Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: belga; krimi; magyar nyelvű; regény
Description: Egy kis normandiai kikötőváros felé döcög a vonat. A fülkében hárman ülnek: Joris kapitány, akinek a koponyáját nemrégiben golyó fúrta át, s ennek következtében elvesztette emlékezőtehetségét és beszélőképességét, Julie, a házvezetőnője, aki minduntalan sírva fakad gazdája siralmas állapotán, s Maigret felügyelő, aki gondterhelten ráncolja a homlokát, mert fogalma sincs, hogyan fog fényt deríteni erre a homályos ügyre. S a dolgok még tovább bonyolódnak: Joris kapitányt reggel holtan találják ágyában, az éjjeliszekrényen álló pohárba egy titokzatos kéz mérget öntött. Kinek állhatott érdekében,
Publisher: L:J:

GEORGES SIMENON – KÖDÖS KIKÖTŐ

Egy kis normandiai kikötőváros felé döcög a vonat. A fülkében hárman ülnek: Joris kapitány, akinek a koponyáját nemrégiben golyó fúrta át, s ennek következtében elvesztette emlékezőtehetségét és beszélőképességét, Julie, a házvezetőnője, aki minduntalan sírva fakad gazdája siralmas állapotán, s Maigret felügyelő, aki gondterhelten ráncolja a homlokát, mert fogalma sincs, hogyan fog fényt deríteni erre a homályos ügyre. S a dolgok még tovább bonyolódnak: Joris kapitányt reggel holtan találják ágyában, az éjjeliszekrényen álló pohárba egy titokzatos kéz mérget öntött. Kinek állhatott érdekében, hogy eltegye a kapitányt láb alól? A megkérdezettek egyértelműen azt állítják, hogy nem volt ellensége, és nem is gazdag, így irigye sem lehetett. Milyen összefüggés van Joris kapitány korábbi titokzatos eltűnése, a fejébe fúródott golyó és a későbbi gyilkosság között?

A nyomozás szálai két irányba vezetnek: Maigret felügyelő felváltva látható a Saint-Michel nevű kétárbocoson, a matrózkocsmákban, máskor meg a gyanúsan viselkedő polgármester előkelő villájában. S e két külön világ között néha szorosabb a kapcsolat, mint gondolnánk…

GEORGES SIMENON

KÖDÖS KIKÖTŐ

LE PORT DES BRUMES

Fordította: Szíjgyártó László

1. A macska a házban

Amikor három óra felé elhagyták Párizst, még hűvös őszutói napsütésben nyüzsgött a tömeg az utcákon. Aztán, Mantes felé, kigyúltak a fülkében a lámpák. Evreux után teljesen besötétedett odakint. Most pedig az ablakokon túl, amelyek üvegén cseppekbe gyűlve patakzott végig a pára, sűrű köd gomolygott, s vattaglóriát vont a pályatest lámpái köré.

Maigret kényelmesen elterpeszkedett az ülésen, tarkóját a párnázott támla peremére fektette, s félig lehunyt szemhéjai alól egyre csak a vele szemközt ülő, egymástól olyannyira különböző két embert figyelte gépiesen.

Joris kapitány szunyókált, nevezetes koponyáján félrecsúszott a paróka, öltönye összegyűrődött.

Julie meg – mindkét keze krokodilbőr utánzatú retiküljén – mereven nézett valahová a semmibe, s fáradtsága ellenére igyekezett megőrizni a látszatot, hogy nyugodt.

Joris! Julie!

Maigret felügyelő, a Bűnügyi Rendőrségtől, megszokta már, hogy így, forgószélként törnek be emberek az életébe, rákényszerítik, hogy napokig, hetekig vagy hónapokig velük foglalkozzon, aztán újból belevesznek a névtelen tömegbe.

Gondolatai a kocsitengelyek csattogásának ütemére jártak. Valamennyi nyomozása kezdetén ugyanazok a gondolatok merültek fel benne. Ez vajon milyen lesz? Izgalmas vagy banális? Undorító vagy tragikus?

Maigret csak nézte, nézte Jorist, és bizonytalan mosoly lebegett az ajkán. Furcsa egy ember! A quai des Orfévres-en ugyanis öt álló napig csak úgy emlegették, hogy „Az ember”, mivel nem tudtak nevet adni neki.

Egy ember, akit a Nagykörúton szedtek össze, mert ész nélkül rohangált az autók meg autóbuszok közt. Először franciául tesznek fel neki kérdéseket. Nem felel. Megpróbálkoznak hét-nyolc nyelvvel… Hiába. És a süketnémák jelbeszédére sem reagál.

Őrült? Maigret irodájában megmotozzák. Öltönye új, fehérneműje új, cipője új. A szabó meg a fehérnemű-készítő cégjelzése letépve. Papírjai nincsenek. Se útlevele. Csak öt vadonatúj ezerfrankos bankjegy az egyik zsebébe dugva.

Idegesítő nyomozás, idegesítőbb már nem is lehetne! Keresgélés a nyilvántartókban, az antropometriai kartonok közt. Táviratok Franciaország minden részébe és külföldre. És a kimerítő vallatások ellenére reggeltől estig csak nyájasan mosolygó „Ember”!

Egy ötven év körüli, kurta lábú, széles vállú egyén, aki nem tiltakozik, nem háborog, csak mosolyog. Néha úgy látszik, mintha próbálna emlékezni, de nyomban fel is adja a próbálkozást…

Amnézia? Paróka csúszik le a fejéről, és megállapítják, hogy golyó fúródott a koponyájába maximum két hónapja. Az orvosok bámulnak: ritkán láttak ilyen jól sikerült műtétet!

Újabb táviratok a franciaországi, belgiumi, németországi, hollandiai kórházakba és klinikákra…

Öt álló napig folyik a minden apróságra kiterjedő nyomozás. A ruhadarabokon talált pecsétek, a zsebekben levő por vegyelemzése révén különös eredmények születnek.

Tőkehalikra-nyomokat találnak, illetve szárított és porított tőkehalikra-törmeléket. Észak-Norvégiában készítenek ilyet, szardínia-csaléteknek.

Onnan való volna „Az ember”? Skandináviai? Bizonyos nyomok arra mutatnak, hogy hosszú utat tett meg vonaton. De hogyan utazhatott egyedül, mikor nem tud beszélni, és ilyen bárgyú arckifejezéssel, amely azonnal magára vonja a figyelmet?

Megjelenik az arcképe az újságokban. Távirat érkezik Ouistrehamból: „Ismeretlen azonosítva.”

S a távirat után egy nő, vagyis inkább egy leány, s már ott is ül Maigret irodájában. Szabálytalan, de kellemes arca rosszul van kirúzsozva és púderezve: Julie Legrand, „Az ember” szolgálója!

S a férfi már nem „Az ember”! Neve van és foglalkozása. Yves Jorisnak hívják, a kereskedelmi tengerészet volt kapitánya, az ouistrehami kikötő parancsnoka.

Julie sir! Julie nem érti! Julie könyörög neki, hogy beszéljen! És Joris csak néz rá szelíden, kedvesen, ahogy mindenkire.

Joris kapitány szeptember 16-án tűnt el Ouistrehamból, egy kis kikötőből Trouville és Cherbourg között. Most október vége van.

Mi történt vele a hat hét alatt, amíg nem volt sehol?

– Dagálykor kiment a zsiliphez, szolgálatba, mint máskor. Esti dagály volt. Én lefeküdtem. Másnap nem találtam a szobájában…

Akkor a köd miatt azt hitték, hogy Joris rosszul lépett, és beleesett a vízbe. Vasmacskákkal kutattak utána. Aztán meg arra gyanakodtak, hogy egyszerűen megszökött hazulról.

– Lisieux! Három perc!…

Maigret leszáll, hogy a peronon megmozgassa elzsibbadt lábait Újból megtömi a pipáját Párizs óta annyit füstölt, hogy a fülkében már sűrű a levegő.

– Beszállás!…

Julie arra használta fel a három percet, hogy bepúderezze az orra hegyét Szeme még mindig vörös egy kicsit a sírástól.

Furcsa! Vannak pillanatok, amikor a leány csinos, amikor műveltnek látszik. Máskor meg úgy érzi az ember, maga se tudja, miért, hogy bizony csiszolatlan kis parasztlány maradt.

Megigazítja a parókát a kapitány, vagy ahogy nevezi, a gazdája fején, aztán olyan arccal néz Maigret-re, mintha azt mondaná:

– Hát nem az én feladatom a gondját viselni?

Mert Jorisnak nincs családja. Évek óta egyedül él, Julie-vel, akit a házvezetőnőjének nevez.

– Úgy bánt velem, mintha a lánya volnék…

És mindenki úgy tudja, hogy Jorisnak nem voltak ellenségei! Se kalandjai! Se szenvedélyei!

Egy ember, aki harminc esztendei tengeren való hányódás után nem tudott beletörődni a tétlenségbe. Ezért pályázta meg, noha nyugdíjban volt, a kikötőparancsnoki állást Ouistrehamban. Építtetett egy kis házat…

Aztán egy szép napon, szeptember 16-án este eltűnt, hogy hat hét múlva Párizsban bukkanjon fel újra, ilyen állapotban!

Julie-t nyugtalanította, hogy szürke konfekció-öltönyben talált reá. Eddig csak tengerésztiszti egyenruhában látta.

Julie ideges, rosszkedvű. Valahányszor a kapitányra néz, arcán egyszerre tükröződik elérzékenyülés és valami bizonytalan félelem, valami leküzdhetetlen szorongás. Igen, ő az, kétségtelenül! A gazdája! Ugyanakkor mégsem egészen ő.

– Ugye, meggyógyul?… A gondját fogom viselni…

És az ablaküvegeken a pára nagy, piszkos vízcseppekké alakul át. Maigret kövér arca a zökkenők miatt kicsit jobbról balra, aztán balról jobbra billen. Nyugodt, s egy pillanatra se veszi le a szemét a két emberről: Julieről, aki megjegyezte, hogy nyugodtan utazhattak volna harmadik osztályon is, ahogy ő szokott, és Jorisról, aki fölébredt, de csak egy bizonytalan pillantást vet maga köré…

A következő megálló Caen. Aztán Ouistreham következik.

– Körülbelül ezer lakosa van a falunak – mondta Maigret-nek egyik kollégája, aki azon a vidéken született. – A kikötő kicsi, de jelentős a csatorna miatt, amely a tengeröblöt összeköti Caen városával, ötezer tonnásnál nagyobb hajók is közlekedhetnek rajta…

Maigret meg sem próbálja elképzelni, milyen lesz a falu. Tudja, hogy a képzelődésnek mindig csalódás a vége. Vár, és tekintete minduntalan a parókára téved, amely a még rózsaszínű heget takarja.

Amikor eltűnt, Joris kapitánynak sűrű, sötétbarna, még a halántékán is csak alig ezüstös haja volt. Újabb ok Julie számára, hogy kétségbeessen! Látni se akarja a csupasz koponyát! És valahányszor félrecsúszik a paróka, gyorsan helyreigazítja.

– Szóval meg akarták ölni…

Tény, hogy rálőttek! De az is tény, hogy feltűnően gondos kezelésben részesítették!

Amikor eltűnt, nem volt nála pénz. És ötezer frankkal a zsebében találták meg!

De ez még nem minden! Julie váratlanul kinyitja a retiküljét.

– El is felejtettem, hogy magammal hoztam a gazdám postáját…

Jóformán semmi. Néhány prospektus, hajózási cikkeket árusító cégektől. Egy tagdíjbefizetést igazoló nyugta a Kereskedelmi Tengerészet Kapitányainak Szakszervezetétől… Levelezőlapok, még aktív állományban levő barátoktól, az egyiket Funta Arenasban adták fel…

Egy levél Caenból, a Normandiai Banktól.  Nyomtatott formula, rovatalt írógéppel töltötték ki.

„… van szerencsénk igazolni, hogy az ön által a hamburgi Holland Bank révén átutalt háromszázezer frankot folyószámlája javára írtuk…”

Pedig Julie már legalább tízszer elismételte, hogy a kapitány nem gazdag! Maigret hol az egyiket, hol a másikat veszi szemügyre a szemközt ülő két ember közül.

A tőkehalikra… Hamburg… A német gyártmányú cipők…

És minderre csak Joris tudna magyarázatot adni! Joris, aki nyájasan, szélesen próbál mosolyogni, mert észreveszi, hogy Maigret nézi!

– Caen!…A vonat Cherbourg-ba megy tovább… Ouistrehamba, Lion-sur-Merbe,

Lucbe kiszállás…

Hét óra. Olyan köd van, hogy a peron lámpáinak fénye alig hatol át a tejszerű rétegen.

– Milyen közlekedési eszközzel mehetünk tovább? – kérdezi Maigret Julie-től a lökdösődő tömegben.

– Semmilyennel. A kis vonat télen csak naponta kétszer közlekedik…

A pályaudvar előtt taxik állnak. Maigret éhes. Fogalma sincs róla, mit talál majd Ouistrehamban, inkább megvacsorázik hát a vasúti vendéglőben.

Joris kapitány engedelmes, mint mindig. Megeszi, amit elébe tesznek, mint a gyerek, aki bízik azokban, akik a kezét fogják. Egy vasutas járkál egy darabig az asztal körül, jól megnézi Jorist, aztán Maigret-hez lép:

– Nem ez az ember az ouistrehami kikötőparancsnok?

És félreérthetetlen mozdulatot tesz homlokához emelt mutatóujjával. Az igenlő válaszra megilletődötten továbbáll. Julie meg anyagi részleteken akad fenn.

– Tizenkét frank egy ilyen vacsoráért, amit még csak nem is vajjal készítettek! Mintha nem értünk volna rá enni, ha hazaérünk…

Ugyanakkor Maigret azt gondolja:

– Egy golyó a fejbe… Háromszázezer frank…

És éles tekintetét belefúrja Joris ártatlan szemébe, s fenyegető ránc jelenik meg a szája körül.

Az eléjük gördülő taxi ócska, „uraságoktól levetett” jármű, ülései elnyűttek, minden eresztéke nyikorog. A három utas a hátsó ülésen szorong, mert a szemközti felhajtható ülés le van szerelve. Julie a két férfi közé ékelődött, hol az egyik, hol a másik préselődik neki.

– Azon gondolkozom, hogy kulcsra zártam-e a kertkaput – dünnyögi. Ahogy közelednek, úgy kerítik egyre inkább hatalmukba a háziasszonyi gondok.

Mikor kiérnek a városból, a szó szoros értelmében ködfalba vesznek. Alig két méterre egy ló meg egy kocsi merül fel a ködből, kísértetló, kísértetkocsival! És kísértetfák, kísértetházak úsznak el az út két oldalán is.

A sofőr lelassít. Alig óránkénti tíz kilométerrel gurulnak, ez azonban nem akadályozza meg, hogy hirtelen egy kerékpáros ne bukkanjon elő a ködből, és neki ne ütközzön az egyik sárhányónak. Megállnak. Nem történt semmi baj.

Keresztülhajtanak Ouistrehamon, a falun. Julie leereszti a kocsiablakot.

– Hajtson egészen a kikötőig, és menjen át a forgóhídon… A világítótorony melletti háznál álljon meg!

A falu és a kikötő közt körülbelül egykilométeres, elhagyatott útszalag, gázlámpák sápadt szentjánosbogarai rajzolják ki. A híd lábánál egy világos ablak és lárma.

– A matrózkocsma! – mondja Julie. – A kikötőbeliek itt töltik idejük legnagyobb részét.

A hídon túl szinte már nem is létezik az út. Később teljesen belevész az Orne partját alkotó ingoványba.

Itt csak a világítótorony van, meg egy kerttel körülvett, egyemeletes ház. Az autó megáll. Maigret útitársát figyeli, aki a világ legtermészetesebb dolgaként száll ki a kocsiból, és indul a rácskapu felé.

– Látta, felügyelő úr? – kiált fel Julie az örömtől lihegve. – Ráismert a házra! Biztos vagyok benne, hogy végül is teljesen észhez fog térni.

És bedugja a kulcsot a zárba, belöki a nyikorgó rácskaput, és elindul a kaviccsal felszórt ösvényen. Maigret kifizeti a sofőrt, és gyorsan csatlakozik hozzá. Miután az autó elment, nem látnak az orrukig sem.

– Lenne szíves gyufát gyújtani? Nem találom a kulcslyukat.

Lángocska lobban. Az ajtó kinyílik. Sötét árnyék suhan el Maigret lába mellett, hozzá is ér. Julie, már a folyosón, felkattintja a villanykapcsolót, kíváncsian néz a földre, és suttogva kérdi:

– Ugye a macska osont ki?

Beszéd közben megszokott mozdulattal leveti a kabátját és kalapját, felakasztja a fogasra, belöki a konyhaajtót, villanyt gyújt, s ezzel akaratlanul is elárulja, hogy a ház lakói ebben a helyiségben szoktak tartózkodni.

Világos konyha, fajanszburkolatú falak, homokkal tisztára súrolt, nagy puhafa asztal, csillogó rézedények. És a kapitány gépiesen letelepszik fonott karosszékébe, a tűzhely mellé.

– Pedig biztos vagyok benne, hogy amikor elmentem, kiraktam a macskát. Mint máskor, önmagának beszél. Nyugtalan.

– Igen, egész biztos. Minden ajtó zárva van. Mondja, felügyelő úr, lenne szíves körülnézni velem a házban? Félek.

Annyira fél, hogy alig mer előremenni. Benyit az ebédlőbe, ahol tökéletes a rend. A viasszal gondosan felkent parketta meg a kifényesített bútorok elárulják, hogy a helyiséget sose használják.

– Lenne szíves benézni a függönyök mögé is?

A szobában van egy pianínó, néhány lakkozott kínai holmi meg egy csomó porcelán tárgy. Ezeket nyilván a Távol-Keletről hozta a kapitány.

Aztán a szalon. Ugyanolyan rendben, ugyanolyan állapotban van, mint az áruház kirakatában volt, ahol vásárolták. A kapitány elégedetten, szinte üdvözült mosollyal, mindenütt a nyomukban. Felmennek a vörös szőnyeggel borított lépcsőn. Fenn három szoba van, az egyiket nem használják.

És mindenütt egyforma tisztaság, egyformán kínos rend, egyformán semleges falusi és konyhaszag.

Senki nincs elbújva sehol. Az ablakok gondosan be vannak zárva. A kertkapu csukva, de a kulcs kívül maradt.

– A macska biztos valamelyik pinceablakon jött be – mondja Maigret.

– Nincs pinceablak.

Visszatértek a konyhába. Julie kinyit egy faliszekrényt.

– Megkínálhatom valamivel? Egy pohárkával?

És ekkor, e szertartásos sürgés-forgás közepette, mikor kitölti a pálinkát a festett virágokkal díszített kis poharakba, ekkor érzi át csak igazán a nyomorúságát, és sírva fakad.

Lopva a kapitányra néz, aki újra letelepedett a karosszékébe. A látvány annyira rosszulesik neki, hogy elfordítja róla a fejét, s hogy gondolatait másra terelje, vontatottan megszólal:

– Megyek, és elkészítem önnek a vendégszobát.

De szavai zokogásba fulladnak. Leakaszt a falról egy fehér kötényt, hogy megtörölje a szemét.

– Inkább megszállok a szállodában. Bizonyára akad egy üres szoba…

A leány ránéz a kis fajansz ingaórára. A vásárokon árulnak ilyeneket, tiktakolásuk a ház védőszellemeinek egyike.

– Igen. Ilyenkor még biztosan akad. A zsilip túloldalán van a szálloda, a kocsma mögött, amelyet idejövet látott…

Pedig a legszívesebben ott tartaná a felügyelőt. Mintha félne egyedül maradni a kapitánnyal, akire már rá se mer nézni…

– Gondolja, hogy nincs senki a házban?

– Maga is meggyőződhetett róla.

– Ugye, reggel visszajön?

Elkíséri az ajtóig, és gyorsan bezárja utána. Maigret elmerül a ködben, amely olyan sűrű, hogy azt se látja, hova lép. De azért megtalálja a rácskaput. Érzi, hogy fűben jár, aztán a kavicsos úton. Ugyanakkor a távolból üvöltést hall, s csak nagy sokára jön rá, hogy mi az.

Tehénbőgésre emlékeztet, csak vigasztalanabb, tragikusabb.

– Hülye! – dörmögi a foga közt. – Ez csak a ködkürt…

Rosszul tájékozódik. Meredeken a lába alatt vizet lát: mintha füstölne. A zsilip falán van. Hallja, hogy valahol csigák csikorognak. Már nem emlékszik rá, hol kelt át a víz fölött az autóval, s amikor észrevesz egy keskeny pallót, rá akar térni.

– Vigyázat!…

Elképesztő! A hang ugyanis egészen közelről jött. Noha úgy érzi, hogy teljesen egyedül van, nem egészen három méterre tőle áll valaki, és bárhogy igyekszik, alig tudja kivenni a körvonalait.

Rögtön megérti a figyelmeztetést. A palló, amelyre rá akart térni, megmozdul. Ez maga a zsilipkapu, most nyitják ki, és a látvány még elképesztőbbé válik, mert egészen közel, néhány méterre tőle, nem is egy emberalak emelkedik fel, hanem egy igazi, házmagasságú fal. A tetején lámpák, fényüket megszűri a köd.

Egy hajó; kéznyújtásnyira halad el a felügyelőtől! Hajókötél esik le melléje, valaki fölkapja, egy kötélbakhoz viszi és rá tekeri.

– Hátra!… Vigyázat!… – kiáltja egy hang a magasban, a gőzös hídján.

Néhány másodperce még kihaltnak, elhagyatottnak látszott minden. És most, ahogy Maigret továbbmegy a zsilip mentén, rájön, hogy a ködben emberi alakok nyüzsögnek. Valaki egy forgattyút teker. Egy másik alak még egy hajókötéllel a kezében szalad valahova. Vámosok várják, hogy kidobják a hajóról a pallót, és ők felmehessenek a fedélzetre.

És mindez láthatatlanul, a nyirkos felhőben, amely gyöngyökben tapad bajusza szálaira.

– Át akar menni?

A hang Maigret közvetlen közelében szólal meg. Megint egy zsilipkapu.

– Akkor siessen, mert aztán jó negyedórát kell várnia…

Sietve átmegy, hallja, hogy fortyog a víz a lába alatt, s a távolban még mindig bőg a sziréna. Minél tovább halad előre, a ködös mindenség annál jobban megtelik valami nyüzsgő, titokzatos élettel. Felfigyel egy fényes pontra. Közelebb megy, és megpillant egy rakparthoz kikötött bárkát, s a bárkában egy halászt: rudakra akasztott, hatalmas hálót mártogat a vízbe.

A halász minden kíváncsiság nélkül ránéz, aztán válogatni kezd egy apró halakkal teli kosárban.

A hajó körül a köd fényesebb lesz, ki lehet venni a sürgés-forgást. A hajóhídon angolul beszélnek. A rakpart szélén, paszományos sapkában, papírokat vizsgálgat egy férfi.

A kikötőparancsnok! Az, aki Joris kapitány helyébe lépett!

Alacsony emberke ő is, de soványabb, a mozgása fürgébb. Tréfálkozik a hajó tisztjeivel.

Mindent összevéve: a világegyetem pár négyzetméternyi viszonylagos világosságra meg egy nagy, sötét lyukra zsugorodott össze, s csak sejteni lehet, hol a szárazföld, és hol a víz. A tenger, ott lent balra alig morajlik.

Nem pontosan ilyen volt az az este is, amelyen Joris váratlanul eltűnt? Papírokat vizsgálgatott ő is, mint a kollégája. Minden bizonnyal ő is tréfálkozott Ellenőrizte a zsilip kinyitását és lezárását, a víz magasságát. Nem volt szüksége rá, hogy lásson is. Néhány ismerős zaj elég volt neki. Hiszen itt azt se nézi senki, hogy hová lép.

Maigret pipára gyújt, és bosszús képet vág. Nem szereti sutának érezni magát. Dühös, hogy ilyen esetlen szárazföldi patkány, megijed vagy ámulatba esik mindentől, ami a tengerrel kapcsolatos.

A zsilipkapuk kinyílnak. A hajó behatol egy csatornába, amely valamivel keskenyebb, mint a Szajna Párizsnál.

– Bocsánat! Ön a kikötőparancsnok?… Maigret felügyelő vagyok a Bűnügyi Rendőrségtől… A kollégáját hoztam vissza.

– Itt van Joris?… Tehát csakugyan ő az?… Épp ma reggel hallottam róla… De igaz, hogy?…

Egy kis ujjmozdulat a homlok körül.

– Igen, legalábbis pillanatnyilag… ön az egész éjszakát a kikötőben szokta tölteni?

– Egyhuzamban öt óránál sohase többet… Addig tart a szolgálat. Dagálykor öt óra hosszat elég magas a víz ahhoz, hogy a hajók behatoljanak a csatornába, vagy kifussanak a tengerre… Ma épp most kezdtünk, és hajnali háromig maradunk…

Nagyon közvetlen ember. Kollégaként kezeli Maigret-t, hiszen végül is mind a ketten köztisztviselők.

– Bocsánat…

A nyílt tenger felé néz, ahol nem látszik semmi. És mégis azt mondja:

– Egy boulogne-i vitorlás kötött ki a cölöpműnél. Várja, hogy kinyíljanak a zsilip-kapuk…

– Előre jelentik önnek a hajók az érkezésüket?

– A legtöbb esetben. Főleg a gőzhajók. Ezek különben majdnem menetrendszerűen közlekednek. Szenet hoznak Angliából, és ércet visznek Caenból…

– Nem inna velem valamit? – veti fel a kérdést Maigret.

– Apály előtt nem… Addig itt kell lennem…

És parancsszavakat kiabál a láthatatlan embereknek, akikről pontosan tudja, hol vannak.

– Vizsgálatot kell indítania?

Léptek közelednek a falu felől. Egy férfi halad át az egyik zsilipkapu tetején, s amikor ráesik egy lámpa fénye, puskacső csillan meg a vállán.

– Ez ki?

– A polgármester. Vadkacsára megy vadászni. Saját leshelye van az Orne-on… A segédje már biztos ott is van, hogy előkészítse a dolgokat éjszakára…

– Mit gondol, nyitva találom még a szállodát?

– Az Universumot? Igen. De siessen… A tulaj nemsokára befejezi a kártyapartiját, és lefekszik… S ha lefeküdt, a világ minden kincséért sem kel fel senkinek…

– Viszlát holnap… – mondja Maigret.

– Viszlát! Tíztől leszek szolgálatban a kikötőben.

Kezet szorítanak, pedig nem is ismerik egymást. És az élet folyik tovább a ködben, ahol az ember minduntalan belebotlik valakibe, akit addig észre se vett.

Ez a köd tulajdonképpen nemcsak baljóslatú: több annál. Valami meghatározhatatlan nyugtalansággal, szorongással, fájdalommal tölti el az embert. Az az érzése, hogy egy ismeretlen világban van, ahol teljesen idegen, s amelyik a maga külön életét éli körülötte.

Ez a sötétség tele van láthatatlan emberekkel. Ott van például az a vitorlás, amelyik a sorsára vár, ott van egészen közel, s még csak nem is sejti az ember…

Maigret ismét elhalad a lámpája alatt mozdulatlanul üldögélő halász mellett Mondani szeretne neki valamit.

– No, harapnak a halak?

Mire a másik csak köp egyet a vízbe, és Maigret továbbmegy. Dühös, hogy ilyen ostobaságot kérdezett.

Az utolsó, amit hall, mielőtt belép a szállodába, a spaletták csukódása Joris kapitány házának emeleti ablakain.

Julie fél!… A macska akkor szökött ki a házból, amikor ők beléptek!…

– Ez a ködkürt egész éjszaka bőgni fog? – morogja türelmetlenül Maigret, mikor megpillantja a szálloda tulajdonosát.

– Amíg fel nem száll a köd… Meg lehet szokni…

*

Nyugtalan álma volt, mint amikor az ember megterheli a gyomrát, vagy még inkább amikor – gyerekkorában – valami nagy eseményre vár. Kétszer föl is kelt, és a hideg ablaküveghez nyomta az arcát, de csak az elhagyatott országutat látta, meg a világítótorony ide-oda mozgó fénycsóváját, amely mintha át akart volna döfni egy felhőt. S még mindig szólt a ködkürt, erőszakosan, agresszíven.

Harmadszor megnézte az óráját. Hajnali négy volt. Néhány halász, kosárral a hátán, facipőiben ütemesen dobogva igyekezett a kikötő felé.

Aztán szinte átmenet nélkül, szaporán dörömbölni kezdtek az ajtaján, Maigret válaszát meg sem várva kinyitották, s a nyílásban a szállodás feldúlt ábrázata jelent meg.

De közben jó sok idő elmúlt. Már napfény ragyogott az ablaküvegeken. A ködkürt ennek ellenére még mindig őrjöngött.

– Gyorsan!… Haldoklik a kapitány…

– Miféle kapitány?

– Joris kapitány… Julie szaladt ki a hírrel az imént a kikötőbe, hogy értesítsék önt, meg hívjanak orvost…

Maigret, csak úgy borzasan, már bújt is bele a nadrágjába – a cipőjét be sem fűzte –, aztán a kabátjába, a keménygallérról meg is feledkezett.

– Nem iszik valamit, mielőtt elmenne?… Egy csésze kávét?… Egy pohárka rumot?…

Dehogy ivott! Nem ért rá. Odakint a napsütés ellenére nagyon hűvös volt. Az országút még nedvesen csillogott a harmattól.

A felügyelő, miközben átkelt a zsilipen, megpillantotta a tengert. Teljesen sima volt és halványkék, de csak egy keskeny sáv látszott belőle, mert nem messze hosszú ködszalag takarta el a látóhatárt.

A hídon megszólította valaki.

– Ön a párizsi felügyelő?… A mezőőr vagyok… örvendek… Hallotta már?…

– Mit?…

– Azt mondják, borzasztó…Vigyázzon, jön az orvos kocsija.

A külső kikötőben lágyan ringatóztak a halászbárkák, piros meg zöld visszfényeket vetettek a vízre. Néhánynak felvonták a vitorláját, nyilván azért, hogy megszáradjon, el lehetett olvasni rajtuk a feketével festett számot.

A világítótorony mellett, a kapitány kis háza előtt két-három asszony. A kapu nyitva. Az orvos autója elrobogott Maigret és a mezőőr mellett, aki nem tágított a felügyelő mellől.

– Állítólag megmérgezték… Azt mondják, egészen elzöldült…

Maigret éppen abban a pillanatban lépett be a házba, amikor Julie sírva, dagadt szemekkel, kipirult arccal, lassan lefelé jött a lépcsőn. Kitessékelték a szobából, ahol az orvos a haldoklót vizsgálta.

A lányon még mindig hosszú, fehér hálóing volt a sebtiben magára kapott kabát alatt, s a lába meztelen volt a papucsban.

– Borzasztó, felügyelő úr!… El se tudja képzelni… Menjen föl gyorsan… Lehet, hogy…

Maigret akkor lépeti be a szobába, mikor az orvos, aki az ágy fölé volt hajolva, fölegyenesedett. Arcáról világosan le lehetett olvasni, hogy már nem tud mit tenni.

– Rendőrség…

– Ja úgy… Vége… Talán két-három perce van még… Egészen biztos, hogy sztrichninmérgezés…

Az ablakhoz lépett, és kinyitotta, mert a haldokló látott szájjal is csak nehezen jutott levegőhöz. És – valószerűtlen tabló – újból maguk előtt látták a napsütést, a kikötőt, a kibontott vitorlájú bárkákat meg a halászokat, amint ládákba ürítik a csillogó halakkal telt kosarakat.

Az éles ellentét miatt Joris arca sárgábbnak, illetve zöldebbnek látszott. Nem lehetett pontosan meghatározni, hogy milyennek. Semleges szín volt, összeegyeztethetetlen azzal az elképzeléssel, amelyet a hús-vér testről alkot magának az ember.

Minden tagja görcsösen, gépiesen rángott, vonaglott. És az arca mégis nyugodt volt, vonásai rezzenéstelenek, tekintete mereven szegeződött a szemközti falra.

Az orvos a kezében tartotta az egyik csuklóját, hogy megfigyelje a pulzus gyengülését. Egy bizonyos pillanatban az arckifejezésével jelezte Maigret-nek:

– Vigyázat!… Ez már a vég…

S ekkor váratlan, megindító dolog történt. Nem lehetett tudni, észhez tért-e a szerencsétlen. Csak egy mozdulatlan arcot láttak maguk előtt.

Nos, ez az arc most életre kelt. Vonásai megfeszültek, mint a sírni készülő gyereké. Szánalmas fintort vágott a szerencsétlen, mint aki már nem bírja tovább…

És két kövér könnycsepp buggyant ki a szeméből, és keresett utat magának…

S szinte ugyanabban a pillanatban szólalt meg az orvos fakó hangja:

– Bevégeztetett!

Hát cl lehetett ezt hinni? Pontosan akkor következett be a vég, amikor Jorisnak kicsordult két könnycsepp a szeméből!

S miközben a két könnycsepp még élt, és lassan legördült a füle felé, amely beitta őket, maga a kapitány halott volt.

Léptek hallatszottak a lépcsőházban. Odalenn Julie csukladozott egy csomó asszony közt. Maigret kilépett az ajtó elé, és halkan leszólt:

– Senki ne lépjen a szobába!…

– Csak nem?…

– De igen! – hangzott a válasz.

És Maigret visszament a napfényes szobába, ahol az orvos, lelkiismerete megnyugtatására, a fecskendővel még egy injekciót készült adni a szívbe.

A kerítés falán ott ült egy hófehér macska.

2. Az örökség

Valahonnan lentről, bizonyára a konyhából, a szomszédasszonyok közt vergődő Julie éles sikolyai hallatszottak.

És Maigret a nyitva maradt ablakon keresztül látta, hogy emberek érkeznek a faluból, ki lépésben, ki futva, kerékpáros suhancok, asszonyok, gyerekkel a karjukon, férfiak facipőben. Valóságos kis felvonulás volt. Rendezetlen sorokban, élénken gesztikulálva értek a hídhoz, átkeltek rajta, aztán elindultak a kapitány háza felé, pontosan úgy, mintha egy vándorcirkusz érkezése vagy egy autóbaleset csalta volna ki őket az otthonaikból.

Nemsokára akkora lett odakint a lárma, hogy Maigret becsukta az ablakot. A muszlin-függönyök megszűrték a napfényt. A szobában csendes, békés lett a légkör. A falakat rózsaszínű tapéta borította. A világos színű bútorok gondosan fényesre voltak dörzsölve. A kandalló párkányán egy váza trónolt, tele virággal.

A felügyelő az orvosra nézett, aki az éjjeliszekrényen álló vizesüveget meg poharat tanulmányozta. Még az ujját is belemártotta a pohárban maradt vízbe, aztán a nyelve hegyéhez érintette.

– Az mérgezett?

– Igen. A kapitánynak nyilván szokása volt, hogy éjszaka ivott egy pohár vizet. Amennyire meg tudom ítélni, ezúttal hajnali három óra felé tehette. Csak azt nem értem, miért nem kiabált segítségért.

– Azon egyszerű oknál fogva, hogy nem tudott beszélni. Sőt: egyáltalán semmiféle hangot nem tudott kiadni – morogta Maigret.

Beszólította a mezőőrt, és utasította, hogy értesítse a polgármestert és a caeni ügyészséget. Lentről még mindig sürgés-forgás hallatszott. S kint, a sehová sem vezető országút végén, csoportokban álldogáltak a falubeliek. Némelyikük, hogy kényelmesebb legyen a várakozás, letelepedett a fűbe.

A tengerár egyre emelkedett s már el is öntötte a kikötő bejáratánál húzódó homokzátonyokat. A látóhatáron füstoszlop jelezte, hogy egy gőzös várja, mikor indulhat a zsilip felé.

– Gondolja, hogy… – kezdte az orvos.

De elhallgatott, mert észrevette, hogy Maigret el van foglalva. Pontosan a két ablak közt állt egy sokfiókos mahagóni íróasztal. A felügyelő ezt nyitotta ki, és – mint ilyen alkalmakkor szokása volt – csökönyös arckifejezéssel számba vette a fiókok tartalmát. Ilyenkor szinte vadállatra emlékeztetett. Meggyújtotta hatalmas pipáját, és lassan pöfékelt. Vaskos ujjai kímélet nélkül tapogatták végig a fiókokban talált holmikat.

Például a fényképeket. Több tucat volt belőlük. Köztük Joris sok barátjának a fényképe, majdnem mindegyik tengerésztiszti egyenruhában, majdnem mindegyik egyidős vele. Vagyis Joris fenntartotta a kapcsolatot volt bresti iskolatársaival, s azok a világ minden részéből írtak neki. Levelezőlap formátumú naiv tájkép volt a legtöbb, egyformán banális, akár Saigonból, akár Santiagóból érkezett.

„Üdvözlet Henrytól.”

Meg:

„Végre! Megvan a harmadik karpaszomány! Üdv! Eugène”

A levlapok többsége így volt címezve: „Joris kapitánynak, a Diana fedélzetén. Angol–normandiai Hajózási Társaság, Caen.”

– Régóta ismerte a kapitányt? – kérdezte Maigret az orvostól.

– Néhány hónapja. Amióta a kikötőben volt. Előzőleg a polgármester egyik hajóján a tengert járta. Huszonnyolc évig volt a hajó parancsnoka.

– A polgármester egyik hajóján?

– Igen. Ernest Grandmaison úr az Angol–normandiai Hajózási Társaság igazgatója. A társaság tizenegy gőzösének úgyszólván egyedüli tulajdonosa…

Még egy fotó: ezúttal maga Joris, huszonöt évesen. Máris kurta a lába, széles, mosolygós, de egy kicsit csökönyös az arca. Igazi breton!

Végezetül, egy vászontokban, oklevelek, az érettségi bizonyítványtól a kereskedelmi tengerészeti kapitányi képesítésig, hivatalos papírok, születési anyakönyvi kivonat, katonakönyv, útlevél…

Egy boríték a földre esett, Maigret utána hajolt. A papírja már megsárgult.

– Végrendelet? – érdeklődött az orvos, akinek az ügyész megérkezéséig már nem volt semmi dolga.

Joris kapitány házában nyilván a bizalom légköre uralkodott, mert a boríték még csak le sem volt ragasztva. Benne számvevő őrmesterhez illő, szinte rajzolt betűkkel teleírt papírlap:

„Alulírott Yves-Antolne Joris (született Paimpolban, foglalkozása tengerész) valamennyi ingóságomat és ingatlan javaimat alkalmazottamra, Julie Legrand-ra hagyományozom, jutalmul sok évi odaadó szolgálatáért,
azzal a kikötéssel, hogy az alábbi tárgyakat az itt megnevezett személyeknek juttatja:

bárkámat Delcourt kapitánynak, a kínai porcelán készletet Delcourt kapitány feleségének, faragott elefántcsont botomat…”

A kikötő kis létszámú személyzetének tagjai közül, akiket Maigret az éjszaka sürögni-forogni látott a ködben, alig maradt ki valaki. Még a zsilipőr is kapott egy halászhálót, „a csűrben levő háromrétű állítóhálót”, ahogy a végrendelet megfogalmazta.

