indíttatva, nyíltan és kertelés
 	nélkül bevallom e gyengéimet. Ám az évek csak múltak, és senki sem
 	nevezett másként, mint Klórfikámnak vagy Kujon Klórinak. Mikor eljött
 	negyvenedik születésnapom, döbbentem láttam, hogy már mily
 	régóta várok mûveim visszhangjára, és sehol semmi. Nekiültem hát, és
 	megírtam mûvemet a Fejlegekrõl, a világmindenség legfejlettebb
 	népérõl. Talán nem hallottál még róla? Én sem, legalábbis nem láttam
 	õket, és sohasem fogom látni; létezésüket tisztán deduktív, logikus
 	és teoretikus úton következtettem ki. Ha ugyanis - így szólt
 	következtetésem - a világmindenségben különféle mértékben fejlett
 	civilizációk vannak, legtöbb bizonyára az átlagos, a közepes, mások
 	elmaradtak a fejlõdésben, megint mások elõbbre járnak. Ha pedig így
 	fest a statisztikai szórás, akkor miként a személyek tömegében,
 	melyben legtöbb a középtermetû, minden bizonnyal van egy legmagasabb
 	személy, hasonlóképpen a kozmoszban is lennie kell egy
 	civilizációnak, mely elérte a Fejlõdés Legmagasabb Fokát. Ennek
 	lakosai, a fejlegek, már mindent tudnak, amirõl mi még nem is
 	álmodunk. Négy kötetben fejtettem ki témámat, tönkrementem a
 	kiadásban, mert merített papíron jelentettem meg a szerzõ képmásával,
 	ám e tetralógia is osztozott elõdei sorsában. Egy évvel ezelõtt sorról
 	sorra újból elolvastam, s könnyeztem a gyönyörûségtõl, olyan
 	zseniális ez a munka, úgy árad belõle az abszolútum, hogy azt el sem
 	lehet mondani. Ötven felé járva bolond gondolatom támadt.
 	Elhatároztam, hogy megveszem ama gondolnokok irományait, akik
 	élvezetekben és kincsekben fürödnek, hogy megtudjam, mirõl is írnak.
 	Voltak ott mûvek az elnök és a hátnok közötti különbségrõl, a királyi
 	trón csodás formájáról, bûbájos karfáiról és igazságos lábairól,
 	tanulmányok a kecses bokák csiszolásáról, részletes leírások errõl
 	meg amarról, és egyik szerzõ sem dicsérte önmagát, de valahogy mindig
 	úgy adódott, hogy Struncel csodálta Pacort, Pacor pedig Struncelt, és
 	a logarista iskola mindkettõt magasztalta. Nagyon híres volt a három
 	Elmési fivér is, közülük Elménc Elmért dicsérte, Elmér Elmést, amaz
 	pedig Elméncet. Mikor mindezeket a fércmûveket végigböngésztem,
 	eszeveszett harag szállt meg, rávetettem magam a könyvekre, rúgtam,
 	szaggattam és fogaimmal téptem õket... Végül lecsillapult a
 	zokogásom, felszáradtak könnyeim, és akkor nekiültem megírni "Az Ész
 	Fejlõdése mint Kétütemû Jelenség" címû remekemet. Mint ebben
 	bebizonyítom, körkapcsolás köti össze a sápatagokat a robotokkal.
