Kőszegi Imre
Tollas Konty

REGÉNY

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST, 1971

KONDOR LAJOS RAJZAIVAL

© KŐSZEGI IMRE, 1971

ELSŐ FEJEZET
KISLÁNY „BÖRTÖNBEN”

1.

Lindi, hogy kifesse arcát, leült a tükör elé.
Nem volt igazi a tükör, valójában csak egy szabálytalanul háromszögletes, foncsorozott üvegdarab. Apu harctéri borotválkozótükrének silány töredéke. Csak abban látott jól borotválkozni, ha fogójával az ablak kilincsére akasztotta. A minap azonban véletlenül leütötte könyökével, s aztán az összevissza hasadozott jószágot hirtelen dühében iszonyú káromkodással kivágta az ablakon.
A kislány rögtön kiszaladt az udvarra, és fölkapta a törött tükröt, hogy megmentse magának. Féltenyérnyi volt a legnagyobb darab, amely épen maradt belőle. Ezt a fal mellé húzódva villámgyorsan kiszerelte a bádog keretből. Közben állandóan körülnézegetett, mint a magot csipegető madár, hogy nem közeledik-e a macska.
Attól félt, hogy meglátja Mami. Vagy valaki, aki elmondhatná Maminak. Mert Maminak mindent elmondanak. És Mami nem tűri, hogy gyereknek tükre legyen. „A tükör a hiúság és hamisság bölcsője" vagy „A tükörből az ördög kacsint rád" és ehhez hasonló megcáfolhatatlan bölcsességeket hamar kimond Mami; ő nem engedi, hogy egy kislány cifrálkodjék, folyton nézegesse magát, mindenféle butaságról beszélgessen a tükörrel.
Hol él Mami? Mesében az unatkozó királynék kérdeznek csak olyat, hogy „tükröm, tükröm, mondd meg nékem, ki a legszebb a világon?" Hangosan felkacagott. Ha valaki már tizenhárom éves, és nemsokára középiskolába kerül, mint ő, az már legalább ugyanannyit tud a világról, mint Mami vagy akármelyik barátnője, azt nem kell félteni semmitől, legkevésbé a tündérmeséktől.
A tükör különben sem azért kell neki, hogy saját szépségében gyönyörködjék. Tudja ő jól, milyen „rendkívül" kék a szeme, milyen „édesen" hegyes az orra, és milyen „vicces" a szája, hallja eleget, ehhez neki nem kell tükör; hallotta a minap azt is, amikor Mária néni azt mondta Maminak: „Nagyon vigyázzatok erre a csitrire; nem adok neki két esztendőt, és puszta nézésével meg fog bolondítani minden fiút, de talán még minden férfit is!" Kellenek is neki fiúk! Férfiak, vagyis öregek - ezen meg csak nevetni lehet. Nem hiúságból kell neki a tükör, és nem is azért fogja most kifesteni magát ...
Ki akarta húzni a billegős asztal fiókját, hogy előszedje a festékeket, de a fiók gombja kijött helyéből, és a kezében maradt.
Ebben a pillanatban Mami nyitott be a kamrácska ajtaján. És mindjárt harmadik élességgel szólt:
-  Úgy?! Hát te tetted tönkre apád tükrét?!
-  Én az udvaron találtam ...
-  De ki szedte szét darabokra? - Lindi nem tudott felelni. - Hallgatsz, ugye? Mert neked örökké a tükörben  kutatna  a  szemed.  Amiért a  szerencse csinos  kis pofát adott neked, azt hiszed, azt kell nézegetned egész nap?!
-  De Mami, én ...
-  Ne feleselj!
-  De Mami, én nem feleseltem ...
-  Csönd legyen! Örökké ellentmondasz! Azt hiszed, mindig a tiéd kell legyen az utolsó szó? Arról beszélj, hogy használhatatlanná tetted apád tükrét...  és csak gyönyörködöl   az   ábrándos két ibolyaszemedben, ahelyett, hogy tanulnál ...
-  De Mami, holnap nincs suli!
-  A jó diák mindig tanul!
-  A vakáció első napján is? - Lindi elsírta magát.
-  Már megint vitatkozol? Azt hiszed, amiért apád nincs itthon, egyszerre mindent lehet?!
-  Apu biztosan nekem adná, ha kérném, a törött tükrét.
-  Képes  rá,  mert ő  folyton csak magasztal  téged. Hát most már elég legyen; én még nem vertelek meg soha, de megkaphatod! ... - Odalépett, és a kis tükördarabért nyúlt.
Lindi hátrált, menteni akarta csillogó, krajcáros kincsét.
-  Ide vele! - Mami hirtelen kirántotta kezéből a kis tükörcserepet. - Majd adok én neked! - Halkan felsikoltott. - No tessék, most miattad elvágtam a kezemet. - Ajkához kapta jobb keze mutatóujjának tövét, s bal kézzel földhöz vágta a tükröcskét, amelyen néhány csöpp vére  futott végig.  Rátaposott a roncsokra.  -  Söpörd össze, de rendesen!  - kiáltotta az üvegcserepekre mutatva. Aztán becsapta maga mögött az ajtót.
Lindi kiöltötte nyelvét, de mindjárt el is szégyellte magát. Micsoda gyerekes dolog!
A tükörronccsal egyelőre nem törődött. Mivel a fiók gombját nem sikerült helyére visszaillesztenie, ujjai hegyével alulról húzta ki a fiókot, s örvendezett, hogy Mami nem látta meg a festékeket, mert akkor lett volna csak haddelhadd.
Körüljárt kamrácskájában, hogy vdami fényes felületet keressen, amit tükör helyett használhatna, de aztán mást gondolt. Majd csak odafönn festi ki magát. Hiszen egy órával előbb ott lesz, mint a többiek.

2.

Fiatalos, kemény lépések recsegtek a magas ablak alatt. Lindi fölfigyelt.
- Csókolom - hallotta egy pillanattal később, és rögtön megismerte Eke Feri hangját.
Eke a tavasszal szerelt le, két csillaggal jött haza a határőrségtől. Lindi már karácsonykor megcsodálta, amikor szabadságon volt, nyúlprémes, fűzöld, kurta kabátjában, amelyet csuda karcsúra fűzött a derekán. Nála mutatósabb fiatalembert csak egyet ismert Lindi, Odori Gyulát, a színészt, igaz, hogy csak a televízióból meg a fényképről, amelyet iskolatáskája egyik belső rekeszében őrzött.
Feri végleges hazatérése után belépett Nagy-Füreden a kertészetbe - mialatt szolgált, levelező tagozaton végezte be a technikumot -, és átvette Harányban a KISZ titkári tisztséget. Addig a KISZ csak amolyan tessék-lássék alakulat volt Harányban, Eke Feri azonban a katonaságnál megtanulta a szervezést, ment nála minden, mint a parancsolat.
Egy hónap alatt klubhelyiséget teremtett a csűrből lett mozi felső emeletén, tévét szerzett, és minden második szombaton kultúrdélutánt rendezett. Első előadónak megszerezte Jó Lajost, a Nagy-Füreden élő öreg tudóst, a Harányi-tó hírneves ismerőjét. A tó keletkezéséről, állatvilágáról, szűkebb környékének történelméről beszélt az eddigi két alkalommal, s legközelebb a tó költészetét kívánta bemutatni, az épp Nagy-Füreden nyaraló Derke Emil szavalóművész közreműködésével.
Lindi számos pajtásával együtt lelkes látogatója volt a szombat délutánoknak. Eke Feri ugyanis elment az iskolába, s bejelentette, hogy a diákokat is szívesen látják a KISZ-klubban, Jó Lajos előadásain, majd Csikós Mártonnak, a helybeli általános iskola tanárának ezt követő, „Matematikai és fizikai játékok" című három előadásán. Az egész iskola megtapsolta a népszerű Csikós tanár urat, mire Dumba igazgató úr, aki tudvalevőleg nem szereti más népszerűségét, szigorúan ráncolta homlokát.
- Marék elvtárs? - hallotta Feri kérdését Lindi a konyha felől, amelyből kamrácskája nyílott.
-  Veszprémbe ment az uram - felelte Mami. - Sürgős? Én nem tehetek valamit?
-  Sürgősnek sürgős, de hogy tehet-e valamit, azt én nem tudom - zengett Eke Feri mély hangja, kissé hetykén. - Végzést kaptunk, hogy két héten belül ürítsük ki a klubhelyiségünket, mert szükség van rá ...
-  Igen, tudok róla.
-  Talán azt is tudja, hogy miért?
-  Igen. Kell a hely  községi presszónak.
Lindi már az ajtónál állt, és fülét a hasadékhoz tapasztotta.
-  Presszónak? - élesedett meg Eke hangja.
-  Talán valami  kifogása van az ellen, hogy a falu felnőtt emberei is összejárhassanak valahová?!
-  Nincs. Az ellen nincs. De miért éppen ott akarnak összejönni,   kávézni,   ahová   máskülönben   sose   jönnek el? ...
-  Gyerekeknek való műsorukra?
-  No, no. Jó professzor urat Pesten is szívesen hallgatják a felnőttek. A tévében is fölléptetik ...
-  Ehhez semmi közöm! De azt tudom, hogy presszó számára nincs más alkalmas hely.
-  És a klub hová menjen?
-  A KISZ megkapja a volt szérű fészerét.
-  Menjen oda a presszó!
-  Ott nincs víz.
-  Hát vigyenek magukkal, kannában, húsz kávéra valót.
-  Ne tréfáljunk,  Eke  elvtárs   -   keményítette meg hangját Mami -, nincs nekem arra való időm. Nem is az én dolgom ez. A férjem intézkedett, a megyei tanács meghozta a határozatot.  Mit akar még?
-  Csak azt, hogy azt a helyiséget mi nem adjuk. Nem engedjük  át  még  erőnek  se!  Van  itt  presszó,  csárda, étterem, bár, mifene elég. A nyaralóknak építették, külföldieknek, de a helybelieket is kiszolgálják. Csak egy hely van, ahol mi fiatalok összejöhetünk, és...
-  Ne hangoskodjék, Eke elvtárs. Tudom jól, a fiatal lányokat akarják maguk a klubba édesgetni. Nem nehéz kitalálni, hogy miért.
-  Ez felelőtlen állítás, elvtársnő - vágott közbe Eke. - Nem méltó a tanács dolgozójához.
-  Bízza csak rám, hogy mi méltó hozzám.
-  Én arról beszéltem, hogy mi méltó a tanácshoz, és nem egyes  személyek méltóságáról. És nehogy a tanácsunkról   rossz   véleménye  legyen az  egész országnak, ezért  mi  nem   adjuk  át  eszpresszó  céljaira  az  ifjúság kultúrklubját.   Hát  ezt  akartam  közölni  a  tanácselnök elvtárssal. Jó napot kívánok!
Eke Ferenc cipőjének sarka élesen csikordult a konyha kövén, egy pillanattal később igen erélyes kézzel betevődött az ajtó.

3.

„Mit meg nem enged magának ez a volt baka!" - mormogta Mami a fogai között, és összefonta ujjait. Fájdalom hasított jobb kezébe. Ujja töve még egyre vérzett. Zsebkendőt csavart rá, majd gyorsan hozzálátott a szennyes válogatásához. Ingerelte a nagy halom ruha áporodott szaga, a zsebkendő lecsúszott ujjáról, egy ing bevérződött. Ettől még jobban fölmérgesedett.
Neki sosem tetszett ez a pofátlan Eke, s mondta is a férjének már akkor, hogy oda ne adja neki a mozi fölött levő helyiséget. De hát ő beszélhet! Pedig emlékezhetnének még arra az erkölcsbotrányra, ami a füredi vitorlás klubban folyt, tévénézés ürügye alatt! Ismeri ő a „tevékeny" mai fiatalokat. Ezt az Ekét is jól kitanították a katonaságnál, hogy rámenős legyen. Először tévé kell neki, aztán sezlont szerez, és akkor többé nincs nyugodt perce a faluban egyetlen lányos anyának se!... Jól eldugott hely az a nagyterem a mozi fölött. Persze, a szérű nagyon szem előtt van.
Berontott a kamrába:
-  Te, Lindi, vedd tudomásul, hogy többé nem teszed be a lábadat a KISZ-be. Érted?
-  De Mamikám, csak még egyszer... Most szombaton Derke Emil fog szavalni. Úgy szeretném hallani!
-  Szó  sem  lehet  róla!  Nem  szavalni  jársz te  oda. Tudom én jól, ez után a volt katona után kuncsorogsz. Láttam a fancsali képedet, hogyan nézel rá. Nem akarom, hogy bakasári legyen belőled!
-  De Mamikám, Eke Feri rá se néz az olyan kislányra, mint én vagyok. Galambos Juliska lesz a menyasszonya ...
-  Itthon maradsz! És ne feleselj!
Lindi sírva vetette magát fekvőhelyére. Nem is hallotta az ajtó csukódását, csak arra figyelt föl, hogy Mami nemsokára sietős lépésekkel eltávozott.

4.