E pillanatban szokatlan lárma támadt. Julie kihasználta, hogy az asszonyok egy pillanatig nem figyeltek rá – grogot készítettek neki, hogy „erőre kapjon” –, és nekiiramodott a lépcsőnek. Feltépte a szoba ajtaját, eszelősen körülpillantott, az ágy felé rohant, aztán döbbenten visszahőkölt, az utolsó pillanatban a hatása alá került a halál tényének.

– Hát csakugyan?…

Lerogyott a szőnyegre, alig lehetett érteni, mit kiabál, csak ennyit tudtak kivenni a szavaiból :

–…lehetetlen… ó, szegény gazdám… ó, én… én szegény gazdám…

Maigret nagyon komoly arccal lehajolt hozzá, segített neki fölállni, aztán bevonszolta a kapálódzó teremtést a szomszéd szobába, amelyik éppen a leány szobája volt. Nem volt kitakarítva. Ruhadarabok hevertek az ágyon, a szappanos víz is benne volt még a lavórban.

– Ki töltötte meg azt a vizesüveget az éjjeliszekrényen?

– Én magam… Tegnap reggel… Amikor virágot is tettem a kapitány szobájába.

– Egyedül volt akkor a házban?

Julie lihegett. Lassanként megnyugodott, de el is csodálkozott Maigret kérdésein.

– Mit képzel? – kiáltott fel hirtelen.

– Semmit se képzelek. Csillapodjon. Épp az imént olvastam Joris végrendeletét.

– Na és?

– Minden vagyonát maga örökli. Gazdag lett…

De e szavak csak újabb könnyeket csaltak ki Julie szeméből.

– A kapitányt az üvegben levő vízzel mérgezték meg.

A leány megvetéstől csillogó szemekkel mérte végig, és üvölteni kezdett:

– Mit akar ezzel mondani? Mi ez? Mit akar mondani?

Olyan állapotban volt, hogy elkapta Maigret alsókarját, és hevesen megrázta a felügyelőt. Kis híja, hogy nem karmolt és ütött.

– Csendesebben. Csillapodjon. Még csak a kezdetén vagyunk a vizsgálatnak. Nem gyanúsítok senkit. Csak tájékozódom.

Kopogtak az ajtón. A mezőőr volt.

– Az ügyészség csak kora délután tud kijönni. A polgármester úr hajnalban tért haza a vadászatról, s még ágyban volt. Mihelyt elkészül, azonnal jön.

Feszült idegállapotban volt mindenki. Az egész házban érződött a feszültség. S a kinti tömeg, amely csak várt, maga se tudta, mire, még fokozta az idegesség, a zavar érzését.

– A házban szándékozik maradni? – kérdezte Maigret a lánytól.

– Miért ne? Hová mehetnék?

Maigret megkérte az orvost, hogy jöjjön ki vele a halottas szobából, s kulcsra zárta a szoba ajtaját. Julie mellett csak két asszonyt hagyott, a világítótorony őrének meg az egyik zsilipkezelőnek a feleségét.

– Ne engedje, hogy a többiek betegyék a lábukat – mondta a mezőőrnek. – Szükség esetén próbálja meg ügyesen szétoszlatni a kíváncsiakat. Ő maga elhagyta a házat, keresztülnyomakodott a csoportosulásokon, és elindult a híd felé. A ködkürt még mindig bőgött a messzeségben, de mivel a szél a szárazföld felől fújt, alig lehetett hallani. A hőmérséklet megenyhült. A nap óráról órára fényesebben sütött. A tengerár egyre emelkedett.

Két zsilipkezelő már megérkezett a faluból, és megkezdte a szolgálatot. A hídon Maigret összetalálkozott Delcourt kapitánnyal, akivel az éjszaka beszélgetett. A kapitány hozzálépett.

– Nos? Csakugyan igaz?

– Igen. Jorist megmérgezték.

– Ki tette?

A tömeg kezdett eltávolodni a kapitány házától. Igaz, hogy a mezőőr szélesen gesztikulálva csoportról csoportra járt, s az Isten tudja mit mondott nekik. Viszont minden tekintet a felügyelőt követte, ő került az érdeklődés középpontjába.

– Már kezdődik a szolgálata?

– Még nem. Még háromlábnyit emelkednie kell a víznek. Nézze csak! Az a gőzös, amelyik ott horgonyoz a kikötőben, már hajnali hat óra óta várakozik.

Még néhányan közeledtek habozva a két férfi felé: a vámosok, a fő zsilipkezelő, a halászati felügyelő meg a parti őrhajó kapitánya. Csak a segéderők készülődtek neki a napi munkának.

Vagyis ott volt mindenki, akit Maigret a ködben csak sejtett, s most, napvilágnál alkalma nyílt látni is. S kétlépésnyire ott volt a matrózkocsma. Ablakain és üvegajtaján át rá lehetett látni a zsilipre, a hídra, a kőgátra, a világítótoronyra és Joris házára.

– Nem innánk egy pohárral? – vetette fel a felügyelő.

Egyébként sejtette, hogy ez a kis társaság minden dagálykor össze szokott jönni a kocsmában. A kapitány előbb megbizonyosodott a víz állásáról.

– Van még fél órám – jelentette ki.

Először ők ketten léptek be a hajópadlós kocsmába, aztán lassacskán, habozva beszivárogtak utánuk a többiek is. Maigret intett nekik, hogy üljenek ugyanahhoz az asztalhoz.

Meg kellett törnie a jeget, meg kellett mutatnia nekik, hogy milyen ember, bizalmat kellett keltenie bennük, sőt: bizonyos mértékig be kellett fogadtatnia magát a társaságba.

– Mit isznak? Összenéztek. Még mindig feszélyezve érezték magukat.

– Ilyenkor egy konyakos kávét szoktunk inni.

Egy asszony szolgálta ki őket. A tömeg is átjött a hídon, megpróbált belesni a kocsmába. Az embereknek nem volt kedvük hazamenni a faluba, inkább szétszóródtak a kikötőben, hogy megvárják a fejleményeket.

Maigret megtömte a pipáját, aztán körbekínálta a dohányzacskót. Delcourt kapitány inkább cigarettára gyújtott. De a fő zsilipkezelő a szájába dugott egy csipetnyi bagót, miután fülig pirulva kinyögte:

– Hát ha megengedi…

– Különös tragédia, ugye? – kockáztatta meg végül is Maigret.

Mindnyájan tudták, hogy a mondat el fog hangzani, de azért továbbra is kimérten hallgattak.

– Joris kapitány rendes fickónak látszott…

És várt. Közben lopva az arcokat figyelte.

– Túl rendes volt! – felelte Delcourt, aki valamivel idősebb volt egykori kollégájánál, de korántsem olyan ápolt, és szemmel láthatólag nem vetette meg az alkoholt.

Mindamellett beszéd közben sem mulasztotta el a függönyön keresztül a víz magasságát meg a hajót figyelni, amelyik már vonta fel a horgonyát.

– Kicsit korán kezdik! Az Orne sodra rögtön ki fogja lökni őket a zátonyokra…

– Egészségükre… Szóval senki se tudja, mi történt szeptember tizenhatodikán éjjel…

– Senki… Ködös éjszaka volt, olyanféle, mint a mára virradó… Én nem voltam szolgálatban… Ettől függetlenül kilencig itt maradtam kártyázni Joris kapitánnyal meg a barátainkkal, akiket itt lát…

– Minden este össze szoktak jönni?

– Majdnem minden este… Ouistreham-ban semmiféle szórakozási lehetőség nincs… Azon az estén Joris helyett háromszor-négyszer másnak kellett beülni a partiba, mert neki ott kellett lennie egy-egy hajó átkelésén… Fél tízkor ért véget a szolgálat… Joris elindult a ködben, mintha hazamenne…

– Mikor vették észre, hogy eltűnt?

– Másnap… Julie jött és kereste… Elaludt, még mielőtt a kapitány hazatért volna, és reggel csodálkozott, hogy nem találja a szobájában…

– Sokat ivott Joris?

– Egy pohárnál többet soha! – jelentette ki a vámos, akinek lassan kedve támadt bekapcsolódni a beszélgetésbe. – És nem dohányzott!

– És…mondja csak…Julie meg ő?…

A többiek összenéztek. Tétováztak, mosolyogtak.

– Nem lehet tudni… Joris esküdözött, hogy nem… Csak hát…

Megint a vámos szólt közbe.

– Nem azt jelenti, hogy rosszat mondunk róla, amikor azt mondjuk, hogy nem egészen olyan ember volt, mint mi… Nem, nem volt gőgös, nem ez a megfelelő szó rá… Csak éppen adott magára, érti?… Ő sose jött volna facipőben szolgálatba, mint Delcourt…

Esténként ugyan itt szokott kártyázni, de nappal be nem tette volna ide a lábát… Nem tegezte le a zsilipőröket… Nem tudom, érti-e, mit akarok mondani…

Maigret nagyon jól értette. Eltöltött néhány órát Joris takaros, egyszerű, gondos rendben tartott házában. És most látta ezt az egyszerűbb, lomposabb kocsmai társaságot. Ezek itt nyilván egyik aperitifet a másik után isszák. A hangok nyilván egyre harsányabbak lesznek, a légkör sűrűbb, egy kicsit közönséges.

Joris csak kártyázni járt ide, nem mesélt a magánügyeiről, és egyetlen pohár után távozott is.

– Már majdnem nyolc éve, hogy az a lány nála lakik. Akkor úgy tizenhat éves lehetett… Taknyos, rosszul öltözött falusi kislány volt…

– Most meg…

A pincérnő hívás nélkül az asztalukhoz lépett egy üveg pálinkával, és még egy „konyakot” töltött a poharakba, amelyeknek már csak a fenekén volt egy kis kávé. Nyilván ez is megszokott dolog volt.

– Most meg az, aki… Szóval… A bálokon például nem táncol akárkivel… És ha a boltban bizalmaskodnak vele, ahogy egy kis cseléddel szokás, megsértődik… Nehéz az ilyesmit megérteni… Pláne, hogy a bátyja…

– Bátyja?…

A fő zsilipkezelő titkon a szemébe nézett a vámosnak. De Maigret így is észrevette ezt a pillantást.

– Úgyis megtudja a felügyelő! – legyintett a vámos, aki nem volt kénytelen egyetlen pohár konyakos feketével megelégedni. – A bátyja nyolc évet ült… Egy este leitta magát Honfleurben…Többedmagával volt, és éktelen lármát csaptak az utcán… A rendőrség beleavatkozott, és a fiú olyan csúnyán megütött egy rendőrt, hogy az a rákövetkező hónapban belehalt…

– Tengerész a fiú?

– Régebben hosszú járatú hajókon szolgált, aztán hazajött. Most egy paimpoli két-árbocoson járja a tengert. A Saint Michel-en.

Decourt kapitányon az idegesség jelei mutatkoztak.

– Gyerünk – mondta és felállt. – Indulás…

– Mielőtt még a gőzös a zsilipkamrába ér!… – sóhajtotta a vámos, akinek nem volt olyan sürgős.

Csak hárman maradtak. Maigret intett a pincérnőnek, aki erre visszajött az üveggel.

– Erre is jár néha a Saint Michel?

– Néha igen…

– Szeptember tizenhatodikán is járt?

A vámos a szomszédját hívta tanúbizonyságul.

– Úgyis megtudta volna, ha megnézi az átkelési naplót! Igen, járt… Sőt: a köd miatt az előkikötőben éjszakázott, és csak hajnalban indult tovább…

– Merre?

– Southampton felé… Én ellenőriztem a papírjait… Malomkőnek való követ szállított Caenból.

– S azóta nem látták Julie bátyját a környéken?

A vámos ezúttal fintorogni kezdett, elbizonytalanodott, kiitta a poharát.

– Ezt azoktól kéne megkérdezni, akik azt állítják, hogy tegnap látták… Én nem láttam semmit…

– Tegnap?

Vállvonogatás. Egy hatalmas gőzös siklott be a zsilip kőfalai közé, sötét tömege úrrá lett az egész tájon, kéménye magasabbra nyúlt, mint a csatornát szegélyező fák.

– Mennem kell…

– Nekem is…

– Mennyit fizetek, kisasszony? – kérdezte Maigret.

– Bizonyára benéz még hozzánk máskor is. Nincs itt a tulajdonosnő…

Akik még mindig azt várták, hogy történjék valami a kapitány háza körül, most úgy tehettek, mintha a zsilipen áthaladó angol gőzöst néznék. Maigret kilépett a kocsmából. Ugyanabban a pillanatban ért oda a faluból egy férfi, és a felügyelő kitalálta, hogy ez a polgármester, akit előző nap csak sötétben látott.

Magas, negyvenöt és ötven közt levő, elhízott, rózsás arcú férfi volt, szürke vadászöltözékben, lábszárvédőben, mint a pilóták. Maigret hozzálépett.

– Grandmaison úr?… Maigret felügyelő, a Bűnügyi Rendőrségtől…

– Örvendek – felelte gépiesen a másik.

És a kocsmára nézett, aztán Maigret-re, aztán megint a kocsmára, s mintha ez lett volna az arcára írva:

„Fura társaság egy magas rangú közhivatalnok számára!”

Folytatta útját a zsilip felé, amelyen át kellett mennie, hogy a házhoz jusson.

– Csakugyan meghalt Joris?

– Csakugyan – felelte Maigret, akinek nem nagyon tetszett ez a magatartás.

A lehető leghagyományosabb magatartás volt: a kisvárosi nagyemberé, aki azt hiszi, hogy ő a világ közepe, falusi nemesember módjára öltözködik, és azzal áldoz a demokráciának, hogy odavet egy-egy jónapotot a kisembereknek, szórakozottan kezet szorít velük, és néha még azt is megkérdezi, mi van a gyerekeikkel.

– És elkapta már a gyilkost?… Úgy tudom, maga hozta vissza Jorist, és… Bocsánat…

És elindul a halászati felügyelő felé. Nyilván ő a fegyverhordozója, ha vadkacsavadászatra megy, mert azt mondja neki:

– Baloldalt meg kell igazítani a nádat… Az egyik csalimadár nem ér semmit… Reggelre félig megdöglött…

– Igenis, polgármester úr.

Visszaindul Maigret felé, de közben még kezet fog a kikötőparancsnokkal, s odaveti neki:

– Hogy van? Hogy van?

– Köszönöm, polgármester úr.

– Hol is tartottunk, felügyelő?… Ja igen. Mi igaz a szóbeszédből, hogy kilyukasztották a koponyáját, megfoltozták, bedilizett, meg mit tudom én, mi?…

– Kedvelte ön Joris kapitányt?

– Huszonnyolc évig állt a szolgálatomban. Rendes fickó volt, lelkiismeretesen látta el a dolgát.

– Becsületes is?

– Majdnem mind azok.

– Mennyit keresett?

– Ahogy vesszük. A háború mindent összezavart… De még így is eleget ahhoz, hogy megvehesse azt a kis házat. És fogadni mernék, hogy legalább húszezer frankja volt a bankban.

– Nem több?

– Nem hinném, hogy ötezer franknál többet tévednék.

Kinyitották a felső zsilipkaput, a hajó behatolt a csatornába, s a helyét elfoglalta egy másik, amely Caenból érkezett, és a nyílt tenger felé tartott.

Még mindig eszményien csendes idő volt. Sokan követték tekintetükkel a két férfit. Az angol matrózok hajójuk fedélzetéről békésen nézegették a manővert figyelő tömeget.

– Mi a véleménye Julie Legrand-ról, polgármester úr?

Grandmaison habozott egy darabig.

– Buta kis liba. Megszédült, mert Joris túlságosan elkényeztette… Azt hiszi magáról, hogy… nem is tudom, mit… mindenesetre másnak hiszi magát, mint ami.

– És a bátyja?

– Őt sose láttam… Úgy hallottam, züllött alak…

Maguk mögött hagyták a zsilipet, és elértek a rácskapuhoz. A ház körül még mindig ott játszadozott néhány suhanc, valami érdekes látványosságra várva.

– Mivel ölték meg Jorist?

– Sztrichninnel!

Maigret merevebben már nem is viselkedhetett volna. Lassan lépkedett, mindkét kezét zsebre vágva, foga közt a pipával. S ez a pipa illett kövér arcához: majdnem negyed csomag kapadohány volt beletömve.

A fehér macska egész hosszában elnyúlva feküdt a naptól átmelegedett kerítésfalon. A két férfi közeledtére leugrott és elszaladt.

– Maga nem jön be? – kérdezte csodálkozva a polgármester, mikor látta, hogy Maigret váratlanul megáll.

– Egy pillanat! Ön szerint Julie szeretője volt a kapitánynak?

– Fogalmam sincs róla! – dörmögte bosszúsan Grandmaison úr.

– Gyakran járt ön ebben a házban?

– Soha! Joris az alkalmazottam volt… És ilyen esetben…

Mosolya nagyúri mosoly akart lenni.

– Ha nincs kifogása ellene, végezzünk minél gyorsabban. Vendégeket várok ebédre…

– Ön házasember?

És Maigret konokul kitartott amellett, hogy a maga elképzelése szerint folytatja a beszélgetést, kezével a rácskapu kilincsén.

Grandmaison úr végigmérte, valóban felülről lefelé, mert egy méter nyolcvanöt centi magas volt. A felügyelő észrevette, hogy ha nem is kimondottan kancsal, egy kis aszimmetria mindenesetre van a két szembogara közt.

– Szeretném figyelmeztetni, hogy ha tovább is ilyen hangon beszél velem, megbánhatja… Mutassa meg, amit meg kell mutatnia, aztán…

És maga lökte be a rácskaput. Belépett a házba. Az őrt álló mezőőr készségesen beengedte.

A konyhának üvegajtaja volt. Maigret első tekintetre megállapította, hogy valami nem stimmel: a két asszony ott volt ugyan, de Julie sehol.

– Hol a lány? – kérdezte.

– Felment a szobájába… Bezárkózott…

És nem hajlandó lejönni…

– Csak úgy, minden ok nélkül?

A világítótorony-őr felesége válaszolt:

– Kezdett jobban lenni… Még mindig sírdogált, csendesen, bár szívhez szólóan…

Mondtam neki, hogy talán egyen valamit, mire kinyitotta a faliszekrényt…

– Na és?

– Nem is tudom… Mintha megijedt volna… Egyenest a lépcsőnek rohant, aztán hallottuk, hogy kulcsra zárja a szobája ajtaját…

A faliszekrényben csak edények voltak, egy kosárban néhány alma, egy tányéron sós lében ázó heringek meg két zsírfoltos tányér: a zsírnyomok arra engedtek következtetni, hogy húsmaradék volt rajtuk.

– Még mindig várom, hogy szíveskedjék rendelkezni velem – szólalt meg türelmetlenül a polgármester, aki kint maradt a folyosón. – Már fél tizenkettő… Azt hiszem, ennek a lánynak a viselt dolgai…

Maigret kulcsra zárta a faliszekrényt, a kulcsot zsebre vágta, és súlyos léptekkel elindult a lépcső felé.

3. A faliszekrény

– Nyissa ki, Julie!

Semmi válasz, csak egy ágyra vetődő test puffanása.

– Nyissa ki!

Semmi! Erre Maigret nekivetette a vállát az ajtónak, s a zárat tartó csavarok egyszeribe kiszakadtak.

– Miért nem nyitott ajtót?

A lány nem sírt. Nem is volt izgatott. Ellenkezőleg: összekuporodva feküdt, és rezzenéstelen tekintettel meredt maga elé. Mikor a felügyelő már majdnem mellette volt, felugrott az ágyról, és elindult az ajtó felé.

– Hagyjon békén! – mondta élesen.

– Akkor adja ide a levelet, Julie!

– Miféle levelet?

Támadó hangon beszélt, azt hitte, így jobban leplezheti, hogy hazudik.

– Megengedte a kapitány, hogy a bátyja meglátogassa?

Semmi válasz.

– Szóval nem engedte meg! És a bátyja mégis el szokott jönni! Valószínűleg azon az éjszakán is itt járt, amikor Joris eltűnt…

Egy rideg, szinte gyűlölködő pillantás.

– A Saint Michel a kikötőben volt. Csak természetes, hogy meglátogatta… Egyetlen kérdést… Amikor idejön, szokott neki enni adni, ugye?

– Vadállat! – sziszegte a lány a foga közt.

A felügyelő folytatta:

– Itt járt tegnap is, mialatt maga Párizsban volt. Nem sikerült találkoznia magával, itthagyott hát egy levelet. Hogy biztosan maga találja meg, és ne másvalaki, a faliszekrénybe tette, ahol az ennivalót tartja. Adja ide azt a papírt…

– Már nincs meg!

Maigret körülnézett. A kályhában nem égett a tűz, az ablak zárva volt.

– Adja ide!

A leány nem úgy ellenkezett, mint egy értelmes nő, hanem mint egy dühös gyerek. Olyannyira, hogy amikor a felügyelő észrevette, hová téved a tekintete, szinte szeretettel dünnyögte:

– Ostoba teremtés!

A levél egyszerűen a párna alá volt dugva, az ágyon, ahol Julie az imént feküdt. De a szolgáló, ahelyett hogy letette volna a fegyvert, megmakacsolta magát, és újból támadott. Megpróbálta kitépni a cédulát a felügyelő kezéből, aki csak mulatott a mérgén.

– Ennyi az egész? – kérdezte, miközben lefogta a lány kezét.

A papíron macskakaparáshoz hasonló, helyesírási hibákkal teli írással ez állt:

„Ha hazagyüsz a gazdáddal nagyon vigyáz rá, mer vannak rosz emberek akik haragusz-nak rá. Kéthárom nap múlva viszagyüvök a hajóval. A sültet ne kerezsd. Megetem. Maradok szerető bátyád.”

Maigret lehajtotta a fejét. Olyan zavarba jött, hogy nem is foglalkozott többet a lánnyal.

Negyedórával később a kikötőparancsnok közölte vele, hogy a Saint Michel-nek Fécamp-ban kell lennie, és ha továbbra is északnyugati marad a szél, másnap éjszaka megérkezik.

– Ön valamennyi hajó helyzetét ismeri?

És Maigret nyugtalan pillantást vetett a szikrázó tengerre, amelyen egyetlen füstoszlop volt látható, az is nagyon messze.

– A kikötők kapcsolatban vannak egymással. Tessék! Itt a ma várható hajók jegyzéke.

És megmutatta a felügyelőnek a kikötőparancsnokság irodájának falán lógó fekete táblát s a krétával ráírt neveket.

– Sikerült valami nyomra bukkannia?… Ne nagyon higgyen annak, amit összevissza beszélnek… Még a komoly emberek is!… Ha tudná, mennyi az irigység szülte pletyka errefelé!…

Monsieur Delcourt tisztelgett egy távolodó teherhajó kapitányának, aztán a kocsma felé pillantott, és sóhajtott egyet.

– Majd meg fogja látni!

Három órakor fejeződött be az ügyészségi szemle, s legalább tíz úr masírozott ki Joris házából. Belökték a kis zöld rácskaput, és elindultak az előtte várakozó négy kocsi felé, amelyet kíváncsiak tömege vett körül.

– Errefelé bizonyára rengeteg a vadkacsa! – fordult az ügyészhelyettes Grandmaison úr felé, miután szemügyre vette a környéket.

– Az idei év rossz. Tavaly viszont…

Gyorsan az első kocsihoz sietett, amelynek már felbúgott a motorja.

– Ugye, benéznek hozzám egy pillanatra? A feleségem számít rá…

Maigret maradt utolsónak, és a polgármester, eléggé kényszeredett udvariassággal, felszólította:

– Szálljon be hozzánk. A meghívás természetesen önnek is szól…

Joris kapitány kis házában csak Julie és a két asszony maradt, no meg az ajtó előtt a mezőőr, hogy megvárja a hullaszállító kocsit, amely majd Caenba viszi a halottat.

Az autókban már majdnem olyan volt a légkör, mint egyes temetések után, amikor is a hazatérők – jókedvű emberek lévén – a végén igen vidám hangulatba kerülnek. A polgármester előadást tartott az ügyészhelyettesnek, miközben Maigret a szemközti ülésen kényelmetlenkedett:

– Ha csak rajtam múlna, itt tölteném az egész évet. De a feleségem nem rajong ennyire a falusi életért. Így aztán többnyire caeni házunkban lakunk… Egyébként a feleségem nemrég jött haza Juan-les-Pins-ből. Egy hónapig volt ott a gyerekekkel –

– Hány éves már a nagyobbik, a fiú?

– Tizenöt…

A kocsik elrobogtak a zsilip személyzete mellett – azok jól megnézték őket –, aztán a Lion-sur-Merbe vezető országúton egykettőre elértek a polgármester villájához. Hatalmas, normandiai stílusban épült villa volt, körülötte fehér kerítés, porcelán állatfigurákkal teleszórt gyepszőnyeg.

Az előcsarnokban Madame Grandmaison sötét selyemruhában, nagyon előkelő, nagyon társaságbeli hölgyhöz illő mosollyal fogadta vendégeit. A szalon ajtaja szélesre volt tárva. A dohányzóban már várták őket az asztalon a szivarok meg az italok.

Mindnyájan ismerték egymást. Egy szűk körű caeni társaság került itt össze. Fehér kötényes szobalány vette gondjába a kabátokat és kalapokat.

– Igazán sose járt még Ouistrehamban, bíró úr? Hát hány éve lakik már Caenban?

– Tizenkettő, drága asszonyom… Ni-csak! Gisèle kisasszony!

Egy tizennégy éves bakfis, de már igazi nagylány, s főleg a modora révén anyjához hasonló társaságbeli hölgy hajolt meg a vendégek előtt. Maigret-t azonban elfelejtették bemutatni a ház úrnőjének.

– Gondolom, hogy a látottak után szívesebben isznak valami töményet, mint egy csésze teát… Egy kis konyakot, ügyészhelyettes úr? Madame még mindig Fontaine-bleau-ban van?…

Egyszerre több csoportban is folyt a társalgás. Maigret röptében elkapott egy-egy mondatfoszlányt.

– Nem!… Egy éjszaka tíz vadkacsa a maximum… Esküszöm, hogy egyáltalán nincs hideg… A leshely fűtve van…

Másutt meg:

–… Sok gondot okoz a bérletidíj-válság?

– Attól függ, melyik részvénytársaságról van szó. Mi meg sem érezzük, egyetlen hajónkat se állítottuk le. De a kis hajózási vállalkozók, főleg akiknek csak part menti hajózásra alkalmas kétárbocosaik vannak, kezdenek kifulladni… Azt lehet mondani, hogy elvileg minden kétárbocos eladó, mert nem hozzák be még a bérleti díjukat sem…

– Nem, asszonyom – dünnyögte megint másutt az ügyészhelyettes –, nincs mitől tartani. A rejtély, ha ugyan van egyáltalán rejtély e haláleset körül, hamarosan megoldódik. Igaz, felügyelő?… Ejnye… Bemutatták már?… Maigret felügyelő, a Bűnügyi Rendőrség egyik legkitűnőbb vezetője…

Maigret merev volt, az arca is a lehető legbarátságtalanabb. Megvető pillantással mérte végig a kis Giséle-t, aki mosolyogva tartott elébe egy tányér aprósüteményt.

– Köszönöm, nem kérek!

– Tényleg? Nem szereti a süteményt?

– Egészségükre!

– A mi szeretetre méltó háziasszonyunk egészségére!

A vizsgálóbíró – magas, sovány, ötven év körüli férfiú, aki vastag cvikkerével is alig látott – félrevonta Maigret felügyelőt.

– Természetesen szabad kezet kap tőlem. De hívjon fel minden este és tájékoztasson. Mi a véleménye? Ugyebár gyilkosság?

S mivel Grandmaison úr közeledett feléjük, hangosabban folytatta:

– Egyébként szerencsésnek mondhatja magát, hogy olyan polgármesterrel van dolga, mint Ouistreham polgármestere. Meg fogja könnyíteni a munkáját… Igaz, kedves barátom?… Éppen azt mondtam a felügyelőnek…

– Ha a felügyelő úr óhajtja, házam a rendelkezésére áll. Bizonyára a szállodában szállt meg.

– Igen! Köszönöm a szíves meghívást, de ott közelebb vagyok a kikötőhöz…

– És azt hiszi, hogy éppen a kocsma az a hely, ahol valami nyomra bukkan?… Vigyázat, felügyelő!… Maga nem ismeri az ouistrehamiakat!… Gondolja csak el, milyen lehet az olyan emberek fantáziája, akik egész életüket kocsmában töltik… Saját apjukat és anyjukat képesek lennének megvádolni, csak azért, hogy egy jó sztorijuk legyen –

– Mi lenne, ha nem erről beszélnének végre? – kérdezte nyájas mosollyal Madame Grandmaison. – Egy süteményt, felügyelő?… Tényleg nem?… Nem szereti az édességet?

Másodszor már igazán sok volt! Kis híja, hogy Maigret tiltakozása jeléül elő nem húzta zsebéből a hatalmas pipát.

– Elnézést… Mennem kell, hogy utánanézzek egy-két apróságnak…

Nem próbálták tartóztatni, semmivel sem ragaszkodtak jobban a társaságához, mint ő az övékéhez. Odakünn megtömte a pipáját, és lassan elindult a kikötő felé. Ott már ismerték. Tudták, hogy együtt ivott a kocsmabeli társasággal, s kicsit már maguk közé tartozóként üdvözölték.

Mikor a rakpartra ért, a hullaszállító kocsi már elindult Joris kapitány holttestével Caen felé, de az egyik földszinti ablakban még látni lehetett Julie arcát. A két asszony akkor próbálta elvonszolni onnan a lányt a konyha felé.

Egy halászbárkát, amely nemrég kötött ki, s két matróza éppen a halakat osztályozta, egész csődület állt körül. A vámosok a híd korlátjának támaszkodva várták a szolgálat lassan múló óráinak a végét.

– Épp most kaptam az értesítést, hogy a Saint Michel csakugyan holnap érkezik! – lépett Maigret-hez a kikötőparancsnok. – Három napot töltött Fécamp-ban, meg kellett javítani az orrárbocát…

– Mondja csak… Szokott a Saint Michel tőkehalikrát szállítani?

– Tőkehalikrát?… Nem. Norvégiából az ikra skandináviai kétárbocosokon vagy kis gőzösökön érkezik… De azok nem Caenba futnak be… Egyenest a szardínia-kikötőkbe szállítják a rakományukat. Concarneau-ba, Sables d’Olonne-ba, Saint-Jean-de-Luz-be.

– Hát fókaolajat?

Erre már nagyot nézett a kapitány.

– Mit kezdene vele?

– Nem tudom.

– Nem! A rövid járatú hajók rakománya majdnem mindig ugyanaz: zöldség meg főleg hagyma Angliának, szén a bretagne-i kikötőknek, kő, cement, pala… Igaz is, megkérdeztem a zsilipkezelőket a Saint Michel legutóbbi átkelése felől. Szeptember tizenhatodikán közvetlenül a dagály végén érkezett ide Caenból. Már majdnem véget ért a szolgálat. Joris figyelmeztette őket, hogy már nem elég magas a víz a kikötőben, hogy kifuthassanak a tengerre, pláne ködben. A tulaj mégis ragaszkodott hozzá, hogy átkeljen a zsilipkamrán, mert másnap korán akart indulni. Ott töltötték az éjszakát a külső kikötőben, a cölöpműnél. Apálykor szárazra is kerültek. Csak reggel kilenc óra felé tudtak elindulni…

– És Julie bátyja a hajón volt?

– Egész biztos! Csak hárman vannak: a kapitány, aki egyben a hajó tulajdonosa is, meg két matróz. Dagadt Louis.

– Ez a volt fegyencnek a neve?

– Igen. Dagadt Louis-nak hívják, mert még önnél is testesebb, s akár félkézzel is meg tudná önt fojtani…

– Rosszféle ember?

– Ha a polgármesternek vagy valamelyik helybeli polgárnak teszi fel ezt a kérdést, igent fog rá mondani. Én nem ismertem, mielőtt börtönbe került. Ritkán fordul meg itt.

Én csak annyit tudok, hogy Ouistrehamban soha nem követett el semmiféle ostobaságot. Inni persze iszik… Vagyis inkább… A csuda tudja… Mindig részegnek látszik… Jön… Megy… Húzza a lábát, ferdén tartja a vállát meg a fejét, szóval nem túlságosan bizalomgerjesztő a külseje… A Saint Michel tulajdonosa meg van vele elégedve…

– Tegnap is itt járt, amikor a húga nem volt itthon.

Delcourt kapitány elfordította a fejét, nem mert nemet mondani. És Maigret ekkor értette meg, hogy mindent soha nem fognak elmondani neki, hogy ezek közt a tengeri emberek közt valamiféle titkos összetartás van.

– Nemcsak ő…

– Mit mond?

– Nem érdekes. Állítólag valami idegent is láttak errefelé ólálkodni… De ez nem biztos…

– Ki látta?

– Nem tudom… Csak úgy beszélik…

Nem inna valamit?

Maigret másodszor is beült a kocsmába. Lekezeltek vele.

– Na, az ügyészségi urak ugyancsak gyorsan elintézték a dolgukat…

– Mit isznak?

– Sört…

A nap még nem bújt el egészen, de a fák közt már ködoszlopok kígyóztak, s a csatorna vize kezdett füstölögni.

– Megint egy ködös éjszaka! – sóhajtott fel a kapitány.

És abban a pillanatban felbődült a sziréna.

– Ez a világítóbója, a kikötő bejáratánál.

– Gyakran járt Norvégiában Joris kapitány? – tette fel váratlanul a kérdést Maigret.

– Amikor még az Angol–normandiai-nál dolgozott, igen. Főleg közvetlenül a háború után, mert szűkében voltunk a fának. Vacak egy rakomány, nem ad lehetőséget manőverezésre.

– Ön is ennél a társaságnál dolgozott?

– Nem sokáig. Én főleg a bordeaux-i Wormsnak dolgoztam. „Villamosoztam”, ahogy mondani szokás, azaz mindig ugyanazon az útvonalon jártam: Bordeaux-tól Nantes-ig és Nantes-tól Bordeaux-ig… Tizennyolc esztendeig!

– Julie honnan való?

– Egy port-en-bessini halászcsaládból…

Ha ugyan lehet halászoknak nevezni az ilyeneket… Az apja nem sokat keresett… A háború alatt halt meg… Az anyja alighanem még most is halat árul az utcán, no meg főképp vörös bort iszik a kocsmákban…

Maigret másodszor mosolyodott el furcsán, mikor Julie-re gondolt. Ismét maga előtt látta a lányt, amint betoppan Párizsban az irodájába, csinos kék kosztümben, kicsit dacosan.

Aztán mikor ma reggel ügyetlenül birkózott vele, mint egy kislány, mert nem akarta odaadni neki bátyja levelét.

Joris háza lassan elmosódott a ködben. Már nem égett a villany sem az emeleten, ahonnan elvitték a hullát, sem az ebédlőben! Legfeljebb a folyosón és persze hátul a konyhában, ahol a két szomszédasszony tartózkodott Julie-vel.

A segéd-zsilipkezelők is megjelentek a kocsmában, de tudatában lévén a rangkülönbségnek, az egyik hátsó asztalhoz telepedtek le, és elkezdtek dominózni. Kigyúlt a világítótorony fényszórója.

– Ezt nem ön fizeti – mutatott a kapitány a poharakra. – Most rajtam a sor.

Maigret szokatlanul tompa hangon tette fel a kérdést:

– Ha Joris élne, hol lenne most? Itt?…

– Nem. Otthon. Papucsban…

– Az ebédlőben? Vagy a szobájában?

– A konyhában… Elolvasná az újságot, aztán egy kertészeti szakkönyvet tanulmányozna… Rajongott a virágokért… Nézze csak meg: még ilyenkor is tele van virággal a kertje…

A többiek nevettek, de egy kicsit feszélyezte is őket, hogy ők nem rajonganak a virágokért, szívesebben ülnek a kocsmában.

– Vadászni nem járt?

– Ritkán… Ha egyszer-egyszer meghívta valaki…

– A polgármester?

– Az is előfordult… Vadkacsaszezon idején néha együtt mentek ki a leshelyre…

A kocsmában rossz volt a világítás, olyannyira, hogy a sűrű füstben alig lehetett látni a dominózókat. A hatalmas kályha még bágyasztóbbá tette a légkört. Odakint már majdnem sötét volt, de a köd miatt nyugtalanítóan, szinte vészjóslóan sötét. A sziréna egyfolytában bőgött. Maigret pipája sercegett.

Hátradőlt a székén, félig lehunyta a szemét, és megpróbálta rendezni valahogy az összefüggéstelen masszát alkotó, szétszórt tényeket.

– Jorisnak hat hétre nyoma veszett, és kilyukasztott, megfoltozott koponyával tért haza – jegyezte meg. Nem is tudta, hogy hangosan gondolkozik.

– És megérkezése napján már várta a méreg!

Julie meg csak másnap találta meg a faliszekrényben bátyja figyelmeztetését!

Maigret sóhajtott egy nagyot, s mintegy összefoglalásként azt dünnyögte:

– Tehát meg akarták ölni! Aztán meggyógyították! Utána mégis megölték! Hacsak…

A három tény ugyanis sehogy se volt összeegyeztethető. És felmerült egy furcsa gondolat. Olyan furcsa, hogy már-már ijesztő volt.

– Lehet, hogy az első alkalommal nem megölni akarták! Csak az eszétől megfosztani!

Nem azt mondták-e a párizsi orvosok, hogy a műtétet csakis kiváló sebész végezhette?

De hát kilyukasztják-e egy ember koponyáját csak azért, hogy megfosszák az eszétől?

Meg aztán mi bizonyítja, hogy Joris csakugyan elvesztette az eszét?

Asztaltársai áhítatos csendben figyelték Maigret-t. Csak a vámos intett a pincérnőnek:

– Még egy rundot…

És a melegben ki-ki elmerült a maga gondolataiba. De az agyak már ködösek voltak a pálinkától.

Hallották, amint elrobog három autó, az ügyészség képviselői tértek vissza Caenba a Grandmaison házaspárnál rendezett fogadás után. Joris kapitány holtteste ekkor már a Törvényszéki Orvostani Intézet egyik hűtőszekrényében feküdt.