 	Elõször a nyálkás tengerparti iszap legömbölyödése következtében
 	ragacsos, fehéres lények jönnek létre, amelyeket ezért albumenseknek
 	hívnak. Évszázadok múltán ezek rájönnek, hogyan kell a fémbe lelket
 	lehelni, és rabszolgáikká teszik az automatákat. Újabb idõ múltán
 	megfordulnak a dolgok, az automaták lerázzák a puhányok igáját,
 	kísérletezni kezdenek, hogyan lehetne tudatot lehelni a kocsonyába,
 	és mikor a fehérjével próbálkoznak, sikerül is. De a szintetikus
 	sápatagok évmilliók múltán ismét vaslényeket barkácsolnak, és így
 	váltakozik ez örökkön-örökké; mint látod, ily módon megoldottam az
 	örök vitát, hogy mi volt elõbb a robot vagy a sápatag. Beküldtem
 	mûvemet az Akadémiának, hat bõrkötéses kötetet, amelyek kiadására
 	ráköltöttem atyai örökségem roncsait. Kell-e mondanom, hogy a világ
 	ezt is agyonhallgatta? Hatvanéves lettem, a hetvenhez közeledtem, és
 	az e világi hírnév reménye szertefoszlott. Mit tehettem? Az örök
 	dicsõségre kezdtem gondolni, az utódokra, az eljövendõ nemzedékekre,
 	amelyek majd felfedeznek, és leborulnak elõttem. Támadtak ugyan
 	bizonyos kétségeim, hogy mit érek majd ezzel, ha már nem leszek; és
 	tanításaim alapján, amelyek immár negyvennégy kötetet töltöttek meg,
 	azt kellett leszûrnöm, hogy az égvilágon semmit. Felforrt a lelkem,
 	és nekiültem megírni "Végrendelet az Utókornak" címû munkámat, hogy
 	kellõképpen letoljam, megszégyenítsem, lepocskondiázzam az utókort,
 	persze lehetõleg egzakt módszerekkel. Hogyan? Azt mondod, ez
 	igazságtalan, és haragomat mindenekelõtt kortársaim ellen kellett
 	volna fordítanom, akik így félreismertek? Ugyan, derék idegen! Hiszen
 	mire a jövendõ dicsõség majd híressé teszi Végrendeletem minden
 	szavát, kortársaimnak hírük-hamvuk sem lesz, s akkor kire szórjam
 	átkaimat? A nemlétezõkre? Ha úgy tettem volna, ahogy mondod, az
 	utókor édesded lelki nyugalommal tanulmányozhatná munkáimat, az
 	illendõség kedvéért néha felsóhajtva: - Szegény! Mily néma
 	hõsiességgel viselte mellõztetését! Milyen jogosan haragudott
 	nagyapáinkra, s milyen szép volt tõle, hogy életmûvét gyengéden
 	nekünk ajánlotta! - Így lenne! És akkor? Netalán senki sem hibás?
 	A hülyéket, akik engem élve eltemettek, védje meg a halál bosszúm
 	mennykövétõl? Ó, nem, a puszta gondolattól is elönt az olaj! Békésen
 	csámcsognak majd mûveimen, és jól nevelten csóválják a fejüket, hogy
 	atyáik milyen ostobák is voltak? Egy frászt!!! Hadd rúgjak beléjük
 	legalább távolról, legalább a sírból! Hadd tudják azok, akik nevemet
 	majd mézzel kenegetik, és képmásaimat aranyozzák, hogy éppen ezért
 	kívánom nekik, hogy szakadjon meg minden áramkörük, égjenek ki a
 	tranzisztoraik, zöld rozsda lepje el a koponyájukat, ha csak arra
 	képesek, hogy hullákat ássanak ki a múlt temetõjébõl! Talán él majd
 	köztük egy új, nagy gondolnok, õk azonban mosónõmmel folytatott
 	levelezésem maradványait adják ki részletes lábjegyzetekkel, s õt nem
 	veszik észre! Hadd tudják meg, hogy szívbéli átkom és mély undorom
 	kíséri õket, hogy sírnyalóknak, hullaimádóknak, sakáloknak tartom
 	õket, akik azért keresgélnek csak a múltban, mért az élõ bölcsességet
 	egyikük sem képes felismerni! Mikor majd összes mûveimet kiadják,
 	kénytelenek lesznek kiadni ezt a Végrendeletet is, végsõ átkommal
 	együtt, amely nekik szól, és ha elolvassák ezek a nekrofilek,
 	temetõbogarak és tetemimádók, akkor majd elmegy a kedvük az önelégült
 	hencegéstõl, hogy az õ nemzetségük adta Klórfán Teoriciusz
 	Klapostolt, a páratlan bölcset, aki évszázadokra világított elõre!