A dombnak vezető főutcán még a déli álmosság bágyadozott. A sárgaszürke terméskőből épült, szép házak oldalán, a vadonatúj, széles aszfaltút sötétszürke csíkján rezegni látszott a napfény. Majd csak két óra múlva indul meg Nagy-Füred felől az autók áradása a „Mesevilág" kávéház csodás kilátású teraszához.
S. Marékné sietett a Tanácsházára, késésben volt, de a Fő térre vezető kanyarulatban mégis meg kellett állnia. Két fiú vesztegelt ott egy kosár cseresznye fölött, velük szemben Saliga néni rázta ágseprűjét, és tolvajt kiáltott. A szomszéd kapukból előjött egy-egy kíváncsi asszony, s most éppen Dumba igazgató termett elő valahonnan.
-  Mit követtetek el, fiúk? - kérdezte szigorúan.  - Először te felelj - mutatott Homok Lajcsira.
-  Igazgató bácsi, kérem - hadart a fiú, mint mindig -, mi segíteni akarunk   Saliga   néninek.   Igazgató bácsi mondta tegnap az évzárón, hogy a szünet minden napján kell valami hasznosat tenni. Gondoltuk, Bélussal mi ketten leszedjük Saliga néni cseresznyéjét, mert szegény Saliga néni biztosan nem tud fölmászni a fára a rossz lábával. Most hoztuk le az első kosárral, de Saliga néni azt mondja, hogy el akartuk lopni. Igazgató bácsi, kérem, nekünk hat cseresznyefánk van otthon, arról sem eszek ...
-  Eszem! - javította ki az igazgató.
-  Igenis,   eszem.   Azaz   arról   sem   eszek,   mert  nem szeretem  a  cseresznyét,  igazgató bácsi,  és  igazán  csak segíteni akartunk.
-  Így volt? - fordult az igazgató Varga Bélához.
-  Igenis  így.
Az igazgató a görnyedt öregasszonyra nézett.
-   Én azt hiszem, ezek a derék fiúk csakugyan segíteni  akarnak.  És  ha  szedés  közben bekapnak egy-két szemet ...
-  Igazgató bácsi, mi egész idő alatt fütyültünk, nehogy  kísértésbe  jöjjünk  - vágott   közbe   Bélus,   kissé gyanús  ábrázattal.
-  Azt mondtad, hogy meg sem eszed a cseresznyét?!
-  Azt Lajcsi mondta.
-  No, vigyétek be a kosarat.
A fiúk Saliga néni vezetése mellett becipelték a kosarat a házba. Az igazgató csak most üdvözölte a tanácselnök feleségét, aki eddig ádáz arccal figyelt, és most megjegyezte:
-  Bámulom a maga hiszékenységét, Dumba elvtárs. Nem látta, milyen sunyi pofával hazudott ez a Varga kölyök? Egy szava sem igaz.
-  Tény,  tegnap  én  buzdítottam  őket,  hogy  segítsenek a nyáron a mezőgazdaságban, necsak otthon, hanem ha  kell,  másnak  is ...  -  Az  igazgató  nevetett.  -  És nyomtató lónak nem lehet bekötni a száját.
-  De a gyerekek száját nem ártana már bekötni - kiáltott fel a fiatalasszony. - Nagyon fel van vágva a nyelvük.  Maga még nem vette észre, Dumba elvtárs, hogy honnan fúj a szél? Miért engedte meg a diákjainak, hogy a KISZ-be járjanak? Ott heccelik őket állandóan a szülők ellen. Állami pénzen, a párt tekintélyével folyik az izgatás. Ez a nagyszájú Eke folyton a közösségi életről szaval nekik, hogy mindenki egyért, egy mindenkiért, mintha itt a faluban nem így volna. Ez tűrhetetlen!
Az igazgató előbb még kedélyesen mosolygó ábrázata lassan elsavanyodott. Unta, régóta nagyon unta már S. Marékné közhelyes erkölcsprédikációit. És tudta, hogy ha egyszer rágyújt, akkor jó darabig fújja a füstöt.
- Maguk férfiak, maguk csak ölbe tett kézzel néznek itt mindent. De ha én egyszer összeszedem az asszonyokat, akkor majd megmutatom, hogy merre vezet a helyes út!
„Helyben vagyunk", gondolta az igazgató. Szenvedő arccal lehunyta szemét, s nem figyelt többé a szóra, hiszen - úgy vélte - kívülről tudja, ami most a diáklányok rövid szoknyájáról és feszes nadrágjáról, majd a fiúk csúnya beszédjéről következik, s a koedukáció bűneivel végződik.
Az igazgató nemrégiben egyszer kedélyes borozgatás közben meg is pendítette régi, meghitt barátjának, S. Marék tanácselnöknek, hogy a felesége át akarja venni a művelődésügyek legfelső vezetését.
„Hát már te is ellene acsarkodol?! - fakadt ki ingerülten Marék, a helyzethez és a jó baráthoz nem illő hevességgel.
Dumba Aladár kínosan elhallgatott. Tudta, hogy a tanácselnök él-hal ifjú feleségéért, de ekkora elfogultságra nem számított. Hiszen ő csak tréfált! Igyekezett elsimítani a dolgot. „Dehogy acsarkodom ellene. Csakhogyhát a pedagógia szent dolog, öregem, mi évekig tanuljuk, évtizedekig gyakoroljuk, nem lehet abba csak úgy beleugrani."
,,Az én Icukám született pedagógiai zseni", tromfolta le a tanácselnök. „Lindi lányom nehéz természetű, igazán aggódnom kellene érte, hogy Icu kemény keze nélkül ember lenne-e belőle."
„Sose féltsd őt! Értelmes lány, ügyes lány, a legjobb tanulónk."
„Mindez Icukám érdeme. Mert keményen fogja. Én elrontanám, öregem, az engedékenységemmel. Icukám hihetetlen fegyelemmel uralkodik a szeretetén, a gyerek jövője érdekében."
Az igazgató - e teljes elvakultság láttára - már bánta, hogy szólt. (Később aztán furdalta a lelkiismeret, hogy miért is nem vállalta a vitát.) Nem mondta ki tehát azt, ami egyébként a falu közvéleménye volt: hogy Icuka asszony a korához képest túl sokat akar. És mindent egyszerre. Elhiszi ő, hogy jó szándék vezérli, de módjával, némi szerénységgel és főként halkabb hangon sokkal többre menne. S. Marék azonban - mintha gondolataiban olvasott volna - így folytatta:
„Helyes, hogy nagyon agilis, és mindenbe beleszól. Ez nem hiba, hanem éppen hogy erény napjainkban, amikor mindenki félrehúzódik a közügyektől. És hogy a kora? Fiatalos lendülete nagyon nagy segítség nekem. Én aztán úgyis kétszer megfontolok mindent."
Hogy most ez a beszélgetés így eszébe jutott Dumba igazgatónak, kereste a védővonalat, amelyen kedélyesen feltarthatná a szavak nem lankadó rohamát.
-  A felnőttekkel sincs kevesebb baj, Icuka, mint a gyerekekkel. Maga csak tudhatja.  Kössünk egyezséget. Maguk a Tanácsházán keményen gyeplőre fogják a felnőtt  lakosságot,  de   a  fiatalok    nevelését   meghagyják nekünk.  Mi igyekszünk ...
Ez csak olaj volt Marékné lángjaira.
-  Igyekeznek, azt elhiszem - szikrázott. - De hiába a legjobb igyekezet, mert a koedukáció az oka minden bajnak, azon meg nem segíthetnek. Amikor még az én boldogult édesapám  tanította  itt,  egytantermes  iskolában, külön a fiúkat, külön a lányokat, akkor bezzeg ...
Ennél a „bezzeg"-nél elvesztette türelmét Dumba.
-  Csakhogy azóta - vágott közbe   -   nyolctantermes új iskolánk van, megfelelő számú tanerővel, a réginél sokkal   nagyobb   tananyaggal,   lényegesen   jobb   eredménnyel.
-  Jobb eredménnyel? Például a Harangos fia ...
-  Rossz diák mindig volt és lesz, s az otthon elrontott  gyerekekkel  most  sem  tud  az  iskola  csodát művelni.  Ha ma a pedagógus   figyelmezteti   a   szülőket, hogy ne adjanak szeszes italt gyermekeiknek, akkor a szülők kikérik maguknak  az illetéktelen beavatkozást. A Tanács meg ...
-  Tudom, tudom  - állította meg nagy sebesen az asszony az igazgatót. Erről nem akart hallani, hiszen ő beszélte le férjét, a Tanács ne avatkozzék be a borozó gyerekek  botrányába.  Fölemelte   hangját.  -  A   szülőnek és az iskolának   együtt   kell   dolgoznia - mondta hevesen.
-  Persze - vágta rá Dumba igazgató. - De a legtöbb szülő ezt úgy képzeli el, hogy az iskola folyamatosan   tegye jóvá az ő állandóan   gyakorolt   bűneiket. Régen tanácsért jöttek a rossz diákok szülei az iskolához. Amióta mosógépük, televíziójuk, sőt autójuk van, azóta kioktatnak bennünket, pedagógusokat.
-  Miért nekem mondja ezt? - heveskedett Marékné. - Hiszen én tanácsot kértem magától, hogy mit csináljak azzal a makrancos gyerekkel. De maga azt mondta: semmit. Mert maga a kedvenceinek mindent hajlandó elnézni!
-  Való,  mi  való,  egyet  s  mást  elnézek.  De  vegye figyelembe,  hogy az utolsó húsz évben  az élet ötven évet haladt előre, s mi a gyerekekkel együtt loholunk utána. A nagy sietségben mi felnőttek is elég gyakran félrelépünk, hát akkor miért ne bocsássuk meg a gyerekeknek, ha meg-megbotlanak? Nem az a pedagógia, hogy a vétkesnek összekötjük kezét, lábát, ha mindentől eltiltjuk!
A tanácselnök feleségének  elállt a lélegzete.  Talán mégis túl szigorú volt Lindihez? Megint elhamarkodta a dolgot? Persze, neki kétszeresen erélyesnek kell lennie.
-   Nézze, Ali - mondta egyszerre sokkal halkabban -, maga tudja, hogy milyen nehéz   az   én   helyzetem. Sokszor már igazán nem tudom, mihez tartsam magamat. Az uram meg mindent helyeslően rámhagy; nem is  ér  rá  a gyerekkel  foglalkozni.  Nagy az  én felelősségem.
-  És még el is túlozza - enyhült meg az igazgató is.
-  Nagyon  egyedül  vagyok  a  problémámmal.   Nincs kiről példát vegyek. Meg aztán a tanácselnök felesége mégsem   fecsegheti   ki   a  családi   bajaikat.   A  szomszédoknak? Nem igaz? Egy jó pedagógus, persze ... Már arra   gondoltam,   szerzek   egy   neveléstani   könyvet,   és megtanulom.
Várta, hogy az igazgató most ajánl egy jó könyvet. A konkrét segítségét nem merte kérni, a legutóbbi összeszólalkozás miatt. Dumbának azonban elege volt Maréknéból. Egyetlen könyvből akarná megtanulni a pedagógiát?! Meglátta, hogy elsős kisfia közeledik, kezében félig megrakott bevásárlótáskával. Örömmel elébe indult. A gyerek rángatni kezdte apja nadrágját.
-  Papa, papa, gyere haza.
- Mindjárt, fiam. Köszönj a néninek - szólt rá Dumba.
A gyerek nem köszönt, csak cibálta apját.
-  Gyere haza és  hozd  - és  apja kezébe nyomta a cekkert.
-  Megbocsát - sóhajtott megkönnyebbülten az igazgató, és a táskát cipelve úgy elsietett, hogy a gyereknek futnia kellett.
Marékné mérgesen nézett utánuk. Kérjen az ember tanácsot, segítséget - otthagyják. Szaporán elindult a Tanácsháza felé. Elintézi a legsürgősebb ügyeket, aztán hazaszalad, kiereszti zárkájából Lindit. És vesz neki egy Tibi csokoládét.
Persze, amilyen konok a gyerek, majd éppen csak megköszöni.
Ha egyszer a nyakába ugrana és megcsókolná! - attól kezdve könnyebben menne minden.

5.

Kotik Andrásné három házzal odébb az utcaajtóból figyelte a jelenetet, amelyből egy-egy szót is elkapott. Kislánya éppen megérkezett a fürdőtelep felől.
-  Várj csak, várj egy kicsit - ismételgette Kotikné, s útját állta a kapuban Bözsi lányának.  Szöszke fejét simogatta. - De nagyszerű asszony ez a Marékné! Mindenütt  ott  van,   mindenhez  van   szava.   Ilyen   legyél! Micsoda  nagyszerű  gyereket  nevel  ez  majd  Lindiből! Pedig  nem   könnyű   eset,  mert  az  apja  ugyancsak  elkapatja.
Bözsi örült a dicséretnek, mert Lindi volt legkedvesebb, bálványozott barátnője. Első az osztályban: mindig minden kérdésre tud válaszolni, mindent olvasott már, és mindig mulatságos dolgokat talál ki. De a Kotik lány - anyjával ellentétben - Maréknét nem kedvelte, mert az mindig vasvillaszemmel nézett rá, ha beállított Lindihez. Újabban ezért inkább odakinn várt rá, s füttyjelekkel hívta Lindit, csak hogy ne kelljen Mamijával találkoznia.
-  Nagyon   szigorúan   tartják   -   felelte   anyjának.   - Szegény  Lindi  például   hiába   rimánkodik,   nem   kap miniszoknyát. Olyan hosszút kell viselnie, hogy az iskolában kinevették.
-  De az is igaz, hogy olyan rövidet senki sem hord, mint te - mosolygott Kotikné.
-  Kinek ártok vele?
-  Majd  azt mondják,  léháskodol.  Pedig hát...  én elmondom büszkén mindenkinek, hogy te milyen derék gyerek vagy!
Kotik Bözsinél háziasabb kislány alig akadt Harány-ban. Ami munkát csak lehetett, azt kivette édesanyja kezéből, s tizenhárom éves korára nemcsak főzni tanult meg, hanem mosott-vasalt is, kötött, hímzett, mindenféle kézimunkát csinált, nagyon ügyesen, ízlésesen. Aranyból volt a keze ennek a lánynak, amihez nyúlt, az rögtön valamilyen bájos csínt kapott. Télen a tobozokkal, kisgyertyákkal és piros bogyókkal díszített fenyőgallyakat senki sem tudta nála mutatósabban elrendezni, nyáron meg pár szál virágból és ágból cseréptálakban olyan szép csokrokat állított össze, hogy pesti virágosboltok kirakatába is kitehették volna.
Sokan és sokszor mondták Bözsinek, hogy nem „korszerű" az ilyen „háziasság", s ő néha el is szontyolodott, de hát mit tehetett, ha úgy szeretett mindent csinosítani. S ha a helybeliek ezért olykor meg is szólták, nyaranta az idegen látogatók egy része gyönyörködve állongott az ő vakablakuk előtt, ahova kék bögrékben skarlát muskátlik és sárgászöld violák bokrait rakta ki. Sokan le is fényképezték, színesbe, mások - meghallotta - azt mondották: „Ezt én is megcsinálnám otthon, ha lenne ilyen hangulatos kis ablakmélyedésem."
A miniszoknyás Bözsi átbújt anyja karja alatt.
-  A konyhaasztalra teszem a pénzt.
-  Hová sietel úgy?
-  Megyek Mazsiért, aztán Lindivel találkozunk.
-  Miben mesterkedtek megint?
-  Ó,   édesanya,  Lindi   valami    egészen   nagyszerűt talált ki!
-  Nem mesélnél róla?
-  Még  nem  lehet.  Titok.  De  nincs   benne   semmi rosszaság.   Sőt!   Csak   annyit  mondok,   édesanya,  hogy Lindi egymaga többet ér, mint az a sok-sok híres, cifra nő ott a parti szállodában.

6.