Több szó nem esett. Csak a dominókockák koppantak a fényét vesztett asztalon, a zsilip-kezelők előtt. És érezni lehetett, hogy a rejtély lassanként mindegyikük agyát foglalkoztatni kezdi, mindegyiküket nyomasztja, ott van a levegőben, szinte megfoghatóan. Az arcok elkomorultak. A legfiatalabb vámos elfogódottan felállt, és akadozva megszólalt:

– Ideje hazamennem az asszonyhoz…

Maigret odanyújtotta dohányzacskóját a mellette ülőnek. Az megtömte a pipáját, és továbbadta a zacskót a szomszédjának. Aztán ismét megszólalt egy hang, ezúttal Delcourt-é. Ő is felállt, hogy kiszabaduljon a nyomasztóvá vált légkörből.

– Mennyivel tartozom, Marthe?

– Két rundó?… Kilenc frank hetvenöt… És három frank tíz tegnapról…

Mindenki felállt. Nyirkos levegő hatolt be a nyitott ajtón. Kezet fogtak.

Odakint ki-ki a maga útján beleveszett a ködbe. Még sokáig hallatszott a léptek visszhangja és mindenek fölött a sziréna vibráló üvöltése.

Maigret mozdulatlanul állt egy darabig, és hallgatta maga körül a távolodó lépteket. Nehéz léptek voltak, néha elbizonytalanodtak, néha meg hirtelen felgyorsultak…

És rájött, hogy – senki se tudta volna megmondani, hogyan történt – kicsírázott a félelem.

Azok, akik ott hazafelé igyekeznek, mind félnek. Félnek valamitől és mindentől, valami bizonytalan veszedelemtől, kiszámíthatatlan katasztrófától, a sötétségtől és a világosságtól.

– Hátha még nincs vége?…

Maigret kiverte pipájából a hamut, és begombolta a felöltőjét.

4. A „Saint Michel”

– Ízlik? – nyugtalankodott a szállodás minden egyes fogásnál.

– Kitűnő! Kitűnő! – felelte mindannyiszor Maigret, pedig tulajdonképpen azt se tudta, mit eszik.

Egyedül volt a szálloda negyven-ötven személy befogadására alkalmas éttermében. A szálloda a nyári szezonban Ouistrehamba érkező fürdőzők számára épült. Berendezése, mint valamennyi strandszállóé. Az asztalokon kis virágvázák.

Semmi köze ahhoz az Ouistrehamhoz, amelyik a felügyelőt érdekelte, s amelyet lassacskán sikerült már megértenie.

Ez utóbbi volt az oka elégedettségének. Nyomozásai során legjobban az első találkozásoktól irtózott, a velük járó melléfogásoktól és téves elképzelésektől.

Itt van például ez a név: Ouistreham! Párizsban egy olyan képet idézett fel, amelynek semmi köze sem volt a valósághoz: egy Saint-Malo típusú kikötőt. Aztán, az első este, Maigret baljóslatú, barátságtalan és hallgatag emberek lakta helységnek találta.

De most már ismerte. Otthon érezte magát benne. Ouistreham jelentéktelen falu volt egy alacsony fákkal szegélyezett útszakasz végén. Fontos csak a kikötője: a zsilip, a világítótorony, Joris háza és a matrózkocsma.

És e kikötő életritmusa, a naponkénti két dagály, a kosarakkal jövő-menő halászok s a maroknyi ember, akit csak a hajók jövés-menése foglalkoztat…

Voltak szavak, amelyeknek határozottabb jelentésük volt: hajóskapitány, teherhajó, rövid járatú hajó… Látta a kikötő vérkeringését, és rájött a játékszabályokra.

A rejtélyre még nem derült fény. Ami megmagyarázhatatlan volt az elején, továbbra is az maradt. De legalább a személyek a helyükre kerültek, ki-ki a magáéra, a maga légkörébe, a megszokott kerékvágásba…

– Sokáig marad itt? – kérdezte a szállodás, aki maga szolgálta fel a feketét.

– Nem tudom.

– Ha a szezon idején történik a dolog, hallatlan károm lett volna belőle…

Tulajdonképpen négy Ouistreham volt, Maigret most már pontosan meg tudta különböztetni őket: Ouistreham, a kikötő… Ouistreham, a falu… Ouistreham, a kisváros, néhány villájával, mint például a polgármesteré az országút mentén… és végül Ouistreham, a tengeri fürdő, amely jelenleg nem egzisztált.

– Elmegy?

– Járok egyet lefekvés előtt.

Éppen dagály volt. Odakint jóval hidegebb volt, mint az előző napokban, mert a még mindig tejszerű köd jépcseppekké kristályosodott.

Vaksötét volt. Minden zárva. Csak a világítótorony könnybe lábadt szemét lehetett látni. És a zsilipen felelgetett egymásnak néhány emberi hang.

Rövid szirénabúgás. Két lassan közeledő lámpa, az egyik zöld, a másik piros, s valami nagy, sötét tömeg siklik végig a zsilip falával egyvonalban.

Maigret most már tudta, miről van szó. Egy gőzös volt, a tenger felől érkezett. Felbukkant egy árnyalak, hogy elkapja a hajó kötelét, és rátekerje a legközelebbi kötélbakra. Aztán a parancsnoki hídról felhangzott a kapitány vezényszava: hátra és megállni!

Delcourt haladt el a közelében, nyugtalanul meredt a kőgát felé.

– Valami baj van?

– Nem tudom… összeráncolta a homlokát, mintha csak erős akarat kellett volna hozzá, hogy ki lehessen venni valamit a vaksötétben. Két ember már éppen újra be akarta csukni a zsilipkaput. Delcourt odakiáltott nekik:

– Várjatok egy kicsit!

Aztán hirtelen, elképedve:

– De hisz ez…

Ekkor, nem egészen ötven méterre tőlük, kiabálni kezdett valaki:

– Hé! Louis! Vond be az orrvitorlát, és igyekezz balra tartani!

A hang alulról jött, a fekete lyukból, a kőgát felől. S mintha egy szentjánosbogár közeledett volna. Csak sejteni lehetett, hogy ott mozog valami, az orrvitorla csapkodásából, amelynek gyűrűi csikorogtak a vezetőkötélen.

Aztán egy kifeszített nagyvitorla haladt el karnyújtásnyira mellettük.

– Csak azt szeretném tudni, hogy csinálták – dünnyögte a kikötőparancsnok.

És a vitorlás felé fordulva elordította magát:

– Távolabb! Fordítsátok az orrát a gőzöstől balra, különben nem lehet becsukni a kapukat…

Egy ember máris partra ugrott egy kötéllel, és most csípőre tett kézzel nézelődött maga körül.

– A Saint Michel? – kérdezte Maigret.

– Az… Úgy jöttek, akár egy gőzös…

Odalenn csak egy kis lámpa égett a hajóhídon, megvilágítva az ott heverő holmikat, egy hordót, egy kötélcsomót, s ki lehetett venni egy férfi körvonalait is, aki a kormány-rúdtól a kétárbocos orra felé szaladt.

A zsilipkezelők egymás után odajöttek, hogy különös érdeklődéssel vegyék szemügyre a hajót.

– A kapukhoz, fiúk!… Gyorsan… A csörlőket!…

Mikor a kapuk becsukódtak, a víz összeszorult a zsilipkamrában, s a két hajó lassan fölemelkedett. A kis fénypont közelebb került. A hajóhíd majdnem egy szintbe került a rakparttal, és a rajta álló ember odaszólt a kikötőparancsnoknak:

– Hogy vagy?

– Megvagyok – felelte zavartan Delcourt. – Hamar megjöttetek.

– Jó szelünk volt, és Louis valamennyi vitorlát felhúzta. Úgyhogy egy tehergőzöst is magunk mögött hagytunk.

– Caenba mész?

– Igen, ott rakodok ki. Itt semmi újság?

Maigret két lépésre állt, Dagadt Louis alig valamivel messzebb. Mégis alig látták egymást. Csak a kikötőparancsnok és a Saint Michel kapitánya beszélgetett.

Delcourt egyébként minduntalan Maigret felé fordult, nem tudta, mennyit mondhat el.

– Igaz, hogy Joris visszajött? Mintha azt írta volna az újság…

– Visszajött, de már el is távozott…

– Hogy érted?

Dagadt Louis közelebb jött egy lépéssel, mindkét keze a zsebében, a válla ferde. Így, a sötétben tagbaszakadt, de petyhüdt, bizonytalan vonású fickónak látszott.

– Meghalt…

Ezúttal Louis odalépett Delcourt-hoz, és megérintette.

– Ez igaz? – dörmögte.

Maigret most hallotta első ízben a hangját. És ez a hang is erőtlennek tűnt. Rekedt volt s kissé vontatott. Az arcát még mindig nem lehetett tisztán kivenni.

– Még aznap éjjel megmérgezték, ahogy visszajött…

És Delcourt elővigyázatosságból gyorsan hozzátette, egy pillanatra sem volt kétséges, hogy miért:

– Itt is van egy felügyelő Párizsból, akinek az a feladata, hogy…

És megkönnyebbült. Már rég azon tűnődött, hogy is közölje ezt a Saint Michel személyzetével. Vajon attól félt, hogy valami meggondolatlanságot mondanak?

– Ja úgy! Szóval az úr rendőr…

A hajó egyre feljebb emelkedett. Kapitánya átlépett a párkányán, kiugrott a rakpartra, és habozva kezet fogott Maigret-vel.

– Na de ilyet! – mondta. Persze még mindig Jorisra gondolt.

És érezni lehetett rajta, hogy ő is ideges. Idegessége még feltűnőbb volt, mint Delcourt-é. A nagydarab Louis hol az egyik, hol a másik lábára állt, fejét oldalt hajtotta. Vakkantott valamit, de a felügyelő nem értette.

– Mit mond?

– Tájszólásban beszél. Azt mondta, hogy disznóság!…

– Mi a disznóság? – kérdezte Maigret az egykori fegyenctől.

De az csak némán nézett a szemébe. Most már közel álltak egymáshoz, ki tudták venni egymás arcát. Dagadt Louis-é püffedt volt. Valószínűleg kövérebb is volt a másikénál, bár lehet, hogy csak azért látszott annak, mert mindig ferdén tartotta a fejét.

Püffedt arc, kidülledt szemek.

– Maga tegnap itt volt! – mondta neki a felügyelő.

A zsilipkamra feltöltődött. A felső zsilipkapuk kinyíltak. A gőzös a csatorna vizére siklott, és Delcourt-nak el kellett szaladnia, hogy megkérdezze a hajó tonnatartalmát és azt, hogy honnan jött. Hallatszott, amint a parancsnoki hídról lekiabálják:

– Kilencszáz tonna!…Rouenból…

De a Saint Michel nem hagyta el a zsilipkamrát, és a zsilip körül a kezelőszemélyzet érezte, hogy valami rendkívüli történik. A fülüket hegyezve várakoztak a sötétben, ki-ki a maga posztján.

Delcourt már jött is vissza, naplójába jegyezve a kapott adatokat.

– Nos? – kérdezte türelmetlenül Maigret. – Halljam!

– Mit akar hallani? – dörmögte Louis. – Azt mondja, hogy itt voltam, hát itt voltam…

Nem volt könnyű megérteni, mert a szavakat furcsamód lenyelve, csukott szájjal beszélt, mintha közben majszolna valamit. Nem szólva arról, hogy erősen falusias kiejtse volt.

– Miért jött ide?

– Hogy meglátogassam a húgomat…

– S mivel a húga nem volt itthon, hagyott neki egy levelet.

Maigret közben titokban szemügyre vette a vitorlás tulajdonosát, aki ugyanúgy volt öltözve, mint a matróza. Nem volt rajta semmi jellegzetes. Inkább látszott jóravaló művezetőnek, mint hajóskapitánynak.

– Három napig Fécamp-ban kellett maradnunk, mert valamit rendbe kellett hoznunk a hajón… Persze hogy Louis kihasználta az alkalmat, hogy meglátogassa Julie-t – szólt közbe.

Sejteni lehetett, milyen feszülten figyelnek a medence körül. Nyilván mindenki vigyázott, hogy zajt ne csapjon. A távolban még mindig bőgött a sziréna, s a cseppfolyóssá vált ködtől fényes és fekete lett a kövezet.

A kétárbocoson kinyílt egy fedélzeti lejáró, és előbukkant-egy kócos üstök meg egy torzonborz szakáll.

– Na mi van?… Itt maradunk?…

– Pofa be, Célestin! – mordult rá a tulajdonos.

Delcourt topogott, hogy fölmelegedjen, s talán azért is, mert nem tudta, menjen-e vagy maradjon.

– Miből gondolta, Louis, hogy Jorist veszedelem fenyegeti?

Mire Louis csak vállat vont.

– Na miből?… Mivel a koponyáját már kilyukasztották, nem volt nehéz kitalálni.

Nem ártott volna egy tolmács, olyan nehéz volt kitalálni a motyogásából a félig elnyelt szavakat.

Mérhetetlen feszültség s valami tompa szorongás volt a levegőben. Louis Joris háza felé pillantott, de az éjszakában semmit se lehetett látni, még egy feketébb foltot sem.

– Otthon van Julie?

– Igen… Meglátogatja?

Louis tagadóan rázta a fejét, akár egy medve.

– Miért nem?

– Biztos bőg.

Ezt valahogy úgy ejtette ki, hogy pisztos-pög… S ezt is olyan undorral, mint aki látni se bírja, ha sír valaki.

Még mindig ott álltak egy helyben. A köd még sűrűbb lett, már vizes volt tőle a válluk. Delcourt úgy érezte, hogy közbe kell szólnia.

– Nem ártana inni valamit…

Egyik embere, valahonnan távolabbról, a maga külön zugából figyelmeztette:

– Épp most csukták be a kocsmát!

Mire a Saint Michel kapitánya felajánlotta:

– Akkor talán igyunk egyet a kabinomban…

*

Négyen voltak: Maigret, Delcourt, Dagadt Louis és a hajó tulajdonosa, akinek Lannec volt a neve. A kabin nem volt nagy. A kis kályha túlságos meleget árasztott, csak úgy gőzölgött tőle minden, s a kardánról lelógó petróleumlámpa fénye szinte vörös volt.

Fényezett, szurokfenyőből készült falak. Összevissza vagdalt tölgyfa asztal, olyan öreg már, hogy minden sík felület elgörbült rajta. Meg néhány piszkos tányér, ragacsos, vastag pohár és egy fél üveg vörös bor.

Jobbra és balra egy-egy négyszögletes bemélyedés a falban, akár egy-egy ajtó nélküli szekrény. Két ágy: a kapitányé és Louis-é, a helyetteséé. Bevetetlenül, piszkos csizmák és ruhadarabok rájuk dobálva. Kátrány-, pálinka-, konyha- és hálószobaszag, de főleg a hajó meghatározhatatlan, áporodott szaga.

A világosságban korántsem voltak olyan titokzatosak a jelenlevők. Lannecnek barna bajsza volt és okos, eleven szeme. Elővett egy szekrényből egy üveg pálinkát, és kiöblítette a poharakat: megtöltötte őket vízzel, s a vizet kiloccsantotta a földre.

– Igaz, hogy szeptember tizenhatodikán éjjel itt voltak?

Dagadt Louis meggörnyedve könyökölt az asztalra. Lannec felelt, miközben töltött:

– Igen, itt voltunk.

– Ugye, ritkán szoktak a külső kikötőben éjszakázni, ahol az árapály miatt a horgonykötelek mellett kell virrasztaniuk?

– Előfordul – vágta rá habozás nélkül Lannec.

– Ez néha lehetővé teszi, hogy nyerjenek néhány órát – szólt oda Delcourt, aki mintha a közvetítő szerepét akarta volna játszani.

– Joris kapitány nem jött fel a hajóra?

– Csak amikor a zsilipkamrában voltunk… Később nem.

– És semmi szokatlant nem láttak vagy hallottak?

– Egészségükre… Nem… Semmit…

– És maga, Louis, maga lefeküdt?

– Azt hiszem, igen…

– Hogy mondja?

– Úgy, hogy azt hiszem, igen… Rég volt már…

– Nem látogatta meg a húgát?

– Lehet, hogy meglátogattam… De csak rövid időre…

– Hát nem tiltotta meg Joris, hogy betegye a lábát a házába?

– Üres szóbeszéd – morogta a másik.

– Mit akar ezzel mondani?

– Semmit… Azt, hogy ez csak amolyan szóbeszéd… Szüksége van még rám?

Komoly bizonyíték nem volt ellene. Ráadásul Maigret-nek egyáltalán nem volt kedve letartóztatni őt.

– Ma már nincs.

Louis breton nyelven váltott néhány szót a főnökével, felállt, kiitta a poharát, és megérintette a sapkáját az ujjával.

– Mit mondott önnek? – kérdezte a felügyelő.

– Hogy ne kelljen velem jönnie Caenba meg vissza… Ha kirakodtam, visszajövet megtalálom.

– Hová megy?

– Azt nem mondta.

Delcourt buzgón kidugta a fejét a fedélzeti nyíláson, fülelt, aztán rövid néhány perc múlva visszajött.

– A kotróhajón van.

– Micsodán?

– Nem látta a csatornán a két kotróhajót? Jelenleg már használaton kívül vannak. De fekvőhely akad rajtuk. A tengerészek szívesebben alszanak meg egy ócska hajón, mint szállodában.

– Még egy pohárral? – kérdezte Lannec.

Maigret összehúzta a szemét, körülnézett, és kényelembe helyezte magát.

– Melyik kikötőt érintették elsőnek, miután szeptember tizenhatodikán elhagyták Ouistrehamot?

– Southamptont… Terméskövet kellett ott kiraknom…

– Utána?

– Boulogne-t.

– Norvégiában nem jártak azóta?

– Ott csak egyszer jártam, hat esztendeje…

– Jól ismerte Jorist?

– Tudja, mi mind ismerjük egymást… La Rochelle-től Rotterdamig… Egészségükre! Ezt a pálinkát éppen Hollandiából hoztam. Szivarozik?

Egész dobozzal vett elő az egyik fiókból.

– Ezek a szivarok ott tíz centbe kerülnek… Egy frankba!

Vastag, sima, gyűrűs szivarok voltak.

– Különös! – sóhajtott fel Maigret. – Nekem azt mondták, hogy Joris a külső kikötőben kereste fel önt a hajón… Méghozzá nem is egyedül…

De Lannec éppen egy szivar végének a levágásával volt elfoglalva, s mikor ismét fölemelte a fejét, semmiféle érzelmet nem lehetett leolvasni az arcáról.

– Semmi okom se lenne rá, hogy eltitkoljam…

Kintről valaki felugrott a hajóhídra, amely nagyot döndült. Aztán a létra fölött megjelent egy fej.

– Jön a Le Havre-i gőzös!

Delcourt gyorsan felállt, és odaszólt Maigret-nek:

– Szabaddá kell tenni számára a zsilipet… A Saint Michel-nek azonnal indulnia kell…

Lannec meg azt mondta:

– Gondolom, megengedi, hogy folytassam az utamat.

– Caenba?

– Persze. A csatorna csak oda vezet. Holnap estére minden bizonnyal végzünk is a kirakodással…

Becsületes képük volt! Nyiltan beszéltek! És mégis hamisan hangzott minden szavuk! De olyan ügyesen csinálták a dolgot, hogy lehetetlen lett volna megmondani, miért hangzik úgy, mi bennük a hamisság.

Csupa derék ember! Mert mind annak látszottak, Lannec éppúgy, mint Delcourt, Joris éppúgy, mint azok ott a matrózkocsmában. Nem keltett-e még Dagadt Louis is olyan benyomást, hogy züllött alak létére is rokonszenves?

– Majd én leoldom a kötelet, Lannec… Maradj csak…

És a kikötőparancsnok nekiállt letekerni a hajókötelet a bakról. Az öreg matróz, aki elgémberedve bukkant elő posztjáról, zsémbesen dünnyögte:

– Dagadt Louis persze megint meglépett!

És kieresztette az orrvitorlákat, aztán egy csáklyával ellökte a kétárbocost a parttól. Maigret az utolsó pillanatban ugrott ki a szárazföldre. A ködből végleg eső lett, és így már látni lehetett a kikötő lámpáit, az alakok körvonalait és a Le Havre-i gőzöst, amely türelmetlenül sípolva kért bebocsátást.

Csikorogtak a csörlők. A víz beözönlött a nyitott zsilipkapukon. A kétárbocos nagyvitorlája eltakarta a kilátást a csatornára.

De a hídról Maigret ki tudta venni a két kotróhajót; furcsa alakú, éktelenül nagy hajók voltak, rozsda borította, rosszat sejtető felépítménnyel.

Óvatosan közeledett feléjük, mert arrafelé tele volt a part szeméttel, ócska kábelekkel, vasmacskákkal meg egyéb vasdarabokkal. Végigment egy pallóul szolgáló deszkán, és halvány világosságot észlelt a repedéseken keresztül.

– Hé, Dagadt Louis! – kiáltotta.

A világosság hirtelen kialudt. A fedélzeti nyíláson nem volt zárószerkezet. Előbukkant Dagadt Louis felsőteste.

– Mit akar? – morogta.

De ugyanakkor megmozdult alatta valami más is a kotróhajó belsejében. Egy óvatosan lopakodó árnyék. Hallani lehetett, hogy rezeg a bádoglemez, s hogy az árnyalak neki-nekiütközik valaminek.

– Ki van ott veled?

– Velem?

Maigret keresgélni kezdett maga körül, s kis híján lezuhant a kotróhajó aljába, ahol méternyi magasan állt az iszap.

Volt ott valaki, az biztos. De már másfelé járt. Most a kotróhajó egy másik részéből hallatszottak a reccsenések. És Maigret nem tudta, hová mehetett az illető. Nem ismerte az apokaliptikus hajó berendezését, s egy markoló vederbe bele is verte a fejét.

– Nem mondod meg?

Érthetetlen morgás volt a válasz, nyilván azt akarta jelenteni:

– Nem tudom, miről beszél…

A sötétben legalább tíz emberre lett volna szükség, hogy átkutassák a két kotróhajót. Méghozzá olyanokra, akik ismerik a terepet. Maigret tehát visszavonult. Az eső miatt bámulatosan messzire elhallatszott minden hang. A kikötőben azt mondta valaki:

–… éppen keresztbe állt a csatornán –

Odasietett. A Le Havre-i gőzös másodkapitánya mutogatott valamit Delcourt-nak, aki Maigret láttán éktelenül zavarba jött.

– Nehéz elhinni, hogy úgy vesztették el, hogy észre se vették – folytatta a gőzös másodkapitánya.

– Mit? – kérdezte a felügyelő.

– A csónakot. – (Csolnaknak ejtette.)

– Miféle csónakot?

– Ezt ni. A mólónál ütköztünk bele. Azé a vitorlásé, amelyik előttünk haladt. Rá van írva hátul a neve: Saint Michel.

– Biztos eloldódott – szólt közbe Delcourt, és vállat vont. – Megesik az ilyesmi!

– Szó sincs róla! Ilyen időben a csónakot nem szokták vontatókötélre venni, hanem a fedélzeten tartják.

A zsilip személyzete még mindig ott állt a zsilip körül, ki-ki a posztján, s próbálta megérteni, mi történt.

– Majd holnap utánanézünk. A csónakot hagyják itt.

Delcourt félresikerült mosollyal az arcán Maigret felé fordult.

– Látja, milyen fura foglalkozás ez? Mindig történik valami rendkívüli.

A felügyelő nem mosolygott. Komolyabb hangon már nem is beszélhetett volna:

– Ide figyeljen! Ha holnap hét óráig, vagy mondjuk, nyolcig nem látna, telefonáljon Caenba, az ügyészségre.

– Hogyhogy?

– Jó éjszakát! És a csónak itt marad!

Hogy megtévessze őket, zsebre dugott kézzel, felöltője gallérját felhajtva, elindult a mólón. Alatta, előtte és kétoldalt a tenger morajlott. Tüdeje megtelt jódos levegővel.

Már majdnem a móló végére ért, amikor egyszerre csak lehajolt, és fölvett valamit.

5. A Dűnék Boldogasszonya

Maigret napkeltekor tért vissza az Hotel Universum-ba. Alig húzta a lábát, felöltője nehéz volt a nedvességtől, torka száraz az egyfolytában való pipázástól. Sehol senki. De a konyhában rábukkant a szállodatulajdonosra, aki éppen akkor gyújtott tüzet.

– Egész éjjel odakint volt?

– Igen. Lenne szíves minél hamarabb felhozni egy kis kávét a szobámba? Apropó, vehetnék egy forró fürdőt?

– Be kell gyújtanom a kazánt.

– Ne fáradjon.

Még mindig ködös, szürke reggel, de a köd világos, fényes. Maigret-nek szúrt a szeme, üres volt az agya. Miközben a kávéját várta a szobájában, odaállt a nyitott ablak elé.

Furcsa éjszaka. Nem történt semmi rendkívüli. Szenzációs felfedezésekről aligha lehetett volna beszélni. Maigret mégis előbbre jutott a tragédia megértésében. Egy csomó új elem társult a már birtokában levőkhöz.

A Saint Michel megérkezése. Lannec viselkedése. Lehetett-e vajon kétértelműnek nevezni ezt a viselkedést? Szó sincs róla! És mégsem volt egészen egyértelmű. De néha Delcourt sem viselkedett egészen egyértelműen. Mint ahogy senki sem a kikötőben!

Dagadt Louis viselkedése például egyenesen gyanús volt. Nem ment Caenba a kétárbocossal. Egy elhagyott kotróhajón töltötte az éjszakát. És Maigret biztos volt benne, hogy nem egyedül.

És valamivel később azt is megtudta a felügyelő, hogy mielőtt a Saint Michel a kikötőbe ért, elvesztette a csónakját. És a móló végén olyasmit talált, amire éppen ott igazán nem számított: egy arany töltőtollat.

A móló fából épült, cölöpökre. A legvégén, a zöld lámpa mellett, egy vaslétrán lehetett a tengerre ereszkedni. Arrafelé bukkantak a csónakra.

Más szóval: amikor a Saint Michel megérkezett, egy utas volt a fedélzetén, aki nem akarta, hogy Ouistrehamban bárki is lássa. Az utas csónakba szállt, és az árra bízta a csónakot. Amikor a vaslétrához ért, és kétrét görnyedve felkapaszkodott a mólóra, az arany töltőtoll kiesett a zsebéből.

És az illető a kotróhajóra ment, ahol később Louis csatlakozott hozzá.

A történteket szinte matematikai pontossággal lehetett rekonstruálni. És csak egyféleképpen értelmezni.

Eredmény: egy ismeretlen rejtőzködik Ouistrehamban. Nem ok nélkül jött ide. Vagyis valamilyen feladatot kell végrehajtania. És olyan körökből való, ahol arany töltőtollat használnak.

Nem matróz! Nem csavargó! A luxus-töltőtollból elegáns öltözékre lehet következtetni. Az illető nyilván úrféle, ahogy falun szokták mondani.

És tél idején egy úrféle Ouistrehamban nem maradhat észrevétlen. Nappal semmiképp sem hagyhatja el a kotróhajót. De nem fogja-e éjjel megpróbálni elvégezni, amiért idejött?

Maigret bosszúsan beletörődött, hogy őrt kell állnia. Fiatal nyomozóknak való feladat. Órákat tölteni a szitáló esőben, és lesni a kotróhajó sötét, bonyolult körvonalait!

Nem történt semmi. Senki se hagyta el a hajót. Felkelt a nap, s a felügyelő most dühös volt, hogy még egy forró fürdőt sem vehet. Az ágyat nézte, s azon tűnődött, hogy aludjon-e néhány órát.

Belépett a szállodás a kávéval.

– Nem fekszik le?

– Még nem tudom. Elvinne egy táviratot a postára?

A parancsot Lucas nyomozónak, akivel együtt szokott dolgozni, hogy azonnal jöjjön. Maigret-nek ugyanis nem volt kedve még egy éjszakán át őrt állni.

A nyitott ablakból látni lehetett a kikötőt, Joris kapitány házát s az öbölben a homokzátonyokat, amelyeket szabadon hagyott az apály.

Mialatt Maigret a táviratot fogalmazta, a szállodás az ablakon nézelődött kifelé. S anélkül hogy valami fontosságot tulajdonított volna a szavainak, megjegyezte:

– Nocsak! A kapitány cselédje! Sétálni megy…

A felügyelő felnézett, és megpillantotta Julie-t, aki kulcsra zárta a rácskaput, és sietős léptekkel elindult a strand felé.

– Van valami arrafelé?

– Hogy érti?

– Úgy, hogy vajon hová megy? Arra is vannak házak?

– Nincs ott az égvilágon semmi! Csak a strand, ahol soha senki se jár, mert csupa hullámtörő gát meg iszapgödör.

– Nincs ott valami út vagy ösvény?

– Nincs! Egykettőre az Orne torkolatánál van az ember, és a folyó partja végig mocsaras…Ja igen! A mocsarak közt vannak kiépítve a vadkacsavadászok leshelyei…

Maigret összeráncolta a homlokát, s már indult is. Nagy léptekkel átkelt a hídon, s mikor a strandra ért, Julie-nek mindössze csak kétszáz méternyi előnye volt.

A strand elhagyatott volt. Élőlény sehol, a ködben csak a sirályok röpködtek sivítozva. Jobb felé dűnék, ezek közé hatolt a felügyelő, hogy Julie észre ne vegye.

Hűvös volt. A tenger csendes. A partszegélyen a víz fehéren, ütemesen tajtékzott, mintha lélegezne, reccsenve morzsolta szét a kagylókat.

Julie nem „sétált”. Nagyon is sietett, jól összehúzva magán kis fekete kabátját. Joris halála óta még nem volt ideje gyászruhát csináltatni, így aztán meglevő fekete vagy sötét színű holmijait szedte magára: ezt a divatjamúlt kabátot, gyapjúharisnyát, lehajtott szélű kalapot.

Lába minduntalan a homokba süppedt, s emiatt akadozott a járása. Kétszer is hátranézett, de Maigret-t nem vehette észre, mert eltakarták előle a dűnék.

Végül, körülbelül egy kilométerre Ouistrehamtól, hirtelen jobbra tért, olyan váratlanul, hogy a felügyelő kis híján fedezetlenül maradt.

De nem egy leshely felé tartott, pedig Maigret egy pillanatig azt hitte. Ilyesminek nyoma sem volt a fagyott fűcsomókkal és homokkal borított vidéken.

Csak egy romos kis épület volt látható, az egyik oldalfala hiányzott. A tengerrel szemközt, öt méterre onnan, ameddig dagálykor a hullámok csaphattak, egy kápolnát építettek valamikor, nyilván századokkal ezelőtt.

Félköríves boltozata volt. Mivel az egyik fala hiányzott, látni lehetett, milyen vastag a többi: majdnem méter nagyságú terméskövekből épült.

Julie belépett, és elindult a kápolna hátulsó fala felé. Maigret fülét pár pillanat múlva olyan zaj ütötte meg, mintha apró tárgyak – minden bizonnyal kagylók – közt kotorásznának.

Nesztelenül közelebb lépett. A hátsó falban ráccsal elzárt kis bemélyedés volt. A mélyedésben parányi oltárféle, s előtte Julie. Lehajolva keresett valamit.

A lány hirtelen hátrafordult, megismerte a felügyelőt, akinek nem volt ideje elbújni, és máris elhangzott a kérdés:

– Maga mit csinál itt?

– És maga?

– Én… én imádkozni jöttem a Dűnék Boldogasszonyához…

Meg volt ijedve. Egész lényén látszott, hogy valami titkolni valója van. Nem sokat alhatott az éjjel, mert vörös volt a szeme. Rendetlen hajának két tincse kikandikált a kalap alól.

– Úgy? Szóval ez a Dűnék Boldogasszonyának szentelt kápolna? –

S valóban, a rács mögött egy Szűz Mária-szobor állt a falifülkében, de olyan régi és kopott, hogy alig lehetett ráismerni.

A fülke köré, a kőfalra, ceruzával, zsebkéssel meg hegyes kővel kérések voltak firkálva összevissza, egymást keresztezve.

„Add, hogy Denise-nek sikerüljön a vizsgája!”, „Dűnék Boldogasszonya, add, hogy Jojo hamar megtanuljon olvasni!” „Tartsd meg egészségben az egész családot, főleg nagypapát meg nagymamát!”

Akadtak profánabb feljegyzések is. Nyíllal átszúrt szívek.

„Örökre egymásé – Robert és Jeanne.”

Elszáradt virágok szárai is lógtak a rácson. De ez a kápolna se lett volna más, mint a többi hasonló, ha nincs egy csomó kagyló is felhalmozva a romos oltáron.

Volt köztük mindenféle formájú. És mindegyikre írva volt valami, többnyire ceruzával. Némelyikre esetlen, gyermekes, együgyű betűkkel, de akadt némelyiken kiforrott írás is.

„Add, hogy Új-Fundlandban sikeres legyen a halászat, és papának ne kelljen zálogba tennie semmit.”

A döngölt padló fölött egy hasadékon át ki lehetett látni a strand homokjára, s a világos ködben ezüstösen csillogó tengerre. De Julie, aki nem tudta, hogy erőltessen nyugalmat magára, önkéntelenül egyre csak a kagylókra vetett rémült pillantásokat.

– Maga is hozott egyet? – kérdezte Maigret.

A lány nemet intett a fejével.

– Pedig amikor ideértem, maga éppen a kagylók közt kotorászott. Mit keresett?

– Semmit… Én…

– Szóval?…

– Semmit!

És konok arckifejezést öltött, még szorosabbra húzva magán a kabátot.

Most Maigret-n volt a sor, hogy egyenként kezébe vegye a kagylókat és elolvassa, mi van rájuk írva. És egyszerre csak elmosolyodott. Egy hatalmas fésűkagylón ez állt:

„Dűnék Boldogasszonya, add, hogy Louis bátyámnak sikerüljön, és valamennyien boldogok legyünk.”

És a dátum: „szeptember 13.” Vagyis a primitív kis „fogadalmi tábla” három nappal Joris kapitány eltűnése előtt került ide.

Nem azért jött ide most Julie, hogy ezt elvigye?

– Ezt kereste?

– Mi köze hozzá?

Egy pillanatra sem vette le a szemét a kagylóról. Mintha rá akarta volna vetni magát Maigret-re, hogy kiragadja a kezéből.

– Adja ide!… Tegye vissza!…

– Jó, én visszateszem, de akkor maga is hagyja ott… Jöjjön… Majd útközben elbeszélgetünk…

– Nincs mit mondanom…

Elindultak, előregörnyedve, mert a lábuk minduntalan belesüppedt a nedves homokba. Olyan hideg volt, hogy piros lett az orruk, és fényesen csillogott a bőrük.

– Ugye. mindig baj volt a bátyjával?

A lány hallgatott. Mereven a lába elé nézett, a homokba.

– Vannak dolgok, amelyeket úgysem lehet eltitkolni. Nemcsak arra gondolok, ami… ami miatt börtönbe került…

– Hát persze! Folyton ezt fújják! Húsz év múlva is ezt fogják fújni…

– Dehogyis, Julie! Szó sincs róla! Louis jó tengerész. Sőt, ahogy hallom, olyan kitűnő tengerész, hogy még másod tisztként is meg tudja állni a helyét. Csak néha leissza magát a cimboráival, ha összeakad velük, és ostobaságokat művel. Nem tér vissza a hajójára, dologtalanul csavarog hetekig. Igaz? Ilyenkor magához folyamodik segítségért. Magához meg, még néhány héttel ezelőtt is, Joris-hoz. Aztán egy darabig megint csöndes és illedelmes.

– Na és?

– Mit tervezett a bátyja? Minek a sikeréért fordult maga könyörgéssel szeptember tizenharmadikán a Boldogasszonyhoz?

A lány megállt, és a felügyelő arcába nézett. Már sokkal nyugodtabb volt. Épp elég ideje volt gondolkozni. És meggyőző komolyság csillogott a szemében.

– Tudtam, hogy baj lesz a dologból. De a bátyám nem követett el semmi rosszat. Esküszöm, hogy ha ő ölte volna meg a kapitányt, én lennék az első, aki ugyanazt tenném vele!

Fojtott szenvedély izzott a hangjában.

– De mindig vannak dolgok, amik véletlenül egybeesnek. Meg aztán ez a börtönhistória is mindig újra előjön. Ha egyszer valaki hibázott, utána akármi történik, őt tartják felelősnek érte.

– Miféle terve volt Louis-nak?

– Nem volt az semmiféle terv. Egy egészen egyszerű dologról volt szó. Már nem is tudom, hogy Le Havre-ban-e vagy Angliában, összeakadt egy nagyon gazdag úrral. A nevét nem mondta meg nekem. Nos, ez az úr megunta, hogy örökké csak a szárazföldön éljen, és szeretett volna egy jachtot vásárolni. Hogy utazhasson. Louis-t kérte meg, hogy keressen neki egy hajót.

Még mindig a strandon álltak, ahonnan Ouistrehamból nem látszott egyéb, csak a szürke égre élesen kirajzolódó, fehér világítótorony.

– Louis megemlítette a dolgot a gazdájának. Mivelhogy Lannec a válság miatt egy idő óta szerette volna eladni a Saint Michel-t. Ennyi az egész! A Saint Michel a legalkalmasabb a rövid járatú hajók közül arra, hogy átalakítsák jachttá. Ha sikerül a dolog, a bátyámnak először is tízezer frank ütötte volna a markát. Aztán meg azt is mondta a vevő, hogy mint megbízható embert megtartja őt a hajón kapitánynak.

Az utolsó mondatot azonnal meg is bánta, hiszen alkalmat adhatott a gúnyolódásra. Leste Maigret arcát, nem mosolyodik-e el, és szemmel láthatólag hálás volt neki, hogy nem kérdezte meg: Egy fegyenc mint megbízható ember?

Nem. Maigret idejében meggondolta magát. És csodálkozott, milyen egyszerű a história, olyan egyszerű, hogy szinte meglepően hihetőnek hangzik.

– Csakugyan nem tudja, ki a vevő?

– Nem tudom.

– Hol kellett újból találkoznia vele a bátyjának?

– Nem tudom.

– Azt se, hogy mikor?

– Minél hamarább. Úgy volt, hogy az átalakításra Norvégiában kerül sor, és a jacht egy hónap múlva már indul is a Földközi tengerre, Egyiptom felé.

– Francia ember az illető?

– Nem tudom.

– És maga most azért jött ki a Dűnék Boldogasszonyához, hogy visszavegye a kagylóját?

– Féltem, hogy ha esetleg megtalálják, egészen másra fognak gondolni, mint ami az igazság. Mondja meg őszintén, hogy maga se hisz nekem.

Maigret felelet helyett azt kérdezte:

– Találkozott a bátyjával?

A lány meghökkent.

– Mikor?

– Az éjszaka vagy ma reggel.

– Hát itt van?

Szemmel láthatólag megrémült, elvesztette a fejét.

– A Saint Michel megérkezett.