 	Miközben emlékmûveimet szidolozzák, tudják meg ebbõl a mûvembõl, hogy
 	a legroszszabbat kívántam nekik, ami csak van a világmindenségben, és
 	a jövõnek szóló átkomban oly mérhetetlen gyûlölet fortyog, hogy annál
 	már csak tehetetlensége nagyobb. Azt kívánom, tudják meg, hogy én nem
 	fogadom el õket, és semmi közünk sincs egymáshoz, csak a mélységes
 	undor, amelyet irántuk érzek!!!
 	Klapanciusz e szónoklat közben hasztalanul igyekezett csillapítani a
 	magából kikelt aggastyánt. Utolsó szavainál a vénség talpra ugrott, s
 	öklét rázva az eljövendõ nemzedékek felé, alpári szavakat kiabálva,
 	amelyeket isten tudja, hogyan szedett össze ilyen jámbor élet
 	folyamán, nekihevülve, elkékülve toporzékolni kezdett, õrjöngése
 	egyre fokozódott, s egyszerre csak nagyot bömbölt, kéket villant, és
 	holtan rogyott össze, mert kiolvadtak a biztosítói. Klapanciusz,
 	mélyen elszomorodva az események e bús fordulatán, leült a közelben
 	egy kõre, elõvette a Végrendeletet, és olvasni kezdte. A jövõnek
 	címzett jelzõk buja gazdagságától már a második oldalnál káprázni
 	kezdett a szeme, a harmadik oldal végén meg kellett dörgölnie
 	verítékezõ homlokát, mert az erényben elhunyt Klórfán Teoriciusz
 	kozmikus méretû szabadszájúságról tett tanúságot. Három napon át
 	olvasta Klapanciusz kimeredõ szemekkel a dokumentumot, majd
 	töprengeni kezdett: közzétegye-e a világ okulására, vagy
 	megsemmisítse. És azóta is ott ül, mert sehogy sem tudja eldönteni a
 	kérdést...
 	- Ebben - szólt Zsenialon király, mikor a gép, befejezve történetét,
 	visszavonult - határozottan bizonyos célzásokat látok a fizetés
 	kérdésére, amely immár közeli, hiszen a gyönyörûségesen átmesélt
 	éjszaka után új nap hajnala pillant be a barlangba. Mondd meg tehát,
 	kedves mérnököm, mivel és hogyan jutalmazzalak?
 	- Zavarba ejtesz, uram - felelte Trurl. - Bármit kívánnék, ha
 	megkapom, késõbb sajnálni fogom, hogy nem kértem többet. Azonkívül
 	nem szívesen sérteném meg felségedet túlzott követelõzéssel. Ezért
 	uralkodói kegyére bízom, hogy állapítsa meg tiszteletdíjamat...
 	- Legyen - szólt kegyesen a király. - A mesék kitûnõek voltak, a
 	gépek nagyszerûek, ezért nem látok más módot, mint hogy a legnagyobb
 	kinccsel ajándékozzalak meg, amelyet, ebben tökéletesen biztos
 	vagyok, semmi másra nem cserélnél fel. Egészséggel és élettel
 	ajándékozlak meg: úgy vélem, ez a méltó jutalom. Minden mást
 	méltatlannak találnék, hiszen az Igazság és a Bölcsesség nem
 	fizethetõ meg arannyal. Légy hát egészséges, barátom, és tárd fel
 	továbbra is a világ elõtt az igazságot, amely túl kegyetlen volna
 	számára, ha mesékbe nem csomagolnád.
 	- Uram - csodálkozott Trurl -, eredetileg talán meg akartál fosztani
 	életemtõl? Ez lett volna a jutalmam?
 	- Szavaimat úgy értelmezheted, ahogyan akarod - felelte a király. -
 	A magam részérõl így értem õket: ha csak mulattattál volna, minden
 	jutalmat megérdemelnél. Többet tettél, ezért semmiféle kincs nem
 	lehet méltó díjad; nem tudok neked nagyobb fizetséget vagy jutalmat
 	adni, mint hogy lehetõvé tegyem ama ténykedésed folytatását, amellyel
 	itt olyannyira kitüntetted magad...