A Kotik lány kis öccsével együtt járt az előbb a negyedóra gyalogjárásra levő füredi nagyszállóban, a frissen vasalt fehérneműt adta le a portásnak.
Amikor a szálló nemrég megnyílt, és az első vendégek ingeik és egyebeik gyors tisztítását kérték, akkor derült ki, hogy a vasalószobának tervezett helyiséget elfoglalta a szakszervezeti bizottság. Veszprémbe kellene vinni a fehérneműt, ami semmi esetre sem lesz gyors elintézés.
... Szóval Kotikné elvállalta a gyors mosást és vasalást. Volt mosógépe, aztán bátyja révén, aki a bécsi magyar követségen dolgozott, azóta már szerzett egy vasalógépet is. Volt munka annyi, hogy Bözsi segítsége hamarosan nem volt elegendő, Kotikné anyja és két húga is segített, a kis üzem virult és szépen jövedelmezett. A sürgős szállítást a család gyerekei bonyolították le.
Misi az üres kosárral már előbb hazaérkezett, Minit a porta előtt leszólította osztálytársa, Menő Fred:
-  Akarsz valami állati klasszt látni? - s intett ujjával.
A csupa üveg presszópavilon felé vezette a lányt, s közben megjegyezte:
-  Látom,   fehérneműt   furikoltatok.   Azt   mondják, állati, mennyit kerestek vele.
A Kotik lány megszorította a zsebében lapuló négyszáz-egynéhány forintot, s nem felelt. Ez a Fred-Feri veszedelmes alak.
-  Mire gyűjtőtök? Autóra? - faggatta tovább Fred-Feri.
-  Á, nem. Édesanyám új házat szeretne, nagy-nagy kerttel. S abban én is kapok egy szép részt, hogy virágokat nevelhessek.
-  Hülyeség  -  mondta Fred.  - Ma  autót  vesz  az ember.  És ha valaki  nő, ne neveljen virágot, hanem kapjon. Celofán dobozban. Marci, aki most a liftnél segít, meséli, hogy van itt egy nő, aki minden reggel tíz szál vörös rózsát kap, dobozban. Azt mondja, a pali előfizetett rá Nagy-Füreden, mint az újságra, s onnan küldik minden reggel motorossal. Állati, mi?
-  Nekem nem kellene - vont vállat némi ámulattal és sok őszinte megvetéssel a lány. - Ha nekem valaki virágot hoz, maga szedje a mezőn. Az az igazi.
-  Állati   hülye  vagy  -  mondta   ajkát   biggyesztve Fred. - Arra várhatsz. Kisétált a divatból a virágszedés.   Láttál   te   egy  külföldit  is   itt  virágot   szedni?   - Úgy röhögött, hogy meg kellett állnia.  - Te öreglány maradsz, az biztos.
-  Ezzel  igazán  nem  kell  még  törődnöd  -  mondta kitérőén Bözsi.
-  Oda süss! - mutatott előre Fred.
Már ott álltak a tóparti presszónál. Az üvegfalon túl az asztaloknál tarka vendégnépség ült, mindenféle furcsa ruhában, ahogyan ez már szokás, ilyen meg olyan nadrágokban, malomkerék kalapokkal, hegyes süvegekkel, vagy éppen majdnem-semmi ruhában. De nem ez volt a rendkívüli. Ott ült Harangos Jani is velük együtt, a harányi általános iskola leendő nyolcadikos tanulója, keresztbe vetett lábbal, s éppen a pincérnővel tárgyalt. Jani zsíros hajzata vállát verte, sárga-kék-lila mintás inge végig ki volt gombolva. Nadrágja - bőrhöz feszülő, gyűrött csőnadrágja - halványkék vászon volt, két lábszárán négy tigrissel.
-  Honnan szerezte?  - tűnődött irigykedve Fred.  - Lepipálja az egész   fürdőző   bandát,   beleértve a teljes „Vadnyugat" bítegyüttest. Azokat ott. Látod? És nézd, mezítláb van! Állati!
-  Hát elég állati - jegyezte meg Bözsi. - Én nem ülnék így ide.
-  Ülnél te, ha lenne annyi pénzed, mint Zsaninak - döfött a lány oldala   felé   Fred.   -   És   fölvennéd   magadra a zöldbársony klozetajtót. Mit gondolsz, mit iszik Zsani? Konyakot!
-  Gyereknek nem adnak.
-  Nem  adnak!   Neked!   Csakhogy  ő  jóban  van  a Gizussal, s az kávéscsészében szolgálja föl neki a töményt - fitogtatta jólértesültségét Fred, aki köztudomás szerint a bandavezér Harangos első számú alvezére volt. - Azt mondta, engem is bevisz egyszer. Akarsz velem jönni?
-  Isten ments! - mondta a lány, és ijedten szorította zsebében a négyszázat.
-  Pedig a szoknyád elég rövid, attól már beülhetnél egy lokálba a tyúkok közé - nézett végig a lányon a fiú.
-  Nem azért hordom, hanem azért, mert kényelmes - mentegetőzött Bözsi. - A mini ma már nem is divat. Nézd, micsoda pantallókat hordanak itt a nők!
-  Irígyled, mi?
-  Kapok én farmernadrágot, ha akarod tudni, mert ötös volt a bizim.
-  Te stréber! - mondta Fred megvetően. - De olyan nadrág, mint a főnöké, nincs több. Látod a tigriseket? És nézd a láncát!
A Harangos fiú feléjük fordult, és megcsillant nyakában a nagy szemű rézlánc, amely hasáig lógott le, és ott tenyérnyi nagy sportjelvényben végződött. Amikor Zsani meglátta két osztálytársát, magasba emelte és megbillegtette két ujját.
-  Szia, Zsani - intett vissza Fred, ragyogó ábrázattal. - Látod? Mit szólsz?
-  Se tigris, se lánc nem köll nekem - mondta szigorúan Kotik Bözsi. - Mert ez az egész... izé... nem is tetszik nekem.
-  Ne add a szentet - mondta a fiú. - Ha végeztem az iskolával, rögtön beállok melózni, és aztán mindennap ide járok. Azt mondják, ezek a nők... főként a külföldiek... nagyon buknak a fiatal magyarokra.
-  Neked adom őket - mondta a Kotik lány, emelkedett büszkeséggel.
Szeretett volna még valamit mondani, valami erőset, hogy mi a véleménye erről az egész cifra életről, de ezzel a verekedős Freddel, akinek rögtön „eljár a keze", nem mert vitába bocsátkozni. Lindi biztosan jól megadná neki, gondolta kissé szomorúan, önmagával elégedetlenül. Szól is Lindinek, hogy ebben a micsodában, amit ma alapítanak meg, tenni kellene valamit huligánok ellen is.
-  Én   szerencsére   nem   érek   rá   ilyet   nézni   sem - mondta végül, faképnél hagyta a fiút, és sietve elindult hazafelé.

7.

„Feri jól megmondta Maminak - ismételgette magában Lindi -, és ő persze rajtam tölti ki a mérgét." Föl s alá járt a kamrában, megint valami fényes felületet keresett, hogy megnézhesse magát, nem vörös-e a szeme.
Majd hirtelen úgy döntött, hogy ráér a ceremóniával, majd csak akkor „öltözik be", és akkor festi ki magát, ha csakugyan megválasztják főnöknek. Újságpapírba csomagolta a festékes tégelyeket, és betette tömött sporttáskája oldalzsebébe. Már mosolygott. „Kemény legény ez a Feri!"
Hátára vetette a cuccot, és lenyomta a kilincset. Az ajtó zárva volt! Lindi lecsapta terhét, végigdőlt az ágyon, és üvöltő sírásban tört ki.
Ezt tenni vele! Ilyen szégyen! Ezt érdemelte! Bezárni azt, aki tegnap tiszta ötöst hozott haza a hetedik általánosból! Dumba igazgató külön gratulált Apunak:
-  Remek bizonyítványt adtunk a lányodnak.
-  Adtatok, vagy érdemelte? - kérdezte kissé tréfásan, de szigorúan Apu. Mert ő olyan tanácselnök, aki nem tűri a kivételezést, még a saját lányával sem.
- Lányod kiváló tanuló - mondta erre az igazgató. - Intelligens, minden érdekli, minden megmarad a fejében. Sokra fogja vinni.
No tessék, sokra vitte. Fogoly lett belőle, saját szobája börtönében. Tegnap még azt tudakolta Apu, mit hozzon neki Veszprémből, gitárt-e vagy fényképezőgépet. „Nem lehetne mind a kettőt?", kérdezte ő, s Apu erre összecsókolta. „Látom, nemcsak a tudományban vagy telhetetlen!"
Telhetetlen? De ha sokat olvas, Mami rászól, hogy ne rontsa a szemét. Ha meg ki akar menni a szabadba, akkor bezárja! Éppen ma délután, amikor arról van szó, hogy főnökké válasszák. Pedig akkor megmutathatja majd Eke Ferinek, hogy ő is tud szervezni, nem olyan csitri kislány már ő...
„Jaj, Mami, Mami!"

8.

Mami nem volt az édesanyja S. Marék Lindinek, és csak tizenkét évvel volt idősebb nála. Édesanya négy évvel ezelőtt halt meg, hosszú betegség után, amelyet utolsó hetéig lábon hordott.
Lindi Anyu halála után Nagyanyuhoz költözött, a szomszédos faluba, Tulyásra, s onnan járt a harányi iskolába, naponta autóbusszal. Aput sokáig mégsem láthatta, mert őt meg hamarosan iskolára küldték.
S. Marék Sándor a háború után másfél évre került haza fogságból. Nagy szükség volt rá már otthon. Csak négy hold szőlő volt a gazdaság, de a válogatott csemegeszőlőt a háború előtt könnyű volt eladni, jó áron, a közeli Nagy-Füreden, a Harányi-tó híres üdülőhelyén. Az üdülő épületeit romba döntötte a háború, nyaralók nem jöttek. Nem volt gálic, rafia, még kapát sem volt könnyű szerezni. A kicsi Haránynak a hozzá csatolt Tulyással együtt sem volt annyi területe, hogy kitelt volna belőle egy termelőszövetkezet, nem is erőszakolták őket, s így a néhány tucatnyi egyéni szőlősgazdának a maga erejéből kellett feltápászkodnia.
A nehéz években a fiatal S. Marék Sándor lett a falu vezető tekintélye. Az ő ötlete volt, hogy a tóparti, eddig kihasználatlan rétet parkosítsák, telepítsék be egyszerű, maguk eszkábálta faházakkal. „Szegény az ország, szegény nyaralókra kell építeni", érvelt S. Marék, s a faházakkal ugyancsak ráhibázott a jómódú jövő igényére, mert ma már pompás autós tábor strandol a harányi parton, ahol a háború előtt csak kacsák fürdőztek. Homokpart, csónakkikötő, autójavító, étterem, csárda, presszó, motel nőtt pár év alatt a semmi vityillók köré, persze már nagyrészt állami pénzen, s hamarosan megkezdik - állítólag - egy nagyszálló építését is. A szőlőt helyben lehet eladni, budapesti áron.
S. Marék gazdaggá tette a falut, s érdemeit azzal ismerték el, hogy beválasztották előbb a tanácsba, aztán a vébébe, s végül kétéves iskolára küldték, hogy ő lehessen a tanácselnök. Éppen akkor meghalt az asszony, ez könnyebbé tette a már negyven múlt férfinak, hogy vállalja a szokatlan tanulást és a hosszú távollétet.

9.

Lindi még nem volt kilencéves, amikor elveszítette édesanyját. Kilencéves gyereknek a halál csak egyszerű szó, amilyen sok van. Alig több, mint az elutazás. Néha évtizedekig kell felnőttnek lennie valakinek, amíg igazán megérti, mit jelentett az ő életében, anya nélküli gyereknek lenni.
Lindi sírt, ahogyan apját sírni látta. Megrendítő volt, hogy egy ilyen hatalmas és erős Apu, akinek semmi sem lehetetlen a világon, olyan tehetetlenül tud zokogni, mint egy gyermek, csak éppen titkolja és szégyelli.
Lindi előtt azonban nem maradt titok. Hajnalban egyszer arra riadt föl, hogy Apu nagyokat sóhajt: „Lujzi, Lujzikám...", s többé nem tudott elaludni. Reggel, amint mozdulni hallotta, így szólt Apuhoz: „Ugye, az éjjel itt volt nálad Édesanya?" A hatalmas, erős ember erre karjai közé kapta a gyereket, némán rázkódva sírt, és benedvesítette könnyeivel Lindi haját. „Te vagy most a mindenem", mondta végül, miután kiengedte a szoros ölelésből. Ilyet a gyerek soha életében nem felejt el. Lindi szenvedéllyel érezte, hogy mostantól kezdve ő az egyedüli vigasza szegény Apunak.
Apu mindig nagyszerű játszótárs volt. Megtanította kislányát úszni, fejest ugrani, evezni, fára mászni, íjat készíteni, célba lőni, kutyát idomítani, botot faragni, sárkányt röpíteni. Most, hogy ketten maradtak a nagy hálószobában, Lindi úgy érezte, hogy örökre játszótársak lesznek Apuval, élettársak olyan értelemben, hogy mindig együtt maradnak, s minden idejüket ezek a nagyszerű játékok fogják kitölteni.
Nagyanyu rövid időre hozzájuk költözött. Vezette a háztartást, becézte a kis félárvát. „Én leszek a te édesanyád" - simogatta, dédelgette. Mindennel gondosan ellátta. S amikor S. Marék Sándor iskolára ment, Nagyanyu magával vitte a gyereket Tulyásra.
Lindi több mint két évet töltött Nagyanyunál. A magányos öregasszony nagy örömmel vette magához a barna kislányt, tele megmaradt anyai buzgalommal, elkésett nevelői lelkesedéssel.
A hosszúra nyúlt vendégeskedés mindjárt egy kínos jelenettel kezdődött. Alig esett túl a kislány az apjától való nehéz búcsúzkodáson, s még kisírt, könnyes szemmel gubbasztott kinyitatlan kofferén, amikor beállított Julis néni, Nagyanyu szomszédja, és - szokása szerint - ezzel a kérdéssel kezdte meg a kislány faggatását:
-  Mikor voltál utoljára templomban?
-  Még nem voltam soha - hangzott a válasz.
-  Ejnye, hát milyen vallású vagy te?
A kislány tanácstalanul nézett a sarokba.
-  Nem tudom.
Nagyanyu rettenetesen szégyellte magát a szomszédasszony előtt, és alig bírt haragjával.
- Hogyan mondhatsz ilyet!  -  förmedt a gyerekre. -  Én magam vittelek a templomba, katolikus hitre kereszteltettünk.
Lindi megint rákezdte a sírást.
Négyszemközt aztán Nagyanyu szelíden magyarázni kezdte, hogy rendes ember templomba jár.
-  Apu sohasem jár.
-  Ó, az istentelen!  - csúszott ki Nagyanyu  száján.
-   Pedig  máskülönben  rendes  ember volna  -  próbált aztán  enyhíteni  a  szidalmon,  látva  a gyermek   riadtságát.
Lindiből nem hiányzott a jó szándék. Vasárnap elment Nagyanyuval misére, és nagyon érdekesnek találta a templomot. Annyira megtetszett neki, hogy másnap egyedül is elment, odaállt a szenteltvíztartó medencéhez, és - ahogyan a tegnap látottak alapján illendőnek vélte - megmosdott benne.
Fölháborodott öregasszonyok vitték haza Nagyanyuhoz a botrányt okozó gyermeket, s ettől kezdve tilos volt egyedül templomba mennie. A vasárnapi mise elvesztette számára varázsát.
De nem is a vallással volt a fő baj. Nagyanyu például nem tűrte a pulcsit, a zekét, az overallt. Nagyanyu - isten tudja, honnan szerzett - patentharisnyában járatta unokáját. Nagyanyu nem bírta a „rémes" beszédet, Nagyanyunak nem volt televíziója - Lindi a vágtató mai életben akart nyargalni, nem volt képes Nagyanyu tipegéséhez igazítani lépéseit.
Nagyanyunak „babonái" voltak, hogy mit nem szabad egy jó kislánynak; nála nem volt szabad még sok olyat se, ami ellen az iskolának nem volt kifogása. Nagyanyu babonái nevetségesek voltak: ha például zivatar tört ki, oltárnál szentelt gallyat dobatott Lindivel a tűzre, a haragvó jóisten megengesztelésére, s pogány gyalázatnak minősítette azt a „felfogást", hogy a villám a levegő elektromos kisülése.
Nehezen várta már Lindi, hogy apja visszatérjen, s még nehezebben számlálta visszatérte után a heteket, hogy mikor költözhet végre vissza a harányi házba. „Türelem, türelem", ismételgette a sürgetésekre Apu, Nagyanyu meg mérges megjegyzéseket tett a halogatásra, és ezt hajtogatta:
-  Gondold  meg,  Lindikém,  maradj   itt Nagyanyunál; majd meglátod, jobb lesz itt.
-  De Apunak szüksége van rám.
-  Van ám!... - Nagyanyu először elharapta a szót, de pár nap múlva aztán mégis kipakolt a gyerek előtt, hogy apukája  feleségül  fogja venni a Tanács gépírónőjét.
-  Hát aztán! - mondotta dacosan Lindi.
-  Nem olyan anyád lesz ő néked, mint az én lányom volt!
... Ilyen világosan még sohasem érezte Lindi, mint most, hogy Nagyanyunak, az okos, előrelátó Nagyanyunak mennyire igaza volt! Bánta most nagyon akkori hetykeségét. Holnap elmegy Nagyanyuhoz, kiönti előtte a lelkét.
Arca alatt a párna már csupa nedves volt a könnyeitől. Megfordult, száraz helyet keresett, aztán tovább kesergett.