Erre kissé megnyugodott, mintha csak attól félt volna, hogy bátyja a kétárbocos nélkül jött meg.

– Akkor már tovább is ment Caenba, ugye?

– Nem! Átment az egyik kotróhajóra, és ott töltötte az éjszakát.

– Gyerünk! – mondta a lány. – Fázom.

Egyre hidegebb szél fújt a tenger felől, és az ég is egyre jobban beborult.

– Gyakran szokott a bátyja kimustrált hajókon aludni?

A lány nem felelt. A beszélgetés abbamaradt. Mentek, s csak a lépteik alatt összepréselődő homok neszezését hallották. Meg a halászkáknak nevezett tengeri tetük sercegtek előttük, megrészegülve az alga-lakomától, amelyet a dagály szállított nekik.

Két kép jutott minduntalan Maigret eszébe, és kapcsolódott végül össze: egy jacht és egy arany töltőtoll.

És gépiesen dolgozni kezdett az agya. Reggel a töltőtoll még nehezen volt érthető, mivel nem állt összhangban sem a Saint Michel-lel, sem annak többé-kevésbé szegényesen öltözött lakóival.

Egy jacht… és az arany töltőtoll…

Ez már logikusabb volt! Egy koros, gazdag ember, aki jachtot akar vásárolni, hogy utazgasson, s aki elveszít egy arany töltőtollat…

Csak arra kellett még magyarázatot találni, hogy ez az ember – ahelyett hogy befutott volna a kétárbocossal a kikötőbe – miért hagyta el csónakon a hajót, miért kapaszkodott fel a mólóra, és miért bújt el egy félig vízzel telt kotróhajón?

– Azon az estén, amikor Joris eltűnt, a bátyja meglátogatta magát. Akkor sem beszélt a vevőjéről? Nem említette például, hogy az illető is a hajón van?

– Nem… Csak megnyugtatott, hogy az ügy már majdnem el van intézve.

A világítótorony tövébe értek. Balra ott állt Joris háza, és a kertjében még mindig volt néhány szál virág, amelyet a kapitány ültetett.

Julie elkomorodott, mintha elvesztette volna a bátorságát, és úgy nézett körül, mint aki már nem tudja, mit kezdjen az életben.

– Biztos hamarosan behívják a közjegyzőhöz a végrendelet ügyében. Gazdag lett…

– Ugyan már! – felelte szárazon a lány.

– Mit akar ezzel mondani?

– Tudja azt maga jól… Ezek a pletykák a vagyonáról… A kapitány nem volt gazdag…

– Nem tudhatja.

– Semmit sem titkolt el előttem. Ha több százezer frankja lett volna, nekem azt is megmondta volna. És tavaly télen nem gondolkozott volna azon, hogy vásároljon-e magának egy kétezer frankos vadászpuskát! Pedig nagyon vágyott rá! Látta a polgármester puskáját, és megtudakolta, mibe kerül.

Már a rácskapunál voltak.

– Bejön?

– Nem… Lehetséges, hogy nemsokára újra találkozunk…

A leány habozott, hogy belépjen-e a házba, ahol ismét teljesen egyedül lesz.

•

Néhány eseménytelen óra következett. Maigret a kotróhajó körül kóborolt, mint a vasárnapi kiránduló, aki ösztönös tisztelettel nézeget valami számára érthetetlen látványosságot. Volt a hajón egypár öblös kürtő, markolóveder, egy csomó lánc meg kötéldob…

Tizenegy óra felé megivott egy aperitifet a kikötőbeliekkel.

– Nem látták Dagadt Louis-t?

Látták, elég korán reggel. Megivott a kocsmában két pohár rumot, aztán eltűnt az országúton.

Maigret álmos volt. Lehet, hogy meg is fázott az éjjel. Mindenesetre olyan hangulatban volt, mintha nátha kerülgetné. Ez látszott a viselkedésén, az arcán: nem volt olyan energikus, mint máskor.

Nem törődött vele, s ennek az lett a következménye, hogy egyre nyugtalanítóbb lett körülötte a légkör. Asztaltársai csak lopva vetettek rá egy-egy pillantást. Nyomott volt a hangulat. Delcourt kapitány megkérdezte:

– Mit csináljak a csónakkal?

– Kössék ki valahová!

Maigret ráadásul még egy ügyetlen kérdést is feltett:

– Nem láttak ma reggel egy idegent az utcákon?… Nem tapasztaltak valami szokatlant a kotróhajók körül?

Semmit se láttak! De miután megkérdezte, felkészültek rá, hogy látni fognak valamit!

Különös: mindenki valami drámai eseményre számított! Mi volt ez? Megérzés? Érezték, hogy a kör még nem zárult be, egy láncszem még hiányzik?

Szirénabúgás: hajó közeledett a zsiliphez. Felkerekedtek az asztal mellől. Maigret nehézkes léptekkel elballagott a postára, hogy megnézze, nem jött-e a számára valami. Lucas-tól várta egy távirat: jelezte, hogy 2 óra 10-kor érkezik.

És a jelzett időpontban a csatorna mentén Caenból Ouistrehamig közlekedő kis vonat – akár egy játékvasút, 1850-es típusú kocsikkal – fel is bukkant a távolban, aztán éktelenül sípolva lefékezett, és megállt a kikötő előtt.

Lucas leszállt, kezet nyújtott, és elcsodálkozott Maigret savanyú ábrázatán.

– Valami baja van, főnök?

– Semmi bajom.

Lucas – rangkülönbség ide, rangkülönbség oda – önkéntelenül elnevette magát.

– Én nem mondhatom el ugyanezt. Ugyanis nem ebédeltem…

– Gyere a szállodába… Bizonyára akad még valami harapnivaló.

Letelepedtek a nagy ebédlőben, s maga a tulajdonos szolgálta ki Lucas-t. A két detektív halkan beszélgetett. A szállodás láthatólag alig várta, hogy közbeszólhasson.

Amikor a sajtot hozta, úgy érezte, itt az alkalom, és megkérdezte:

– Hallotta, mi történt a polgármesterrel?

Maigret olyan ijedten rezzent össze, hogy a szállodás zavarba jött.

– Semmi komoly… Csak nemrég, amikor odahaza lefelé jött a lépcsőn, lezuhant… Nem tudni, hogy tévesztette el a lépést, de olyan csúnyán elintézte a képét, hogy kénytelen volt ágyba feküdni…

Erre Maigret-nek támadt egy megérzése. Ez a megfelelő szó rá, mivel éles esze egy pillanat alatt rekonstruálta az esetet.

– Madame Grandmaison még Ouistrehamban van?

– Nincs. Ma utazott el, korán reggel, a leányával együtt… Nyilván Caenba mentek… Az autóval…

Maigret már nem volt náthás.

– Sokáig eszel még? – dünnyögte türelmetlenül.

Mire Lucas a legnagyobb nyugalommal: – Na persze! Teli gyomorral rossz lehet nézni, ha valakinek ilyen étvágya van… Mondjuk, három percig! Még ne vigye el a camembert, öregem!…

6. A lezuhanás a lépcsőn

A szállodás nem hazudott, de abban a formában, ahogyan tálalta, kissé túlzottnak bizonyult a hír: Grandmaison úr nem volt ágyban.

Miután Maigret elküldte Lucas-t, hogy tartsa szemmel a kotróhajót, ő maga elindult a normandiai stílusú villa felé. A homlokzati ablak mögött már messziről ki tudott venni egy alakot, az olyan beteg klasszikus pózában, aki kénytelen a szobát őrizni.

Az arcát nem lehetett látni. De csakis a polgármester lehetett.

A szoba hátterében állt valaki. Csak annyit lehetett megállapítani, hogy egy férfi.

Amikor Maigret becsöngetett, odabenn jóval nagyobb jövés-menés támadt, mint amekkora egy kapunyitáshoz szükséges. Aztán végre megjelent a cseléd, egy idős, meglehetősen barátságtalan nőszemély. Mérhetetlen megvetést érezhetett mindenfajta látogató iránt, mert annyi fáradságot se vett magának, hogy kinyissa a száját.

Kitárta a kaput, s már indult is felfelé a hallba vezető néhány lépcsőfokon, Maigret-re bízva, hogy zárja be azt maga után. Aztán bekopogott egy kétszárnyú ajtón, félreállt, s a felügyelő belépett a polgármester dolgozószobájába.

Volt ebben az egészben valami bizarr. Nem az idegenség volt bántó, hanem néhány meghökkentő apró részlet, s a légkör nem természetes.

A ház nagy volt, még majdnem új, olyan stílusú, amilyennel lépten-nyomon találkozik az ember a tengerparti fürdőhelyeken.

De Grandmaisonék vagyonát tekintve – hiszen az övék volt az Angol–normandiai részvényeinek többsége – fényűzőbb berendezésre számított volna az ember.

Talán csak caeni lakásukban fitogtatják gazdagságukat?

Maigret három lépést tehetett, amikor megszólalt egy hang:

– Tessék, felügyelő!

A hang az ablak felől jött. Grandmaison úr ott gubbasztott egy hatalmas klubfotel mélyén, lábait egy székre fektetve. A szemből jövő világosság miatt rosszul lehetett őt látni, de Maigret így is észrevette, hogy gallér nincs az ingén, helyette egy selyemsál van a nyaka köré csavarva, és egyik kezét a bal arcán tartja.

– Üljön le…

Maigret végigment a szobán, s pontosan a hajózási vállalkozóval szemközt ült le. Alig tudott elfojtani egy mosolyt, olyan váratlan volt az eléje táruló látvány.

Grandmaison úr bal arca, amelyet nem tudott teljesen elfedni a tenyerével, dagadt volt, s az ajka püffedt. De a polgármester főleg a szemét igyekezett eltakarni: csúnya fekete monokli csúfította el.

A dolog nem lett volna olyan komikus, ha a hajótulajdonos ennek ellenére nem akarja mindenáron megőrizni a méltóság látszatát. Meg se moccant. Bizalmatlanul, agresszíven vette szemügyre a felügyelőt.

– Azért jött, hogy a nyomozása eredményeit közölje?

– Nem! Ön olyan szívélyes fogadtatásban részesített a minap, amikor itt voltak az urak az ügyészségtől, hogy kötelességemnek éreztem megköszönni.

Maigret sose szokott gúnyosan mosolyogni. Épp ellenkezőleg! Minél inkább gúnyolódott, annál komolyabb kifejezés ült ki az arcára.

Körül jártatta tekintetét a dolgozószobában. A falakon teherhajó-tervrajzok meg az Angol–normandiai hajóinak fényképei lógtak. A jellegtelen bútorok elsőrendű mahagónifából készültek, de semmi több. Az íróasztalon dossziék, levelek, táviratok.

A lakkozott padló sima felületén a felügyelő tekintete szinte élvezettel siklott végig.

– Csak nem érte valamilyen baleset?

A polgármester sóhajtott egyet, megmozgatta a lábait, s dünnyögve válaszolt:

– Rosszul léptem a lépcsőn lefelé jövet.

– Ma reggel? Képzelem, hogy megijedhetett Madame Grandmaison!…

– A feleségem már elutazott.

– Tény és való, hogy az idő nem éppen tengerparti üdülésre való… Hacsak nem vadkacsára akar vadászni az ember… Madame Grandmaison nyilván Caenban van a leányukkal együtt…

– Nem. Párizsban…

A hajózási vállalkozó keresetlenül volt öltözve. Fekete nadrág, szürke flaneling, házikabát, nemezpapucs.

– Mi volt a lépcső aljában?

– Hogy érti ezt?

– Mire esett rá?

Egy ellenséges pillantás, aztán a rideg válasz:

– Semmire… A puszta földre…

Hazugság, szemtelen hazugság! Attól senkinek se támad monokli a szeme körül, ha a puszta földre esik! És főleg fojtogatás nyomai nem maradnak az esés következtében a nyakán!

Márpedig ha a sál csak egy kicsit is elmozdult, Maigret tisztán látta a véraláfutásokat, hiába szerették volna elrejteni előle.

– És persze egyedül volt itthon.

– Miért tartja ezt olyan természetesnek?

– Mert az emberrel mindig olyankor történik baleset, amikor senki sincs a közelben, aki segíthetne rajta!

– A cseléd éppen bevásárolni volt.

– Több személyzet nincs?

– Van egy kertészem is, de ő meg Caenba ment. Be kell szereznie egyet-mást.

– Pokolian szenvedhetett…

A polgármester fölöttébb nyugtalan volt, éppen Maigret komolysága miatt. A felügyelőnek szinte gyengéden csengett a hangja.

Még csak fél négy volt, de már kezdett leszállni az est, a szoba félhomályba borult.

– Megengedi?…

Előhúzta zsebéből a pipát.

– Ha szivart akar, van a kandalló párkányán.

Egész rakás doboz hevert a párkányon. Egy tálcán armagnaci pálinka. A magas ajtók fényezett szurokfenyőből készültek.

– De hogy áll a nyomozással?…

Maigret bizonytalan mozdulatot tett.

Ügyelt, hogy ne nézzen a szalonba vezető ajtóra, amely mögül rejtélyes neszezés hallatszott.

– Semmi eredmény?

– Semmi.

– Érdekli a véleményem? Nem volt helyes azt a látszatot kelteni, hogy valami bonyolult ügyről van szó.

– Persze hogy nem – dörmögte Maigret. – Ugyan mi lenne bonyolult abban, ami történt? Az, hogy egy este eltűnik egy ember, és több mint egy hónapig nem ad életjelt magáról? Hogy hat hét múlva Párizsban találják meg, kilyukasztott és megreparált koponyával, csak épp az emlékezőtehetséget vesztette el? Hogy hazahozzák, és még aznap éjjel megmérgezik? S hogy közben háromszázezer frankot utalnak át Hamburgból a folyószámlájára? Ebben aztán igazán minden egyszerű és világos!

Ezúttal nem lehetett félreérteni a felügyelőt, hiába volt kedélyes a hangja.

– Mindenesetre lehet, hogy világosabb, mint gondolja. De tegyük föl, hogy csakugyan rejtélyes az ügy. Szerintem akkor se lett volna szabad szinte készakarva szorongással teli atmoszférát teremteni. Ha bizonyos kocsmákban ilyeneket beszél az ember, végül is csak még jobban megzavarja a pálinkától már úgyis zavaros agyakat.

Szigorú, inkvizítori tekintet szegeződött Maigret-re. A polgármester lassan, minden egyes szótagot külön megnyomva szónokolt. Úgy hangzott az egész, mint egy vádbeszéd eleje.

– Az illetékes hatóságoktól viszont semmiféle információt nem kért eddig a rendőrség!… Én, a helység polgármestere, semmit sem tudok arról, ami a kikötőben történik…

– Az ön kertésze spárgatalpú cipőt visel?

A polgármester éles pillantást vetett a parkettre. Lábnyomok látszottak a viaszon. Tisztán ki lehetett venni a fonott spárgából készült cipőtalpak rajzát.

– Fogalmam sincs róla…

– Elnézést, hogy félbeszakítottam… Csak éppen eszembe jutott valami… Miről is beszélt?

De a társalgás fonala megszakadt. Grandmaison úr válaszul csak azt dünnyögte:

– Lenne szíves ideadni onnan fentről azt a szivarosdobozt?… Igen, azt… Köszönöm…

Rágyújtott, és egy fájdalmasat sóhajtott: túlságosan nagyra nyitotta az állkapcsát.

– Szóval mire jutott?… Lehetetlen, hogy ne szedett volna össze néhány érdekes értesülést…

– Nagyon keveset!

– Furcsa, mert azoknak a kikötőbelieknek aztán működik a fantáziájuk, különösen néhány pohárka aperitif után!…

– Ugyebár ön azért küldte Párizsba Madame Grandmaisont, hogy megkímélje? Hogy ne kelljen végignéznie ezt a tragédiát?… Meg azokat, amelyek még ezután következhetnek…

Nem volt ez párviadal. De azért mindkét fél részéről érezni lehetett bizonyos ellenséges indulatot. Bár lehet, hogy csak azért, mert a két férfi két különböző társadalmi osztályt képviselt.

Maigret a zsilipkezelőkkel meg a halászokkal ivott együtt a matrózkocsmában.

A polgármester az ügyészség urait fogadta teával, konyakkal és aprósüteménnyel.

Maigret alulról jött, nem lehetett ráakasztani semmiféle társadalmi címkét.

Grandmaison úr nagyon pontosan meghatározott miliőhöz tartozott. Ő volt a helység kiválósága, egy légi nagypolgári család képviselője, a hajózási vállalkozó, akinek jól megy az üzlete, és szilárd a reputációja.

Persze szívesen vett fel demokratikus allűröket, gyakran elegyedett beszédbe Ouistreham utcáin közigazgatási alanyaival. Ez a demokratizmus azonban leereszkedő, fejedelmi demokratizmus volt! A fennálló rendszer irányvonalához tartozott.

Maigret szinte ijesztően rendíthetetlen ember benyomását keltette. A pufók, rózsás arcú Grandmaison úr viszont gyorsan el tudta veszíteni fejedelmi tartását, és önkéntelenül elárulta, hogy zavarba került.

Hogy fölébe kerekedjen Maigret-nek, megjátszotta a sértődöttet.

– Maigret úr… – kezdte.

Már az is remeklés volt, ahogy kiejtette ezt a két szót.

– Maigret úr… Bátorkodom felhívni a figyelmét arra, hogy mint a község polgármestere…

A felügyelő felállt, méghozzá olyan fesztelenül, hogy partnere csak meresztette a szemét. Elindult az egyik ajtó felé, és a világ legtermészetesebb mozdulatával kinyitotta.

– Ugyan jöjjön már be, Louis! Idegesítő dolog folyton egy izgő-mozgó ajtót nézni, és hallgatni, hogy maga hogy szuszog mögötte!

*

Ha drámai jelenetre számított, hát csalódnia kellett. Dagadt Louis engedelmesen belépett a dolgozószobába, szokása szerint ferdén tartva a vállát meg a fejét, és mereven a padlóra szögezte a tekintetét.

Márpedig ez lehetett a kényes helyzetbe került ember viselkedése is, de éppúgy az egyszerű matrózé is, akit betessékelnek egy gazdag és jelentős személyiség lakásába.

Ami a polgármestert illeti, ő csak eregette szivarjából a vastag füstgomolyokat, és nézett maga elé.

Már alig lehetett látni. Odakint kigyúlt az első gázlámpa.

– Megengedi, hogy meggyújtsam a villanyt? – kérdezte Maigret.

– Egy pillanat… Előbb húzza be a függönyt…Nem feltétlenül szükséges, hogy a járókelők… Igen… a bal oldali zsinórt… lassan…

Dagadt Louis mozdulatlanul állt a szoba közepén. Maigret felcsavarta a villanyt, odalépett a folytonégő kályhához, és gépies mozdulattal megpiszkálta a tüzet.

Ez megrögzött szokása volt. Meg az is, hogy ha töprengett valamin, összekulcsolta a kezét a háta mögött, odaállt a tűz elé, és addig állt ott, amíg azt nem érezte, hogy már kezd perzselődni a dereka.

Változott-e valamit a helyzet? Csak annyi bizonyos, hogy Grandmaison úr kissé csúfondáros tekintettel méregette a gondolataiba merült felügyelőt.

– Itt volt Dagadt Louis, amikor önnel az a… az a baleset történt?

– Nem! – felelte szárazon egy hang.

– Kár! El tudnám képzelni például, hogy amikor lezuhant a lépcsőn, az ő öklének esett fejjel neki…

– És akkor módjában lenne fantasztikusnál fantasztikusabb históriákat mesélni a kikötői kocsmákban, ugye? Hogy még jobban növelje a szorongást az emberekben… Okosabb lenne abbahagyni az ilyesmit, nem, felügyelő?… Nincs egyedül… Ketten vagyunk kénytelenek foglalkozni ezzel a tragédiával… Maga Párizsból jött… Onnan hozta vissza nekem Joris kapitányt, siralmas állapotban, bár minden jel arra mutat, hogy nem Ouistrehamban történt vele, ami történt… Itt volt, amikor a kapitányt megölték… S a maga részéről úgy vezeti a vizsgálatot, ahogy jónak látja…

A hang éles volt.

– Én viszont majdnem tíz éve vagyok itt polgármester. Ismerem az idevalósiakat. Felelősnek tekintem magam mindenért, ami történik velük… És polgármesteri minőségemben én vagyok a helybeli rendőrség feje is… Szóval…

Abbahagyta egy pillanatra, és pöfékelt egyet. A szivar hamuja leomlott, és a házikabátjára szóródott.

– Szóval amíg maga a kocsmákat járja, én… ne vegye rossznéven, de dolgozom…

– És beidézi Dagadt Louis-t…

– Beidézek még másokat is, ha úgy látom jónak… Nos, gondolom, már nincs számomra semmi lényeges közölnivalója.

Kicsit elzsibbadt ugyan a lába, de azért fölállt, és az ajtóhoz kísérte vendégét.

– Remélem – dünnyögte Maigret –, nincs kifogása ellene, hogy Louis velem jöjjön. A múlt éjszaka már kihallgattam ugyan, de még kérnem kell tőle néhány felvilágosítást…

Grandmaison jelezte, hogy neki teljesen mindegy. Dagadt Louis viszont meg se moccant, csak nézte mereven a padlót, mint akit odaszegeztek.

– Jön?

– Nem! Még nem…

Ez is csak morgás volt, mint Julie bátyjának minden szava.

– Láthatja – szólalt meg a polgármester –, egy szóval sem ellenzem, hogy magával menjen! S követelem, hogy ezt szükség esetén írásban is igazolja, nehogy azzal vádoljon, hogy akadályoztam a munkájában. Dagadt Louis-t azért hívattam, hogy tájékozódjam bizonyos kérdésekről… Ha maradni akar, valószínűleg azért teszi, mert még mindig van valami mondanivalója…

Csakhogy ezúttal szorongás volt a hangjában. És nemcsak a hangjában! És nem is csak szorongás! A polgármester szeméből szinte páni félelmet lehetett kiolvasni.

Dagadt Louis mosolygott, a kielégült vadállat széles mosolyával.

– Megvárom odakint – szólt oda neki a felügyelő.

De nem kapott választ. Csak a polgármester dadogta:

– Örvendtem a szerencsének, felügyelő úr…

Az ajtó nyitva volt. A cseléd kiszaladt a konyhából, szótlanul, mogorva képpel a bejárati ajtóhoz kalauzolta Maigret-t, és kulcsra zárta utána.

Az országút kihalt volt. Száz méterre lehetett a legközelebbi ház világos ablaka, aztán még néhány, egymástól messze eső ablakból szűrődött ki világosság. A Riva-Bellá-ba vezető országút mentén ugyanis elég nagy kertek veszik körül az épületeket.

Maigret zsebre dugta a kezét, behúzta a vállát, és elindult. Néhány lépéssel már a végéhez is ért a rácskerítésnek, azon túl már üres volt a terep.

Ouistrehamnak ez a része a dűne mentén épült. A kerteken túl már csak homok van meg száraz fű.

Egy alak a sötétben. Aztán egy hang:

– Maga az, főnök?…

– Lucas?

Egymáshoz siettek.

– Hát te mit keresel itt?

Lucas egy pillanatra se vette le a szemét a kerítéssel körülvett házról.

– Az az ember a kotróhajóról…

– Előbújt?

– Itt van…

– Régóta?

– Nem egészen negyedórája… A villa mögött…

– Átmászott a kerítésen?

– Nem…Mintha várna valakit… Meghallottam a lépteit, főnök… Azért siettem ide…

– Vezess…

Végigmentek a kerítés mellett, a villa mögé. Lucas káromkodott egyet.

– Mi bajod?

– Már nincs ott…

– Biztos?

– Ott állt a tamariszkuszbokor mellett…

– Gondolod, hogy bement a házba?

– Nem tudom…

– Maradj itt… Akármi történik, ne mozdulj…

És Maigret már rohant is az országút felé. Sehol senki. A dolgozószoba ablakán fénysugár szűrődött ki. De az ablakpárkány magasságáig nem lehetett felkapaszkodni.

Egy pillanatig sem habozott. Átvágott a kerten, becsöngetett a kapun. A cseléd szinte azon nyomban kinyitotta.

– Azt hiszem, a polgármester úr dolgozószobájában felejtettem a pipámat…

– Megnézem.

Otthagyta a felügyelőt a küszöbön, de mihelyt eltűnt, Maigret is belépett, nesztelenül felment néhány lépcsőfokon, és belesett a dolgozószobába.

A polgármester még mindig ott ült a helyén, kinyújtva a lábát. De már ott állt mellette egy kerek asztalka. S az asztal másik oldalán Dagadt Louis ült.

S az asztalon, kettejük közt, egy sakktábla.

Az egykori fegyenc leütött egy gyalogot.

– Maga jön… – vakkantotta.

A polgármester meg ideges pillantást vetett a cselédre, aki még mindig a pipát kereste, és rászólt:

– Nem látja, hogy nincs itt az a pipa?… Mondja meg a felügyelőnek, hogy biztosan máshol hagyta el!… Maga jön, Louis…

És Louis otthonosan, magabiztosan:

– Aztán adjon nekünk valami innivalót, Marguerite!

7. A karmester

Mikor Maigret kijött a villából, Lucas rögtön tudta, hogy zrí lesz. A felügyelő dühöngött. Mereven nézett maga elé, olyan arccal, mint aki nem lát semmit.

– Nem találtad meg?

– Azt hiszem, nem is érdemes keresni. Hajtóvadászatot kéne rendezni ahhoz, hogy elkapjunk valakit, aki a dűnék közt bujkál.

Maigret nyakig begombolta a felöltőjét, mélyen a zsebébe süllyesztette a kezeit, és a pipája szárát harapdálta.

– Látod azt a rést ott a függönyök közt? – intett a fejével a dolgozószoba ablaka felé. – Meg azt az alacsony kerítésfalat, pontosan az ablakkal szemközt? No hát, ha felállsz arra a kerítésre, azt hiszem, éppen belátsz azon a résen.

Lucas majdnem olyan testes volt, mint ő, csak alacsonyabb. Sóhajtott egyet, és felhúzódzkodott a kerítésfalra, közben mindkét irányban figyelve az országutat, hogy nem jön-e arra valaki.

Mikor besötétedett, feltámadt a szél is. A tenger felől fújt, percről percre erősebben, csak úgy cibálta a fákat.

– Látsz valamit?

– Nem vagyok elég magasan. Tizenöthúsz centivel magasabban kéne lennem.

Maigret szó nélkül elindult egy kőrakás felé az országút szélén, s néhány darab kővel tért vissza.

– Próbáld meg.

– Az asztal egy részét már látom, de az embereket még mindig nem…

A felügyelő hozott még néhány követ.

– Így már jó! Sakkoznak. Épp most hoz nekik a cseléd valami gőzölgő italt, pohárban. Nyilván grogot.

– Maradj ott!

Maigret meg elkezdett fel-alá járkálni az országúton. Százméternyire volt a matrózkocsma, azon túl meg a kikötő. Arra robogott egy kis teherautó, péksüteményt szállított. A felügyelő majdnem megállította, hogy megnézze, nincs-e elbújva benne valaki, de aztán csak megvonta a vállát.

Vannak bizonyos műveletek, amelyek látszólag nagyon egyszerűek, de gyakorlatilag kivihetetlenek. Például: megtalálni azt az embert, aki úgy tűnt el a polgármester villája mögül, mint a kámfor. Hol keressék? A dűnék közt, a strandon, a kikötőben vagy a faluban? Zárják le az összes utakat? Ehhez húsz csendőr se lenne elég, s ha ügyes az illető, úgyis átjutna a gyűrűn.

Hiszen azt se tudják, kicsoda, és hogy néz ki?

A felügyelő visszament a kerítésfalhoz, amelynek a tetején Lucas kényelmetlen pózban álldogált.

– Mit csinálnak?

– Még mindig játszanak.

– És beszélgetnek?

– Ki se nyitják a szájukat. A fegyenc mindkét könyöke az asztalon, s már a harmadik grognál tart.

Eltelt még egy negyedóra. A villából csengetés hallatszott. Lucas leszólt a felügyelőnek:

– A telefon cseng. A polgármester fel akar állni. De Dagadt Louis veszi fel a kagylót.

Hogy mit beszél, nem lehetett hallani. Csak egy biztos: Dagadt Louis elégedettnek látszott.

– Befejezte?

– Már megint játszanak.

– Maradj a helyeden!

Azzal Maigret elindult a kocsma felé. Mint minden este, most is kártyáztak ott néhányan, és meg akarták hívni a felügyelőt egy pohár italra.

– Most nem érek rá. Van telefonjuk, kisasszony?

A készülék a konyhában volt, a falra szerelve. Egy öregasszony éppen halat tisztított.

– Halló?! Az ouistrehami postahivatal? Itt a rendőrség. Lenne szíves megmondani, ki hívta fel az imént a polgármester számát?…

– Caenból hívták, uram…

– Milyen számról?

– A 122-esről. A pályaudvari presszóból…

– Köszönöm…

Jó darabig álldogált még a kocsma közepén, de fogalma se volt róla, mi történik körülötte.

– Innen Caen tizenkét kilométer… – dünnyögte váratlanul fennhangon.

– Tizenhárom – javította ki Delcourt kapitány, aki éppen akkor lépett be a kocsmába. – Hogy van, felügyelő?

Maigret meg se hallotta.

–… biciklin rövid fél óra.

Eszébe jutott, hogy a zsilipkezelők majdnem mind a faluban laknak, biciklin járnak ki a kikötőbe, s a gépek egész nap ott szoktak állni a kocsmával szemben.

– Nem néznék meg, nem tűnt-e el valamelyiküknek a biciklije?

És ettől fogva ment a dolog, mint a karikacsapás. Maigret agya fogaskerék módjára működött, s illesztette pontosan egymásba az eseményeket.

– A teremtésit neki! Az én masinám tűnt el…

Nem csodálkozott, nem kérdezett semmit, hanem indult újból a konyhába, és leakasztotta a telefonkagylót.

– Kapcsolja kérem a caeni rendőrséget… Igen… Köszönöm… Halló?!… Rendőr-főkapitányság? Itt Maigret felügyelő a Bűnügyi Rendőrségtől. Indul még ma vonat Párizsba?… Hogyan?… Csak tizenegykor?… Nem!… Ide figyeljen… Kérem, jegyezze…

Egy. Állapítsák meg, hogy Madame Grandmaison… igen, a hajózási vállalkozó felesége… csakugyan elutazott-e Párizsba autón.

Kettő. Tudják meg, nem mutatkozott-e Grandmaisonék irodájában vagy lakásán egy ismeretlen férfi…

Igen, valóban semmiség! Csakhogy ez még nem minden. Jegyzi?

Három. Járják végig a városban valamennyi garázst… Hány van? Körülbelül húsz?… Várjon… Csak azok érdekesek, ahol kocsit lehet bérelni… A pályaudvar környékén kezdjék… Úgy van! Tudják meg, ki bérelt autót Párizsba, akár sofőrrel, akár sofőr nélkül… vagy ki vásárolt esetleg egy használt kocsit… Halló! Ne tegye még le, a teremtésit magának! Az illető valószínűleg Caen-ban hagyott egy kerékpárt…

Nem, egyéb nincs… Elég rendőrük van ahhoz, hogy mindennek egy időben nézzenek utána?… Jó, rendben!… Ha sikerül valamit megtudniuk, akármilyen csekélység legyen az, azonnal hívjanak fel az ouistrehami matrózkocsmában…

A kikötőbeliek, akik éppen az aperitif adagjukat itták a túlfűtött helyiségben, mindent hallottak, s amikor Maigret visszatért közéjük, valamennyi arc komor volt és aggodalmas.

– Gondolja, hogy a biciklim… – kezdte az egyik zsilipkezelő.

– Egy grogot! – adta fel kurtán a rendelést Maigret.

Már nem az az ember volt, aki az előző napokon gyerekesen mosolyogva koccintgatott velük. Szinte nem is látta, meg se ismerte őket.

– A Saint Michel még nem jött vissza Caenbol?

– A ma esti dagályra jelezték az érkezését. De a tengerre kifutni aligha engedi majd az idő.

– Vihar lesz?

– Egy jó alapos fergeteg mindenesetre. A szél északira fordul, s ez nem sok jót ígér. Nem hallja?

Ha fülelt az ember, csakugyan mintha kalapácsoltak volna valahol: a hullámok verdesték ilyen zajjal a móló cölöpjeit. A szélrohamok a kocsma ajtaját is meg-megreszkettették.

– Ha véletlenül telefonhoz hívnának, szóljanak ki értem az országútra… Körülbelül száz méterre innen megtalálnak…

– A polgármester háza előtt?

Maigret-nek odakinn csak nagy keservesen sikerült pipára gyújtania. Az alacsonyan szálló kövér fellegek szinte beleakadtak az országutat szegélyező nyárfák csúcsába. A kerítésfalon őrt álló Lucas-t még öt méterről se lehetett kivenni.

– Semmi újság?

– Már nem játszanak. Louis borította fel hirtelen egy unott mozdulattal a táblán a bábokat.

– Mit csinálnak?

– A polgármester majdnem elfeküdt a fotelben. A másik szivarozik meg issza a grogokat. Már vagy egy tucat szivarnak levágta a végét, gúnyos pofával, mintha dühíteni akarná a másikat.

– Hány grogot ivott meg?

– Ötöt vagy hatot…

Maigret csak egy keskeny, világos csíkot látott a ház homlokzatán. Néhány kőműves biciklizett hazafelé a munkából, a falu irányába. Aztán egy paraszt bukkant fel rozoga szekéren. Mikor észrevette, hogy emberek vannak a sötétben, nagyot húzott az ostorral a lovára, és többször is nyugtalanul nézett hátra.

– A cseléd mit csinál?

– Őt már nem látom. Biztosan kinn van a konyhában. Sokáig kell még itt maradnom?… Ha igen, nem ártana, ha hozna még néhány követ, hogy ne kelljen folyton lábujjhegyre állnom.

Maigret máar hozta is a köveket. A tenger egyre fenyegetőbben morajlott. A hullámok bizonyára két méter magasságot is elértek a part mentén, és fehéren tajtékozva omlottak össze a fövenyen.

A kikötő felől ajtónyitás és csukódás hallatszott. A kocsmaajtó volt az. Megjelentek egy emberi alak körvonalai: valaki megpróbált áthatolni a sötétségen. Maigret nekiiramodott.

– Ö! Ön az?… A telefonhoz kérik…

Caen jelentkezett máris.

– Halló!… Maigret felügyelő? Hogy jött rá? Madame Grandmaison ma csakugyan átutazott Caenon, Ouistrehamból jött, és Párizs felé ment… A lányát otthon hagyta a nevelőnővel… Délben indult tovább, kocsival… Ami az ismeretlen férfit illeti, szintén igaza volt… Csak egyetlen garázst kellett megkérdeznünk, a pályaudvarral szemben… Egy férfi érkezett biciklin… Kocsit akart bérelni, sofőr nélkül… Közölték vele, hogy a cég ilyesmivel nem foglalkozik…

A férfi szemmel láthatólag türelmetlen volt… Megkérdezte, hogy akkor nem vásárolhatna-e egy jó gyors autót, ha lehet, alkalmi áron… El is adtak neki egyet húszezer frankért, rögtön ki is fizette… A kocsi sárga, a karosszériája nyújtott… Mint valamennyi eladó kocsin, rajta van a W betű…

– Azt is meg tudták mondani, merre ment vele?

– A férfi azt kérdezte, hogy jut Párizsba, Lisieux-n és Evreux-n keresztül.

– Telefonáljanak a rendőrségre és a csendőrségre Lisieux-be, Evreux-be, Mantes-ba, Saint Germainbe… Értesítsék Párizst, hogy tartsanak szigorú ügyeletet valamennyi városkapunál, főleg a Porté Maillot-nál…

– Le kell kapcsolni azt az autót?

– Igen! És az utasát is! Személyleírásuk van róla?

– Megkaptuk a garázs tulajdonosától… Elég magas, koros, elegáns férfi, világos ruhában…

– Azonnal adják ki a körözést… Ha van valami, rögtön hívjanak fel Ouistreham-ban…

– Bocsánat! Mindjárt hét óra… Hét után nincs telefon-összeköttetésünk Ouistreham-mal Hacsak nem megy el a polgármesterhez…

– Miért?

– Mert az ő száma az egyes, és egész éjszaka közvetlen összeköttetésben áll Caen-nal.

– Ültessenek be valakit a postahivatalba… Ha a polgármestert hívja valaki, hallgassák le a beszélgetést… Van kocsija?

– Csak egy kiskocsim…

– Azon is eljöhet, hogy értesítsen… Szintén a matrózkocsmába…

Az ivóban Delcourt kapitány megkockáztatta a kérdést:

– A gyilkost üldözik?

– Nem tudom!

Nem bírták megérteni, hogy Maigret aki az előző napokban olyan szívélyes és barátságos volt, hogy tud most ilyen tartózkodó, sőt mogorva lenni.

Ott is hagyta őket, anélkül hogy egy árva szót is mondott volna. Odakint újból a tenger és a szél zúgása fogadta. Nekiveselkedett. Kénytelen volt nyakig begombolni a felöltőjét, főleg amikor átkelt a hídon, amely szinte rengett a viharban.

Joris kapitány háza előtt megállt, habozott egy darabig, aztán belesett a kulcslyukon. Látta, hogy a folyosó végén a konyha üvegajtaja világos. Az üveg mögött ki lehetett venni egy alak körvonalait: ide-oda járkált a tűzhely és az asztal közt.

Csöngetett. Julie mozdulatlanná dermedt, letette a kezében levő tányért, kinyitotta a konyhaajtót, és a bejárathoz jött.

– Ki az? – kérdezte szorongva.

– Maigret felügyelő!

Erre a lány kinyitotta az ajtót, és félreállt. Ideges volt, s a szeme még mindig sírástól vörös. Minduntalan félve pillantott körül.

– Jöjjön be… Örülök, hogy felkeresett. Ha tudná, hogy félek egyedül a házban! Azt hiszem, nem is fogok itt maradni.

Maigret belépett a konyhába. Most is olyan tiszta és rendes volt, mint mindig.

A fehér viaszosvászonnal letakart asztalon csak egy bögre volt, mellette kenyér és vaj. A tűzhelyen álló lábasból édeskés illat áradt.

– Csokoládé? – csodálkozott Maigret.

– Semmi kedvem egymagamnak főzőcskézni… Inkább iszom csokoládét…

– Egyen csak… Mintha itt se lennék…

A leány ellenkezett egy kicsit, de aztán engedett, telitöltötte a bögrét, nagy darab vajas kenyereket áztatott bele, aztán mereven maga elé nézve kanállal kiette őket.

– Még mindig nem látogatta meg a bátyja?

– Nem! Igazán nem értem… Az előbb még a kikötőbe is kimentem, hátha találkozom vele. A matrózok mindig a kikötőben szoktak lófrálni, ha nincs dolguk…

– Tudta maga, hogy a bátyja baráti viszonyban van a polgármesterrel?

A leány elképedve nézett rá.

– Hogy érti ezt?

– Most is éppen sakkoznak.

A leány azt hitte, hogy az egész csak tréfa, s mikor Maigret biztosította, hogy nem az, egészen megrémült.

– Nem értem…

– Miért nem?

– Mert a polgármester nincs ilyen bizalmas viszonyban az egyszerű emberekkel… S főleg, mert tudom, hogy nem szereti Louis-t. Sokszor próbált kellemetlenkedni neki. Még a tartózkodási engedélyt is meg akarta tagadni tőle.

– És Joris kapitánnyal?

– Mi van vele?

– A kapitánnyal baráti viszonyban volt Grandmaison úr?

– Csak úgy, mint másokkal. Mindenkivel kezet fog, elviccelődik, elejt néhány szót, hogy esik az eső, vagy szép idő van, de ez minden. A gazdámat néha, ahogy már említettem is, magával vitte ugyan vadászni, de csak azért, hogy ne legyen egyedül…

– A közjegyző még nem írt magának?

– De igen! Azt írja, hogy én vagyok az általános örökös… Mit jelent ez tulajdonképpen? Igaz, hogy én öröklöm a házát?

– Igen. És háromszázezer frankot!

A lány meg se rezzent. Evett még egy darabig, aztán megrázta a fejét:

– Az nem lehet – dünnyögte. – Butaság. Mondtam már, hogy biztosan tudom: a kapitánynak sose volt háromszázezer frankja!

– Hol szokott ülni a kapitány?… Ő is itt vacsorázott a konyhában?

– Igen. Ott, ahol most ön ül. A fonott székben.

– Együtt étkeztek?

– Igen… Nekem persze folyton fel kellett állnom az asztal mellől ételt melegíteni meg tányért váltani. Vacsora közben nagyon szeretett újságot olvasni. Néha hangosan is felolvasott egy-egy cikket…

Maigret nem volt érzelgős hangulatban. És mégis zavarba ejtette ez a nyugodt, békés légkör. Még az óra is mintha csendesebben tiktakolt volna, mint máshol. A rézmérleg fényesen csillogott, s a fény ráesett a szemközti falra. Meg aztán ez az édeskés csokoládéillat… És a fonott szék, amely Maigret legkisebb mozdulatára otthonosan megreccsent, mint bizonyára akkor is, amikor még Joris kapitány üldögélt benne…

Julie fél egyedül a házban. És mégis nehezen tudja rászánni magát, hogy elhagyja. És Maigret megértette, hogy valami itt marasztalja, ebben a meghitt környezetben.

A leány felállt, és az ajtóhoz lépett. Maigret követte a tekintetével. A fehér macskát kellett beengedni. Az állat rögtön a tűzhely alá tett csészealjhoz ballagott: abban volt a tejecskéje.

– Szegény Minou! – szólalt meg a lány. – Nagyon szerette a gazdája… Vacsora után Minou mindig a térdére telepedett, és lefekvésig nem mozdult onnan…

Olyan intenzív volt ez a békesség, hogy már-már volt benne valami vészjósló! Jóleső békesség volt, és mégis nyomasztó!

– Igazán nincs számomra semmi mondanivalója, Julie?

A leány kérdő tekintetet vetett rá.

– Azt hiszem, már közel járok az igazsághoz… Lehet, hogy egyetlen szavával egészen hozzásegíthetne… Ezért kérdezem, hogy nincs-e valami közölnivalója.

– Esküszöm, hogy…

– Joris kapitányról!

– Nincs!

– A bátyjáról!

– Nincs… Esküszöm…

– Vagy valakiről, aki itt járt, s akit addig sose látott!

– Nem értem.

S csak ette tovább az émelyítően édes löttyöt, amelynek már a puszta láttára is a hányinger kerülgette a felügyelőt.

– Hát jó! Akkor békén hagyom.

A lány nem örült neki. Ez azt jelentette, hogy ismét magára marad. Az ajkára tolult egy kérdés:

– Mondja, mikor lesz a temetés?… Ugye, nem halaszthatják nagyon sokáig ?… Hiszen egy holttest… az…

– Jégen van – felelte zavartan Maigret.

A lány megborzongott.

*

– Ott vagy még, Lucas? Olyan sötét volt, hogy már körvonalakat se lehetett kivenni. És a vihar zúgása minden egyéb hangot elnyomott… A kikötőben az emberek, ki-ki a maga posztján, egy glasgow-i gőzös érkezését várták. Hallatszott, hogy a mólónál sípol, jelezve, hogy elkezdte a manőverezést.

– Itt vagyok.

– Most mit csinálnak?

– Éppen esznek. Szívesen velük tartanék. Van előttük rák, kagyló, omlett meg még valami, azt hiszem, hideg borjúsült.

– Most is annál az asztalnál ülnek?

– Igen. Dagadt Louis még mindig két könyökkel támaszkodik rajta.

– Beszélgetnek?

– Nem nagyon. Néha megmozdul ugyan az ajkuk, de nyilván nem sok mondanivalójuk van egymásnak.

– Isznak is?

– Louis igen! Két üveg bor van az asztalon. Óborok. A polgármester folyton újratölti a másiknak a poharát.

– Mintha le akarná itatni?

– Olyasformán. A cseléd fura egy nőszemély. Valahányszor kénytelen elhaladni a matróz mögött, nagy ívben kikerüli, nehogy hozzáérjen.

– Több telefon nem volt?

– Nem. Nini, Louis beletörli a száját a szalvétába, és feláll. Aha! Szivarért megy. A doboz a kandalló párkányán van. Odatartja a polgármester elé is, de az nemet int a fejével. A cseléd most hozza a sajtot.

És Lucas panaszos hangon hozzáteszi:

– Csak leülhetnék legalább! Elzsibbadt a lábam. Moccanni se merek, félek, hogy leesem.

De Maigret ettől még nem hatódott meg. Ő is számtalanszor volt hasonló helyzetben.

– Mindjárt hozok valami enni- meg innivalót.

Az Hotel Universumban terítve várta az asztal. De Maigret csak úgy állva kapott be egy darab pástétomot, meg falt egy kis kenyeret. A kollégája számára készített egy szendvicset, és magához vette, a maradék bordóit is.

– Pedig olyan halászlét főztem önnek, amilyet még Marseille-ben se főznek! – lamentált a szállodás.

De ezzel se tudott hatni a felügyelőre. Maigret visszament a kerítésfalhoz, és tizedszer is feltette a kérdést:

– Most mit csinálnak?

– A cseléd már leszedte az asztalt. A hajózási vállalkozó ül a fotelben, és egyik cigarettát a másik után szívja. Azt hiszem, Louis kezd elálmosodni. Még a szájában ugyan a szivar, de füstölni nem látom.

– Kapott még inni?

– Egy teli pohárral abból az üvegből, amelyik a kandalló párkányán áll.

– Az armagnaciból – morgott Maigret.

– Nézze! A második emeleten villanyt gyújtottak. Biztosan a cseléd, most fekszik le. A polgármester feláll. Aztán…

A kocsma felől lárma hallatszik. Motorbúgás. Néhány alig érthető szó:

– Száz méterre? Bent a házban?

– Nem… a házzal szemben.

A kocsi már indult is. Maigret eléje sietett. A villától jó távol állította meg, nehogy a polgármester gyanút fogjon. Egyenruhások ültek a kocsiban.

– Mi van?

– Evreux jelenti, hogy elkapták azt az embert a sárga kocsival.

– Ki az?

– Egy pillanat! Tiltakozik! Azzal fenyegetőzik, hogy a követséghez fordul.

– Külföldi?

– Norvég! Evreux bemondta a nevét is, de nem lehetett tisztán érteni… Martineau… Vagy Motineau… Úgy látszik, a papírjai rendben vannak… A csendőrség azt kérdi, hogy mit csináljon…

– Hozzák ide azt az embert a sárga kocsival együtt. Biztos akad ott egy csendőr, aki tud vezetni. Maguk meg siessenek vissza Caenba. És próbálják megtudni, hol szokott megszállni Madame Grandmaison, ha Párizsban tartózkodik…

– Azt mar az előbb megmondták. Az Hotel Lutetia-ban, a boulevard Raspailon…

– Telefonáljanak oda Caenból, és kérdezzék meg, megérkezett-e már, és mit csinál. Egy pillanat! Ha már ott van a hölgy, kérjék meg a nevemben a Bűnügyi Rendőrséget, küldjenek ki egy detektívet, hogy mindenhová kövesse. Persze úgy, hogy ne vegye észre…

Az autónak háromféle manővert is végre kellett hajtania, hogy a keskeny országúton vissza tudjon fordulni. Maigret visszament a kerítésfalhoz. Lucas éppen akkor mászott le róla.

– Mit csinálsz?

– Már nem látni semmit.

– Elmentek?

– Nem! De a polgármester egészen összehúzta a függönyt…

Száz méterrel arrébb a glasgow-i hajó lassan besiklott a zsilipkamrába. Angol vezényszavak hallatszottak. Egy arról jövő szélroham elvitte a felügyelő kalapját.

A második emeleti ablak hirtelen sötétbe borult. A villa homlokzata beleveszett a feketeségbe.

8. A polgármester nyomozása

Maigret gondterhelt arccal állt az országút közepén, mindkét keze a zsebében.

– Nyugtalanítja valami? – kérdezte Lucas, aki már ismerte a főnökét.

Nyilván nyugtalanította, mert ugyancsak mogorván méregette az előttük álló villát.

– Be kéne jutni – dörmögte a felügyelő, miközben sorra szemügyre vette az ablakokat.

De valamennyi ablak csukva volt. Azokon át semmiképpen sem hatolhattak be a házba. Maigret nesztelenül a villa kapujához lépett, lehajolt, és hallgatózni kezdett. Intett Lucas-nak, hogy maradjon csendben. Végül mind a ketten a tölgyfából faragott kapuhoz tapasztották a fülüket.

Beszédhang nem hallatszott, egyetlen elejtett szó sem. Viszont lábdobogás igen, a dolgozószoba felől, meg tompa, ütemes puffanások.

Verekedett volna odabenn a két ember? Ez nem látszott valószínűnek, mert akkor a puffanások nem követték volna egymást ilyen szabályos időközökben. Ha két ember verekszik, akkor ide-oda ráncigálja egymást, nekiütközik a bútoroknak, és a puffanások hol lassabban, hol gyorsabban követik egymást.

Itt egy embert püfölnek! Még a lihegését is ki lehetett venni annak, aki ütött:

– Hhh… hhh… hhh…

Tompa hörgés volt rá a válasz.

Maigret tekintete találkozott Lucas-éval. A felügyelő a zárra nézett, aztán rá is mutatott. A másik megértette, s már húzta is elő a zsebéből a tolvajkulcs-csomót.

– Zaj nélkül!

Odabent most mintha csend lett volna. Ijesztő csend. Nem hallatszott több puffanás. Se lábdobogás. Talán csak – de ez is nagyon homályosan – egy ereje fogytán levő ember rekedt zihálása.

Lucas jelzi, hogy a kapu kinyílt. Bal kéz felöl, a dolgozószobából világosság szűrődött ki. Maigret kicsit dühösen vonta meg a vállát. Túllépett a jogkörén. Túllépett bizony, méghozzá veszedelmesen, és épp egy olyan érzékeny hivatalos személy esetében, mint Ouistreham polgármestere.

– Sebaj!

A folyosóról tisztán hallotta, hogy liheg valaki, de csak egy ember. Mozgás nem hallatszott. Lucas a revolveréhez emelte a kezét. Maigret egyetlen lökéssel kitárta az ajtót.

És zavartan megtorpant. Ritkán érezte magát ilyen tanácstalannak. Arra számított, hogy egy újabb tragédia tárul eléje?

Hát ez nem az volt! És mégis olyan meghökkentő, hogy meghökkentőbb már nem is lehetett volna. Grandmaison úr volt a szobában, az ajka felhasadva, az álla meg a házikabátja csupa vér, a haja zilált, s az arca olyan elhülyült, mint a bokszolóé, aki épp most tér magához egy knock out után.

Egyébként alig állt a lábán. A kandalló sarkának támaszkodott, úgy meggörnyedve, hogy csoda volt, hogy nem esett el.

Két lépésre tőle Dagadt Louis, ziláltan. Még mindig ökölbe szorított kezei véresek – a polgármester vérétől!

Tehát Dagadt Louis lihegése hallatszott ki a folyosóra. Ő fulladt ki, kétségtelenül attól, hogy a polgármestert verte. Pálinkaszagú volt a lehelete. Az asztalon felborult poharak hevertek.

A két detektív úgy el volt képedve, a másik kettő meg olyan kábult volt, hogy egy jó hosszú percig nem hangzott el egyetlen szó sem.

Aztán Grandmaison úr a házikabátja elejével letörölte az ajkát meg az állát, nagy erőfeszítéssel kiegyenesedett, és lihegve megkérdezte:

– Mi az… mi van?

– Elnézést, hogy így betörtem önhöz – felelte udvariasan Maigret –, de lármát hallottam… És a kapu nem volt zárva…

– Az nem igaz!

A polgármester minden erejét összeszedte, hogy ki tudja ejteni e szavakat.

– Mindenesetre örülök, hogy idejében érkeztem, és megvédhetem ettől a…

Egy pillantás Dagadt Louis felé, aki láthatólag egyáltalán nem volt zavarban, sőt: még egy különös mosoly is átsuhant az arcán, miközben a polgármestert figyelte.

– Nincs szükségem védelemre…

– De hiszen ez az ember megtámadta önt…

Grandmaison úr a tükör előtt állva igyekezett egy kicsit rendbe hozni a ruházatát, és ideges lett, amikor látta, hogy a vérzése nem akar elállni.

Különös, zavarba ejtő egyvelege volt e pillanatban az erőnek és a gyengeségnek, a magabiztosságnak és a tehetetlenségnek.

Fekete karikás szeme, valamint a rajta levő zúzódások és sebek miatt arca elvesztette kicsit csecsemőszerű jellegét.

De váratlanul gyorsan visszanyerte bátorságát, nekitámaszkodott a kandallónak, és dacosan farkasszemet nézett a detektívekkel.

– Maguk nyilván erőszakkal törtek be hozzám…

– Bocsánat! A segítségére akartunk sietni.

– Nem igaz, mert nem tudhatták, hogy veszélyben forgok! És nem is forogtam!

Az utolsó szavakat különös nyomatékkal ejtette ki.

Maigret végigmérte a félelmetes termetű Dagadt Louis-t, először felülről lefelé, aztán alulról felfelé.

– Remélem, ennek ellenére megengedi, hogy ezt az urat magammal vigyem…

– Dehogy engedem!

– De hiszen megverte önt! Méghozzá elég kegyetlenül…

– Csak egy kis szóváltásba elegyedtünk! A dolog nem tartozik senki másra!

– Alapos okom van feltételezni, hogy ön ma reggel is őrá esett, amikor kicsit gyorsan jött le a lépcsőn…

Dagadt Louis mosolyát le kellett volna fényképezni. Diadala tetőfokán volt. Miután újból lélegzethez jutott, semmi sem kerülte el a figyelmét abból, ami körülötte történt. És ez a jelenet láthatóan mérhetetlen gyönyörűségére szolgált. Fenékig kiélvezte. Ő aztán biztos, hogy ismerte a rejtett rugókat!

– Nemrég közöltem magával, Maigret úr, hogy a magam részéről is megindítottam a nyomozást. Én nem foglalkozom a maga nyomozásával. Legyen szíves, és maga se foglalkozzék az enyémmel… És ne csodálkozzék, ha betöréssel párosult magánlaksértésért panaszt emelek…

Nehéz lett volna megmondani, mi a több a dologban: a tragikum vagy a komikum? A polgármester méltóságteljes akart lenni. Büszkén kihúzta magát! S közben vérzett az ajka! Csupa zúzódás volt az arca! Összevissza volt gyűrve a házikabátja!

És mindehhez ott volt Dagadt Louis, aki olyan képet vágott, mintha bíztatná!

Meg az előzőleg lejátszódott jelenet, amelyet nem volt nehéz rekonstruálni: a fegyenc, amint bokszolóállásban püföli a polgármestert, püföli olyan erővel és olyan sokáig, hogy a végén belefárad, s már felemelni sem bírja az öklét.

– Remélem, nem haragszik, polgármester úr, ha nem távozom azonnal. Mivel Ouistrehamban ön az egyetlen, akinek éjszaka is működik a telefonja, bátorkodtam néhány nekem szóló hívást ide kérni.

Válaszul Grandmaison úr ridegen csak ennyit mondott:

– Csukja be az ajtót!

Az ajtó ugyanis nyitva maradt. A polgármester elvett egyet a kandallópárkányon heverő szivarok közül, és rá akart gyújtani, de sebesült ajkát annyira csíphette a dohány, hogy idegesen elhajította a szivart.

– Lennél szíves felhívni nekem Caent, Lucas?

Maigret kitartóan figyelte a polgármestert, aztán Dagadt Louis-t. Aztán megint a polgármestert. És nem tudta, mit gondoljon.

Mert például az első pillanatban úgy látszott, hogy a két ember közül a polgármester van alul, ő a gyengébb, nemcsak fizikailag, hanem morális értelemben is.

Csúnyán megverték, s a lehető legmegalázóbb helyzetben kapták rajta.

És lám: néhány perc múlva újra a régi volt. Sikerült legalább részben visszanyernie nagypolgári fölényét.

Majdnem nyugodt volt. S a tekintete gőgös.

Dagadt Louis-é volt a könnyebbik szerep. Ő volt felül. Nem sebesült meg, még csak zúzódásokat se szenvedett. S leírhatatlan mosolya az előbb még szinte gyerekes vidámságról árulkodott.

És most az ő képe kezdett elkomorodni, ő nem tudta, mit csináljon, hová legyen, merre nézzen.

Maigret föl is tette magának a kérdést:

– Ha kettejük közül az egyik fellebbvalója a másiknak, vajon melyikük az?

Bizony nehezen tudott volna válaszolni a kérdésre. Voltak pillanatok, amikor Grandmaison látszott annak, s voltak, amikor Louis.

– Halló! Caen? Rendőrség? Maigret felügyelő kéri, hogy közöljem: egész éjszaka a polgármester házában fog tartózkodni…

Igen… Hívják az egyes számot… Halló!…

Tudnak valami újabbat? Már Lisieux-t is?… Köszönöm! Igen.

S a főnökéhez fordult:

– Az autó az imént haladt át Lisieux-n. Háromnegyed óra múlva itt lesz.

– Gondolom, hallotta, mit mondott a… – kezdte a polgármester.

– Igen. Hogy egész éjjel itt maradok. Természetesen az ön engedelmével. Már kétszer is említette, hogy ön is folytat vizsgálatot. Szerintem tehát az a legokosabb, ha beleegyezését kérem, hogy foglaljuk össze külön-külön elért eredményeinket.

Maigret nem gúnyolódott. Dühös volt. Dühös, hogy ilyen képtelen helyzetbe került. Dühös, hogy semmit sem ért az egészből.

– Lenne szíves megmagyarázni, Dagadt Louis, hogy amikor ideértünk, maga miért… hm… miért püfölte éppen a polgármestert, mint valami homokzsákot?

De Dagadt Louis nem felelt. A hajózási vállalkozóra nézett, mintha azt mondaná:

– Beszéljen maga!

És Grandmaison úr ridegen csak ennyit mondott:

– Az az én dolgom!

– Természetesen! Mindenkinek jogában áll összeveretni magát, ha úgy tetszik neki! – dörmögte Maigret. Rosszabb kedve már nem is lehetett volna. – Hívja fel az Hôtel Lutetiá-t, Lucas!

Ez talált. Grandmaison úr kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit. Görcsösen megmarkolta a kandalló márványoszlopát.

Lucas ezt mondta a telefonba:

– Három perc múlva?… Köszönöm… Igen…

Maigret meg azt kérdezte:

– Nem találja furcsának nyomozásunknak ezt a fordulatát? Apropó, Grandmaison úr… Talán tehetne nekem egy szívességet… ön mint hajózási vállalkozó bizonyára minden országban jó néhány embert ismer… Nem hallott véletlenül bizonyos… egy pillanat… bizonyos Martineau… vagy Motineau nevű emberről? Bergenből vagy Trondheimból való… Mindenesetre norvég…

Csend. Dagadt Louis tekintete megkeményedett. Gépiesen talpra állította az asztalon az egyik felborult poharat, és töltött magának.

– Kár, hogy nem ismeri… Mindjárt itt lesz…

Ez volt minden! Nem volt érdemes egyetlen szót sem hozzátenni! Úgyse felelt volna senki! Még csak meg se rezzentek volna! Érződött a testtartásukon.

Grandmaison úr taktikát változtatott. Még mindig a kandallónak támaszkodott, a brikett tüze perzselte a lábikráját, de közömbösebb arccal már nem is meredhetett volna a padlóra.

Fura egy arc volt! Vonásai bizonytalanok, mindenütt csupa vörös meg kék folt, az álla véres! Különös elegye ült rajta az erélynek és a páni félelemnek – vagy a fájdalomnak!

Dagadt Louis lovagló ülésben telepedett le egy székre. Kettőt-hármat ásított, aztán mintha elszundított volna.

Megcsörrent a telefon. Maigret felkapta a kagylót.

– Halló! Hôtel Lutetia? Halló?… Kérem tartani a vonalat! Legyen szíves kapcsolni nekem Madame Grandmaisont… Igen! Ma délután vagy este kellett érkeznie… Igen, várok!

– Remélem – szólalt meg fakó hangon a polgármester –, nem szándékozik a feleségemet is belekeverni enyhén szólva különös üzelmeibe.

Nem kapott választ. Maigret várt, fülén a kagylóval, tekintetét az asztalterítőre szegezve.

– Halló? Igen… Hogyan?… Már el is utazott?… Egy pillanat… Menjünk sorjában… Hánykor érkezett a hölgy?… Hétkor… Helyes!… A saját kocsijával és sofőrjével… A szállodában vacsorázott, aztán telefonhoz hívták?… Utána rögtön elutazott?… Köszönöm… Nem… Ennyi elég…

Senki nem mozdult. Grandmaison úr nyugodtabbnak látszott. Maigret letette a kagylót, aztán ismét felvette.

– Halló! Caen? Posta?… Itt a rendőrség… Legyen szíves megmondani, hogy az a szám, ahonnan beszélek, kérte-e, hogy kapcsolja neki Párizst, mielőtt engem kapcsolt az imént… Igen?… Körülbelül negyedórája?… Az Hôtel Lutetiá-t, ugye? Köszönöm…

Veríték gyöngyözött a homlokán. Lassan, mutatóujjával ütögetve, megtömte a pipáját. Aztán töltött magának az asztalon heverő két pohár egyikébe.

– Remélem, tisztában van vele, felügyelő, hogy amit jelenleg művel, törvénytelen. Erőszakkal hatolt be ide. Meghívás nélkül tartózkodik itt. Pánikot próbál kelteni a családomban, és végül, egy harmadik személy jelenlétében, úgy kezel, mint valami bűnöst. Ezért mind felelni fog!

– Természetesen!

– Mivel tulajdonképpen már nem is én vagyok itt otthon, kérek engedélyt, hogy lefekhessem.

– Nem adok!

És Maigret hegyezni kezdte a fülét. Motorbúgás hallatszott a távolból.

– Nyiss kaput nekik, Lucas!

Gépies mozdulattal a tűzre dobott egy lapát brikettet, s éppen akkor fordult vissza, amikor három új személy lépett a szobába.

Két evreux-i csendőr s köztük egy megbilincselt férfi.

– Hagyjanak magunkra – szólt oda Maigret a csendőröknek. – Vagyis inkább menjenek a sarki kocsmába, és várjanak meg ott, ha kell, egész éjszaka.

A polgármester mozdulatlan maradt. A matróz úgyszintén. Mintha nem láttak vagy nem akartak volna látni semmit. Ami az újonnan érkezettet illeti, teljesen nyugodt volt, csak egy mosoly jelent meg az ajkán, amikor meglátta Grandmaison úr feldagadt ábrázatát.

– Kihez szabad fordulnom? – kérdezte, miután körülnézett.

Maigret, aki úgy vonta meg a vállát, mintha azt akarná mondani, hogy a csendőrök kissé túlbuzgóak voltak, elővett a zsebéből egy parányi kulcsot, és kinyitotta a bilincset.

– Köszönöm… Eléggé meglepett, hogy…

Maigret dühösen a szavába vágott:

– Mi lepte meg? Az, hogy letartóztatták? Biztos, hogy olyan nagyon meglepődött?

– Őszintén szólva még mindig nem tudom, mivel vádolnak.

– Nem elég, hogy ellopott egy kerékpárt?

– Bocsánat! Csak kölcsönvettem! A garázstulajdonos, akitől a kocsit vettem, igazolhatja! Azzal bíztam rá a kerékpárt, hogy juttassa vissza Ouistrehamba, és kártalanítsa bizonyos összeggel a tulajdonosát…

– Ejha! Hiszen ön nem is norvég…

A férfinak sem az akcentusa, sem a testalkata nem volt az. Magas, jó alakú, még mindig elég fiatal ember volt. Csak az elegáns ruha gyűrődött össze kissé rajta.

– Pardon! Nem vagyok ugyan norvég születésű, de állampolgárságom szerint norvég vagyok…

– És Bergenben lakik?

– Tromsoe-ben, a Lofoten-szigeteken.

– Kereskedő?

– Egy tőkehal-melléktermékeket feldolgozó gyáram van.

– Amilyen például az ikra.

– Az ikra meg más egyéb… A fejéből meg a májából olajat készítünk… A csontjából meg műtrágyát…

– Nagyszerű! Remek! Most már csak azt kell tudnunk, mit csinált a szeptember tizenhatodikáról tizenhetedikére virradó éjszaka Ouistrehamban…

A férfi nem jött zavarba, lassan körülnézett, és azt felelte:

– Nem voltam Ouistrehamban.

– Hát hol volt?

– És ön?

Mosolyogva kijavította magát:

– Úgy értem, hogy ön meg tudná, hirtelenjében mondani, hogy bizonyos nap bizonyos órájában hol volt, különösen ha már több mint egy hónap eltelt azóta?

– Norvégiában volt?

– Valószínűleg.

– Tessék!

És Maigret átadta neki az arany töltőtollat. A norvég megköszönte, és a világ legtermészetesebb mozdulatával zsebre dugta.

Igazán jóképű férfi volt… Ugyanolyan korú és ugyanolyan magas, mint a polgármester, csak karcsúbb, izmosabb. Fekete szeméből csak úgy sugárzott az életkedv. És a vékony ajkakon lebegő mosoly nagy magabiztosságról árulkodott.

Udvariasan, kedvesen válaszolgatott a felügyelő kérdéseire.

– Nyilván valami tévedésről van szó – jegyezte meg. – Örülnék, ha folytathatnám az utamat Párizsba…

– Erről még beszélünk. Hol ismerkedett meg Dagadt Louis-val?

A norvég – Maigret várakozása ellenére – nem nézett a matrózra.

– Dagadt Louis-val? – ismételte meg a kérdést.

– És Jorisszal? Vele akkor ismerkedett meg, amikor az még hajóskapitányként járta a tengert?

– Bocsánat. Nem értem.

– Nem hát! És ha azt kérdem öntől, hogy szálloda helyett miért töltötte az éjszakát inkább egy szolgálaton kívül helyezett kotróhajón, még nagyobb szemeket mereszt, ugye?

– Valóban. Ismerje be, hogy az én helyemben ön is…

– Márpedig ön tegnap a Saint Michel fedélzetén érkezett Ouistrehamba. De még a kikötő bejárata előtt partra szállt a kétárbocos csónakján. A kotróhajóra ment, és ott töltötte az éjszakát. Ma délután itt ólálkodott e villa körül, ahol most vagyunk, aztán kölcsönvett egy kerékpárt, és elkarikázott Caen felé. Ott vásárolt egy autót. Párizs felé indult. Madame Grandmaisonnal akart találkozni az Hotel Lutetiá-ban? Ebben az esetben nem volna értelme újra nekivágnia az útnak. Ha nem csalódom, a hölgy még ma éjszaka itt lesz.

Csend. A polgármester szoborrá merevedett, még a tekintete is olyan merev volt, mintha nem lenne benne élet. Dagadt Louis a fejét vakargatta és ásítozott. Egyedül ő ült még mindig, a többiek álltak.

– Az ön neve Martineau?

– Igen. Jean Martineau.

– Nos, Martineau úr, gondolkozzék! Valóban nincs semmi mondanivalója a számomra? Igen nagy a valószínűsége, hogy az itt jelenlevők valamelyike hamarosan esküdtszék elé kerül.

– Nemcsak hogy semmi mondanivalóm nincs az ön számára, hanem arra kell kérnem, engedje meg, hogy hazám konzuljához forduljak, aki majd megteszi a szükséges…

Na tessék! Az előbb Grandmaison úr fenyegetőzött azzal, hogy panaszt emel! Most meg Martineau akarja ugyanazt tenni! Csak Dagadt Louis nem fenyegetőzött, ő filozofikus nyugalommal törődött bele mindenbe, csak innivalója legyen.

Hallatszott, hogy zúg odakint a vihar. Dagály volt, most tombolt a legveszettebbül.

Lucas arca ékesszólóan beszélt. Kétségtelenül valami ilyesmi járt a fejében:

– Most aztán szép kis csávában vagyunk! Hacsak nem találunk mégis valamit!…

Maigret dühösen pöfékelve járkált fel-alá.

– Szóval egyikük sem tud mondani semmit Joris kapitány kalandjairól és haláláról?

Tagadó mozdulatok. Némaság. Maigret tekintete minduntalan Martineau-ra tévedt.

Aztán odakint sietős léptek, s ideges dörömbölés a kapun. Lucas egy kis habozás után kiment, és kinyitotta: Julie rontott be a szobába, egészen kifulladva.

– Felügyelő úr… A… a bátyám… – kezdte lihegve.

De nyomban el is hallgatott. Megdöbbenve torpant meg Dagadt Louis előtt, aki felállt, s toronyként magasodott eléje.

– A bátyja?… Mi van vele? – sürgette a lányt Maigret.

– Semmi… én…

Mikor végre újból lélegzethez jutott, mosolyogni próbált. Közben visszahátrált, és beleütközött Martineau-ba. Feléje fordult, de úgy látszik, nem ismerte.

– Bocsánat, uram… – dadogta.

A nyitva felejtett kapun bezúdult a szél.

9. Mindenki hallgat

Julie szaggatott mondatokban magyarázta:

– Egyedül voltam otthon… Féltem…

Ruhástul feküdtem le… Aztán valaki éktelenül dörömbölni kezdett a kapun… Lannec volt az, a bátyám kapitánya…

– Megérkezett a Saint Michel?

– Amikor idejöttem, épp a zsilipkamrában volt… Lannec azonnal beszélni akart a bátyámmal… Azt hittem, sürgősen tovább kell indulniuk… Mondtam neki, hogy Louis még csak meg sem látogatott… És azért lettem nyugtalan, mert Lannec erre mindenféle érthetetlen dolgot kezdett motyogni…

– És miért jött éppen ide? – kérdezte Maigret.

– Megkérdeztem, hogy csak nincs valami veszélyben a bátyám… És Lannec azt mondta, hogy de igen, és lehet, hogy már késő is… Erre kirohantam a kikötőbe, megkérdeztem, hol találom meg önt, és ott mondták, hogy itt…

Dagadt Louis bosszús arccal meredt a padlóra, és megvonta a vállát. Mintha azt akarta volna ezzel mondani, hogy a nők minden semmiség miatt elvesztik a fejüket.

– Csakugyan veszélyben van? – tette fel neki a kérdést Maigret, és megpróbált a szemébe nézni.

Mire a másik hahotázni kezdett. Harsányan hahotázott, még a szokottnál is hülyébben.

– Mi oka volt Lannecnek a nyugtalanságra?

– Hát tudom én?

Erre Maigret végignézett a társaságon, és elgondolkozva, árnyalatnyi bosszúsággal a hangjában, beszélni kezdett:

– Tehát nem tudnak semmit! És mind egyformán nem tudnak semmit! Ön, polgármester úr, nem ismeri Martineau urat, és nem tudja, hogy Dagadt Louis, akit barátként fogadott a házában, s aki az asztalánál evett, miért esett neki hirtelen az arcának, és kalapálta össze az ökleivel…

Semmi válasz.

– S ez még nem minden! Ön belenyugszik a verésbe, mintha természetesnek tartaná! Nem védekezik! Nem akar panaszt emelni! Még az se jut az eszébe, hogy Dagadt Louis-t kidobja…

Aztán, Dagadt Louis felé fordulva:

– És maga, maga szintén nem tud semmit! A kotróhajón alszik, de nem tudja, ki tartózkodik még a hajón!… Itt szíves fogadtatásban részesül, s a vendéglátást egy alapos veréssel hálálja meg a ház urának… Martineau úrral soha az életben nem találkozott…

Senki meg se rezzen. Csupa konok arc, mereven a szőnyegre szegezett tekintet.

– És ön, Martineau úr, ön se tud többet. De azt csak tudja, hogyan jött Norvégiából Franciaországba?… Nem!… Inkább alszik egy elhagyatott kotróhajón, mint szállodai ágyban… Biciklin indul el, aztán autót vesz, hogy eljusson Párizsba… De nem tud semmit! Nem ismeri se Grandmaison urat, se Louis-t, se Joris kapitányt…És maga, Julie, természetesen még kevesebbet tud, mint a többiek…

Csüggedten nézett Lucas-ra. Lucas meg tudta érteni. Arra gondolni sem lehet, hogy valamennyiüket letartóztassák. Mindegyikük ellen fel lehetne hozni, hogy különcök, hazudnak, ellentmondásokba keverednek.

De vádat emelni egyikük ellen sem lehet!

A falióra tizenegyet ütött. Maigret kiverte pipáját a kandallóba, és morcos hangon folytatta:

– Kénytelen vagyok mindnyájukat felkérni, hogy álljanak továbbra is a hatóságok rendelkezésére… Kétségtelenül fogok még bizonyos felvilágosításokért fordulni önökhöz, ha nem is tudnak semmiről… Ugyebár, polgármester úr, nincs szándékában elhagyni Ouistrehamot?

– Nincs!

– Köszönöm… ön, Martineau úr, kaphat szobát az Hôtel Universum-ban, ott szálltam meg magam is…

A norvég bólintott.

– Vezesd az urat az Universum-ba, Lucas!…

Végül Dagadt Louis-hoz és Julie-hez fordult:

– Maguk ketten velem jönnek.

Kiment, elbocsátotta az ott várakozó két csendőrt, és utána nézett Lucas-nak meg Martineau-nak, akik elindultak a szálloda felé, ahol a tulaj már alig várta, hogy lefekhessen.

Julie kabát nélkül jött el hazulról, s mikor a bátyja észrevette, hogy didereg, levetette zubbonyát, és a vállára erőltette.

Beszélgetni nemigen lehetett a vihar miatt. Menet közben kénytelenek voltak előregörnyedni, jeges északi szél fütyült szünet nélkül a fülükbe, és csapott olyan erővel az arcukba, hogy belefájdult a szemhéjuk.

A kikötő előtt ott volt a kivilágított kocsma, és találkoztak a zsilipkezelőkkel, akik két hajó áteresztése közt beugrottak oda, hogy igyanak egy forró grogot, és egy kicsit megmelegedjen gémberedett lábuk. Minden arc a három ember felé fordult, aki tovább törtetett előre a viharban, és rátért a hídra.

– Ez volna a Saint Michel? – kérdezte Maigret.

Ugyanis egy vitorlás éppen akkor hagyta el a zsilipkamrát, és siklott ki a külső kikötőbe. De mintha sokkal magasabban emelkedett volna a víz fölé, mint az a kétárbocos, amelyet Maigret már látott.

– Az hát, csak ballaszt nélkül – dörmögte a matróz.

Vagyis a Saint Michel Caenban kirakodott, és most üresen fut ki a tengerre, hogy új árut vegyen fel valahol.

Már majdnem Joris kis házánál voltak, amikor hozzájuk lépett egy árnyalak. Egészen össze kellett dugni az arcukat, hogy megismerjék egymást. Egy nem túlságosan erélyes hang azt mondta Dagadt Louis-nak:

–Csakhogy megvagy!… Siess, hogy felkészülhessünk az indulásra…

Maigret rábámult a kis breton kapitányra, aztán a tenger felé nézett, amely szünet nélkül, lármásan ostromolta a mólókat. Az eget gomolygó felhők borították, félelmetes látvány volt.

A Saint Michel a cölöpműnél horgonyzott le a sötétben, csak a fedélzet hátsó részén lehetett kivenni egy lámpa parányi világát.

– Máris indulni akar? – kérdezte a felügyelő.

– Persze!

– Hová?

– La Rochelle-be, borért…

– Feltétlenül szüksége van Dagadt Louis-ra?

– Csak nem képzeli, hogy ilyen időben ketten is elbírunk a hajóval?

Julie fázott. De ott maradt, hogy hallja, mit beszélnek, s toporgott. Bátyja hol Maigret-re nézett, hol a vitorlás felé, amelyen meg-megcsikordultak a kötélcsigák.

– Várjon meg a hajón! – mondta a felügyelő Lannecnak.

– Csakhogy…

– Mi van?

– Két óra múlva nem lesz elég magas a vízállás, hogy kifuthassunk a nyílt tengerre…

S a kapitány szeme titokban nyugtalanul megvillant. Nyilvánvaló volt, hogy bosszús. Hol az egyik, hol a másik lábára állt. Tekintete ide-oda rebbent.

– A kenyeremről van szó!

És Maigret majdnem bizonyos volt benne, hogy összenézett Louis-val. Vannak pillanatok, amikor intuíciónk erősebben működik, mint máskor.

Az ideges kis kapitány tekintete mintha azt mondta volna:

„A hajó itt van a közelben… Csak egy kötelet kell leoldani… Csak be kell húzni egyet ennek a rendőrnek, és szabad az út…”

Dagadt Louis habozott, komor pillantást vetett a húgára, és tagadóan rázta meg a fejét.

– Várjon meg a hajón! – ismételte meg Maigret.

– De hát…

Maigret nem felelt. Intett a másik kettőnek, hogy menjenek be vele a házba.

*

Maigret most látta először együtt a két testvért. Hármasban voltak Joris kapitány konyhájában, ahol vidáman égett a tűz…A kéményben olyan erős volt a huzat, hogy a duruzsoló bádogsparhelt néha robbanásszerű hangokat hallatott.

– Adjon innunk valamit – szólt oda a felügyelő Julie-nek, aki erre kivett a faliszekrényből egy üveg pálinkát meg néhány virágmintás poharat.