10.

Fred még sokáig állt a tóparti kávézó csupa üveg falánál. Reménykedett, hogy a tigrisnadrágos főnök beinti őt, leülteti asztalához, és neki is rendel egy „kávé"-t. Amikor Zsani megint egyszer arrafelé nézett, kifordította nadrágzsebe bélését, és felvonta vállát, annak jelzésére, hogy egy vasa sincs. De Zsani elfordult, mint aki nem vett észre semmit.
Arról pedig szó sem lehetett, hogy Fred csak úgy hívatlanul odaszemtelenkedjék a vezér asztalához. Harangos Jani szigorú fegyelmet tartott bandájában, vele csak császárt illető alázattal lehetett érintkezni.
Így hát az alvezér szépen megvárta, amíg a fővezér kegyes volt hanyagul odavetni egy húszast Gizusnak, a pincérlánynak, majd pompásan gyakorolt, ringó lépésekkel kitekerőzött a piros-sárga ernyőjű asztalok közül. Nagyon barátságosan viszonozta a bejáratnál Fred „szia"-ját. Az alvezér rögtön udvaroncoskodni kezdett:
-  Megmutattalak Kotik Mininek. Majd a frász törte ki a nacidért.
-  Törje  -  felelte  tömören Zsani.  - Van  egy staubod?
Fred tisztelettel átnyújtotta a cigarettát.
-  Egész jó kis tyúk - kockáztatta meg később.
-  Az én galerim nem foglalkozik nőkkel - jegyezte meg szigorúan a főnök.
-  Csak úgy mondtam - mentegetőzött az alvezér. - Ha egyszer ...
-  Ha egyszer kedvem lesz nőrabláshoz - nyilatkozott a bandavezér -, akkor számításba jöhet. De csak azért, mert az apjára pipa vagyok.
-  Mégis, mikor? - kérdezte reménykedőén Fred.
-  Pofa be - zárta le a kérdést a szigorú főnök.

11.

„Az a csúf kis ugrabugra" - így nevezte Nagyanyu a harányi Tanács nevezetes Icukáját. Lindi az első találkozáskor úgy találta, hogy nem is csúnya.
„A fiatalságával bolondítja a meglett férfiakat", dohogott Nagyanyu. Ebben már volt valami. A kifejezéstelen, beesett arcú, fénytelen szemű Icuka ekkor huszonhárom éves volt, vékony szájú, pergő beszédű, hihetetlenül tevékeny, gyors elhatározású, jó áttekintésű dolgozó. Ezzel „főzte meg" a medvetermetű és -hangú tanácselnököt, akinek addig általában nem nagy véleménye volt a női munkaerőkről. Icukára azonban mindent rá lehetett bízni, ő mindent fejben tartott, mindent kézben tartott, mindent elintézett; pótolhatatlan és nélkülözhetetlen volt.
-  Így  legalább  végleg  biztosítom   őt  a  község  számára, ha feleségül veszem - érvelt némi humorral, de teljes eredménnyel S. Marék Sándor a járási és a megyei  tanácsnál,  amikor  fölmentést kért  a  házassággal bekövetkező összeférhetetlenség alól.
Menyhért Lajos megyei tanácselnök behívatta székhelyére a leendő S. Maréknét.
-  Sok jót hallottam önről - kezdte. - Ismerni akarom közelebbről is azt, aki a megye egyik legkitűnőbb, nagy jövőjű tisztségviselőjének a felesége lesz. - Icuka elpirult a magáénak is érzett nagy jövő felcsillantott reménységétől.  -  Tudja-e,  hogy   magát   nagyon   bátor nőnek tartják?
Icuka nagyot nyelt.
-  A korkülönbség? - kérdezte sértődötten.
-  Nem. Az anyaság. Egy serdülő lányt kap készen...
-  Nagyon kitűnő   gyerek - vágott   közbe   sietősen Icuka. - Jól meg fogjuk érteni egymást. A barátnője leszek.
-  Helyes. Ezeket a kijelentéseket elvártam egy okos embertől - bólintott az apró termetű, vékonyka, teljesen ősz megyei tanácselnök. - Persze, az élet nem ilyen egyszerű. A legédesebb mostohának is támadnak súrlódásai, s olyankor a legokosabb mostoha is nehéz helyzetbe kerülhet. Kétfelől szorongatják a gátlások. Ha túl szigorú a gyerekhez, megítélik az emberek, talán köztük a férje is. Ha túl engedékeny, esetleg elveszti tekintélyét a gyerek előtt. És persze a legédesebb mostohagyerek sem angyal! Érzékeny és ravasz lehet, szívesen megjátssza  magát  mártírnak;   rémségesen  képes   szenvedni  attól,  esetleg  egyetlen  ártatlan  szótól,  amit  az édesmamától föl sem vett volna... Idős ember vagyok, sokat láttam... Szóval meglehet, hogy legjobb szándéka ellenére, önhibáján kívül konfliktust idéz elő... Harasztos Icuka igyekezett észre nem vehetően megküzdeni belső zavarával. A mostohaanyaság ilyen részleteire ő nem gondolt, a tréfás aggályokra eddig csak nevetéssel válaszolt, és miközben most az elnök aggályait hallgatta, máris meggyőzte magát, hogy mindenki mással talán előfordulhat ilyen, csak éppen vele nem. Tulajdonképpen szerette volna önérzetesen visszautasítani ezt az „illetéktelen" beavatkozást, de Főpici - így hívták maguk között a jelentéktelen külsejű nagyfőnököt - ezt bizonyára rossz néven venné, így hát Icuka szerénykedve mosolygott:
-  Köszönöm a tanácsait.   Igyekezni   fogok   minden ilyesmit elkerülni.
-  Helyes, helyes, elhiszem, tudom, nagyon megnyugtat - mondta Menyhért Lajos. - Ne vegye tapintatlan beavatkozásnak,  nem  akarom  én  lebeszélni  semmiről; nem az aggodalom beszélt belőlem, hanem a kötelesség. Meg kellett mondanom  önnek, hogy milyen  felelősség terheli, mert S. Marék Sándor egy nagy jövőjű község élén áll,  esetleg még  súlyosabb  feladatok  előtt,  az ő nehéz munkáját nem szabad otthoni válságnak bénítani. Ért engem?
-  Nem lesz válság, ígérem - mondta Icuka, őszinte határozottsággal. És boldogan, hogy a kínos beszélgetés barátságos búcsúzkodással véget ért.
S.   Marék   másnap   a   harányi  tanácsházára  rendelte kislányát, és bemutatta leendő feleségének.
-  Örülhet,  akinek  ilyen  anyja  lesz,  mint  Icuka  - mondta a tizenegy éves gyereknek. - A te anyud lesz.
-  Engem  ne  szólíts  anyunak,  csak  maminak  -  jegyezte meg a leendő   mostoha, és  forrón   csókolgatta Lindikéjét.
S.  Marék átmelegedő  szívvel  nézte  őket  egy ideig, aztán jobb karjába kapta menyasszonyát, a balba szorította lányát, és vidáman harsogta:
-  Boldogan fogunk élni mi hárman! Icukám, holnap úgyis bemegy Nagy-Füredre,   vegyen   Lindikének   egy haláli fürdőancugot!
Lindi indián táncot járt, s repült volna Tulyásra, hogy megvigye a hírt Nagyanyunak: tévedett, „a csúf kis ugrabugra" kedves, jó mamika lesz.
Icuka meg - a gyermek távozása után - gondterhelt arccal fordult leendő férjéhez:
-  Sándor, Sándor, látszik, hogy maga nem ért ezekhez a dolgokhoz,   akármilyen   kitűnő   tanácselnök   is. Ilyen   kislánynak   nem   való   modern   fürdőruha.   Elkapatja, megvadítja vele. A régi, fakult úszódressz a jó erkölcs bástyája.
S. Marék nagyot nézett, de nem mert mosolyogni a sután hangzó álbölcsességen, nehogy megsértődjék kis menyasszonya.
-  De ha egyszer megígértem a gyereknek - mondta bizonytalanul.
-  Mit ért maga a kislányokhoz, Sándor! Azóta már rég elfelejtette a szeleburdi Lindike. És azonkívül ne felejtse el, most takarékoskodnunk  is kell az új  ház miatt.
-  De ha megígértem - próbálkozott még egyszer S. Marék.
-  Mondom már,  Lindike rég elfelejtette. És majd kárpótolom én őt, olyan meglepetéssel, hogy akkor fog csak igazán táncolni! Berendezem neki lányszobául az éléskamrát.
-  És veszünk bele új, lakkozott bútort!
-  A régiekből is nagyon szépen berendezem.
Valóban, előszörre így is tetszett a szoba Lindinek, amikor az esküvő után végre hazaköltözhetett. Az ablak ugyan kissé fönn van, elég kicsiny, és szélesebb, mint amilyen magas, de hát mégis, saját szobája lesz! Meghatottan ugrott Apu nyakába, s ebben a pillanatban felejtette el az új fürdőruhát, amelyért azóta nap mint nap hiába sóvárgott.
-  És  én?  Én találtam ki!  - tárta ki karjait Icuka mami.  Kissé  sértődötten, mellőzötten.
Lindi megölelte, jobbról-balról megcsókolta a mostohát. Közben Mami mozdulásából hirtelen úgy érezte, hogy unja a kedveskedését, szabadulni akar az ölelésből.
-  No,   rakodj   be   szépen a szekrénybe   -   mondta. Belekarolt  férjébe.   -  Hagyjuk  egyedül  Lindikét  saját kis birodalmában.
A nyitva hagyott kamraajtó lassan, nyikorogva közeledett a félfához.
-  Sír az ajtó, kenje meg majd, Sándor - hallatszott kívülről az új asszony nevetős parancsa.
Lindinek egyszeriben sírhatnékja támadt, mert az az érzés hatalmasodott el rajta, hogy most vették el tőle Apuját. Azok a csodálatos reggelek, amelyekről két éven át ábrándozott Nagyanyunál, a számkivetésben, reménykedései ellenére soha többé nem térnek vissza! Apu mindig gyönyörűen fütyült, mialatt az ablakkilincsre akasztott kis kerek harctéri tükörben borotválkozott. Utána tornászni kezdett, amikor is az ágyból ő indulókat énekelt hozzá:

Sej, haj, száll az ének,
zeng az ének, szép az élet. . .