Maigret érezte, hogy fölösleges. Julie sokat adott volna érte, ha négyszemközt maradhat a bátyjával. A férfi a leány minden mozdulatát követte a tekintetével, érezni lehetett, hogy nagyon szereti a húgát, s ugyanakkor állatian el is van érzékenyülve.

Julie igazi gazdasszony módjára kiszolgálta a két férfit, és azután sem ült le, hanem újból megrakta a tűzhelyet.

– Joris kapitány emlékére… – emelte fel a poharát Maigret.

Aztán sokáig csend volt. A felügyelő éppen ezt akarta. Időt akart adni nekik, hogy hatalmába kerítse őket a konyha csendes, barátságos légköre.

A tűzhely duruzsolását, amelyet az ingaóra tiktakolása kísért, lassanként valóságos muzsikának kezdték érezni. Az odakint tomboló vihar után az arcokba szállt a vér, csillogni kezdtek a szemek. Fanyar Calvados-illat terjengett a levegőben.

– Joris kapitány… – ismételte meg révedező hangon Maigret. – Tulajdonképpen az ő helyén ülök, az ő karosszékében… Abban a fonott karosszékben, amelyik minden mozdulatára megnyikordult… Ha élne, most jönne haza a kikötőből, s biztosan ő is kérne egy pohár pálinkát, hogy felmelegedjen… Igaz, Julie?

A lány nagy szemeket meresztett, aztán elfordította a fejét.

– Nem menne fel azonnal lefeküdni… Fogadni mernék, hogy lehúzná a cipőjét… Maga idehozná neki a papucsát… ő meg azt mondaná: „Ocsmány egy idő… A Saint Michel mégis ki mert futni a nyílt tengerre, Isten segítse…”

– Honnan tudja?

– Mit?

– Hogy azt mondta volna: „Isten segítse?…” Mert csakugyan ezt szokta mondani…

A leány egészen meghatódott. Szinte hálásan nézett Maigret-re.

Dagadt Louis meggörnyedt.

– Nem mondja többé… Istenem, milyen boldog, milyen megelégedett ember lehetett!…Volt egy csinos kis háza, kertje, tele virággal, amit annyira szeretett, megtakarított pénze… Azt hitte volna az ember, hogy mindenki csak rajong érte… És mégis akadt valaki, aki mindennek egy csapásra véget vetett, egy pohár vízbe szórt kevéske fehér porral…

Julie-nek eltorzult az arca. Nem akart sírni. Összeszedte minden erejét.

– Egy kevéske fehér por, és bevégeztetett !… És lehet, hogy a tettes boldog lesz, mert senki se tudja, hogy ő volt az!… Az imént kétségkívül ott volt köztünk…

– Hallgasson! – könyörgött összekulcsolt kézzel Julie. A végén mégiscsak kicsordult a könnye.

De a felügyelő tudta, mit akar. Halkan, lassan, nyomatékosan tovább beszélt. Nem komédiázott. Ő is meg volt hatva. Hatalmába kerítette a nosztalgikus légkör, előtte is megjelent a kikötőparancsnok köpcös alakja.

– Meghalt, s már csak egyetlen barátja van… Ez a barát én vagyok!… Egy ember, aki magára hagyatva küszködik, hogy megtudja az igazat, és megakadályozza, hogy Joris gyilkosa boldog legyen.

Julie, akinek az ellenállása teljesen megtört, zokogott. Maigret folytatta:

– De hát a halott körül mindenki hallgat, mindenki hazudik. Már-már azt kell hinnem, hogy mindenkinek van valami a rovásán, mindenki bűntárs…

– Nem igaz! – kiáltott fel a lány.

Dagadt Louis meg egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Töltött magának, és töltött a felügyelő poharába is.

– És Dagadt Louis az első, aki hallgat.

Julie úgy nézett könnyein keresztül a bátyjára, mintha meglepte volna e szavak igazsága.

– Pedig tud valamit… Sokat tud… A gyilkostól fél?… Vagy neki van valami félnivalója?

– Louis! – kiáltotta a leány.

De Louis elfordította a fejét, vonásai megkeményedtek.

– Louis! Mondd, hogy nem igaz!… Hallgatsz?…

– Nem tudom, mire gondol a felügyelő…

Felállt. Nem bírt a helyén maradni.

– Louis még a többieknél is jobban hazudik! Azt állítja, hogy nem ismeri a norvéget, pedig ismeri! Azt állítja, hogy semmi köze a polgármesterhez, és mégis ott találom nála, amint éppen nagyban püföli…

Az egykori fegyenc ajkán bizonytalanságról árulkodó mosoly. De Julie nem úgy értelmezte.

– Igaz ez, Louis?

S mivel Louis nem felelt, megragadta a karját.

– Miért nem mondod meg, mi az igazság?… Én biztos vagyok benne, hogy nem követtél el semmi rosszat!…

Louis kiszabadította magát húga szorításából. Zavart volt, talán már gyengült is az ellenállása. Maigret nem adott időt neki, hogy újból összeszedje magát.

– Biztos, hogy a hazugságok e tömegében csak egy egészen pici igazság kellene, egy jelentéktelen kis útmutatás, és összedőlne az egész építmény…

Nem sikerült! Hiába nézett rá könyörögve a húga, Louis csak megrázta magát, mint az óriás, akire dühös, ellenséges törpék akaszkodtak.

– Nem tudok semmit…

Mire Julie erélyesen, már gyanakodva:

– Miért nem beszélsz?

– Nem tudok semmit!…

– A felügyelő szerint…

– Nem tudok semmit!…

– Ide figyelj, Louis! Én mindig bíztam benned! Ezt te nagyon jól tudod! És mindig védtelek, még Joris kapitánnyal szemben is…

E szerencsétlen mondat után elpirult, és gyorsan másra terelte a szót.

– El kell mondanod az igazat! Nem bírom tovább. És nem maradok tovább egyedül ebben a házban…

– Hallgass! – nyögte ki Louis.

– Mit akar hallani tőle, felügyelő úr?

– Két dolgot. Először is azt, hogy kicsoda Martineau. Aztán meg hogy miért hagyja a polgármester, hogy megverjék…

– Hallod, Louis? … Ez nem is olyan borzasztó…

– Nem tudok semmit…

A lány haragra gerjedt.

– Vigyázz, Louis!… A végén még én is azt fogom hinni…

A tűz még mindig duruzsolt. És az óra lassan tiktakolt, rézingáján megcsillant a lámpa fénye.

Louis túl magas, túl erős, túlságosan otromba volt ferdén tartott fejével és vállával ehhez a takaros kis konyhához. Menekülő tekintete nem tudott min megállapodni.

– Követelem, hogy beszélj!

– Nincs semmi mondanivalóm…

Tölteni akart magának, de a lány rávetette magát az üvegre.

– Elég! Semmi értelme még jobban leinnod magad…

A lány iszonyú idegállapotban volt. Valahogy tragikusnak érezte a pillanatot. Kétségbeesetten kapaszkodott a reménybe, hogy egyetlen szó mindent tisztázhat.

– Louis… Ez az ember… Ez a norvég… Nem ő vette volna meg a Saint Michel-t, és lett volna a gazdád?

A válasz kategorikusan hangzott:

– Nem!

– Akkor ki ez az ember? Sose látták a környéken! Nemigen járnak erre külföldiek…

– Nem tudom…

A lány a nők ösztönös éleslátásával tovább makacskodott.

– A polgármester sose állhatott téged… Igaz, hogy az este nála vacsoráztál?

– Igaz…

A lány már toporzékolt türelmetlenségében.

– Akkor hát mondj már valamit! Muszáj! Különben esküszöm, azt fogom hinni, hogy…

Nem folytatta. Borzasztóan boldogtalan volt. Ránézett a fonott székre, az otthonos tűzhelyre, a faliórára, a virágmintás üvegre.

– Te szeretted a kapitányt… Tudom!… Százszor is mondtad, és ha volt is vita köztetek, csak azért volt, mert…

Ezt meg kellett magyarázni.

– Nehogy olyasmit gondoljon, felügyelő úr, ami nem igaz! A bátyám szerette Joris kapitányt… És a kapitány is szerette őt… De azért előfordult, hogy… Nem, semmi komoly!… Csak Louis nem bír magával, ha pénz van a zsebében, és mind elkölti, nem érdekes, hogyan… A kapitány rájött, hogy el szokta vinni a megtakarított pénzemet… Megdorgálta miatta… Semmi egyéb nem történt!… Ezért tiltotta meg azt is, hogy idejárjon… Hogy ne vigye el a pénzemet!… De nekem mindig azt mondta, hogy Louis alapjában véve derék fiú, csak az az egy hibája, hogy gyenge jellem…

– Persze az is lehet – szólt közbe csendesen Maigret –, hogy Louis tudta, hogy ha Joris meghal, maga háromszázezer frankot örököl…

A dolog olyan villámgyorsan történt, hogy a felügyelő kis híján alulmaradt. Julie egy átható sikolyt hallatott, Dagadt Louis meg nekirontott a felügyelőnek, és megpróbálta torkon ragadni.

A felügyelőnek azonban még idejében sikerült elkapnia az egyik öklét. Lassan, de biztosan a matróz háta mögé csavarta.

– Ne merj hozzám nyúlni! – dörmögte.

Julie könyökével a falnak támaszkodva, arcát a karjába temetve zokogott.

– Istenem! Istenem! – jajgatott erőtlenül.

– Még mindig nem vagy hajlandó beszélni, Louis? – kérdezte élesen Maigret, s eleresztette az egykori fegyencet.

– Nincs semmi mondanivalóm!

– És ha letartóztatlak?

– Fütyülök rá!

– Akkor kövess!

Julie felkiáltott:

– Ne, felügyelő úr! Könyörgök! Az isten szerelmére, Louis, beszélj!

A két férfi már a konyha üvegajtajánál volt. Dagadt Louis visszafordult, vörös volt az arca, csillogott a szeme, s leírhatatlan fintort vágott. Húga vállára akarta tenni a kezét.

– Esküszöm, Julie, hogy…

– Ne merj hozzám érni!

Louis megingott, tett egy lépést a folyosó felé, aztán még egyszer visszafordult:

– Hallgass meg…

– Nem! Nem! Menj innen!

Erre Louis újra Maigret után indult. Nehezen vonszolta a lábát, a küszöbön meg is állt, megint vissza akart fordulni, de aztán legyőzte a kísértést. A kapu becsukódott mögöttük. De alig tettek néhány lépést a viharban, újra kinyílt, láthatóvá vált a lány alakja, és hallatszott, hogy utánuk szól:

– Louis!

Elkésett. A két férfi nem nézett vissza. Mentek tovább az éjszakában.

A szakadó esőben pillanatok alatt bőrig áztak. Vaksötét volt, még a zsilip korlátját se lehetett látni. S a sötétben mégis rájuk szólt egy hang, szinte a lábuk alól:

– Te vagy az, Louis?

Lannec volt az, a Saint Michel fedélzetén. Meghallotta a lépteiket, s kidugta a fejét a fedélzeti lejárón. Úgy látszik, tudta, hogy a matróz nincs egyedül, mert breton nyelven gyorsan hozzátette:

– Ugorj a hajóorra, és meglépünk.

Maigret megértette, mit mondott, és várt. A sötétségben képtelen volt megállapítani, hol a Saint Michel orra és tatja. Társát is csak bizonytalan körvonalú, sötét tömegnek látta, csak a válla csillogott az esőtől.

10. A három hajós

Egy pillantás a fekete lyukra, a tenger felé, aztán egy másik, de ez már lopva, Maigret-re. Aztán Dagadt Louis megvonta a vállát, és dörmögve megkérdezte a felügyelőtől:

– Feljön a hajóra?

Maigret észrevette, hogy Lannec tart valamit a kezében. Egy kötél vége volt. Amikor tekintetével követte a kötél irányát, látta, hogy éppen csak rá van dobva egy kötélbakra, s onnan visszakanyarodik a fedélzetre. Vagyis a Saint Michel csak látszólag volt kikötve, s elindulhatott, anélkül hogy valaki kénytelen lett volna kiugrani előbb a partra.

A felügyelő nem szólt semmit. Tisztában volt vele, hogy a kikötő teljesen elhagyatott. Julie nyilván még ott zokog a konyhájában, háromszáz méterre innen, s rajta kívül legközelebb a matrózkocsma melegében vannak emberek, ott bújtak meg a vihar elől.

Fellépett a hajó peremére, és a fedélzetre ugrott. Louis utána. Hiába védték kőgátak a külső kikötőt, nyugtalanul háborgott a vize, s minden egyes hullám megemelte a Saint Michel-t, mintha egy óriás lélegzett volna alatta.

A csuromvizes tárgyakról csak némi halványsárga fény verődött vissza a sötétben. A hajó orrában egy elmosódott körvonalú alak állt: a kapitány. Csodálkozva bámult Louis-ra. Magas szárú gumicsizma, vízhatlan köpeny és viaszosvászon csuklya volt rajta. A kötélvéget még mindig a kezében tartotta.

És egy darabig senki nem mozdult. Csak vártak. A három hajós nyilván a felügyelőt figyelte, aki nagyon idegennek tűnhetett a szemükben bársonygalléros felöltőjében és a kezében szorongatott keménykalappal.

– Ma éjjel nem indulhatnak el! – szólalt meg végre Maigret.

Egyetlen tiltakozó szó sem hangzott el. De Lannec és Dagadt Louis váltott egy gyors pillantást. Olyan volt ez, mint egy rövid párbeszéd:

„És ha mégis elindulnánk?”

„Okosabb, ha nem…”

A széllökések úgy felerősödtek, hogy alig lehetett megállni a fedélzeten. Megint csak Maigret indult el elsőnek a már ismerős fedélzeti lejáró felé.

– Elbeszélgetünk egy kicsit… –Hívják le a másik matrózt is.

Jobbnak látta, ha nem hagy senkit a fedélzeten. A négy ember lemászott a meredek lépcsőn. A hajósokról lekerültek a vízhatlan köpenyek és csizmák. A kardánon égett a lámpa, az asztalon néhány pohár állt egy ceruzával telefirkált, zsírfoltos tengerészeti térkép mellett.

Lannec két szem brikettet rakott a kis kályhára, s nem tudta, megkínálja-e valami itallal a vendégét, akire sanda pillantásokat vetett. Az öreg Célestin morcosan, nyugtalanul behúzódott az egyik sarokba, s azon tűnődött, vajon miért rendelték a hátsó fülkébe.

Magatartásukból egyvalami nagyon világosan kiderült: azért nem akart egyikük se megszólalni, mert egyikük se tudta, mi a helyzet. A kapitány kérdő tekintetére Dagadt Louis csak tehetetlen pillantásokkal tudott válaszolni.

Hiszen ami mondanivalója volt, hosszadalmas magyarázkodást igényelt volna.

– Jól meggondolta a dolgot? – dörmögte végül Lannec, miután megköszörülte a torkát, hogy ne legyen olyan rekedt a hangja.

Maigret egy padon ült, mindkét könyökével az asztalra támaszkodva. Gépiesen játszadozott egy üres pohárral, amely olyan piszkos volt, hogy nem lehetett átlátni rajta.

Dagadt Louis állt, de a fejét le kellett hajtania, hogy ne érjen a mennyezethez. Lannec a szekrényben kotorászott, mintha keresne valamit.

– Mit kellett volna meggondolnom?

– Nem tudom, meddig terjed az ön jogköre. De azt tudom, hogy én csak a tengerészeti hatóságoknak vagyok alárendelve. Csak nekik áll jogukban megtiltani egy hajónak, hogy egy kikötőbe befusson, vagy egy kikötőből kifusson…

– No és?

– Ön megakadályozza, hogy elhagyjam Ouistrehamot… Márpedig nekem árut kell felvennem La Rochelle-ben, és ha csak egy napot is késem, kártérítést kell fizetnem… S ha több napot, a kártérítés összege is nagyobb…

Rosszul kezdődött a dolog, komoly, szinte hivatalos hangon. Maigret már ismerte az efféle szövegeket. Nem majdnem ugyanígy fenyegette meg már a polgármester is? Meg Jean Martineau, bár ő nem a tengerészeti hatóságokat emlegette, hanem a norvég konzult?

Vett egy nagy lélegzetet, s vidáman csillogó szemmel mind a hármukra vetett egy-egy gyors pillantást.

– Ne okoskodjon! – szólalt meg breton nyelven. – Inkább töltsön!

Nem volt biztos, hogy sikerül. Elsőnek az öreg matróz fordult csodálkozva Maigret felé.

Dagadt Louis arca felderült. De Lannec még mindig nem engedett fel.

– Ön bretagne-i? – kérdezte.

– Nem egészen… Loire megyében születtem… De tanulmányaim egy részét Nantes-ban végeztem.

A válasz csak egy fintor volt. Annak a partvidéki bretonnak a fintora, aki egy beljebb lakó bretonnal vagy éppenséggel egy Nantes környéki fél-bretonnal kénytelen szóba ereszkedni.

– Nincs már abból a múltkori hollandus pálinkából ?

Lannec fogta az üveget, és megtöltötte a poharakat, szép lassan, mert örült, hogy akadt valami elfoglaltsága. Még mindig nem tudta, mit csináljon. Maigret meg csak ült kövéren, kedélyesen, pipával a foga közt, tarkójára tolt kalappal, s igyekezett minél kényelmesebben elhelyezkedni.

– Nyugodtan leülhetsz, Dagadt Louis…

S Louis engedelmesen leült. A feszélyezettség nem múlt el a levegőből, de másféle lett. Most azért voltak dühösek ezek az emberek, hogy nem viszonozhatják szívélyességgel a szívélyességet. De hát kénytelenek voltak résen lenni.

– Egészségükre, fiúk! És ismerjék be, hogy amikor nem engedem, hogy még ma éjjel kifussanak a nyílt tengerre, egy csúnya vihartól kímélem meg magukat…

– Főleg a kikötő bejárata veszélyes – dünnyögte Lannec, s kortyolt egyet a pálinkából. – Odakinn a tengeren már semmi vész…De az Orne sodra meg a homokzátonyok miatt a bejáraton nehéz átjutni… Ott minden évben zátonyra fut néhány hajó –

– A Saint Michel-lel még sose történt baleset!

És sietett is rögtön lekopogni a fán. Célestin rosszkedvűen felmordult, mikor meghallotta, hogy miről beszélnek.

– A Saint Michel? Alighanem a legjobb rövid járatú vitorlás…Ide figyeljen! Két éve, sűrű ködben, a sziklás angol partok mentén akartunk kifutni a nyílt tengerre… Pokoli volt a hullámtörés…Más hajó bizony hogy ottmaradt volna…Nos, mikor a következő dagály lesegítette a zátonyról, még arra se volt szükség, hogy szárazdokkba menjünk vele…

Maigret érezte, hogy ezen a területen szót tudnának érteni. Csakhogy semmi kedve sem volt egész éjszaka hajózásról csevegni. Az ázott ruhadarabok kezdtek gőzölögni, a lépcsőn vékony patakokban csörgedezett lefelé az esővíz. És mindennek a tetejébe a felügyelő nehezen viselte el a hajó egyre erősebb hintázását meg azt, hogy időnként nekiütődött az oldala a cölöpműnek.

– Szép jacht lesz belőle!… – jegyezte meg, nem nézve senkire.

Na végre! Lannec összerezzent.

– Igen, csakugyan szép jachtot lehetne belőle csinálni! – helyesbített. – Csak a fedélzetet kellene átalakítani. Meg a vitorlázatot csökkenteni egy kicsit, főleg a felső részen…

– Aláírta a szerződést a norvég?

Lannec gyorsan Louis-ra nézett, aki felnyögött. Ezek ketten sokat adtak volna érte, hogy néhány másodpercig négyszemközt beszélhessenek. Mit árult el Louis? Mennyit mondhat el a kapitány?

Dagadt Louis-nak komor volt a képe. Nem ringatta magát illúziókban. Nem volt módjában megértetni cimborájával, hogy mi történt. Túlságosan komplikált volt a dolog!

És az ilyesmiből persze csak baj lehet! Elhatározta, hogy inkább iszik egyet. Töltött magának. Egy hajtásra kiitta a poharát, és nem is annyira agresszív, mint inkább rezignált tekintetet vetett a felügyelőre.

– Miféle norvég?

– Hát az a norvég, aki tulajdonképpen nem is norvég… Martineau… S aki nem is Tromsoe-ban látta a Saint Michel-t, hiszen a kétárbocos sose járt annyira fent északon…

– Vegye tudomásul, hogy járhatott volna! Akár Arhangelszkig is elmenne ez a hajó…

– Mikor veszi át a norvég?

Az öreg matróz gúnyosan felkacagott a sarokban. De ez a gúnyos nevetés nem Maigret-nek szólt, hanem a három hajósnak, önmagát is beleértve.

Lannec meg kénytelen volt nagyon szánalmas választ adni:

– Nem tudom, miről beszél!

Kapott is Maigret-től egy döfést az oldalába.

– Hülye!… Gyerünk, fiúk! Ne vágjatok már ilyen gyászos képet, vagy ha úgy jobban tetszik, ilyen átkozottul konok breton pofát… Martineau azt ígérte, hogy megveszi a kétárbocost… Csakugyan megvette?

Sugallata támadt.

– Add ide a személyzeti lajstromot…

Érezte, hogy telibe talált.

– Nem tudom, hol van…

– Ide figyelj, Lannec! Ne tettesd magad hülyének! Ördög és pokol, ide azzal a lajstrommal!

Színészkedett. Megjátszotta, hogy dühös, hogy jó ember ugyan, de goromba is tud lenni. A kapitány elővett a szekrényből egy kopott, a használatban kifakult aktatáskát. Tele volt hivatalos papírokkal meg hajózási ügynökségek fejléceivel ellátott üzleti levelekkel.

De volt köztük egy egészen új okmány, vagyis inkább egy nagy, sárga boríték is, benne feltűnően nagyméretű papírlap: ez volt a személyzeti lajstrom. Mindössze másfél hónapja, egész pontosan szeptember tizenegyedikén állították ki, vagyis öt nappal Joris kapitány eltűnése előtt.

„Saint Michel, kétárbocos, űrtartalma kétszázhetven tonna, helyközi hajózásra alkalmas. Tulajdonos: Louis Legrand (szül. Port-en-Bessin). Kapitány: Yves Lannec. Matróz: Célestin Grolct.”

Dagadt Louis még egy pohárral töltött magának, színültig. Lannec zavartan horgasztotta le a fejét.

– Nocsak! Szóval most te vagy a hajó tulajdonosa, Dagadt Louis?

Semmi válasz. Célestin a sarokban a szájába vett egy jókora darab bagót, és rágcsálni kezdte.

– Ide figyeljetek, fiúk! Kár ilyen semmiségek miatt vesztegetni az időt. Én se vagyok sokkal ostobább nálatok, igaz? Még ha nem is sokat értek a tengerészeihez! Dagadt Louis-nak egy vasa sincs. Márpedig egy ilyen hajó legalább százötvenezer frankba kerül…

– Annyiért ugyan nem adtam volna el! – szólt közbe Lannec.

– Akkor, mondjuk, kétszázezerbe… Tehát Dagadt Louis valaki másnak a költségére vásárolta meg a Saint Michel-t. Az illető valamilyen okból nem szeretné, ha megtudnák, hogy ő a kétárbocos tulajdonosa… Egészségetekre!…

Célestín megvonta a vállát, mintha határtalanul unná ezt az egész históriát.

– Martineau Fécamp-ban volt szeptember tizenegyedikén, amikor az adásvétel történt?

Az arcok elkomorodtak. Louis bekapta az asztalon heverő maradék bagót, és ő is rágcsálni kezdett. Célestin már hosszú sugarakban köpködte maga köré a padlóra a bagólevet.

Egy kis szünet állt be a beszélgetésben, mert a lámpában füstölni kezdett a kanóc: kifogyott belőle a petróleum. A petróleumos-kannáért fel kellett menni a fedélzetre. Lannec bőrig ázva jött vissza. Egy percig sötétben voltak, aztán mindenki visszaült a helyére.

– Martineau igenis ott volt! Biztos vagyok benne! A hajót megvásárolta Dagadt Louis nevére, de Lannec rajta maradt, lehet, hogy véglegesen, de az is lehet, hogy csak ideiglenesen…

– Csak ideiglenesen…

– Helyes! Magam is így gondoltam! Addig, amíg a Saint Michel végre nem hajt egy különös feladatot…

Lannec idegesen felállt, s a cigarettája végét harapdálta.

– Eljöttök Ouistrehamba. Tizenhatodikán éjjel a kétárbocos a külső kikötőben horgonyzott, indulásra készen. Hol volt Martineau?

A kapitány csüggedten visszaült a helyére, de látszott rajta az elhatározás, hogy hallgatni fog.

– A tizenhatodikát követő reggel a Saint Michel kifut a tengerre. Ki van a fedélzetén? Még mindig rajta van Martineau? És rajta van már Joris is?

Maigret nem viselkedett se bíró, se rendőr módjára. Még mindig szívélyes volt a hangja, és pajkos a tekintete. Mintha a pajtásaival játszott volna kitalálósdit.

– Angliába indultok. Aztán Hollandia felé vesztek irányt. Ott Martineau és Joris elhagyja a hajót, ugye? Ugyanis ők ketten jóval messzebb mennek. Alapos okom van azt hinni, hogy Norvégiába…

Dagadt Louis dünnyög valamit.

– Mit mondasz?

– Hogy úgyse jut semmire.

– Joris kapitány már akkor meg volt sebesülve, amikor felszállt a hajóra? Vagy az út folyamán sebesült meg? Vagy csak Skandináviában?

Már nem is várt feleletet.

– Ti hárman szépen folytatjátok a hajókázást a partok mentén, mint a múltban. De nem jöttök le túlságosan északról. Mert egy levelet vagy táviratot vártok, amelyben találkozót adnak nektek. A múlt héten Fécamp-ban tartózkodtok, abban a kikötőben, ahol először találkoztatok Martineau-val. Dagadt Louis értesül róla, hogy Joris kapitányt különös állapotban találták meg Párizsban, s hogy vissza fogják hozni Ouistrehamba. Vonatra ül és idejön. De a házban nincs senki. Üzenetet hagy a húgának. Visszatér Fécamp-ba.

Maigret sóhajtott egyet, és pipára gyújtott.

– Nos, lassan a végére érünk. Már Martineau is a hajón van. Vele jöttök vissza ide. De a kikötő bejáratánál elhagyjátok, ami azt bizonyítja, hogy nem ragaszkodik hozzá, hogy bárki is meglássa. A kotróhajón találkozik Dagadt Louis-val… Egészségetekre!

Töltött magának, és kiitta a poharát. A másik három komor tekintettel nézte.

– Vagyis ahhoz, hogy mindent megértsünk, most már csak azt kell megtudnunk, hogy miért ment Dagadt Louis a polgármesterhez, miközben Martineau Párizs felé igyekezett. Fura egy küldetés: elpáholni valakit, aki inkább olyan hírben áll, hogy nem érintkezik akárkivel.

Dagadt Louis ajkán önkéntelenül is üdvözült mosoly jelent meg, mikor eszébe juttatták az öklözéssel egybekötött találkozót.

– Nos, barátaim! Jól jegyezzétek meg, hogy végül úgyis mindenre magyarázatot kell adnotok. Nem gondoljátok, hogy okosabb volna, ha most mindjárt megtennétek?

Azzal Maigret kiverte pipáját a cipője sarkán, és másik pipára gyújtott. Célestin egész egyszerűen elaludt. Nyitott szájjal horkolt. Dagadt Louis félretartott fejjel meredt a mocskos padlóra. Lannec hiába próbált tanácsot kérni tőle a tekintetével.

Végül is a kapitány szólalt meg.

– Nincs mit mondanunk – dörmögte.

Zaj hallatszott a fedélzetről. Mintha valami meglehetősen súlyos tárgy zuhant volna rá. Maigret összerezzent. Dagadt Louis kidugta a fejét a fedélzeti nyíláson úgy, hogy csak a lábát lehetett látni a lépcsőn.

Ha egészen eltűnt volna, biztos, hogy a felügyelő utánamegy. De már csak az eső kopogása és a kötelek csigáinak nyikorgása hallatszott.

Fél percig tartott? Tovább semmi esetre se. Dagadt Louis lejött a lépcsőről, haja a homlokára tapadt a víztől, amely patakokban folyt végig az arcán. Magától nem adott volna magyarázatot.

– Mi volt az?

– Egy csiga.

– Hogyhogy?

– Egy kötélcsiga nekiütközött a párkánynak.

A kapitány ismét megrakta a kályhát. Elhitte, amit Louis mondott? Mindenesetre hiába vetett rá kérdő tekintetet, Louis nem válaszolt. Lannec felrázta Célestint.

– Menj, és húzd meg a kötelet a farvitorlán…

A matróz a szemét dörzsölte, nem értette, mit akarnak tőle. Kétszer is el kellett ismételni neki. Akkor aztán bebújt a vízhatlan köpenybe, fejére húzta a csuklyát, és fölmászott a lépcsőn, az álomtól és a kényelmes üléstől még merev mozdulatokkal s dühösen, hogy ki kell mennie az esőbe és hidegbe.

Facipő volt a lábán, tisztán lehetett hallani, hogy járkál ide-oda a fejük fölött a fedélzeten. Dagadt Louis legalább hatodszor töltött már magának, de semmi jelét nem lehetett látni rajta, hogy részeg lenne.

Az arca változatlanul olyan volt, mint mindig: szabálytalan, kicsit püffedt, szemei kidülledtek, s az olyan ember kifejezése ült rajta, akinek semmi kedve ehhez a nyomorúságos élethez.

– Mi a véleményed a dologról, Louis?

– Miféle dologról?

– Hülye! Nem gondoltad át, milyen helyzetben vagy? Nem érted, hogy elsősorban te iszod meg az egésznek a levét? Itt van először is a priuszod! Egy ember, aki már ült. Aztán itt van ez a hajó. Te lettél a tulajdonosa, holott egy filléred se volt. Aztán Joris, aki nem akart többé a házában látni, mert túlságosan sokszor pumpoltad meg! S a Saint Michel Ouistrehamban volt akkor este, amikor Joris eltűnt! Aznap is itt jártál, amikor a kapitányt megmérgezték!… És a húgod háromszázezer frankot örököl!…

Gondolt egyáltalán valamire Dagadt Louis? Kifejezéstelenebb már nem is lehetett volna a tekintete! Mintha két üvegszem meredt volna a deszkafal egy meghatározhatatlan pontjára.

– Mit csinál az ott fent? – nyugtalankodott Lannec, a félig nyitva maradt fedélzeti nyílásra meg a kabinba szivárgó vízre nézve. Már egész tócsa gyűlt össze a padlón.

Maigret nem ivott sokat. De ahhoz eleget, hogy a vér a fejébe szálljon, főleg ebben a nyomasztó légkörben. No meg ahhoz is, hogy a gondolkodáson kívül kicsit a fantáziája is működni kezdjen.

Most, hogy már ismerte a három embert, elég jól el tudta képzelni, hogyan élnek ebben az ő külön kis világukban a Saint Michel-en.

Egyikük mindig a fekhelyén, többnyire teljesen felöltözve. Az asztalon mindig áll egy üveg meg néhány mocskos pohár. Egyikük a fedélzeten jön-megy, csizmában vagy facipőben… Aztán a tenger tompa, ritmikus moraja… Az iránytű halvány derengése… Meg az előárboc csúcsán himbálódzó jelzőlámpa…

A sötétséget fürkésző szemek, amint egy-egy világítótorony szentjánosbogarát keresik… Meg a rakpartok… Két-három nap, amikor nem kell semmit se csinálni, az időt a mindenütt egyforma kocsmákban ütik agyon…

Meghatározhatatlan zajok hallatszottak odafent. Csak nem merült Dagadt Louis is kábult félálomba? A kis ébresztőóra hajnali hármat mutatott. Az üveg majdnem üres volt…

Lannec ásított egyet, s cigaretta után kutatott a zsebeiben…

Vajon azt az éjszakát is így töltötték, ilyen fullasztóan meleg ember- és kátrányszagban, amelyiken Joris kapitány eltűnt?… És Joris is itt ivott velük, itt küzdött mellettük az el-álmosodás ellen?

Ezúttal emberi hangok hallatszottak a fedélzeten. De a vihar miatt a kabinban csak suttogásnak hatottak.

Maigret összeráncolta a homlokát, és felállt. Látta, hogy Lannec még egy pohárral tölt magának, Dagadt Louis-nak meg a mellére esett az álla, s a szeme félig lecsukódott.

Revolverzsebéhez emelte a kezét, és elindult felfelé a majdnem függőleges lépcső fokain.

A fedélzeti nyílás akkora volt, hogy egy ember éppen csak átfért rajta, és a felügyelő vállasabb és kövérebb volt az átlagosnál.

Még csak védekezni se tudott! Alig dugta ki a nyíláson a fejét, kendőt dobtak a szájára, és hátul a tarkóján összekötötték.

Ez a fedélzeten levők műve volt. Célestiné meg valaki másé.

Közben alul kitépték jobbjából a revolvert, és a háta mögött összekötötték a csuklóit.

Teljes erejéből hátrarúgott. El is talált valamit, érzése szerint egy arcot. De a következő pillanatban már a lábaira tekeredett egy kötél.

– Hó-rukk! – hallatszott Dagadt Louis szenvtelen hangja. Ez volt a legnehezebb. Maigret súlyos volt. Alulról tolták, fölülről húzták.

Az eső vízesés módjára zuhogott. A szél iszonyú erővel zúdult a csatornába.

Mintha négy emberi alakot látott volna. De a jelzőlámpa nem égett. És a melegből meg a világosságból a jeges sötétségbe való átmenet is megtéveszthette az érzékeit.

– Egy… kettő… három!…

Meglóbálták, akár egy zsákot. Jó magasra fölemelték, és kidobták a rakpart csuromvizes kövezetére.

Dagadt Louis is kiugrott a partra, és ellenőrizte, elég erősek-e a felügyelőn a kötelek. Az egykori fegyenc arca egy pillanatra egészen közel került Maigret arcához. Olyan gyászos képet vágott, hogy a felügyelőnek az volt az érzése, hogy kínos robotnak érzi, amit csinál.

– Mondja meg a húgomnak – kezdte Louis.

Mit mondjon meg? Ő maga se tudta. A hajóról sietős léptek dobogása, csigák nyikorgása, halkan kiadott vezényszavak hallatszottak. Kibontották az orrvitorlákat. Lassan a nagyvitorla is fölkúszott az árbocra.

– Mondja meg neki, hogy hamarosan viszontlátjuk egymást…Talán mi ketten is…

Nehézkesen leugrott a hajóra. Maigret arccal a tenger felé hevert a földön. A kötél végére erősített jelzőlámpa felkúszott az árboc csúcsára. A kormány mellett kivehető volt egy árnyalak.

– Kötelet leoldani!

A hajóról meghúzták a kötelet, mire az lecsúszott a bakról. Néhány pillanatig csattogtak az orrvitorlák. A hajó orra eltávolodott a cölöpműtől, s a kétárbocos csaknem megfordult maga körül, olyan dühösen tört rá a vihar.

De nem! Egy rántás a kormányrúdon, s a hajó szélirányba fordult. Egy darabig mintha tétovázott volna, hogy merre menjen, aztán oldalt dőlve hirtelen besiklott a kőgátak közé.

Egy fekete tömeg a feketeségben. Apró fénypont a fedélzeten. S egy másik nagyon magasan, az árboc csúcsán. Akár egy eltévedt csillag a viharos égbolton.

Maigret meg se tudott moccanni. Tehetetlenül feküdt egy víztócsában, a végtelen üresség peremén.

Vajon azok ott lemennek a kabinba, hogy kiigyák a pálinkásüveget, és bátorságra kapjanak? Biztos raknak néhány brikettet is a tűzre.

Egy ember a kormány mellett…A másik kettő a nyirkos fekhelyeken…

Lehet, hogy akadt egy sósabb csepp is a felügyelő arcán végiggördülő cseppfolyós gyöngyszemek közt…

Hogy egy ilyen nagydarab, erős, meglett korú férfi, a Bűnügyi Rendőrség talán legdaliásabb, legtekintélyesebb tagja hajnalig itt heverjen elhagyatva egy kikötő rakpartjának a szélén, egy kötélbak mellett!…

Ha sikerült volna megfordulnia, talán kivehette volna a matrózkocsma előreugró kis tetejét. De hát a kocsmában sem volt már senki.

11. A Fekete tehenek sziklája

A tenger gyorsan húzódott vissza. Maigret először a kőgátak vége felől hallotta a hullámtörést, aztán messzebbről, a strand homokja felől, ahonnan szintén elvonult a víz.

Ahogy beállt az apály, elcsendesedett a szél is. Majdnem mindig így szokott történni. Az eső nyilai megritkultak, s mikor a hajnal közeledtére fehérebbek lettek az alacsonyan lógó felhők, az éjszakai zuhatagot finomabb, de még hidegebb permet váltotta fel.

A tárgyak lassanként kibontakoztak a tintából, amely eddig elnyelte őket. Már sejteni lehetett a halászbárkák ferde árbocait. Ahogy a dagály visszavonult, a bárkák ott ragadtak a külső kikötő iszapjában.

Tehénbőgés hallatszott, valahonnan nagyon messziről, a legelők felől. Aztán a templom harangja jelezte csöndesen, szerényen a hétórai csendes misét.

De még mindig várni kellett. A hivők útja nem a kikötőn vezetett keresztül. A zsilipkezelőknek az újabb dagályig nem volt semmi dolguk. De talán erre téved egy halász…

Csakhogy kibújnak-e ilyen időben a jó meleg ágyból a halászok?

Maigret, aki már csak egy ázott rongycsomó volt, maga elé képzelte Ouistreham ágyait, az erős faágyakat, hatalmas dunyhákkal. Az ouistrehamiak ilyenkor még lustán elhevernek a dunyhák melegében, gyanakvó pillantásokat vetnek az ablakok kivilágosodó négyszögére, s még egy kis haladékot engedélyeznek maguknak, mielőtt meztelen talpukat a padlóra tennék.

Lehetséges volna, hogy Lucas is ágyban van? Nem! Mert akkor egyáltalán nem lehetne megmagyarázni a történteket.

A felügyelő ekképp rekonstruálta őket: Jean Martineau-nak sikerült megszabadulnia valahogy a nyomozótól. Miért ne köthette volna gúzsba őt is, mint Maigret-vel tette? Aztán a Saint Michel-re sietett, de meghallotta a felügyelő hangját. Türelmesen kivárta, amíg felbukkan valaki. És Dagadt Louis ki is dugta a fejét a fedélzeti nyíláson. Martineau suttogva kiadta neki az utasításokat, de az is lehet, hogy leírta őket, és elolvastatta Louis-val.