Apu tornászás közben brummogott hozzá, de olyan nagyszerűen, ahogyan csak ő tudhatott, egészen úgy, mint egy nagybőgő. Mikor aztán Apu mosdani indult, ő pattant ki az ágyból, hogy idejében készen legyen a reggeli.
...Nem tudta kinyitni a koffert, segítségért indult Apuhoz. A nagyszoba ajtaja nem volt becsukva. Vállával nyomta be, s dermedten állt meg a küszöbön: Apu és Mami szorosan ölelték, csókolták egymást. Ebből a szorításból bezzeg nem akart kibújni Mami! Ezért kellett hát őt kiköltöztetni az éléskamrába!
Visszaosont a meggyűlölt „lányszobába", és leült a kofferre. Később hallotta elmenni Aput. Tőle el sem búcsúzott.
-  Hát te még mindig csak itt üldögélsz? - nézett be Mami a kamrába. - Egy-kettő, csomagolj ki!
-  Nem nyílik ki a zár.
-  Akkor miért nem szólsz?
-  Akartam   szólni,   míg  Apu   itthon  volt,  de...   - Lindi nyelt   egyet  -  éppen   el   voltatok   foglalva... nagyon... mással.
Icuka felháborodott ezen a pimaszságon. Megdorgálta Lindit:
-  Más szobájába nem nyit be az ember kopogtatás nélkül. Érted?
-  Eddig az én szobám volt - mondta Lindi, kihívó konoksággal.
-  Azért kaptál külön szobát, hogy ott tartózkodjál! Rémes  falusi szokás, hogy mindenki egy szobában él. És felnőtt gyereknek nincs helye a szülők hálószobájában! Ezeket a paraszti szokásokat le kell vetkőzni! Az én apám ugyan csak szegény tanító volt, de nálunk más világ járta!...
Ijedten elhallgatott, mert Lindi arca elkékült a méregtől.
-  Hallottam  - mondotta dacos dühvel.  - Szegény tanítóéknál  tök  héjából  főzték  a húslevest,  nem  úgy, mint a parasztoknál! Nálunk! Ismerem én ezt a propagandát.
-  Szemtelen   kölyök   -   fortyant   fel   sikoltva   Icuka mami. Pofon akarta ütni a lányt, de megtorpant, mert lépéseket hallott a tornácról. Földhöz csapta a kezében tartott tejesköcsögöt,   s   elvetette  magát  a  padlón;  hátára esett, és lábával az égnek kalimpált.
Bejött a postás, mire Icuka sebesen föltápászkodott, és elrohant, hátra az udvarba.
Később Lindi elmesélte Tulyáson ezt a jelenetet Nagyanyunak, s hozzátette, hogy Mami biztosan nem a postásnak, hanem Apunak akart elájulni, jelenetet rendezni.
-  Vagy igazából  nyavalyatörés  - bólogatott rémült arccal az öregasszony.
-  Az micsoda? Betegség? - kérdezte Lindi.
-  Táltos emberek betegsége - emelte föl fejét Nagyanyu. - Nagy erejű kis asszony az. Sokra fogja vinni a mostohád!
Ez jutott eszébe most Lindinek, miközben mereven nézte a rázárt ajtót. Az előbb arra gondolt, hogy sarkával rugdalni kezdi, olyan zajt csap, hogy talán átjönnek a szomszédok, s kieresztik. De most föladta a harcot. Mit kezdhet egy táltos ellen?!

MÁSODIK  FEJEZET
MEOTISZ, VESZPRÉM MEGYE

1.

Bözsi-Mini krumplit kért Édesanyjától, s vagy két kilót - szépen megmosva - berakott egy hálóba. A tetejére helyezte azt a több réteg újságpapírba csomagolt valamit, amit a szekrény aljáról húzott elő. Aztán ment Mazsiért.
Mazsi csak egy kis nylontasakot hozott. Abban volt a hagyma, aminek a beszerzését őrá osztották ki.
-  Mit szólsz az új nacimhoz? - kérdezte, amint kilépett a kapun.
Csodálatos darab volt.
Világosbarna alapszínét egymásba fonódó kék, zöld, piros és lila téglalapok mintázták. Nemrégiben még mint konyhai függöny szolgált, de már erősen kifakult, és kicserélésre ítélték. Ám éppen ez a napszítta, tompa színkeverék tette vonzóvá Mazsi számára, aki divattervezőnek készült.
-  Vadonatúj, most varrtam - magyarázta -, de máris olyan, mintha két nap, két éjjel smirgliztem volna.
Mininek nem volt érzéke a divat ilyetén finomságai iránt. Nem is titkolta.
-  Ügyes  vagy  -  ez  volt minden  véleménye,  aztán később hozzátette: - Harangosnak tigrisek vannak a farmerén.
-  Tigrisek? - hördült fel Mazsi. - Hol szerezte?
-  Nem  tudom.   Mezítláb  ült  a  Sellőben,  hasig  kigombolkozva. Az ilyenek miatt mondják züllöttnek az egész mai ifjúságot.
Mazsi sem szerette a nagyképű és szemtelen Harangost, de úgy találta, hogy Mini kissé fontoskodik.
Közben a mellékutcáról befordultak a keskeny csapásra, amely a hegyek aljában kanyargott, a kertek alatt. Az út másik oldalán csaknem derékszögben magasodott föl a Kúphegy. Kicsiny hegyecske volt, szétnyomott kúp alakú, de iszonyú meredek. Keleti oldala a kis falut bástyázta, nyugati oldala a nagy tóra nézett. A keleti lejtőt bozótos fenyőerdő borította, olyan sűrű, hogy csak vadászó macskák és legfeljebb tacskókutyák járhattak benne, lelapulva, bár az évszázados tűlevél-szőnyeget ők sem kedvelték. A nyugati oldal megmászhatatlan sziklafallal zuhant le a vízparthoz, s csak olyan keskeny partsávot hagyott, hogy az épülő autóutat be kellett vájni a szikla oldalába.
A Kúphegyet a turisták gyönyörködve nézegették a vízről, s az autók utasai is megbámulják majd, fölfelé csavart nyakkal, szédülten, ha készen lesz az út - de a falu népe semmire sem használhatta. „Valamikor talán Angyal Bandi rablótanyája volt", vélték a tárgyilagos eszűek, „itt rejtőzködött a Hétfejű Sárkány", mondogatták a regényesebb elképzelésű idős asszonyok.
A Marék-ház „börtönablaka" is a fenyvesre nézett; Lindi fájó szívvel gondolt pajtásaira, akik már bizonyára teljes létszámban összegyűltek a Kúphegy csúcsán. Csak ő hiányzik, éppen ő!
A harányi általános iskola hetedik osztályának három tanulója - három lány: Lindi, Mini és Mazsi - a tavasz kezdetén indián mászóversenyt rendezett a Kúphegy tövében. Ki tud hason kúszva legmesszebbre behatolni az ősfenyvesbe, anélkül, hogy csak egyetlen gallyat is megrezdítene. Fiúknak való, kutya nehéz feladat volt, Mini és Mazsi öt-hat méter után beleakadtak az alacsony ágakba, és kiestek a küzdelemből, de Lindi feljutott egészen a tetőig, igaz hogy tíz méter megtétele után végleg eltűnt a vetélytársak szeme elől a sűrűben.
A Kúphegy   tetején   szeszélyes   alakú,   óriás   sziklák tornyosultak vad zűrzavarban, s rajtuk, közöttük, minden maréknyi kis földből alacsony fenyőfák nőttek ki, s dacoltak - ki tudja, mióta - viharral, esővel. A csúcsszikla oldalában nem mély, de elég széles és magas barlang ásított, s előtte csaknem vízszintesen sima kőlap feküdt, mintegy teraszul a barlanghoz.
A fölfedező nyomban elhatározta, hogy nyári vakációra ezt a barlangot teszi meg szervezendő bandájának szálláshelyéül.
Leereszkedett a Kúphegy tövébe, ott várta őt a versenyből kiesett Balári Gizi és Kotik Bözsi.
-  Srácok!    -   szólt  ünnepélyesen a  nagy fölfedező. - Verne Gyula, Cook kapitány, sőt Bőrharisnya is le van pipálva.  Általam.  Fogalmatok  sincs  róla, mi van odaf önn!
-  Akkor gyerünk, nézzük meg - indult Bözsi, másként Mini.   (Mint  több  helyről  is  hallottuk,  ő  viselte a legrövidebb  szoknyát Harányban.)
-  Nem úgy van az! - állta útját Lindi. - Én födöztem föl, az enyém a csúcs. Ti nem tudtatok fölmenni.
-  Indiánul.   De   magyarosan  úgy  fölmegyünk,  mint a pinty - jelentette ki Gizi, leendő divattervezőnő, aki az   iskolában a Mazsola, röviden Mazsi névre   hallgatott.
-  Mi az   hogy magyarosan? - kérdezte Lindi, s két kézzel   ráncigálta   vissza   két   barátnőjét,   akik   egy-egy fenyőágba   kapaszkodva   máris   meg   akarták   mutatni, hogyan kell magyarán megrohamozni a Kúphegyet, nem törődve a gallyak szúrásával és rezgésével.  - Ne bomoljatok, srácok!  Fölmehettek, nem bánom, de előbb esküdjetek.
-  Kinek? Mire?
-  Hárman együtt, arra, hogy ami odafönn van, arról senkinek  sem  beszélünk.  Az  örök titok.   Az   csak   a mienk. Hárman együtt.  Mindenki egyért, egy mindenkiért! Ahogyan a KISZ-ben hallottuk.
-  Mit akarsz  ezzel?  - Mazsi már  „sokallta a szöveget".
-   Gyerekek,  értsétek  meg  -  ágált  Lindi  -,  itt  az alkalom, hogy  országot  alapítsunk!  Mi  hárman.  Saját, külön országot. Bármikor eltűnhetünk benne, senki sem fog   ott   minket   megtalálni.   És...   és   mi   hárman   ott megvalósíthatjuk a valódi közösségi társadalmat. Együtt csinálunk mindent, egész nyáron. Teljes egyetértésben. A közösség lesz az első!
-  Sok a duma, de klassz - szólt rövid gondolkozás után Mazsi.  - Tulajdonképpen indián államot kellene csinálnunk. Én megtervezném a jelmezeket.
-  Az  indián  nők  miben  járnak?  -  kíváncsiskodott Mini.
-  Nem  tudom  pontosan,  majd  utánanézek a  Nagy Indiánkönyvben - felelte Mazsi.
-  Az indián nők  nem  egyenrangúak a férfiakkal  - aggodalmaskodott Lindi.
-  Amerikában! De nálunk? Különben sincs szándékunkban bevenni fiúkat. Vagy igen? - kérdezte élesen Mazsi.
-  Miért ne? - szólt gyanús gyorsasággal Mini. - Ha elismerik jogainkat,  természetesen csak akkor.
-  Úgy van - helyeselt Lindi.
-  Ne  izélj,  Lindi.  Eke Feri úgyse lép  be!  - csippentett szemével Mazsi.
-  Ne személyeskedjél - intette le Lindi.
A három lány erős esküvéssel megígérte egymásnak, hogy a Kúphegy titka szent és örök, hogy egymás nélkül semmit sem tesznek, és mindenben egyet fognak érteni. Megbízták Lindit, hogy foglalja írásba alapítandó országuk törvényeit, azután nekivágtak a hegynek.
-  De óvatosan - figyelmeztette őket Lindi. - Nem szabad nyomot hagyni, nehogy utánunk találjon valaki!

2.

Három hét volt még hátra az iskolaidőből. Ezalatt mindennap fölmásztak a „Lindi-csúcs"-ra, ott tanultak az „Erzsébet-platón", vagy nézték a „Gizi-ligetben" fölállított madáretető körül ugráló cinkéket.
Mindennap mindenkinek hoznia kellett valami új fölszerelési tárgyat. A barlang tetejéről már ódon, rézveretes kocsilámpa lógott le, petróleum is volt benne. „Aladdin csodalámpája Ali baba barlangjában." Az egyik mélyedést kinevezték konyhának, ott helyezték el a spirituszfőzőt.
A „konyha" oldalán fejmagasságban két sárga műanyag benzintartály illeszkedett a falhoz, tele vízzel. Csak egy csapot kellett elfordítani, s már folyt a víz. Tervezték, hogy szereznek a vasútról egy folyékonyszappan-tartó gömböt is, mihelyt valamelyiküknek alkalma nyílik rá.
A füredi fürdőtelepről kaptak három kimustrált gumimatracot, ezek voltak a „kerevetek". Lindi kitalálta azt, hogy a barlang kissé nyirkos falait deszkaborítással kell ellátni, majd másnap jelentette, hogy látott Saliga néni fészerében három ócska ajtót, ezek épp jók lennének. Biztosan ide is adja, ha szépen kérik. Mini vállalta, hogy segít felhozni őket.
Saliga néni lekötelezettje volt S. Maréknak, odaadta az ajtókat játékszerül. Másnap elindultak ketten az első ajtóval. Hosszában vitték, Lindi fogta elöl, Mini hátul a két sarkát. Szerencsésen eljutottak ahhoz a ponthoz, ahol a Kúphegy alatti kis ösvény elkanyarodik az utcából, amikor megállította őket Varga Béla.
-  Szia, lányok!  Betegszállítók lesztek?
Lindi veszélyt szimatolt, továbbment az utcában.
-  Mit beszélsz? Betegszállító?
-  Hát nem hordágyat visztek? Te egészségügyi technikumba készülsz, ugye? Talán egy halott egeret akartok ezen a saroglyán elfurikolni?
-  Hólyag -  nevetett erőltetetten  Lindi.  - Ez ajtó. Miniékhez visszük, kitoldozni a baromfiól kerítését.
-  Igen, az én apám csinálja - szekundált Mini, aki csak most  értette meg, miért nem  fordult el  Lindi a Kúphegy felé.
Varga Béla a bokájától a kócos hajfonatáig végigmérte Minit. Már régóta tetszett neki a lány; szép is meg milyen ügyesen viszi a nehéz ajtót.
-  Segítsek? - kérdezte.
-  Ne  fáradj.
-  Add ide. - Mivel Mini nem engedett, Bélus végül erőszakkal   megragadta   az  ajtó   jobb  hátsó   sarkát,   de úgy, hogy közben Mini kezét is fogta, és bal válla nekifeszült a Kotik lány jobb vállához.
-  Engedd  el,  viszem  egyedül,  ha  már  fáradt vagy - mondta többször, Mini kezét szorongatva. De tetszett neki, hogy a lány csak cipekedett tovább.
A Kotik szülők szerencsére nem voltak otthon, csak Mini öccsei lábatlankodtak az udvaron, de velük nem sokat törődtek. Nekitámasztották az ajtót a disznóólnak, köszönetet mondtak Bélusnak, aztán kifújták magukat. Lindi megvárta, amíg a fiú eltűnt az utca végében, akkor megragadta az ajtót.
-  Vihetjük. Ezt megúsztuk. Képzeld, ha elkottyantjuk, hogy hová visszük!
-  De hiszen esküt tettünk.
-  Jó, de kinek jutott eszébe a tyúkól? A hanta!
-  Nagy  voltál.
-  Alkalmas lennék indián főnöknek is, mi? - kockáztatta meg Lindi napok óta dédelgetett tervének kimondását.
-  Hiszen világos, hogy csakis téged választunk meg -  felelte Mini.

3.