A többi már igazán egyszerű volt. Zajt ütött a fedélzeten. Erre felküldték Célestint. S a két ember elkezdett beszélgetni, hogy kicsalja Maigret-t.

S mikor ő félig kibújt a nyíláson, a fent levők megakadályozták, hogy segítségért kiálthasson, a lent levők meg összekötözték a kezét meg a lábát.

A kétárbocos már nyilván messze jár a francia felségvizektől, amelyek a parttól mindössze három mérföldre terjednek. Hacsak nem futott be egy másik francia kikötőbe, ami nem valószínű, Maigret semmit nem tehet ellene.

Meg se moccant. Rájött, hogy ha megmozdul, csak azt éri el vele, hogy még több víz hatol a felöltője alá.

A földre tapasztotta a fülét, s a hallott zajokról szép sorjában megállapította, hogy melyiket mi okozza. Így ismert rá a Joris kertjében levő szivattyúskút hangjára is.

Julie tehát már felkelt! Nyilván facipőbe bújt, s most mosdóvizet pumpál magának. De az utcára még nem jön ki. Lámpát gyújtott a konyhában, mert még nincs egészen világos…

Léptek… Egy férfi jött át a hídon, és tért rá a kőfalra… Egy lomha járású férfi… Valahol feljebb bedobott valamit a rakpartról egy csónakba, valószínűleg egy kötélcsomót…

Egy halász lenne?… Maigret nagy keservesen megfordult, s vagy húszméternyire megpillantotta a férfit, éppen akkor készült leereszkedni a tengerbe vezető vaslétrán. A felügyelőnek be volt tömve a szája, de azért sikerült egy elég gyenge kis nyögést hallatnia.

A halász körülnézett, meglátta a fekete rongycsomót, jó darabig gyanakodva nézte, aztán végre elszánta magát, és közelebb jött.

– Hát maga mit csinál itt?

S mivel nyilván hallott már harangozni olyasmit, hogy bűntény esetén nem árt elővigyázatosnak lenni, óvatosan hozzátette:

– Talán az lenne a legjobb, ha mindjárt a csendőrséget hívnám.

De azért kivette Maigret szájából a tömést. A felügyelő egyezkedni kezdett vele, s a halász – bár nem nagyon nyugodott meg – nekiállt, hogy kibogozza a köteleket. Közben morgott: szitkokkal árasztotta el a gazembereket, akik ilyen csomókat kötnek.

A kocsmában a pincérnő kitárta az ablakokon a spalettákat. Noha a szél alábbhagyott, a tenger még mindig háborgott, de már nem csapkodott olyan dühösen, mint éjszaka. Egy hatalmas hullám legalább három méter magasra emelkedett a homokzátonyok fölé, aztán tompa dörrenéssel porlott szét rajtuk. Valósággal beleremegett a szárazföld.

A halász – egyszerű kis öregember – még mindig gyanakodott. Nem tudta, mit csináljon.

– Mégis értesíteni kéne a csendőrséget.

– De hiszen mondom, hogy magam is csendőrféle vagyok, csak civilben!

– Csendőr civilben? – hajtogatta hitetlenül, nyugtalanul az öreg.

A tenger felé nézett, körüljártatta tekintetét a látóhatáron, aztán Le Havre irányában, a kőgátaktól jobbra megakadt a szeme valamin. Rémülten meredt Maigret-re.

– Mi az? Mi baja?

A halász olyan izgatott volt, hogy nem is válaszolt. Maigret csak akkor értette meg ijedelmét, amikor ő is szemügyre vette a látóhatárt.

Az ouistrehami öbölből majdnem teljesen eltűnt a víz. Az érett gabona színű homok több mint egy mérföldnyi messzeségbe nyúlt, ott torlódtak egymásra fehér tajtékot verve a tenger hullámai.

Nos, a mólótól jobbra, jó kilométernyire, zátonyra futott egy hajó. Félig a sziklán volt, félig a vízben, a tenger hullámai mint megannyi faltörő kos ostromolták.

Két árboc, az egyiken kibontva a vitorla. Egy paimpoli kétárbocos. Vagyis a Saint Michel.

Arrafelé egyformán fakószürke volt minden: a tenger is, az ég is, meg se lehetett különböztetni őket egymástól.

Csak a zátonyra futott hajó tömege feketéllett.

– Túl későn akartak kifutni a tengerre – dünnyögte döbbenten a halász.

– Gyakran előfordul az ilyesmi?

– Megesik! Nem volt már elég víz a kikötő bejáratában! És az Orne árja nekilökte őket a Fekete tehenek sziklájának…

A pusztulás körül teljes volt a némaság. Mintha hangtompító vattába burkolta volna a sűrűn szitáló eső. A majdnem szárazon levő hajót látva nem is gondolhatott olyasmire az ember, hogy utasai bármiféle veszélyben forognak.

De mikor a hajó nekivágott a tengernek, a víz még a dűnék lábáig ért. Legalább tíz háborgó hullámsoron kellett átvergődnie!

– Szólni kell a kikötőparancsnoknak…

Egy apró kis mozzanat: a halász először gépiesen Joris háza felé fordult, aztán:

– Ja persze… – dünnyögte.

És elindult az ellenkező irányba. Úgy látszik, máshonnan is észrevették a hajóroncsot, talán a templomtérről, mert Delcourt kapitány már meg is érkezett három emberrel. Most nem volt olyan gondosan öltözve. Szórakozottan kezet fogott Maigret-vel, észre se vette, hogy a felügyelő csuromvizes.

– Pedig hogy megmondtam nekik!

– Bejelentették, hogy el akarnak indulni?

– Nem. Csak abból gondoltam, hogy nem akarják megvárni a következő dagályt, hogy itt kötöttek ki. Figyelmeztettem a kapitányt, hogy óvakodjon az Orne sodrától…

Nekivágtak a fövenynek. Pocsolyákon kellett átgázolniuk, harminc centi magasan állt bennük a víz. Lábuk mélyen belesüppedt a homokba. Hosszú, fárasztó út volt.

– Veszélyben vannak? – kérdezte Maigret.

– Már nyilván nincsenek a hajón! Különben felhúzták volna á veszélyt jelentő zászlót, és jeleket adtak volna…

Aztán egyszerre csak gondterhelten hozzátette:

– Most jut eszembe, nem volt meg a csónakjuk… Emlékszik?… Miután a gőzös behozta, ott tartottuk a kikötőben…

– Vagyis?

– Vagyis úszva kellett visszajutniuk a szárazföldre… Vagy talán…

Delcourt rosszkedvű volt. Nyugtalanította valami.

– Csak azt csodálom, hogy nem támasztották meg a hajót. Hogy ne dőljön el… Vagy legalábbis ne forduljon fel hirtelen… Nahát!

A hajóhoz értek. Szomorú volt nézni. A Saint Michel vízálló zöld festékkel bemázolt tőkéje is látszott, a fájába beékelődött kagylókkal együtt.

A matrózok már körbe is járták a hajót, keresték rajta a léket, de nem találták.

– Csak megfeneklett…

– Nem történt komoly baja?

– Annyira nem, hogy a legközelebbi dagálykor egy vontató játszva megszabadíthatja innen… Nem értem…

– Mit nem ért?

– Hogy miért hagyták el… Nem ijedős természetűek… Tudják, hogy ez a kétárbocos szilárd építmény… Nézze csak, hogy van megcsinálva!… Hé! Jean-Baptiste!…Keress valahol egy létrát!

Mert csak létrával lehetett feljutni a megdőlt hajótestre, mert még így is magasabb volt hat méternél.

– Nem érdemes!

A hajó oldaláról lelógott egy kötélvég. A matróz elkapta, és kúszni kezdett rajta, mint a majom. Pár pillanatig a levegőben himbálózott, aztán felugrott a fedélzetre. Néhány perc múlva már eresztett is le egy létrát.

– Nincs senki a fedélzeten?

– Senki!

Néhány kilométerrel odébb látni lehetett a tengerparton Dives házait, a gyárkéményeket, még távolabb meg Cabourg, Houlgate és a Deauville-t és Trouville-t eltakaró sziklacsúcs körvonalai sejlettek.

Maigret felkapaszkodott a létrán, hogy megnyugtassa lelkiismeretét, de a lejtős fedélzeten alig tudott egyensúlyi helyzetben maradni. Rosszabb érzés volt, mintha a háborgó tenger táncoltatta volna a hajót!

A kabinban a földön üvegcserepek, a szekrények nyitva…

És a kikötőparancsnok nem tudta, mit csináljon! Nem ő volt a hajó gazdája! Kiszabadítsa-e a zátonyra került hajót, kérjen-e egy vontatót Trouville-ból, vállalja-e a felelősséget a műveletekért?

– Ha még egy dagályt és apályt itt kell töltenie, vége – dörmögte.

– Hát akkor próbáljon meg mindent, amit csak lehet… Ha kell, csak hivatkozzon rám…

Soha nem tapasztalt, komor, nyomasztó nyugtalanság töltötte el őket. Folyton a kihalt dűnék felé pillantgatták, mintha azt remélték volna, hogy ott valahol megpillantják a Saint Michel személyzetét.

Már a faluból is érkezett néhány férfi meg gyerek. Amikor Maigret, aki visszatért Ouistrehamba, a kikötőbe ért, Julie futott elébe.

– Igaz, hogy hajótörést szenvedtek?

– Nem!… Csak zátonyra futottak… Egy olyan erős fickó, mint a maga bátyja, biztos, hogy megúszta…

– Akkor hol van?

Baljóslatú, érthetetlen volt az egész. Mikor Maigret az Hotel Universum elé ért, a Szállodás odaszólt neki:

– Ma még nem láttam az ön két barátját. Ébresszem fel őket?

– Ne fáradjon…

A felügyelő maga ment fel Lucas szobájába. Lucas az ágyon hevert, majdnem olyan szorosan gúzsba kötve, mint előzőleg Maigret.

– Mindjárt megmagyarázom…

– Fölösleges… Gyere…

– Van valami újság? Ön csuromvizes… És nagyon fáradtnak látszik…

Maigret elindult vele a postahivatal felé, a falu másik végére, a templommal szemközti házba. Minden küszöbön kíváncsiak álltak. Aki tehette, nyargalt a tengerpart felé.

– Nem tudtál védekezni?

– A lépcsőn támadt rám… Felfelé mentünk az első emeletre… Én mentem elöl… ő hirtelen elrántotta a lábamat, és a többi már olyan gyorsan játszódott le, hogy képtelen voltam visszavágni. Találkozott vele?

Maigret nagy feltűnést keltett, mert úgy nézett ki, mint aki egész éjjel nyakig állt a vízben. Olyannyira, hogy a postán nem is tudott ő maga írni. Vizes lett tőle a papír.

– Fogd ezt a tollat… Távirat a környék valamennyi községházának és csendőrőrsének… Dives-be, Cabourg-ba, Houlgate-ba… A déli helységekbe: Luc-sur-Merbe, Lyonba, Coutances-ba is… Jelöld meg a térképen… Tíz kilométeres körzetben a legkisebb faluba is…

Négy személyleírást: Dagadt Louis-ét… Martineau-ét… Lannec kapitányét – És a Célestin névre hallgató öreg matrózét –

Ha feladtad a táviratokat, telefonálj a legközelebbi helységekbe, hogy ezzel is időt nyerjünk…

Azzal otthagyta Lucas-t, hogy intézze el a táviratokat meg a telefonokat.

A postával szemközti bisztróban felhajtott egy forró grogot. Az utcakölykök arcukat a kirakatüveghez nyomva bámulták.

Ouistreham tehát felébredt. Idegesen, nyugtalanul nézegetett vagy igyekezett a tenger felé. És terjengtek a híresztelések, felfújva, eltorzítva.

Az országúton Maigret összetalálkozott az öreg halásszal, aki hajnalban megszabadította kötelékeitől.

– Ugye, nem mesélted el, hogy…

Mire a halász közömbösen:

– Csak annyit mondtam, hogy én találtam meg magát.

A felügyelő adott neki húsz frankot, és visszament a szállodába átöltözni. Egész testében borzongott. Melege volt, s ugyanakkor a hideg is rázta. Borostás volt az álla, táskás a szeme.

De az agya, minden fáradtsága ellenére, aktívan működött. Még aktívabban, mint máskor. Sikerült is alaposan körülnéznie, felelnie az emberek kérdéseire, és ki is kérdezni őket, mindig bizonyos határozott gondolatmenetet követve.

Majdnem kilenc óra volt, amikor elindult a posta felé. Lucas végzett a telefonbeszélgetésekkel, s a táviratok is elmentek már. Kérdésére a csendőrőrsök mindenhonnan azt felelték, hogy még nem tapasztaltak semmit.

– Grandmaison úr nem kért véletlenül kapcsolást, kisasszony?

– De igen. Egy órával ezelőtt… Párizst kérte.

A kisasszony a számot is megmondta. Maigret utánanézett a telefonkönyvben, és megállapította, hogy a Stanislas Kollégiumról van szó.

– Gyakran kéri ezt a számot a polgármester?

– Elég gyakran. Azt hiszem, ott van a fia.

– Tényleg, van egy fia. Körülbelül tizenöt éves, ugye?

– Azt hiszem. Én még sose láttam.

– Caenba nem telefonált Grandmaison úr?

– Caen kereste őt. A családból vagy az alkalmazottak közül valaki, mert hazulról hívták.

Távírógép-kattogás. Sürgöny a kikötőnek:

„Athos vontató délben érkezik. Kikötőparancsnokság, Trouville.”

És végre a caeni rendőrség is telefonált:

– Madame Grandmaison hajnali négykor érkezett Caenba. Otthon aludt, a rue du Fouron. Most indult el kocsin Ouistrehamba.

*

Amikor Maigret a kikötőből végignézett a parti fövenyen, a tenger már annyira visszahúzódott, hogy a zátonyra került hajó majdnem félúton volt a víz és a dűnék közt. Delcourt kapitány rosszkedvű volt. Mindenki nyugtalanul figyelte a látóhatárt.

Mert nem ringathatták magukat hiú reményekben. Apálykor alábbhagyott ugyan a szél, de dél felé, amikor majd újból emelkedni kezd a tenger, új erőre kap a vihar is. Ezt már sejteni is lehetett az égbolt betegesen szürke színéből s a hullámok alattomos zöldjéből.

– Nem látta valaki a polgármestert?

– Kiüzent a cselédjével, hogy beteg, és rám bízza a műveletek irányítását.

Maigret zsebre vágott kézzel, nehézkes léptekkel elindult a villa felé. Becsöngetett. Majdnem tíz percbe telt, amíg ajtót nyitottak neki.

A cseléd mondani akart valamit. Maigret nem volt rá kíváncsi, behatolt a folyosóra, és olyan konok volt az arckifejezése, hogy a cseléd meghökkent, és szó nélkül a dolgozószoba ajtaja felé szaladt.

– A felügyelő!… – kiáltotta.

Maigret benyomult a szobába, ahol már kezdett ismerős lenni, a kalapját ledobta egy székre, s egy biccentéssel üdvözölte a fotelében elterpeszkedett polgármestert.

Az előző napi zúzódások most jobban látszottak, mert már nem vörösek voltak, hanem kékesfeketék. A kandallóban égett a tűz, iszonyúan megrakták brikettel.

Grandmaison úr arcán látszott az elszántság, hogy nem szól egy szót sem, sőt tudomást se vesz látogatójáról.

Maigret hasonlóképpen viselkedett. Levetette felöltőjét, s odaállt háttal a tűz elé, mintha melegedni akarna. A lángok szinte perzselték a lábikráját. Apró füstgomolyokat eregetett a pipájából, gyors egymásutánban.

– Még mielőtt beesteledne, lezárjuk az ügyet! – jelentette ki végül is, de mintha csak magának mondaná.

A másik vigyázott, hogy meg se rezzenjen. Sőt: fogott egy keze ügyében heverő újságot, és úgy tett, mintha olvasna.

– De lehetséges, hogy valamennyien kénytelenek leszünk Caenba menni…

– Caenba? – kapta fel a fejét a polgármester összeráncolta a homlokát.

– Igen, Caenba! Hamarabb meg kellett volna mondanom önnek, hogy Madame Grandmaison ne fáradjon ide feleslegesen.

– Nem értem, hogy a feleségemnek…

–… mi köze ehhez az ügyhöz – fejezte be a mondatot Maigret. – Én sem!

És az íróasztalhoz lépett gyufáért, hogy meggyújtsa kialudt pipáját.

– Egyébként nem fontos – folytatta könnyed hangon –, mivel hamarosan minden kiderül. Apropó… Tudja ön, hogy jelenleg ki a tulajdonosa a Saint Michel-nek, amelyet most fognak megpróbálni újból vízre emelni?… Dagadt Louis!… De szerintem ő inkább csak stróman, aki egy bizonyos Martineau-t fedez…

A polgármesteren látszott, hogy próbálja kitalálni a detektív titkos gondolatait. De nem beszélt, főleg kérdéseket nem tett fel.

– Mindjárt megérti az összefüggést. Dagadt Louis ennek a Martmeau-nak a pénzén Öt nappal, Joris kapitány eltűnése előtt vásárolja meg a Saint Michel-t. Ez az egyetlen hajó, amely közvetlenül Joris eltűnése után hagyja el Ouistreham kikötőjét, és Anglia, majd Hollandia érintésével tér vissza Franciaországba… Hollandiában nyilván akadnak ugyanilyen típusú rövid járatú hajók, amelyek gyakran járnak Norvégiába… Mármost ez a Martineau norvég. És mielőtt Joris kapitány kilyuggatott és megreparált koponyával Párizsba került volna, Norvégiában járt.

A polgármester figyelmesen hallgatta.

– De ez még nem minden. Martineau visszajön Fécamp-ba, és felszáll a Saint Michel-re. Dagadt Louis, aki a mindenese, néhány órával Joris halála előtt itt jár. A Saint Michel valamivel később érkezik ide, Martineau-val a fedélzetén. És ma éjjel megpróbál eltűnni, azokkal együtt, akiket felkértem, hogy álljanak az igazságszolgáltatás rendelkezésére… Csak ön nincs köztük!

Maigret hallgatott egy darabig, aztán felsóhajtott:

– Most már csak azt kell megmagyarázni, hogy miért jött vissza Martineau, miért próbált Párizsba menni, és miért telefonált ön a feleségének, hogy sürgősen térjen vissza.

– Remélem, nem tételezi fel…

– Éri? Szó sincs róla! De figyeljen csak! Motorbúgást hallok. Fogadni mernék, hogy ez Madame Grandmaison, most érkezik Caenból. Megtenné nekem azt a szívességet, hogy nem mond neki semmit?

Csöngetés. A cseléd léptei a folyosón. Halk beszélgetés odakinn, aztán a cseléd bedugja a fejét az ajtón. De miért nem beszél? Miért vet ilyen aggódó tekintetet a gazdájára?

– Na mi van? – türelmetlenkedett a polgármester.

– Az, hogy…

Maigret félrelökte a cselédet, de a folyosóra érve ott csak egy egyenruhás sofőrt látott.

– Csak nem veszítette el útközben Madame Grandmaisont? – esett neki.

– Az történt, hogy a nagyságos asszony…

– Hol hagyta?

– A caeni és a deauville-i országút kereszteződésénél. Rosszul érezte magát.

A dolgozószobában a polgármester már állt. Arcvonásai megkeményedtek, nehezen lélegzett…

– Megyek! – vetette oda a sofőrnek.

De Maigret előtt, aki hatalmas termetével elállta az útját, megtorpant.

– Remélem, megengedi…

– Persze. Igaza van. Oda kell mennünk.

12. A befejezetlen levél

Az útkereszteződésnél, ahol a kocsi megállt, nyoma sem volt semmiféle épületnek. A sofőr utasítást várva hátrafordult. Amióta Ouistrehamot elhagyták, Grandmaison úr nem volt a régi.

Ouistrehamban mindig uralkodott az idegein, s vigyázott, hogy méltóságteljes maradjon még a legszánalmasabb helyzetben is.

Ez a Grandmaison nem volt többé! Úrrá lett rajta valami, ami szinte a páni félelemre emlékeztetett. S ezt összevissza vert arca csak még érzékelhetőbbé, még hangsúlyozottabbá tette. Tekintete szünet nélkül nyugtalanul járt ide-oda a mellettük elsuhanó tájon.

Mikor az autó megállt, kérdő pillantást vetett Maigret-re, de a felügyelő megengedte magának, hogy kaján élvezettel csak ennyit dörmögjön:

– Most mit csinálunk?

Sehol egy lélek, se az országúton, se a környező gyümölcsösökben. Persze hogy Madame Grandmaison nem azért szállt ki a kocsiból, hogy az út szélén üldögéljen. Ha elküldte a sofőrt, amikor ideértek, csakis azért tette, mert találkozója volt, vagy hirtelen meglátott valakit, akivel tanú nélkül akart beszélni.

A fákról csöpögött a víz. Átható humuszszag áradt a földből. Megállás nélkül kérődző tehenek bámulták az autót.

És a polgármester fürkésző tekintettel kereste-kutatta a környéket, mintha azt várta volna, hogy egy sövény vagy fatörzs mögött megpillantja a feleségét.

– Odanézzen! – szólalt meg Maigret, ahogy az ügyetlen kezdőn segít az ember.

A Dives-be vezető országúton félreismerhetetlen nyomok voltak láthatók… Egy autó állt meg ott, aztán elég nehezen megfordult, mivel keskeny volt az út, és visszament arra, amerről jött.

– Egy ócska kis teherautó… Gyerünk a nyomába, sofőr!…

Nem jutottak messze. Jóval Dives előtt egy kavicsos út közelében eltűntek a nyomok. Grandmaison úr szüntelenül résen volt, szemében szorongás, de ugyanakkor mélységes gyűlölet is ült.

– Maga szerint hova vezet ez?

– Körülbelül ötszáz méternyire innen egy kis faluba…

– Akkor okosabb, ha az autót itt hagyjuk.

Maigret-nek embertelenül közönyös volt az arca a fáradtságtól. A szó szoros értelmében állva aludt. Mintha csak a tehetetlenségi erő vitte volna előre. Ha látta volna őket valaki, amint ott haladnak az úton, szentül meg lett volna győződve arról, hogy a polgármester a parancsnok, s nyomában a felügyelő a jámbor alárendelt.

Elhaladtak egy kis ház előtt. Tyúkok kapirgáltak körülötte, s egy nő bámulta meg csodálkozva a két férfit. Aztán egyszerre csak ott volt előttük egy kunyhónál nem nagyobb kápolna hátsó része, és bal kéz felől egy trafik.

– Megengedi? – mutatott üres dohányzacskójára Maigret.

Egyedül lépett be a boltba, ahol fűszerféléket meg háztartási eszközöket is árultak. Egy bolthajtásos szobából kijött egy öregember, és előszólította a lányát, hogy szolgálja ki a vevőt. Mivel az ajtó egy pillanatra nyitva maradt, a felügyelő meglátta a falra szerelt telefont.

– Mikor telefonált innen ma délelőtt a barátom?

A leány pillanatnyi habozás nélkül felelt.

– Van annak már egy jó órája.

– Akkor azóta már megérkezett a hölgy is, ugye?

– Igen. Még meg is állt itt, és megkérdezte, merre kell mennie… Nem nehéz odatalálni…Az utolsó ház a jobbra eső kis utcában.

Maigret ártatlan képpel kijött az üzletből. Grandmaison úr a kápolna előtt állt, és úgy nézelődött maga körül, hogy feltétlenül gyanút kellett ébresztenie a helybeliekben.

– Támadt egy ötletem – dörmögte Maigret. – Osszuk meg a munkát… ön nézzen körül balra, amerre a szántóföldek vannak… Én meg körülnézek jobbra…

Észrevette, hogy társa szeme megcsillan. A polgármester el volt ragadtatva, de igyekezett el nem árulni. Remélte, hogy ő bukkan rá a feleségére, s így nem a felügyelő jelenlétében zajlik le a találkozás.

– Helyes – felelte színlelt közönnyel.

*

A falucska legfeljebb húsz viskóból állt, s a viskók egyes helyeken valami utcafélét alkottak, ami persze nem volt akadálya annak, hogy ott is halomba gyűljön a trágya. Még mindig esett, finom, szinte permetszerű eső, s az „utcákon” egy lélek sem volt. De néhány függöny megrebbent. Mögöttük minden bizonnyal főleg ráncos arcú vénasszonyok leselkedtek a sötét viskókban.

A falu legvégén, közvetlenül a bekerített legelő előtt, ahol két ló vágtázott, ferde tetejű földszintes épület, két lépcsőfok vezetett az ajtajához. Maigret visszanézett, hallotta a falucska másik végén a polgármester lépteit, mire kopogás nélkül belépett az ajtón.

Azon nyomban megmozdult valami a tűzhely fényével küszködő félhomályban. Egy fekete árnyalak, egy öregasszony főkötőjének foltja.

– Ki az? – tipegett előbbre kétrét görnyedve.

A szobában meleg volt, és szalma-, káposzta- és tyúkólszag terjengett. A fahasábok körül valóban csirkék kapirgáltak.

Maigret, akinek a feje majdnem a mennyezetet érte, a szoba mélyén észrevett egy ajtót, és tudta, hogy gyorsan kell cselekednie. Szó nélkül elindult hát az ajtó felé és benyitott. Madame Grandmaison a szobában volt, éppen írt valamit. Mellette ott állt Jean Martineau.

Egy pillanatra zavarba jöttek. Az asszony felugrott a szalmafonatú székről. Martineau első mozdulata az volt, hogy a papír után kapott, és összegyűrte. Közben ösztönösen közelebb húzódtak egymáshoz.

A kunyhó két helyisége közül ez volt a vénasszony hálószobája. A fehérre meszelt falakon két arckép és néhány kőnyomat, fekete meg aranykeretben. Egy nagyon magas ágy. Az asztal, amelynél Madame Grandmaison írt az előbb, tulajdonképpen toalettasztal volt, csak kivették belőle a lavórt.

– Pár perc múlva itt a férje – tért Maigret egyenest a lényegre.

Mire Martineau dühösen felmordult:

– Ez a maga műve?

– Hallgass, Raymond.

Ezt az asszony mondta. Tegezte a férfit. És nem Jeannak szólította, hanem Raymond-nak. Maigret ezt megjegyezte magának, az ajtóhoz lépett, fülelt, aztán ismét a pár felé fordult.

– Megkaphatnám azt a levelet?

Összenéztek. Madame Grandmaison sápadt volt, s az arca nagyon fáradt. Maigret-nek már volt alkalma látni egyszer, de legszentebb úriasszonyi funkciójának gyakorlása közben, vagyis amikor vendégeket fogadott.

Már akkor észrevette, hogy tökéletes neveltetésben részesült, és szokásává vált kecses bájjal tud átnyújtani egy csésze teát, vagy felelni egy bókra.

El tudta képzelni az életmódját: a caeni ház vezetésével, a vizitekkel, a gyermekneveléssel járó gondokat. Az évenkénti két-három hónapi üdülést valamelyik klimatikus gyógyhelyen vagy a tenger mellett. A jelentéktelen kis flörtöket. Az igyekezetet, hogy nem is annyira csinos, mint inkább méltóságteljes legyen.

Abban az asszonyban, aki most ott állt előtte, kétségkívül benne volt mindez. De volt benne valami más is. Őszintén szólva nagyobb hidegvérről, nagyobb bátorságról tett tanúságot, mint a mellette álló férfi, aki már-már alig tudott nyugalmat erőltetni magára.

– Adja már ide azt a papírt – szólt rá Maigret, amikor látta, hogy a férfi össze akarja tépni.

Nem volt azon jóformán semmi:

„Igazgató úr,
tisztelettel kérném, hogy…”

Azzal a nagybetűs tükörírással, amelyre az intézetben nevelkedett lányokat tanították a század elején.

– Ugyebár, asszonyom, ön ma délelőtt két telefonbeszélgetést bonyolított le? Egyszer a férjével beszélt… Hogy pontos legyek, ön hívta fel, hogy közölje vele: Ouistrehamba megy. Aztán Martineau úr hívta fel önt, és megkérte, hogy jöjjön ide. Egy kis teherautót küldött önért az útkereszteződéshez.

Az asztalon, a tintatartó mögött hevert valami, amit Maigret nem vett rögtön észre: egy köteg ezerfrankos bankjegy.

Martineau látta, hogy a felügyelő tekintete ráesett a pénzre. De későn: már nem léphetett közbe. Erre mintha hirtelen elhatalmasodott volna rajta a fáradtság, leroskadt a vénasszony ágyának a szélére, és letörten meredt a padlóra.

– Ezt a pénzt ön hozta Martineau úrnak?

Megint ugyanaz a légkör, amely ezt az egész ügyet jellemezte! Ugyanaz történt, mint az ouistrehami villában, amikor Maigret rajtakapta Dagadt Louis-t, hogy veri a polgármestert, és mind a ketten hallgattak! Ugyanaz, mint az előző éjjel, a Saint Michel fedélzetén, amikor a három ember nem volt hajlandó válaszolni a kérdéseire!

Ugyanaz a konok passzivitás! Ugyanaz az elszántság, hogy egy árva szó magyarázatot sem adnak.

– Azt hiszem, ezt a levelet egy kollégium igazgatójának szánta. S mivel az ön fia a Stanislas Kollégiumban van, valószínűleg az ottani igazgatónak… Ami pedig ezt a pénzt illeti… Hát persze! Martineau úr nyilván sietve volt kénytelen elhagyni a zátonyra futott kétárbocost, hogy partra ússzon… És nyilván a hajón felejtette a pénztárcáját… ön azért hozta neki ezt a pénzt, hogy…

Hirtelen témát és hangot változtatott.

– És a társai, Martineau? Ők is épségben megúszták?

A férfi egy darabig tétovázott, de végül is önkéntelenül igent intett.

– Azt meg se kérdezem, hogy hol bujkálnak. Tudom, hogy úgyse mondja meg…

– Az biztos!

– Biztos? Micsoda?!

Az ajtót belökték, és a polgármester ajkáról hangzott fel ez a dühös kérdés. Grandmaisonra szinte rá se lehetett ismerni. Remegett a dühtől. Keze ökölbe szorult, mintha az ellenségére akarná rávetni magát. Tekintete a feleségéről Martineau-ra, Martineau-ról pedig a bankjegykötegre esett, amely még mindig ott hevert az asztalon.

Fenyegető tekintet volt, de azt is elárulta, hogy a polgármester fél, vagy úgy érzi, hogy vereséget szenvedett.

– Mi olyan biztos? Mit fecsegett ez az alak? Miféle újabb hazugsággal állt elő? És a feleségem?… A feleségem, aki…aki…

Képtelen volt folytatni. Kifulladt. Maigret beavatkozásra készen várt.

– Mi olyan biztos?… Mi folyik itt?… Miféle összeesküvés készül?… Kié ez a pénz?…

Hallani lehetett, hogy a vénasszony a szomszédos helyiségben a küszöbhöz tipeg, és csalogatni kezdi a csibéit:

– Pi-i-i! Pipi! Pipi-pipi!

S már záporoztak is a kukoricaszemek a kőlépcsőre. A vénasszony nyilván az egyik szomszédasszony csirkéjét lökte félre a lábával:

– Zabálj te csak otthon, a Noireaude-nénál…

A hálószobában viszont csönd volt. Nyomasztó, néma csönd! Olyan betegesen fakószürke csönd, amilyen az ég volt ezen az esős délelőttön.

Három ember, aki fél… Mert féltek… Mind a hárman!… Martineau is! Az asszony is! A polgármester is!… Féltek, mindegyik a maga módján… és mindegyik más okból!…

Maigret erre ünnepélyes lett, akár egy bíró, és lassan, nyomatékosan kinyilatkoztatta:

– Az ügyészség azzal bízott meg, hogy keressem meg és tartóztassam le Joris kapitány gyilkosát. Azét a Joris kapitányét, akinek revolvergolyóval kilyukasztották a koponyáját, aztán egy hónap múlva a saját otthonában sztrichninnel megmérgezték. Kíván valamelyikük vallomást tenni ebben a tárgyban?

Eddig egyikük se vette észre, hogy nincs fűtve a szobában. De most egyszerre fázni kezdtek. Maigret minden egyes szava úgy visszhangzott, mintha templomban lennének. És némelyik mintha még mindig ott vibrált volna a levegőben.

–… megmérgezték… sztrichninnel…

És főként az utolsó mondat:

– Kíván valamelyikük vallomást tenni?

Elsőnek Martineau hajtotta le a fejét. Madame Grandmaison szeme gyanúsan csillogott, és hol a férjére, hol a norvégre nézett.

De felelni egyikük sem felelt. Egyikük sem mert szembenézni Maigret egyre nehezebben elviselhető tekintetével.

Két perc… három… A szomszédos helyiségben a vénasszony néhány hasáb fát rak a tűzre…

És újból megszólalt Maigret szándékosan rideg, minden érzelemtől mentes hangja:

– Jean Martineau! A törvény nevében letartóztatom!

Egy női sikoly. Madame Grandmaison egy önkéntelen mozdulatot tett Martineau felé, de mielőtt még befejezhette volna, elájult.

A polgármester komoran a falnak fordult.

Martineau meg csak egy fáradt, lemondó sóhajt hallatott. Nem mert az ájult asszony segítségére sietni.

Maigret hajolt föléje. Körülnézett, hol a vizeskanna.

– Van itthon ecetje? – szólt ki a vénasszonynak.

És az ecetszag is belevegyült a viskó már amúgy is sokféle szagába.

Madame Grandmaison néhány pillanat múlva magához tért, idegesen zokogott egy darabig, aztán elcsendesedett. Mintha elfogyott volna minden ereje.

– Hogy érzi magát? Lábra tud állni?

Az asszony bólintott. De nagyon bizonytalan léptekkel indult el.

– Ugyebár követnek, uraim? Remélem, ezúttal számíthatok rá, hogy engedelmeskednek!

A vénasszony meghökkenve nézett rájuk, mikor áthaladtak a konyháján. Csak akkor szaladt az ajtóhoz és kiáltott utánuk, amikor már az utcán voltak?

– Visszajön ebédre, Raymond úr?

Raymond! Már másodszor hangzott el ez a név. A férfi csak intett, hogy nem.

És a négy ember továbbment, keresztül a falun. A trafik előtt Martineau megállt, habozott egy darabig, aztán Maigret-hez fordult;

– Ne haragudjon, de mivel nem tudom, visszakerülök-e még ide valaha, nem szeretnék adósságot hagyni magam után. Itt tartozom egy telefonbeszélgetés, egy grog és egy csomag cigaretta árával:

Maigret kifizette. Megkerülték a kápolnát. A kövesút végén várta őket az autó. A felügyelő betessékelte a társaságot a kocsiba, és egy pillanatig habozott, hogy mit is mondjon a sofőrnek.

– Ouistrehamba! Először a csendőrségnél álljon meg.

Útközben egy szót sem váltottak. Az eső még mindig esett, az égbolt egyformán szürke volt, a szél új erőre kapva rázta a fák ázott lombjait.

Mikor a csendőrőrshöz értek, Maigret felkérte Martineau-t, hogy szálljon ki, és utasította az őrsparancsnokot:

– Dugják a fogdába… Maga felel érte. Itt mi újság?

– Megérkezett a vontatóhajó. Már csak azt várják, hogy a tenger szintje elég magas legyen.

A kocsi továbbindult. Útba esett a kikötő. Maigret ismét megállította a kocsit, és rövid időre kiszállt.

Dél volt. Valamennyi zsilipkezelő a helyén volt, mert egy gőzös érkezését jelezték Caen-ból. A parti föveny keskenyebb lett, a fehér hullámok már majdnem a dűnék lábát nyaldosták.

Jobb kéz felől egész tömeg figyelte az izgalmas látványosságot. A trouville-i vontató nem egészen ötszáz méterre horgonyzott a parttól. Egy csónak közeledett nagy nehezen a Saint Michel felé, amelyet a tengerár félig-meddig már talpra állított.

Maigret észrevette, hogy a kocsi ablakából a polgármester is figyeli az eseményeket. A kocsmából kilépett Delcourt kapitány.

– Sikerülni fog? – kérdezte a felügyelő.

– Azt hiszem, igen. Az embereim már két órája igyekeznek minden ballaszttól megszabadítani a kétárbocost. Ha el nem szakítja a horgonyköteleit…

És az eget kezdte tanulmányozni, akár valami térképet, hogy leolvassa róla a szélirány esetleges változását.

– Csak sikerülne végezni, mielőtt tetőpontjára ér a dagály.

Észrevette az autóban a polgármestert és a feleségét, kötelességtudóan tisztelgett nekik, és kérdő tekintettel nézett Maigret-re.

– Van valami újság?

– Nem tudom.

De megjelent Lucas is, aki tudott újsággal szolgálni. De előbb félrevonta a főnökét, csak aztán szólalt meg:

– Elkapták Dagadt Louis-t.

– Ejha!

– A saját hibájából… A dives-i csendőrök a délelőtt folyamán lábnyomokra figyeltek fel a szántóföldön…Toronyiránt vágott át rajta valaki, egyszerűen átlépve a sövényeket. A nyomok az Orne-hoz vezettek, oda, ahol az egyik halász szokta tartani a csónakját… Nos, a csónak a folyó túlsó partján volt…

– S a csendőrök átkeltek a folyón?

– Igen… Majdnem a zátonyra futott hajóval szemközt értek partot. Ott, a dűnék szélén van egy…

–… romos kápolna!

– Ön is tudja?

– A Dűnék Boldogasszonyának a kápolnája…

– Nos, Dagadt Louis-t a kápolnában csípték el. Ott lapult, s a megfeneklett hajó kiszabadításának munkálatait figyelte… Arra értem oda, hogy könyörög a csendőröknek, ne vigyék még el, hadd maradhasson ott, amíg be nem fejeződik a dolog… Megengedtem… Most is ott van, megbilincselve… Ő dirigál, hogy mit csináljanak, mert attól fél, hogy tönkreteszik a hajóját… Nem akar beszélni vele?

– Nem is tudom. Talán majd később.

Hiszen ott volt a kocsiban a másik két ember, a Grandmaison házaspár. Várták, hogy mi lesz velük.

– Gondolja, hogy végül is kiderül az igazság?

S mivel Maigret nem felelt, Lucas hozzátette:

– Én már kezdem az ellenkezőjét hinni! Mindnyájan hazudnak! Aki meg nem hazudik, az hallgat, noha ő is tud valamit! Az embernek már-már az az érzése, hogy az egész falu felelős Joris haláláért…

De a felügyelő csak megvonta a vállát, s otthagyta Lucas-t.

– Viszlát… – dörmögte.

A kocsiban a sofőr nagy meglepetésére ezt vetette oda neki:

– Haza!

Mintha csak a saját házáról lett volna szó. Mintha ő lett volna a ház ura.

– Caenba? Őszintén szólva a felügyelő nem erre gondolt. De a sofőr kérdésére támadt egy ötlete.