Varga Béla jelentette a focitéren csapata körében heverésző Harangosnak, hogy milyen kalandja volt.
Harangos néhány trágár szóval fejezte ki a nőkről alkotott általános és megmásíthatatlan véleményét, és figyelmeztette Vargát, hogy az effajta lovagiaskodás közönséges hülyeség. A Kotik lánynak pedig különösen tilos segíteni.
A másnapi futball-összejövetelen Harangos foghegyről odavetette Vargának:
-  Téged jól átejtettek a csajok. Hazudtak, mint mindig.  Megnéztem  Kotikék udvarát, nyoma sincs  ott a te ajtódnak.
-  Talán döglött egeret furikolnak vele - idétlenkedett Béla.
-  Ez nem nevetség - utasította   rendre   Harangos. - Először is átdobtak téged, és ez megtorlást követel. Másodszor is, tudni akarom az igazságot. Hátha valami titkuk van?
-  Például, mi?
-  Például? Ha nekem olyan nagy pofám volna, mint neked,  és  azzal  hencegnék, hogy  buknak rám  a nők, akkor  én  kinyomoznám   a titkot,  és  nem  kérdezném, hanem jelenteném, miben mesterkedik Kotik fater lánya.
Béla csöndes dühöngéssel viselte el a kioktatást.
Másnap tanítás után Mini oldalán indult el hazafelé, de a kurta szoknyás megállt, bevárta Lindit. A két barátnő egymással suttogott, nem óhajtott a fiúval társalogni. Az meg csak ment mellettük, mögöttük, előttük, s mondogatta magában: úgy látszik, csakugyan titkuk van!
A két lány köszönés nélkül befordult Saliga néni kapuján. Varga beállt a szomszéd kerítés mögé leselkedni.
-  Ez a Béla segíthetne megint - kuncogott Mini   a kapun belül.
-   Hogyisne!   Aztán   elfecsegi.   A   fiúk   mind   pletykásak.
Hanem amikor a fészer padlásán megemelték a másik ajtót, és cudar nehéznek találták, Lindi sóhajtott föl:
-  Csakugyan nem jönne rosszul Bélus segítsége.
-  Alapjában   véve   -   kapott   az   alkalmon   Mini   - úgyis  elhatároztuk,  hogy beveszünk  fiúkat a bandába. És Bélus nagyon rendes gyerek. Szolgálatkész.
-  De  majd  főnök   akar   lenni  - aggodalmaskodott Lindi.
-   Főnök csak te lehetsz a Lindi-csúcson! - mondta a hűséges Mini. - No hallod!
Nagy kínnal leeresztették az ajtót a padlásról, és elindultak vele. De hamarosan meg kellett állniuk pihenni. Ott termett Bélus.
-  Mi az, lányok? Furikolási vállalat lettetek? Órabérbe csináljátok, vagy darabbérbe?
-  Ne bolondozz, hanem  segíts -  szólt rá erélyesen Lindi.
-  Boldogan,    hölgyeim   -   mondta   Bélus    finoman, mint  ahogyan   egy  regényben  olvasta.  Máris  fogta  az ajtó sarkát és vele együtt Mini kezét.
-  Hová viszitek? - kérdezte kis idő múlva Minitől, súgva, hogy Lindi meg ne hallja.
Egy leendő indián főnöknek természetesen éles hallása van.
-  Ugyanoda - szólt hátra.
-  Szóval  nem  Miniék  udvarára  -  szögezte  le  erélyesen Béla.
-  Hanem? - kérdezte meghökkenten Lindi.
-  Azt még  nem  tudom.  De az udvarról  eltűnt a múltkori ajtó.
A leleplezés ellenére a fiú nem volt pimasz. Lindi megállt, letette az ajtót, Minire nézett, és felvonta szemöldökét. A kurta szoknyás lány megértően és beleegyezőén bólintott.
-  Bélus, tudsz titkot tartani? - kérdezte Lindi.
-  Mint a sír.
-  Fiú létedre? - nevetett a szemébe Mini.
A Varga fiú halálos komolyan nézett a lányra.
-  Neked  igazán  szeretném bebizonyítani, hogy jellem vagyok - mondta érzelmesen.
-  Na jó   - bólintott Lindi. - Ide hallgass, Bélus. Esküdj, hogy hallgatsz.
-  Esküszöm.
-  Hát  tudd  meg,  erdei  házat  csinálunk.  Ennyivel beéred?
-  Nem. Csak ti lányok csináljátok?
-  Csak.
-  Hol?
-  Titok.
-  Embersegítség nem kell?
Most Mini nézett kérdően Lindire.
-  Esetleg. Majd tanácskozunk - mondotta óvatosan Lindi. - Ha ...
-  Ha van még cipelni való ajtó, azért így is segítek - jelentette ki nagylelkűen a fiú.
Ez az önzetlenség mély hatást tett a két lányra.
-  Lesz még ajtó - bólintott Lindi. - De most sipirc!

4.

Harangos Zsani felvont szemöldökkel fogadta Bélust. A Varga fiú azonnal tudta, hogy a vezér jelentést kér tőle a lányok ügyéről, de úgy tett, mintha eszébe sem jutna, miről van szó.
-  Minit   elintézted?   -   kérdezte   erre   szigorúan   a főnök.
-  Még nem egészen.
-  Hülye állat!
Bélus szeretett volna - válaszul a gorombaságra - hátat fordítani és elmenni, de tudta, hogy ez lehetetlen. Felelnie kellett:
-  Gugyerák   legyen   a   nevem,   ha   két   napon   belül nem húzom ki a titkot a csajokból.
-  Ne humorizálj! Azt kérdezem, hová lett az ajtó?
-  Erdei kunyhót építenek.
-  Hol?
-  Azt még nem tudom.
-  Fordulj meg - vezényelt Zsani. - Fred! - A szólított alvezér odapattant. - Hármas erősség!
Menő Fred teljes erejéből, cipőorrheggyel belerúgott Varga hátuljába. Bélus megingott, de helyben maradt, mert aki ilyen esetben elmozdult, az még egyet és még egyet kapott. Zsani most nem tartotta be saját törvényét.
-  Négyes! - vezényelte.
Varga állta, összeszorított foggal. „Egyszer még megkapod tőlem" - gondolta lehunyt szemmel.
-  Ötös!
Az újabb rúgás készületlenül érte, ellódult helyéről, és néhány lépést szaladt, amíg ismét megtalálta egyensúlyát.
Az ,,ítéletvégrehajtás"-nak szigorú rendje volt a. bandában. Ketten azonnal megragadták Bélust, és hátracsavart karral a vezér elé pöndörítettck.
-  Hatos? - kérdezte Fred vérszomjasan.
-  Hagyd   -   legyintett  Zsani.   -  Eresszétek   el.   Ide hallgass, te... - a vezér fél percig sorolta a sértő jelzőket. - Két napra felfüggesztem az ítélet végrehajtását.  Végleg elengedem, ha addigra kideríted:  hol van a lányok erdei kunyhója. Akkor elfoglaljuk a kunyhót, és elintézzük a lányokat. Mini a tied.
-  Mit   akarsz  a  lányokkal?   -   kérdezte    Labdafej, felgyűlt érdeklődéssel.
-  Coki! - rivallt rá a vezér. - Aki a bandában akar maradni, azt ne érdekeljék a lányok! Minit csak azért kell elintézni, mert a faterja mószerolt ránk.
-  Mószerolt? - kérdezte vészjóslóan Menő Fred.
Zsani szünetet tartott, azután úgy döntött, hogy kivételesen hosszabban fog nyilatkozni:
-  A Tanácsban. Erősködött, hogy véget kell vetni az   italozásainknak.   Azt   mondta,   erkölcsbotrány.   Mi köze hozzá? És akkor mi az, hogy az öreg Nika világos nappal az árokban hever?   No,   mindegy.   A   vén Kotik  le van...  Marék  talán  hajlandó  lenne valami balhét csinálni, de az én apámmal nem mer ujjat húzni. Szóval  Kotik  Minit  elintézzük.  Te  lehetsz  az  első  - fordult Bélushoz. - Vagy megkapod a hatost! Értetted? Nyomás!

5.

A harányi diákok közül rendszeresen csak az futballozhatott, akit Zsani „betett" valamelyik csapatába. Varga Béla sohasem kedvelte Harangos Zsanit, de nagyon szeretett futballozni, s a játék kedvéért elviselte Zsani zsarnokságát is. Nem ő volt az egyetlen - tudta -, aki így megalkudott ellenszenvével, bár kétségtelenül voltak olyanok is, akik szívvel-lélekkel szolgálták a despotát.
Harangosnak tenger pénze volt és tömérdek ötlete, hogyan lehet a pénzt feltűnően elkölteni. Ezzel tette magát azoknak a fiúknak a szívbeli vezérévé, akiknek kevesebb pénzük és ötletük volt. Harangos idővel a csapatok minden tagjától megkövetelte a teljes alávetettséget. Csak neki lehetett például véleménye mindenről. De micsoda silány véleménye volt mindenről. Nem is volt az vélemény. Harangosnak volt három-négy „zsíros" mondata, bizonyos emberi tevékenységekkel kapcsolatban, ezeket váltogatta, unos-untalan. Ha például Homok Lajcsi megemlítette, hogy az ő apja valóságos Pató Pál, akkor rávágta Zsani:
-  Minden szülő le van ...
És ezzel ellentmondást nem tűrően lezárta Lajcsi és apja nézeteltérésének ügyét, holott igazán érdekes lett volna megtudni, mivel patópáloskodik Homok fater. Mindnyájuknak voltak otthoni és egyéb problémáik, amelyeket néha jó lett volna a közösségnek előadni, de Zsani ellentmondást nem tűrő kijelentései elvágták minden tárgyilagos megbeszélés lehetőségét.
És ők most már nyolcadikba kerülnek, ők tehát a község tanulóifjúságának legmagasabb rangú tagjai! Többé-kevésbé már az értelmiséghez tartoznak. Nem, hozzájuk nem méltó, hogy a világ minden ügyéről-bajáról való véleményüket ugyanazzal a három vagy négy, mit sem jelentő mondattal intézzék el - így füstölgött magában Varga Béla.
Mindezt végül is ki lehetett bírni a játékért. De amit most forralt Zsani, az már sok volt, arra Bélus nem akart vállalkozni. Titokban összedönteni a lánytanyát, aztán röhögni - ez még jó „hecc" lett volna, de az az erőszakosság, amellyel Zsani akart bosszút állni a Kotik faterén, ez aljasság, ebben ő nem vesz részt.
Igen ám, de ha csak kinyomozza, merre van a kunyhó, már akkor is részes a gazságban l Miért is kellett neki arról fecsegnie, hogy segített ajtót vinni a lányoknak?! S azok milyen kedvesek voltak hozzá. Rút árulás volt már az is, amit eddig művelt...
Varga Béla lelki válsága tűzhányó hevével robbant ki, amikor legközelebb szembe találkozott Kotik Minivel, s a lány kedvesen rámosolygott.
- Jó híreim vannak számodra, Bélus.
Nem, ezt a lányt nem szolgáltathatja ki Zsani bosszújának. Most azonnal figyelmeztetnie kell őt a veszélyre. De tud-e egy lány titkot tartani? Ha elmondja a dolgot apjának, Kotik bácsi persze nem hagyja annyiban, botrányt csap, és ha igaz, hogy Harangos mindent el tud intézni a Tanácsnál, akkor ő marad egyedül a pácban, s Minit sem tudja megmenteni.
Le kellene beszélni őket a kunyhó építéséről. Akkor legfeljebb rajta veri el a port Zsani.
-  Jó hír? - nevetett Béla erőltetetten. - Még egy ajtó?
-  Az mellékes - hangzott a válasz. - Arról van szó, hogy ha akarod, beveszünk magunk közé.
-  Kik közé?
-  Lindi lesz a főnök, csak ő beszélhet.
Bélus megfeledkezett arról, hogy az előbb még miféle óvatosságot tanácsolt magának.
-  Te szeretnéd, ha belépnék?   -   kérdezte,   és   meg akarta fogni Mini kezét.
-  Igen - felelte Mini, nagyon kedvesen, bár a kezét elhúzta.
Bélus így is felejtett   minden   veszélyt, s ő is igent mondott.

6.

A három lány egy part menti domb bokros zugában vizsgáztatta le Varga Bélát.
-  Akarsz-e   szövetségünk   tagja   lenni?   -   kérdezte Lindi.
-  Akarok.
-  Hajlandó vagy-e nemes céljaink érdekében minden áldozatra?
-  Nemes célokért mindent! - jelentette ki Varga.
-  Most jön a gyakorlati   próbatétel.   Gondold   azt, hogy elfogtak ellenséges indiánok.   Halálra   ítéltek,   s csak akkor kaphatsz kegyelmet, ha eléred azt a sziklát - mutatott Lindi egy, a vízből kiálló sziklára - anélkül, hogy tomahawkjaik eltalálnának.
-  Megpróbálom  -  mondta  szerényen,  de  szilárdan Bélus. Fölállt. Tenyerével ernyőt formált szeme elé, egy ideig a terepet tanulmányozta. - Hu, hu!  - szólt azután, s néhány ugrással jobb felé eltűnt a bokrok között.
A három lány erősen figyelte a bozótot, de egyetlen gally sem rezdült.
-  Még itt lapul - súgta Mazsi, jó néhány perc múltán. - Ki akarja fárasztani figyelmünket.
Múltak a percek. Egyszerre csak a cél szikla mellett felbukott a vízből a fiú. Harsány indián ordítást hallatott, s diadalmasan lóbálta a kezében tartott nádszálat.
-  Szabad  vagy!   - kiáltotta ki az ítéletet Lindi.  - Megálltad a próbát. Hogyan csináltad?
Béla kiúszott a partra, a bokrok között megszárítkozott, felöltözött, csak azután mondta el, mi volt a trükkje. A part kanyarulata mögött levetkőzött, beleereszkedett a vízbe, alábukott, s egy nádszálon át lélegezve úszott a sziklához.
-  Remek - ismerte el Mazsi. - Csinálunk neked egy igazi wampumövet.
-  Tekintsd  magad  testvérünknek  - közölte a határozatát  Lindi.   -   Ha  akarod,  most  rögtön  elvezetünk a kunyhóhoz.
Bélus arcáról aggodalom tükröződött.
-  Indián  testvérek  -  mondotta   legmélyebb   torokhangján.  -  Nem akarok bajt hozni rátok.   Ha   Zsani megtudja, hogy én a ti vigvamotokba járok . . .
-  Félsz tőle? - kérdezte élesen Lindi.
- Nem magam miatt. Engem legföljebb kínzófához köttet, de láthattátok, hogy én kibírok egyet s mást. De esetleg hadat üzen nektek.
-  Miért tenné?
-  Ti nem ismeritek Harangost. A csörgőkígyót nem lehet  megítélni  a  jávorszarvas   tulajdonságai  szerint  - tért ki a pontos válasz elől indián ékesszólással Bélus.
-  Ide hallgass, indián  testvér  -  szólt ünnepélyesen Lindi.  -  A te  Zsanid  lehet  nagy  bandavezér, de  mi nem félünk tőle. A mókusnak is meglehet a véleménye a hiúzról. És különben is, mivel mi csak titokban találkozunk,   s  a  titoktartás  indián  közösségünk  tagjainak egyik legfőbb erénye, senki idegen nem szerezhet tudomást arról, hogy te közénk jársz. Igaz? Vagy nem tudsz titkot tartani? Mi lányok, mi nem fecsegünk!
-  Megleshetnek, nyomon követhetnek - érvelt makacsul Béla. - Harány kicsi, Zsaninak sok csatlósa van.
-  És minden híve okvetlenül a mi ellenségünk lenne? Miért? - kérdezte hitetlenkedve Mini.
-  Old   Shatterhandtól   tanultam   -   felelte   komoran Béla -, sok oka van annak, hogy valaki az ellenségünk legyen, de kevés, hogy a barátunkká szegődjék.
-  Tudod mit, szerezz nekünk híveket Zsani bandájában - javasolta Lindi. - Neked nincsenek ott híveid?
-  De vannak.
-  Nohát. Szövetségünk egyik célja éppen az lehetne, hogy felrobbantjuk a Harangos-féle galerit, a falu szégyenét.
Lindi ötletét Mini megéljenezte.
-  Jó  ötlet  -  ismerte el  Bélus.  - Többen  is  unják már Zsani zsarnokságát.  Beszélhetek velük. De hát a titok?
-  Óvatosan hozd át őket.
-  Bízzátok rám. Elsőnek Homok Lajcsit ajánlom.
-  Levizsgáztatjuk őt is.

7.

Miután Homok Lajcsi is megállta a próbát, a két fiút egyszerre vitték fel a Lindi-csúcsra. Hát a barlang és berendezése bizony ámulatba ejtette az újoncokat. Nagyszerű nyári mulatságokat ígért.
Lindi és Bélus észrevétlenül fölcipelte a barlanghoz a harmadik ajtót. Lajcsi háromlábú állvánnyal ellátott bográcsot hozott, és közölte, hogy ő jobban tud főzni akármelyik lánynál. Legközelebb egy ruhafogassal érkezett, majd azután egy telepes rádióval. Bélus antennát szerzett és szerelt föl, de a készülék egyelőre nem akart megszólalni.
...Ilyen előzmények után tűzték ki ma délutánra - Lindi drámai „börtönbe jutásának" délutánjára - a barlangavató megalakulási ünnepélyt.
Lindi akadályoztatása folytán elsőkként Gizi és Mini érkeztek. A divattervezőnő odafönn mindenekelőtt megvizsgálta új nadrágját, hogy nem esett-e baja a nehéz felkapaszkodásban, s csak azután vitte be a „spájzba" a hagymát. Mini letette a krumplis zsákot, és azonnal rendelkezni kezdett.
-  Te nem  unod még a miniszoknyát?   -   kérdezte Mazsi.
-  Nagyon   kényelmes.   De  most   kapok   farmert,  a biziért.
-  Többet kellene adnod az öltözködésre. Hiszen színésznő leszel.
-  Á, Csikós tanár úr csak tréfál.
-  De talán van tehetséged.
-  Én  csak olyan szerepet vállalok - nevetett Mini -, amelyikben nem   kell   öltözködni.   Vagy   leginkább olyat, hogy állatbőrben és fonott szandálban járhatnék.
Mazsi elnézően mosolygott. Mini közben lebontotta paksamétájáról a sok papírt. Előtűnt egy cikornyás kakukkóra.
-  Hol szerezted?
-  A padlásról.
-  Jár?
-  Minek   járjon.   Itt  száz   évvel   ezelőtt   megállt   az idő, akárcsak Csipkerózsa palotájában.
-   Nagyszerű!  -  kiáltott  föl  Mazsi.  -  Nevezzük  el a   barlangot   Csipkerózsa   palotájának.   -   Majd   hozzátette: - Mielőtt Lindi ezt is magáról nevezi el.
Fölakasztották az órát, kihozták a sziklalapra a bográcsot. Közben megállapították, hogy nemcsak Lindi, hanem a fiúk is késnek.

8.

A két fiú együtt indult a Lindi-csúcs avatóünnepélyére. Elhatározták, hogy kerülő úton mennek, hátha Zsani figyelteti őket.
A Fő téren megálltak, a parkoló autók között nézelődni. Egyszerre csak Lajcsi oldalba döfte társát.
-  Oda nézz l - mutatott az utca túlsó oldalára. Egy mulatságos kiállású drótszőrű foxikölyök állt ott, és szaporán csóválta tömpe kis farkát. Lajcsi füttyentésére azonnal odaszaladt hozzájuk, de amikor meg akarták simogatni, elugrott. Aztán megállt, visszanézett. Vakkantott. Nyilvánvalóan játszani akart. Kedves pofa volt.
-  Szerintem  ahhoz az autóhoz tartozik - mutatott Lajcsi egy kishajó méretű   fényesfekete   Plymouth   kocsira, amely a posta előtt állt üresen.
-  Mondd már - vont vállat Béla, aki éppen a kutyus szájából akarta kiráncigálni bal kezét. - Éhes szegény. Vadul rág.
-  Az ilyen  finom kutyát   -   intett Lajcsi  fejével a fekete kocsi felé - biztosan ezüsttálcáról sárgarépával etetik.
-  Várj csak - szólt Bélus.   Jobb   kezével   kihúzott nadrágzsebéből egy piros hasú százast. - Ne ájulj el, bevásárlópénz.
Bement a Népboltba, fél perc múlva karcsú kis kolbásszal tért vissza. Meglengette a foxi orra előtt. A kutya villámgyorsan odakapott, kitépte Béla kezéből, s elrohant vele. A fiúk utána.
-  Ez még szegény nem evett csabait - lihegte futás közben Lajcsi. - De láthatóan kell neki.
-   Ha megkóstolja, majd nem akar visszamenni Németországba, sárgarépára - nevetett Béla.
-  Tőlem itt maradhat...
A kutya megállt. Rágta, rázta, dobálta szájában a jóízű rudat. A fiúk közeledtére játékosan morgott, tappogott, ugrott, szaladt. Remekül szórakoztatta üldözőit. Már messzire jártak a postától.
-  Futok a pénzem után - mondta Bélus. - Szorítsuk neki annak a kerítésnek!
A foxi azonban váratlanul balra fordult, átugrott az árkon, és nekinyargalt a nyílt térnek. Vesztére. Ingoványos rétre tévedt, négy lába négyfelé csúszott, és süppedt, egyre süppedt, mind mélyebben. A fiúk, akik értették a lápon járás tudományát, nyomban utolérték. A megrémült foxi nem mert tovább menekülni, megfordult, és reszketve bevárta üldözőit. Megadással tűrte, hogy Béla felkapja és maga elé tartsa, mialatt Lajcsi tíz ujjával leszedte lábairól a súlyos iszaprögöket.
-  Én   ezt  megtartom   -  döntött  hirtelen  Bélus.   És már trappolt visszafelé. - Úgyis épp üres a kutyaólunk.
A Varga-ház udvarán pórázra kötve benyomták a foxit a kutyaólba. A kijáratot eltorlaszolták egy nagy kővel.
-  Most aztán nyomás, mert elkésünk!
-  De még kolbászt kell venni! Gyerünk!
Vágtattak vissza a Fő térre, a Népboltba. Siettükben észre sem vették, hogy Botola Józsi jó darabon nyomon követi őket.
Amikor végül fújtatva, szuszogva fölérkeztek a csúcsra, a két lány szinte sikongott rémületében:
- Hogy néztek ki!
-  Így jöttök az ünnepélyre?
-  Fülig sárosan?
A,,fülig sáros"nem volt Mini irodalmi túlzása. A fiúk szandálján, mezítelen lábukszárán, nadrágján, de még ingén is csomókban lógott a száradó latyak.
-  Veletek mi történt?
-  Lebédiából jövünk, egyenest - szavalta hősies hangon Bélus.
-  Mi a fenét kerestetek ott?
-  A   csodaszarvast   üldöztük   -   csapott   a   mellére Lajcsi. Egy nagy darab sárkolonc levált az ingéről, és beleesett a bográcsba. - Mit főzünk? - kérdezte a szakácstehetség ifjú, miközben ujjával kihalászta a már langyos vízből a szétesett rög darabjait.
-  Paprikás krumplit, belefőtt disznókörömmel  - nevetett Mini, és krumplihámozó késével a fiú ujjahegyére ütött. - Esetleg kolbásszal, ha hoztatok.
-  Hoztunk - húzta elő hátsó zsebéből a csabait Bélus.
-  És mi lett a csodaszarvassal ott abban a hogyishívjákban? - kérdezte Mini.
-  Meotiszban. Akárcsak eleink, mi is új hazát találtunk.  Ti vagytok Dul leányai,  én vagyok  Hunor.  És már verset is írtam róla:

Szóla Hunor: itt maradjunk!
Tanyát verjünk; itthon vagyunk:
Selyem a fű, édes a víz,
faodúból csöpög a méz!

-  Klassz vers - ismerte el Mazsi. - Bár a rímek nem a legmodernebbek, írd le, Hunorkám, és kiakasztjuk a falra, házi áldásnak.
-  Te meg rajzolj rá engem, mint ősrégi herceget, korhű jelmezben - kérte Mazsit Magor.
-  És akkor ez lesz Új-Meotisz hegye! - lelkesedett Hunor.
-  Mennyivel jobb név, mint a Lindi-csúcs - agitált Mazsi.
-  Én is mondok egy verset - állt elő Mini. Béla kezébe adta konyhakését. - Hunor, Magor, ősmagyarok, mostan krumplit hámozzatok!
-  Lindi? - kérdezte Lajcsi, miközben leült.
-  Szokás szerint késik - felelte epésen Mazsi.

9.

Leültek körben, hámozták a krumplit, vágták karikára a hagymát és a kolbászt.
Bélus elégedetten nézett körül. Eddig csak sietősen jött-ment a birodalomban, most először volt alkalma szemlélődni. Meg kell hagyni, remek helyet találtak a lányok! A barlang szinte megközelíthetetlen, a falu felől láthatatlan, pedig a legmagasabb pont a környéken. A berendezés kiváló. Mini egyre jobban tetszett neki; egyelőre ugyan elhúzza a kezét, amikor ő megfogja, de ezt biztosan csak lányos szeméremből véli kötelezőnek. Nem kétséges, hogy meg fogja nyerni a lány tetszését, ha kitartóan foglalkozik vele.
Nem lesz itt semmi baj, remeknek ígérkezik a nyári program. Délután indiánozás és Mini, délelőtt focizás. Harangos Zsani láthatóan megfeledkezett az ajtóról, újabban csak a motorbicikli érdekli.
De azért Bélus megbeszélte Lajcsival, hogy éberen figyelnek, kit lehetne még idővel beszervezni indiánnak. Ha egy napon már erősebb lesz a kúphegyi csapat, akkor jöhet a nagy leszámolás Zsanival.
Egyvalami bántotta Varga Bélát. Az, hogy Lindi lesz az indiántörzs főnöke. Mégiscsak lehetetlen, hogy lány kormányozzon két fiút. Tett már erre célzást Mininek, de kiderült, hogy a rövid szoknyás lány elfogultan rajong Lindiért.
Az előbb ellenben örömmel figyelt fel arra, hogy Mazsi gúnyosan beszél Lindi állandó pontatlanságáról. Arra gondolt, nem nyerhetné-e meg főnöki terveinek Mazsit, az ő szavazatával többségbe kerülhetne a választáson. Megkezdte a csendes aknamunkát.
-  Gyakran késik Lindi? Férfiaknál ilyesmi nem fordul elő.
Mini rögtön védelmébe vette Lindit:
-  Ha ő késik, annak mindig van oka. Mazsi azonnal „beszállt":
-  De rosszul vagy érte! Igenis, Lindi primadonnáskodik. Olyan mint apja-anyja.
A hűséges Mini nem engedett:
-  Ne légy igazságtalan. Lindi remek lány!
-  Azt mondják - kontrázott óvatosan Béla -, hogy a Marék család maholnap királyosdit fog játszani a községben.
Mini   arra   hivatkozott:   mindenki   sokat   köszönhet Maréknak.
-  Túl nagy a hangja - erőszakoskodott Béla.
-  Az igaz - bólintott Lajcsi. - De azért... én inkább irigylem őket.   Nem a hangjukért,   hanem   a   buzgalmukért. Az én faterom amolyan patópál. Ej, mindenre ráérünk,  mindenből  kihúzza magát,  nem  érdekli  más, csak autóra gyűjt... Én szeretném, ha az én faterom is olyan közhasznú ember lenne, mint Lindié.
Elgondolkozva hallgattak.
-  És ezért - folytatta Lajcsi - arra gondoltam, nem lehetne-e, hogy mi ne csak indiánozzunk, hanem tegyünk is valamit. Még nem tudom, mit... - Félénken nézett körül,  nem  nevetik-e  ki,  de  a  többiek   arcáról   csak érdeklődést  olvasott  le,   Bélusén   meg   lelkesedést   is látott.
-  Tervet kell csinálni  - bólogatott Bélus.  - Nem ötévest, hanem, mondjuk, kéthónapost. S azt végre is kell hajtani, de úgy, hogy ősszel a nyolcadikban büszkén számolhassunk be róla. - Remélte, erre azt mondják neki: hát csináld meg!
-  Helyes - mondta Mini. De így folytatta: - Lindit már megbíztuk a terv elkészítésével.
-  Szóval itt is a Marék család parancsol, akár odalenn a faluban - engedett szabad utat régi féltékenységének Mazsi. - Azt még elhiszem, hogy az öreg Marék talán jó tervet csinál, Icuka néni meg kierőszakol mindent. De Lindi esetleg meg se csinálja a tervet. Láthatjátok, primadonnáskodik. Szeret sokat beszélni...
-  De még nem követett el hibát - védte Mini.
-  Késik - szögezte le Mazsi.
-  Én azt mondom - látta elérkezettnek az időt Bélus -, hogy fontoljuk meg, ki alkalmas főnöknek.
-  Szégyelljetek magatokat - kiáltotta Mini. - Lindi főnöknek való. Ha nem lesz jó főnök, én a krumplival együtt megeszem a kondért is! - Kis idő múlva hozzátette: - Én most lemegyek, megnézem, mi van leendő főnökünkkel.
-  Várj egy pillanatig - mondta Bélus, és ő is fölkelt. A Gizi-liget túlsó oldalán érte utol a lányt.
-  Eredj  vissza  -  szólt rá  keményen Mini.  -  Nem kellesz. Rondán   viselkedtél,   mondhatom.   Nem   ezért pártoltam a fölvételedet.
-  Minikém  - fogta meg a lány kezét Bélus -,  ne rohanj. Nagyon tetszel nekem, mikor így kipirulsz. Én eddig már tizennégyszer szorítottam meg a kezedet, de te ...
-  Ne hülyéskedj! - rántotta el kezét a lány. Bélus most először hallott Mini szájából ilyen erős szót. - Mi arra szövetkeztünk, hogy jó bajtársak leszünk. Andalgásra keress  magadnak   másokat.  -  Nagy   lendülettel szaladni kezdett lefelé.
Bélus vérvörös arccal állt ott egy ideig. Bosszúra vágyó lelkében megjelent az a kép, amint a focitériek tollas-tomahawkos csapata élén nesztelenül kúszik a Lindi-csúcs wigwamja felé... Le kellene vágni a hajukat, eltenni skalpnak!
Megfordult, és visszaballagott a tábortűzhöz. Nem, aljasságra ő nem vetemedik. Csak néhány pillanatig volt tanácstalan, aztán rájött, hogy mi a célirányos taktika.