– Igen. Caenba.

Grandmaison úr a homlokát ráncolta. Ami a feleségét illeti, ő már nem is reagált semmire. Mintha rábízta volna magát az események sodrára, nem tanúsított semmiféle ellenállást.

*

A városkaputól a rue du Fourig legalább ötvenen emeltek kalapot előttük. Látni lehetett, hogy Grandmaison úr kocsiját mindenki ismeri. És tisztelettudóan üdvözölték. A hajózási vállalkozó úgy viselkedett, mint valami főúr, aki a hűbérbirtokán vonul végig.

– Egyszerű formaság az egész! – jegyezte meg kényszeredetten Maigret, amikor végre megállt velük az autó. – Ne haragudjanak, hogy idehoztam önöket… De miként már mondtam a délelőtt, estére feltétlenül végeznünk kell…

Csöndes, olyan ünnepélyes házakkal szegélyezett utca, amilyenekkel manapság már csak vidéken találkozik az ember. A polgármester házának, amelyen már megfeketedett a terméskő, még tornya is volt elöl. S a rácskapun réztábla:

Angol–normandiai Hajózási Részvénytársaság.

Az udvarban egy tábla, rajta nyíl: Irodák.

S egy másik tábla, másik nyíl: Pénztár.

Meg egy figyelmeztető tábla: Az irodák 9 órától 16 óráig vannak nyitva.

Nem sokkal múlt dél. Ouistrehamból idáig mindössze tíz percig tartott az út. Az alkalmazottak többsége elment ebédelni, de olyan is akadt, aki ott maradt a félhomályos, ünnepélyes, Lajos Fülöp-stílusú bútorokkal berendezett helyiségekben, amelyeknek a padlóját vastag szőnyegek borították.

– Nem fáradna fel a lakosztályába, asszonyom? Valószínű, hogy hamarosan kénytelen leszek ismét zavarni néhány pillanatra.

Az egész földszintet az irodák foglalták el. A hatalmas előcsarnokban körös-körül kovácsoltvas lámpák. Márványlépcső vezetett fel az első emeletre, ott laktak Grandmaisonék.

Ouistreham polgármestere mogorván várta, hogy felőle mit határoz Maigret.

– Tulajdonképpen mi az, amit meg akar tudni? – morogta.

Felhajtotta felöltője gallérját, és mélyen a szemébe húzta a kalapját, nehogy az alkalmazottai észrevegyék, milyen csúnyán elintézték az arcát a Dagadt Louis-tól kapott ökölcsapások.

– Semmi különös. Csak arra kérem, engedje meg, hogy körüljárjak a házban, s szívjak egy kicsit az itteni levegőből.

– Ehhez rám is szüksége van?

– Egyáltalán nincs.

– Akkor, ha megengedi, utána megyek Madame Grandmaisonnak.

A tisztelet, amellyel a feleségéről beszélt, éles ellentétben állt a vénasszony viskójában délelőtt lejátszódott jelenettel. Maigret megvárta, amíg eltűnik a lépcsőn, aztán elindult a folyosó vége felé. Megnyugvással állapította meg, hogy a háznak csak egy kijárata van.

Kiment, keresett egy rendőrt – ott .posztolt a közelben –, és odaállította a rácskapu mellé.

– Érti? Bárki kijöhet, csak a hajózási vállalkozó nem. Ismeri őt?

– Mi az hogy! De hát…mit követett el?

Egy ilyen ember!…Tudja, hogy ő a Kereskedelmi Kamara elnöke?

– Annyi baj!

Az előcsarnokban, jobb kéz felé, egy iroda:

Főtitkár. Maigret kopogott, benyitott, szivarszagot érzett, de látni nem látott senkit.

Bal kéz felé egy másik iroda: Igazgató. És az irodában ugyanaz a hangsúlyozottan komoly és ünnepélyes légkör, ugyanolyan sötétpiros szőnyegek, aranyszegélyű tapéta, bonyolultan tagozott mennyezet.

És az az érzés, hogy ebben a helyiségben nem is merne senki hangosan beszélni. Az ember szinte maga előtt látta a méltóságteljes urakat, zsakettben és csíkos nadrágban, amint vastag szivarokból pöfékelve, ünnepélyesen társalognak.

Komoly, szolid cég! Az a régifajta vidéki cég, amely nemzedékeken keresztül apáról fiúra szállt.

– Grandmaison úr? Ó, az ő aláírása aranyat ér!

Nos, Maigret most itt volt az irodájában, amely empire stílusú bútorokkal volt berendezve. Ez jobban illik egy tekintélyes főnökhöz. A falakon hajók fényképei, statisztikák, grafikonok, több színű tarifadíj-táblázatok.

Ahogy zsebre dugott kézzel fel-alá járkált, kinyílt egy ajtó, és a nyílásban megjelent egy ősz aggastyán ijedt ábrázata.

– Ki az?…

– Rendőrség! – vetette oda Maigret a lehető legridegebben, mintha csak hatásvadászatból tenné.

És látta, hogy az aggastyán izgalomba jön. Végleg hatalmába kerítette a rémület.

– Ne ijedjen meg. A főnöke bízott meg egy üggyel, azért vagyok itt. Ön ugyebár a…

– A főpénztáros vagyok – sietett közölni az aggastyán.

– Akkor hát ön áll a cég szolgálatában… mióta is?…

– Negyvenkét esztendeje. Még Charles úr idején léptem be.

– Ja persze, persze. És ez a szomszédos szoba az ön irodája, ugye? Szóval most ön intézi az ügyeket? Legalábbis úgy hallottam.

Maigret-nek nem volt nehéz dolga. Elég volt látnia a házat, aztán ezt az öreg cselédet, hogy mindent kitaláljon.

– Ez eléggé természetes, nem? Ha Ernest úr nincs itt…

– Ernest úr?

– Igen. Vagyis Grandmaison úr. Olyan kicsi kora óta ismerem, hogy mindig csak Ernest úrnak szólítom…

Maigret, látszólag minden különösebb szándék nélkül, belépett az öregúr irodájába. Egyszerűen berendezett iroda volt, érezni lehetett, hogy ide kívülállónak nincs bejárása. Viszont halmokban álltak benne az iratcsomók.

A zsúfolásig megrakott asztalon néhány szendvics papírban. A kályhán kis kávéskanna gőzölgött.

– Szóval ön itt ebédel, kedves… Ejnye, hát nem elfelejtettem a nevét…

– Bernardin… De mindenki csak Bernard apónak szólít… Mivel teljesen egyedül élek, nem érdemes hazamennem ebédelni… De ha szabad kérdeznem, a múlt héten történt kis lopás ügyében hívatta önt ide Ernest úr?… Nem ártott volna, ha előbb velem beszél a dologról… Ugyanis már elintéződött… Egyik fiatal tisztviselőnk kivett kétezer frankot a kasszából… A nagybátyja visszafizette… A fiatalember megesküdött, hogy… Meg tudja érteni, ugyebár?… Ha még ilyen fiatal valaki… Meg aztán rossz példa is volt előtte…

– Azt majd meglátjuk… De legyen szíves, egyen csak nyugodtan tovább… Szóval ön már Charles úrnak is bizalmi embere volt, mielőtt még Ernest úr bizalmi embere lett volna…

– Én voltam a pénztáros… Főpénztáros akkor még nem volt… Úgy is mondhatnám, hogy ezt a címet számomra kreálták…

– Ernest úr egyetlen fia Charles úrnak?

– Igen, az egyetlen! Volt még egy leánya is, aki Lille-be ment férjhez egy gyároshoz, de ő szegény gyermekágyban meghalt, egy időben a gyerekkel…

– No és Raymond úr?

Az öreg csodálkozva kapta föl a fejét.

– Ó! Hát Ernest úr róla is említést tett önnek?…

Az öreg Bemard ennek ellenére még tartózkodóbbnak mutatkozott.

– Ő nem tartozik a családhoz?

– Rokon! Szintén Grandmaison…Csak neki nem volt szerencséje… Apja a gyarmatokon halt meg… Minden családban előfordul ilyesmi, nem?

– Valóban! – helyeselt habozás nélkül Maigret.

– Ernest úr apja bizonyos vonatkozásban örökbe fogadta… Azaz állást adott neki itt a cégnél…

Maigret-nek pontos adatokra volt szüksége, nem is ravaszkodott tovább.

– Egy pillanat, Bernard úr! Megengedi, hogy rögzítsem a tényeket?… Az Angol– normandiai alapítója Charles Grandmaison úr… Igaz?… Charles Grandmaison úrnak egyetlen fia volt, éspedig Ernest úr, a cég jelenlegi főnöke…

– Igen…

Az öreg kezdett begyulladni. Meghökkentette ez az inkvizítori hang.

– Helyes! Charles úrnak volt egy fivére, aki a gyarmatokon halt meg. Őutána is egy fiú maradt, ez Raymond Grandmaison úr.

– Igen… De én…

– Türelem… Egyen csak, kérem. Raymond Grandmaisont, a vagyontalan árvát, magához vette a nagybátyja ebbe a házba. Állást kapott a cégnél. Pontosan miféle állást?

Egy kis zavart hallgatás.

– Hát a fuvardíjosztályra került. Hogy úgy mondjam, irodafőnöknek.

– Értem. Charles Grandmaison úr meghal. Ernest úr az utóda. Raymond úr még mindig a cégnél van.

– Igen.

– Valamin összevesznek. Egy pillanat! Az összeveszés idején Ernest úr már nős volt?

– Nem tudom, szabad-e beszélnem…

– Én viszont nagyon ajánlom, hogy beszéljen, ha nem akarja, hogy öreg napjaira meggyűljön a baja hazája igazságszolgáltatásával…

– Az igazságszolgáltatással?… Csak nem jött vissza Raymond úr?

– Nem fontos. Nős volt Ernest úr, vagy nem?

– Nem. Akkor még nem.

– Rendben! Tehát Ernest úr a nagyfőnök. És unokatestvére, Raymond, irodafőnök. Mi történik?

– Nem hiszem, hogy fel lennék rá jogosítva…

– Feljogosítom!

– Minden családban előfordul ilyesmi… Ernest úr ugyanolyan komoly ember volt, mint az édesapja… Már olyan idős korában is, amikor majdnem mindenki ostobaságokat követ el, éppen olyan volt, mint most…

– És Raymond úr?

– Pontosan az ellenkezője!

– Vagyis?

– Én vagyok Ernest úron kívül az egyetlen a cégnél, aki tud a dologról… Szabálytalanságokat találtak a könyvelésben… Elég súlyos szabálytalanságokat…

– És?…

– Raymond úr eltűnt… Azaz Ernest úr, ahelyett hogy átadta volna Raymond urat az igazságszolgáltatásnak, felszólította, hogy távozzon külföldre, és éljen ott…

– Norvégiában?

– Nem tudom… Többé nem hallottam róla…

– És Ernest úr ugyebár nem sokkal ezután megnősült?…

– Igen… Pár hónap múlva…

A falak mentén körös-körül gyászos zöldre festett iratszekrények, álltak. Az öreg bizalmi ember étvágytalanul evett tovább, ideges volt meg dühös is, hogy engedte magát rászedni, és kibeszélte a titkot.

– Mikor történt ez?

– Várjon csak… Abban az esztendőben, amikor kiszélesítették a csatornát… Tizenöt éve… Nem is egészen tizenöt éve…

Egy idő óta jövés-menés hallatszott pontosan a fejük fölött.

– Az a szalon? – mutatott fel Maigret.

– Igen…

Aztán hirtelen gyors léptek s egy tompa puffanás. Egy emberi test zuhant a padlóra.

Az öreg Bernard fehérebb lett a papírnál, amelybe a szendvicsei voltak csomagolva.

13. A szemközti ház

Grandmaison úr halott volt. Keresztben feküdt a szőnyegen, feje az asztal egyik lábánál, lába az ablak alatt, szinte óriásnak látszott. A golyó két borda közt a szívet érte.

Ami a revolvert illeti, az néhány centiméterre feküdt a holttesttől. Kiesett a polgármester hirtelen elernyedő kezéből.

Madame Grandmaison nem sírt. Csak állt ott, a hatalmas kandallónak támaszkodva, és úgy nézte a férjét, mintha még nem fogta volna fel, mi történt.

– Vége! – Maigret mindössze ennyit mondott, amikor felegyenesedett a holttest mellől.

Hatalmas, dísztelen, barátságtalan szalon. Az ablakokon sötét függönyök, kékeszölden szűrődött át rajtuk a világosság.

– Mondott önnek valamit?

Az asszony csak a fejével intett nemet. Aztán nagy erőfeszítéssel sikerült kinyögnie:

– Amióta hazaértünk, folyton fel-alá járkált… Kétszer-háromszor felém fordult, s azt hittem, mondani akar valamit… Aztán egyszerre csak meghúzta a ravaszt, pedig észre se vettem a kezében a revolvert…

Úgy beszélt, ahogy a nagyon felindult nők szoktak: alig tudta követni a saját gondolatait. De a szeme száraz maradt.

Nyilvánvaló volt, hogy sose szerette Grandmaisont, legalábbis szerelemmel sose szerette.

A férje volt. S ő teljesítette, ami a kötelessége volt vele szemben. A megszokás, az együttélés során valamelyes rokonszenv is kialakult benne iránta.

De a halott férfi láttán nem érzett olyan szívettépő fájdalmat, ami arról árulkodott volna, hogy szenvedélyesen szerette is.

Ellenben merev tekintettel, minden porcikájában fáradtan megkérdezte:

– Ő volt a gyilkos?

– Ő… – felelte határozottan Maigret.

Aztán csend lett a hatalmas test körül, amelyre éppen ráesett a könyörtelen nappali világosság. A felügyelő Madame Grandmaisont figyelte. Látta, hogy az asszony tekintete az utca felé fordul, mintha keresne valamit szemközt, a túlsó oldalon, és nosztalgikusan elborul az arca.

– Megengedi, hogy feltegyek önnek néhány kérdést, mielőtt még bejönne valaki?

Az asszony bólintott.

– Előbb ismerte Raymond-t, mint a férjét?

– A szemközti házban laktam.

Szürke ház volt, olyasféle, mint ez, kapuja fölött a közjegyzők aranyozott címerpajzsával.

– Szerettem Raymond-t. És ő is szeretett engem. Az unokatestvére is udvarolt nekem, persze a maga módján.

– Ugyebár, nagyon különbözött a természetük?

– Ernest már akkor olyan volt, amilyennek ön megismerte. Rideg férfi, szinte nem is lehetett tudni, milyen korú. Raymond-nak viszont rossz híre volt, mert viharosabb életet élt, mint egy kisvárosban szokás. Ezért is nem akart hozzáadni az apám. Meg a szegénysége miatt.

Különös volt ez a holttest mellett elsuttogott vallomás. Mint egy emberélet szomorú mérlege.

– Ön a szeretője volt Raymond-nak?

Az asszonynak csak a szempillája rebbent meg igenlően.

– És Raymond elutazott…

– Anélkül hogy bárkinek szólt volna. Egyik napról a másikra. Én is csak az unokatestvérétől tudtam meg. Elment, és magával vitte a cég pénzének egy részét.

– És aztán önt elvette Ernest. Ugye, a fia nem tőle való?

– Az a fiú Raymond fia. Gondolja csak el: elment, és én itt maradtam egyedül. És tudtam, hogy anya leszek. És akkor Ernest megkérte a kezemet. Nézze csak meg a két házat, az utcát s a várost, ahol mindenki ismeri egymást!

– Ernestnek bevallotta, mi a helyzet?

– Igen. Ennek ellenére feleségül vett. A gyerek Olaszországban született meg. Ott éltem majdnem egy esztendeig, hogy megkíméljük magunkat a pletykáktól. Én a férjem viselkedését egyfajta hősiességnek értelmeztem;

– És?

Az asszony elfordította a fejét, mert a holttestre tévedt a tekintete. Kényszeredetten, sóhajtva folytatta:

– Nem is tudom. Azt hiszem, szeretett, de persze a maga módján. Egyszerűen kellettem neki, és megkapott. Meg tudja érteni, mit jelent ez? Képtelen volt bármiféle érzelemre. Nős emberként is úgy élt, mint azelőtt: csak magának. Én csak háztartásának egy része voltam. Tudja, kicsit olyan, mint egy megbízható alkalmazott. Nem tudom, hogy később hallott-e Raymond-ról, de amikor a fiúnak egyszer véletlenül a kezébe került apja egyik fényképe, és megkérdezte, ki az, a férjem csak ennyit válaszolt: „Egy rossz útra tért rokon.”

Maigret elkomorodott. Valami torkát fojtogató megindultság kerítette hatalmába, ahogy így kirajzolódott előtte egy emberi élet. Sőt még ennél is több: egy ház, egy család élete!

Tizenöt év telt el így! Egyre több gőzöst vásároltak. Fogadásokat, bridzspartikat és teadélutánokat rendeztek, ugyanebben a szalonban! És keresztelőket is tartottak! A nyarakat hol Ouistrehamban, hol a hegyekben töltették;

Madame Grandmaison annyira kimerült, hegy lerogyott egy fotelbe. Tenyerével erőtlenül végigsimított az arcán:

– Nem értem – rebegte. – Hogy ezt a kapitányt, akit soha nem is láttam… Csakugyan azt hiszi?…

Maigret fülelt egy pillanatig, aztán az ajtóhoz lépett és kinyitotta. Az öreg főpénztáros állt az ajtó előtt, aggodalmas arccal, da tisztelettudóan: nem mert belépni a szobába. Kérdő pillantást vetett a felügyelőre.

– Grandmaison úr halott. Értesítse a család háziorvosát. Az alkalmazottakkal és a személyzettel egyelőre nem kell közölni a hírt.

Újra becsukta az ajtót, s majdnem elővette a pipát a zsebéből. Aztán csak megvonta a vállát.

Szokatlan tisztelet és rokonszenv támadt benne ez iránt az asszony iránt, aki első találkozásuk alkalmával ugyanolyan benyomást tett rá, mint akármelyik nagypolgári asszony.

– A férje küldte önt tegnapelőtt Párizsba?

– Igen. Nem tudtam, hogy Raymond Franciaországban van. A férjem csak arra kért, hogy menjek el a fiamért a Stanislas Kollégiumba, és töltsek vele néhány napot délen. Nem értettem. Ennek ellenére engedelmeskedtem, de mikor az Hôtel Lutetiá-ba érkeztem, Ernest telefonált, hogy ne menjek a kollégiumba, hanem jöjjek haza:

– És ma reggel, már itthon, felhívta Raymond, ugye?

– Igen. Sürgős ügyben. Könyörgött, hogy vigyek neki egy kis pénzt. Esküvel állította, hogy mindnyájunk nyugalma függ tőle.

– A férjét nem vádolta?

– Nem. Ott, abban a viskóban még csak szóba se hozta. Csak valami barátokról beszélt, néhány tengerészről, akiknek mindenáron pénzt kell adnia, hogy elhagyhassák az országot. Valami hajótörést emlegetett.

Megérkezett az orvos, a család barátja. Rémülten nézte a holttestet.

– Grandmaison úr öngyilkos lett! – jelentette ki erélyesen Maigret. – Önnek azt kell megállapítania, hogy milyen betegség miatt. Ért engem? A rendőrség részéről vállalom a felelősséget…

Azzal már meg is hajolt Madame Grandmaison előtt. Az asszony egy kis tétovázás után megszólalt:

– De hát azt se mondta meg, hogy miért…

– Majd egyszer megmondja Raymond… Még egy utolsó kérdés… Ugyebár, szeptember tizenhatodikán a fia is a férjével volt Ouistrehamban ?

– Igen… Ott is maradt huszadikáig…

Maigret kihátrált a szobából, nehézkes léptekkel lement a lépcsőn, aztán végig az irodákon. Meggörnyedt, mintha nehéz súly nyomná a vállát, s émelygett a gyomra.

Odakint mélyet lélegzett, s egy darabig fedetlen fővel állt az esőben. Mintha fel akart volna frissülni, meg akart volna szabadulni a ház elviselhetetlen légkörétől.

Még egy utolsó pillantás az ablakokra. Aztán a szemközti ház ablakaira, amelyek mögött Madame Grandmaison az ifjúságát töltötte.

Végül egy sóhaj.

*

– Jöjjön!…

Maigret kitárta a kopár cella ajtaját, ahová Raymond-t zárták. És intett a fogolynak, hogy kövesse. Előtte ment ki az utcára, aztán a kikötőbe vezető országútra.

A másik csodálkozott, s kissé nyugtalanította is ez az érthetetlen szabadlábra helyezés.

– Nincs semmi mondanivalója számomra? – dörmögte Maigret láthatólag rosszkedvűen.

– Semmi az égvilágon.

– Inkább hagyja, hogy elítéljék?

– A bírák előtt is csak azt mondhatom, hogy nem vagyok gyilkos!

– Az igazat nekik se mondja meg? Raymond lehorgasztotta a fejét. Már látni lehetett a tengert. Hallatszottak a vontató füttyjelei, ahogy a kőgátak felé haladt, acélsodronyon húzva maga után a Saint Michel-t.

Erre Maigret odavetette, csak úgy mellékesen, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne:

– Grandmaison halott.

– Micsoda? Mit beszél?

Raymond megragadta Maigret karját, és izgatottan megszorította.

– Csak nem?…

– Öngyilkos lett. Egy órával ezelőtt. Odahaza.

– Vallott?

– Nem. Negyedóra hosszat fel-alá járkált a szalonban, aztán meghúzta a ravaszt… Pont!…

Tettek még néhány lépést. A távolban, a zsilip falán egész tömeg nyüzsgött, a mentési munkálatokat figyelte.

– Szóval most már nyugodtan elmondhatja, mi az igazság, Raymond Grandmaison… Különben nagy vonalakban már úgyis tudom… A fiát akarta megkapni, nem?…

Semmi válasz.

– S ehhez igénybe vette, többek közt, Joris kapitány segítségét… De a balsors úgy akarta…

– Hallgasson! Ha úgyis tudja…

– Erre menjünk. Itt kevesebben vannak…

Keskeny ösvény vezetett az elhagyatott strandra, amelyet a tenger hullámai ostromoltak.

– Annak idején valóban magával vitte a kasszát?

– Ezt Hélène mondta önnek?…– Éles lett a hangja. – Persze… Ernest nyilván a maga szája íze szerint mondta el neki a történteket…Nem állítom, hogy szent voltam… Ellenkezőleg!… Ahogy mondani szokták, vidáman éltem a világomat… Ráadásul egy darabig a kártyának is rabja lettem… Hol nyertem… hol meg vesztettem… Egyszer csakugyan hozzányúltam a cég pénzéhez, és az unokatestvérem észrevette…

Megígértem, hogy apránként visszafizetem… Könyörögtem, hogy ne csináljon botrányt… Egy feltétellel belement… Ugyanis egész egyszerűen fel akart jelenteni… Ha külföldre utazom !… És soha többé nem teszem Franciaországba a lábamat… Értse meg! Hélène kellett neki! És meg is kapta!…

Raymond fájdalmasan elmosolyodott. Hallgatott egy darabig, csak aztán folytatta:

– Mások délre vagy keletre mennek… Engem észak vonzott, Norvégiában telepedtem le… Semmiféle hírt nem kaptam hazulról… A Hélène-nek írt leveleim válasz nélkül maradtak, s csak tegnap óta tudom, hogy soha nem is kapta meg őket… írtam az unokabátyámnak is, szintén hiába…

Nem szeretném különbnek feltüntetni magamat, mint amilyen vagyok, és szánalmat se óhajtok kelteni önben egy boldogtalan szerelem történetével… Nem! Kezdetben nem is nagyon gondoltam rá… Láthatja, hogy őszinte vagyok!… Dolgoztam… Mindenféle nehézségeim voltak… Inkább csak a honvágy gyötört esténként, de az aztán kegyetlenül…

Sok bosszúság ért… Alapítottam egy részvénytársaságot, és belebuktam… Évekig változó szerencsével folyt a dolgom egy olyan országban, amelyik nem is az enyém volt…

Megváltoztattam a nevem… Hogy kedvezőbb feltételekkel kezdhessek üzleti vállalkozásba, felvettem a norvég állampolgárságot…

Időnként vendégül láttam egy-egy francia hajó tisztjeit, s egy szép napon így tudtam meg, hogy fiam született…

Nem akartam elhinni!… De aztán egybevetettem a dátumokat… Nagyon felkavart a dolog… Írtam Ernestnek… Könyörögve kértem, hogy mondja meg az igazat, és engedje meg, hogy visszatérjek Franciaországba, ha csak néhány napra is…

Táviratilag válaszolt: „A határon letartóztatnak.”

És telt-múlt az idő… Dühödten igyekeztem minél több pénzt keresni… Unalmas volna elmesélni… De úgy éreztem, mintha valami üres lenne itt belül…

Tromsoe-ben az év három hónapjában állandóan éjszaka van… A nosztalgia egyre jobban gyötört… Volt úgy, hogy valóságos dührohamokat kaptam… önámításul célt tűztem ki magam elé: nekem is olyan gazdaggá kell lennem, amilyen gazdag az unokabátyám.

És sikerült! A tőkehalikra révén. És amikor sikerült, akkor éreztem magam a legszerencsétlenebbnek…

Erre fogtam magam, és hazajöttem… Elhatároztam, hogy akcióba lépek… Igen, tizenöt év után!… Minduntalan errefelé kószáltam… A strandon sikerült is meglátnom a fiamat… És Héléne-t is, persze csak messziről…

És feltettem magamnak a kérdést: hogy tudtam annyi ideig a fiam nélkül élni?… Meg tudja ezt érteni?

Vásároltam egy hajót… Ha a saját nevemben teszem, unokabátyám habozás nélkül lefogat… Mert a bizonyítékokat gondosan megőrizte…

Látta az embereimet. Akármi is a látszat, igen jóravaló emberek… Gondosan előkészítettünk mindent…

Ernest Grandmaison aznap este egyedül volt otthon, csak a fiú volt vele… Hogy még biztosabb legyen a siker, hogy minden esély az enyém legyen, megkértem Joris kapitányt, hogy segítsen. Norvégiában ismerkedtem meg vele, amikor még a tengert járta…

Ő ismerte a polgármestert… Elhatároztuk, hogy valamilyen ürüggyel meglátogatja, és eltereli a figyelmét, amíg Dagadt Louis meg én megszöktetjük a fiamat…

Sajnos, ebből lett a tragédia!… Joris az unokabátyámmal ült a dolgozószobában… Mi közben hátulról behatoltunk a házba, de pechünkre belebotlottunk a folyosón egy seprűbe…

Grandmaison meghallotta. Azt hitte, betörők… Előkapta a fiókból a revolverét…

Hogy mi történt ezután?… Magam se tudom pontosan… Éktelen kavarodás támadt… Joris kiment Grandmaison után a folyosóra… Egyetlen lámpa se égett…

Egy lövés… És egy fatális véletlen folytán Joris kapta a golyót!…

Majd megőrültem az aggodalomtól…

Semmiképpen sem akartam botrányt, elsősorban Hélène miatt… Hogy mondhattam volna el a rendőrségnek ezt a históriát?…

Dagadt Louis meg én a Saint Michel fedélzetére cipeltük a sebesültet… Ápolás alá kellett venni valahol… Gyorsan elindultunk Anglia felé, s néhány óra múlva oda is értünk…

Csakhogy útlevél nélkül nem szállhattunk partra… És az angol rendőrség éber… Őrszemek állnak minden kikötőben…

Annak idején orvostanhallgató is voltam rövid ideig… Ahogy tudtam, ápoltam Jorist a hajón, de ez nem volt elég… Továbbmentünk hát Hollandiába. Ott trepanálták ugyan a sebesültet, de tovább nem tarthatták a klinikán anélkül, hogy ne értesítsék a hatóságokat…

Iszonyú utazás következett!… El tud képzelni bennünket ott a hajón a szegény, agonizáló Jorisszal?

Legalább egyhónapi pihenésre, ápolásra volt szüksége… Már majdnem Norvégiába irányítottam a kétárbocost. De nem volt rá szükség, mert véletlenül találkoztunk egy szkúnerrel, amely a Lofoten-szigetekre tartott…

Ott szálltam partra Jorisszal… A tengeren nagyobb biztonságban voltunk, mint a szárazföldön…

Egy hétig lakott nálam. Akkor már ott is kíváncsiskodni kezdtek az emberek, hogy ki lehet a titokzatos vendég…

Ismét kénytelenek voltunk útra kelni…

Koppenhágába… Onnan Hamburgba… Joris jobban lett… Sebe behegedt, csakhogy elvesztette az emlékezőtehetségét és a beszélőképességét…

Mondja, mit tehettem?… Nem volt-e nagyobb a valószínűsége annak, hogy otthon, az ismerős környezetben hamarabb visszanyeri az emlékezőtehetségét, mint a nagyvilágban bolyongva?

De legalább az anyagi jólétet szerettem volna biztosítani… Átutaltam hát háromszázezer frankot a bankjába, a nevére …

De hogy juttassam haza?… Én túl nagy kockázatot vállaltam volna, ha magam jövök ide vele… Viszont ha szabadjára eresztem Párizsban, nem kerül-e előbb-utóbb a rendőrségre, ahol végül is csak megállapítják, hogy kicsoda, és hazaviszik? Így is történt… Csak egyvalamit nem láthattam előre, azt, hogy az unokabátyám megijed, hogy Joris esetleg feljelenti, s épp ezért aljas módon végez vele…

Mert ő csempészte a sztrichnint a vizespohárba… Csak be kellett hatolnia hátulról a házba, amikor vadkacsavadászatra ment…

– Maga meg újra kezdte a harcot! – jegyezte meg lassan Maigret.

– Mi egyebet tehettem volna? A fiamat akartam! Csakhogy az a másik résen volt! A fiú visszament a Stanislasba, ott meg nem voltak hajlandók kiadni nekem…

Maigret a többit már tudta. És most, ahogy körülnézett a megszokottá vált környezetben, jobban meg tudta érteni, micsoda harcot vívott egymással a két férfi, anélkül hogy bárki tudott volna róla.

És nemcsak egymással! Hanem őellene, Maigret ellen is!

Mert a rendőrségnek nem volt szabad beleavatkoznia! Egyikük sem mondhatta el az igazat!

– A Saint Michel-en jöttem ide…

– Tudom! És Dagadt Louis-t küldte el a polgármesterhez…

Raymond önkéntelenül is jókedvűen mosolygott, miközben a felügyelő folytatta:

– Dagadt Louis-t, aki könyörtelenül bosszút állt előző sérelmeiért is… Nyugodtan üthetett, hiszen tudta, hogy áldozata úgyse mer beszélni!… És ütött is, boldogan!… A veréssel egy levelet kellett kicsikarnia a polgármestertől, amelyben felhatalmazza önt, hogy elhozza a gyereket a kollégiumból…

– Igen… Én a villa mögött vártam, az ön kopójával a sarkamban… Dagadt Louis az előre megbeszélt helyre tette a levelet, s nekem sikerült megszabadulnom az ön kopójától… Kerékpárra ültem… Caenban meg kocsit vettem… Gyorsan kellett cselekednem… Míg én a fiamért mentem, Dagadt Louis ott maradt a polgármesternél, hogy ne engedje ellenkező értelmű utasítást kiadni… Különben felesleges volt a fáradság, mert a polgármester már előttem elküldte Héléne-t, hogy vigye el a kollégiumból a fiút… ön útközben elfogatott…

Ezzel a küzdelem véget ért… Nem folytathattam tovább, mivel ön mindenáron ki akarta deríteni az igazságot…

Ezek után nem volt más lehetőség számunkra, csak a szökés… Ha maradunk, ön előbb-utóbb elkerülhetetlenül rájön mindenre…

Ez volt az oka annak, ami a múlt éjszaka történt… A balszerencse továbbra is üldözött bennünket… A kétárbocos zátonyra futott… Nagy nehezen sikerült kiúsznunk a szárazföldre, de olyan pechem volt, hogy elvesztettem a pénztárcámat…

Pénz nélkül maradtunk!… S a csendőrség a sarkunkban !… Egyetlen lehetőség maradt a számomra: telefonálni Héléne-nek, és néhány ezer frankot kérni tőle, hogy én meg három emberem elérhessük a határt…

Norvégiában aztán kártalaníthattam volna társaimat…

Hélène azonnal hozzám sietett…

De jött ön is! Ön, aki minduntalan az utunkba állt. Ön, aki makacsul ki akarta deríteni az igazságot, s akinek nem mondhattunk el semmit. Akit még arra sem figyelmeztethettem, hogy esetleg újabb tragédiákat idézhet elő!…

Hirtelen nyugtalanul megvillant a szeme. Egész más hangon tette fel a kérdést:

– Valóban öngyilkos lett az unokabátyám?

Hátha csak hazudtak neki, hogy szólásra bírják?

– Igen, öngyilkos lett, amikor rájött, hogy az igazság már útban van… Erre pedig akkor jött rá, amikor magát letartóztattam… Kitalálta, hogy csak azért tettem, hogy időt adjak neki a gondolkodásra…

Közben csak mentek tovább, de hirtelen szinte egyszerre álltak meg mind a ketten. Már a mólón jártak. A Saint Michel haladt el mellettük lassan, egy öreg halász állt büszkén a kormányrúd mellett.

S akkor odarohant egy ember, félrelökte a bámészkodókat, és elsőnek ugrott a kétárbocos fedélzetére.

Dagadt Louis!

Egyszerűen széttépte bilincsén a láncot, és faképnél hagyta a csendőröket. Félrelökte a halászt, és maga ragadta meg a kormány-rudat.

– Ne olyan gyorsan, az áldóját neki! – kiáltott át a vontató legénységének. – Tönkremegy a hajó!

– Hol a másik kettő? – kérdezte Maigret a társától.

– Ma délelőtt egy méter se választotta el tőlük. Mind a ketten a vénasszony fáskamrájában voltak megbújva…

Lucas tört utat magának a tömegben, s lépett Maigret-hez. Látszott rajta, hogy csodálkozik.

– Főnök! Elkapták őket!…

– Kiket?

– Lannecet meg Celestint…

– Itt vannak?

– Az imént jöttek meg velük Dives-ből a csendőrök!

– Hát akkor mondd meg nekik, hogy bocsássák szabadon őket… És jöjjenek mind a ketten a kikötőbe…

Szemközt tisztán látszott Joris kapitány kis háza, körülötte a kerttel, ahol az éjszakai vihar az utolsó rózsákat is letépte. Az egyik függöny mögött egy alak körvonalai: Julie-é, aki azt kérdezte magától, hogy vajon csakugyan a bátyját látja-e a hajón.

A zsilip mellett a kikötőbeliek Delcourt kapitány köré gyűltek.

– Mennyi gondot okoztak ezek nekem! – sóhajtott fel Maigret. – Minden kérdésemre kitérő választ adtak!

Raymond elmosolyodott.

– Ilyenek a tengerészek!

– Tudom! Meg azt sem szeretik, ha egy magamfajta szárazföldi patkány beleüti az orrát az ügyeikbe!

Megtömte a pipáját, s mutatóujjával meg is nyomogatta a dohányt. Miután rágyújtott, gondterhes arccal dörmögte:

– Mit mondjunk nekik?

– Ernest Grandmaison meghalt. Feltétlenül el kell mondani, hogy gyilkos volt?

– Lehetne esetleg… – kezdte Raymond.

– Magam se tudom! Mondjuk talán azt, hogy egy régi haragosa állt bosszút rajta! Valami idegen matróz, aki már el is tűnt…

A vontató legénysége nehézkes léptekkel elindult a kocsma felé. Intettek a zsilipkezelőknek, hogy menjenek ők is.

Dagadt Louis meg a hajóján jött-ment, mindenütt megtapogatta, mint egy megtalált kutyát, hogy nem sebesült-e meg valahol.

– Hé! – kiáltott oda neki Maigret. Louis meghökkent, s nem tudta, jöjjön-e közelebb, vagy inkább hagyja újból magára a kétárbocost. De aztán észrevette, hogy Raymond szabadlábon van, és éppúgy meghökkent, mint az imént Lucas.

– Mi van?…

– Mikor futhat ki újból a tengerre a Saint Michel?

– Akár most is! Semmi baja! Én mondom, hogy remek hajó ez…

Kérdő pillantást vetett Raymond-ra, aki erre azt mondta:

– Akkor hát indulj is el Lanneckel meg Célestinnel…

– Hát itt vannak?

– Mindjárt itt lesznek… Tegyetek egy pár hetes kirándulást… Jó messzire… Hadd beszéljenek még többet a Saint Michel-ről…

– Ejha! Akkor magunkkal vihetnénk a húgomat is, főzőcskézni… Julie aztán nem félős természetű…

Azért nem nagyon hencegett, Maigret miatt. Eszébe jutottak az éjszakai események. Még nem tudta, szabad-e mosolyognia rajtuk.

– Remélem, nem hűlt meg nagyon?

Maigret úgy vágta hátba, hogy a medence széléig repült.

– Azt hiszem, hatkor van egy vonatom – szólalt meg aztán a felügyelő.

De úgy döntött, hogy nem megy el vele. Egy kis nosztalgiával nézett körül, mintha a kikötő máris a szívéhez nőtt volna.

Hát nem ismerte-e minden zugát, minden megvilágításban, hűvös reggeli napsütésben éppúgy, mint viharban, esőben ázva és ködben?

– Maga Caenba megy? – kérdezte Raymond-tól, aki nem tágított mellőle.

– Nem. Még nem… Azt hiszem, így okosabb… Hagyni kell egy kis…

– Egy kis időt. Igaza van.

*

Amikor Lucas negyedóra múlva visszajött, és Maigret után érdeklődött, azt mondták, keresse a matrózkocsmában, ahol nemrég gyúltak ki a lámpák.

A homályos ablakokon benézve meg is látta a felügyelőt.

Maigret egy fonott székben kényelmesen elterpeszkedve, a pipával a szájában s egy pohár sörrel a keze ügyében hallgatta a körülötte ülő gumicsizmás, tengerészsapkás emberek históriáit.

És este tíz óra tájban ugyanez a Maigret így sóhajtott fel a vonaton:

– Már biztos mind a hárman ott vannak a kabinban, a jó melegben…

– Miféle kabinban?

– Hát a Saint Michel-en… A kardánon ég a lámpa, az ütött-kopott asztalon ott áll a három pohár meg a pálinkásüveg… És duruzsol a kályha… Na, mi lesz? Nem adsz tüzet?…

Tartalom

- 1. A macska a házban
- 2. Az örökség
- 3. A faliszekrény
- 4. A „Saint Michel”
- 5. A Dűnék Boldogasszonya
- 6. A lezuhanás a lépcsőn
- 7. A karmester
- 8. A polgármester nyomozása
- 9. Mindenki hallgat
- 10. A három hajós
- 11. A Fekete tehenek sziklája
- 12. A befejezetlen levél
- 13. A szemközti ház