10.

Marékné Icuka végre beért a Tanácsházára. Férje szobájában ott várta már Harangos János építőmester, és papírból bicskával egy hatalmas sonkacsülköt evett, tormával. A nagy íróasztalon   kiterítve az építendő   ház tervrajzai.
Harangos fölállt, sietve lenyelte a falatot.
-  Kisztihand,  elnökné asszony, drága Icuka - hajlongott délcegeskedő mozdulatokkal. - íme, lám, nincs ámítás, nincs késedelem, a gyorsaság nem boszorkányság, készen vannak a végleges tervek.  Harány község legszebb magánvillájának a tervei. Úgy illik, hogy a kiváló tanácselnök és nem kevésbé kiváló fiatal felesége ilyen   rezidenciában   éljenek.   -   Összeütötte   bokáit.   - Éljenek! - harsogta, koccintós kézmozdulattal.
Icuka átnézte a terveket.
-  Nagyon fényűző - mondta elégedetten. - Nem lesz túl drága?
-  Csak   annyi,   amennyit   mondtam - hajolt   meg Harangos, szabadkozó, heves kézmozdulattal.
A tanácselnök felesége ellenőriztette már az előzetes költségvetés tételeit. A szakértő azt mondta: nem is érti, hogyan vállalhatja ezt valaki ilyen olcsón. Ezt tehát jobb lesz nem bolygatni - gondolta Icuka.
Harangos leült, tovább faricskálta a csülköt.
-  Maga ebédel vagy vacsorázik? - kérdezte.
-  Ne tessék tréfálni - harsogott az építész. - Ebédre csülköcske? Ez csak kicsi uzsonna, uzsonnácska. Megláttam Nagy-Füreden a kirakatban, nem bírtam ellenállni egy ilyen gyönyörű stölcninek. És reszelt tormát is adtak hozzá, bizony isten. Micsoda kulturált kiszolgálás!
-  Nem fél, hogy még jobban fölmegy a vérnyomása? - kérdezte Icuka szigorúan.
-  Nem félek, mert újabban nem méretem - nevetett rengő hassal Harangos.  - Mit tegyek, ha nekem csak ilyen koszt kell? Ke'it csók'lom, erős munkát végzek én, kell a kalória. Tudom, hogy maguk mandulán, csokoládén és tejszínhabon élnek otthon,  azért olyan  szépek, maga is meg a nevelt lánya is ...
-  Hagyjuk  ezt   -  szólt  Icuka,   noha  örömmel  hallgatta.
-  Biztosan az a  könnyű, tápláló koszt teszi azt is, hogy Lindike lett az iskola legjobb tanulója. No meg persze a jó nevelés. Gratulálok. Hogyan is faragott ilyen remek  diákot  abból  az  elkapatott  lányból?  Mindenki magát csodálja a faluban, Icuka asszony. Olyan remekül  kezeli  azt a lánygyereket. Tanulhatnának magától a többiek.
-  Nem tanul senki. Maga sem tanul tőlem, Harangos. A maga fia ...
-  Ja, a fiú, az más, kérem. Egy fiúból nem lesz férfi, ha nem engedjük, hogy vásott kölyök legyen. Nem igaz?
-  Nem!   Mert   eszerint   lányból   csak   úgy   lenne   jó asszony, ha elnéznők, hogy előbb ... Én ki se mondok ilyesmit.
-  Icuka drága, hát nem a szemünk láttára lesz a sok lányból nő?
-  Sajnos,  túl  gyorsan.  Az  ilyen  elvek  miatt.  Hogy nézzük  el  azt a  kis  vásottságot.  Nem  szabad  elnézni semmit l  De  ugyebár ha  a felnőtt  nők  ugyanúgy  dolgoznak, mint a felnőtt férfiak, akkor a gyermeklányok miért nem betyárkodhatnának   ugyanúgy, mint fiú osztálytársaik?    No,   nekem    ebből   kezd   elegem   lenni. Mondja, az új  KISZ-helyiséget is maga építi?
Harangos tudta, mit kell mondania:
-  Nem én! Én nem dolgozom azokért, akik a gyerekeket a szülők ellen izgatják.
-  Tűrhetetlen! Tenni kellene már valamit.
-  Bízza csak rám. Majd megkártyázom én, hogy legalább egy ideig ne legyen hol szónokolnia Eke Ferinek. -   Megköszörülte  torkát.   -  A   községi   presszó   persze hamar készen lesz. Az én Mariskám elsejére már fel is mondott, hogy átvehesse a vezetést. Rendben?
-   Nem   kell   erről   annyit   beszélni   -   mondta   kissé zavartan a tanácselnök felesége.
-  Kell - halkította le hangját Harangos. - Meg kell beszélnünk a butik szeszügyeit is. Majd meglátja, Icuka, micsoda kis aranybánya egy ilyen gebines presszó!
 
11.

Mini nem volt éppen nagy mester a kúszásban, most még sietett is, s a fenyves rezgéséből akárki messziről gyanút foghatott, hogy élőlény törtet a hegyoldalban. Mini nem törődött vele, csak akkor dermedt mozdulatlanná, amikor füttyszót hallott: „Sej-haj, fekete vonat!" - ez volt a csapat titkos jele. Széthúzta az ágakat, és kinézett, s nyomban fölismerte Lindi fejét a távoli spájzablakban. Integetett, hogy jöjjön oda.
Lindi az előbb már segítségért akart kiáltozni, hátha a szomszédok segítségére jönnek, de eszébe jutott, hogy mit gondolnának Apuról, aki ilyen bajban hagyja őt, és egyébként is botrányból mindig csak a gyereknek lesz baja. Így hát csak állt az ablaknál, folytak a könnyei, és már arra gondolt, hogy a legjobb lenne meghalni, amikor észrevette, hogy a hegyoldalban erősen mozognak a fák. Ekkor megadta a füttyjelet. Mini már ott is állt az ablak alatt.
-  Mami bezárt. De kimásznék, ha segítel.
-  Mit csináljak?
-  A fészerből hozz ide egy kőmívesbakot.
Egy perc múlva ott volt az állvány. Mini arra állva átvette a fogoly sportzsákját, aztán Lindi az asztalra tett székről oldalast, lábbal előre kicsúszott az ablakon, leereszkedett a bakra, s onnan leugrott a földre. A bakot visszavitték helyére, a falról eltüntették Lindi cipőorrának nyomait, aztán nekivágtak a Kúphegy kapaszkodójának.

12.

Varga Béla nem késlekedett a bosszúakcióval. Visszatérve a tűzhöz, leült Mazsi mellé, aki rajzfüzetében dolgozott.
-  Hogyan állsz az indián viseletek tervezésével? - érdeklődött.
-  Téged   érdekel  az  ilyesmi?  -  örvendezett  a  művésznő.
-  Hogyne,  nagyon.  Jár  nekünk  a  divatlap,  mindig megnézem.
-  Óriási! - örvendezett Mazsi. - Igazán nem hittem volna egy fiúról. Sajnos - folytatta nagyképűsködve - itt  nálunk  nem  fogadják  kellő  megértéssel  elgondolásaimat. Még szüleim is csak nevetnek, ha arról beszélek, hogy divattervezőnő leszek.
-  Érthetetlen - csóválta fejét Béla. - Pedig én ebből az  egyetlen  rajzból   itt...  -  fejével  a  rajzfüzet   felé bökött - mindent tudok. Nagyon tehetséges vagy. Miért nem dolgozol a Magyar Divatlapnak?
-  Én külön utakon járok - mondta előkelően Mazsi. - Az itt nyaraló nyugatiak ruháit tanulmányozom, mert úgy vélem, elérkezett az ideje, hogy a magyar falu is a párizsi divathoz alkalmazkodjék.
-  Szent igaz - bólogatott Béla, s hogy biztosan nyert ügye legyen, hozzátette: - Zseniális elgondolás.
Mazsi egy kicsit gyanakodva nézett a hízelgő fiúra. De éppen elkészült a rajzzal, fölvázolta, majd kiszínezte a betűket is.
-  Gyere, segíts fölszerelni - szólt Bélának.
Mazsi művén kétoldalról az íjas-puzdrás Hunor és Magor tartotta az alábbi szöveggel ellátott táblát:

M E O T I S Z
Veszprém megye
Utolsó posta: Harány

A tábla fölerősítése közben Bélus többször megfogta Mazsi kezét. A művésznő nem vett róla tudomást.
Lajcsi közben cirkalmas betűkkel leírta a verset egy másik lapra, és azt is kifüggesztették.

13.

Lindi úgy vágtatott föl a meredek csapáson, mintha kergetnék. De hiába, elkésett. Gúnyos megjegyzések fogadták. Mazsi a táblára mutatott.
-  Mi addig  dekoráltunk.   Mit   szólsz   kiváló   költőnkhöz?
Lindi elolvasta a versszakot, aztán epésen odavetette:
-  Mi az, távollétemben   fölvettétek   tagnak   Arany Janit?
-  Hogyhogy? - kérdezte Mazsi.
-  Ezt a verset Arany János írta. Nem hiszed? Folytatom :

Száll a madár, száll az ének
két fiáról szép Enéhnek:
zengő madár ágrul ágra,
zengő ének szájrul szájra!

Buda halála, hatodik ének, Rege a csodaszarvasról. No? Diadalmasan nézett körül. Máskor ilyen esetben biztos a taps. Most hiába várta, hogy a plagizátor megsemmisülten bevallja bűnét, s a többiek ujjongva dicsérjék az ő nagyszerű memóriáját, verstudását.
Mazsi és a két fiú ellenségesen pislogott feléje.
Végre megszólalt a rajzólónő, változatlanul epésen:
-  Primadonnáskodunk? Primadonnáskodunk? Lajcsi órájára pillantva tárgyilagosan leszögezte:
-  Negyvenhét perc késés.
Lindi okos volt, ötletes volt, de hiú volt.
-  Ha tudnátok, mit álltam ki - nyöszörögte ki elszorult torkán. - Rémes az én életem. Tudjátok meg, szerettem volna meghalni. - És már sírt, zokogott.
-  Főnök ne bőgjön - súgta fülébe részvevő jóindulattal Mini.
A többiek meghallották.
-  Pityereghet, de akkor ne legyen főnök - mondta megsemmisítő szigorúsággal Béla.
Mazsi, akit bosszantott, hogy remekművét Lindi semmi figyelemre sem méltatja, odaállt a zokogó lány elé, és megvető hangon szólt:
-  Hagyd  abba,  tisztelt királykisasszony! Jó dolgodban már nem tudsz egyebet kitalálni, mint hogy sajnáltatni akarod magadat. No, ahhoz korábban kellene fölkelned.
Lindi hirtelen mozdulattal eldörgölte könnyeit; szeme máris villogott, mint az ugrásra kész párducé. Csípőre tette kezét.
-  Sajnáltatni  magamat?  Királykisasszony?  Legalább ti ne gyötörnétek azzal, hogy nekem milyen jól megy. Ezt én nem bírom tovább. - Fejét rázta, toporzékolt.
Mini átölelte.
-  Csillapodjál, Lindikém.
Mazsi is odalépett. Érezte már, hogy komoly baja van Lindinek, és sajnálta előbbi tapintatlanságát.
-  Ne  haragudj  -  és  megsimogatta a  karját.   -  Mi történt?
-  No tessék - szólt nagy hangon Lajcsi.  - Végül mind a hárman bőgni fogtok itt nekünk. Finom indiánok vagytok. Egy indián akkor sem ejt zokszót, amikor a kínzócölöpnél késsel szurkálják és parázson sütik.
-  Igenis, késsel szurkálnak, tűzzel égetnek   mindennap - hördült fel Lindi. - Tudjátok meg.
-  Ki? Kicsoda? - kérdezte gúnyosan a két fiú. - Ki merészeli bántani a harányi kiskirály hercegkisasszony lányát?
Lindi már kisírta magát, most egyszerre nyugodt elszántság fogta el.
-  Tudjátok meg - kiáltotta -, be voltam zárva, büntetésből, mint egy közönséges rab, nyolcadikos létemre, és reggel hat óta nem ettem egy falatot... - Nagyot szimatolt a kondér felé.
-  Tudjuk - legyintett Lajcsi. - Ismerjük a régi propagandát. Hogy az értelmiség tökhéjból főtt húslevest eszik. Hahaha!
- Kész a krumpli, faljatok! - rikkantotta a legjobbkor Mini. Vizet öntött a maradék tűzre, táskájából elővett három bádogkanalat, s egyet-egyet a két lány kezébe dugott. - Ti ehettek a tenyeretekből is, ti ősnomádok - nevetett a két fiúra.
Körülülték a kondért.

14.

Botola Józsi először kapott fontos, egyéni megbízást a főnöktől. Először léphetett be a kívülről mindig megcsodált Harangos-porta kapuján. Hevesen dobogott a szíve.
Zsani a hátsó kertben volt, ahogyan megmondta. Két fa közé kötélágy volt kifeszítve, abban heverészett. Szájában igazi tajtékpipa füstölgött. Józsi torka összeszorult a tisztelettől.
Két méterre megállt a nagy nyolcadikostól, s várta, hogy az szólítsa meg.
A Harangos fiú szeme sarkából látott mindent, s élvezte nagy tekintélyét. Elhatározta, hogy jóságos lesz a kis hatodikoshoz. Törte a fejét, hogy kit utánozzon, de apja ismerősei és vendégei közül senkire sem illett rá a „jóságos" jelző. Marci bácsira mondták néha, de az szegény egész nap karosszékben üldögél, és olyan lassan beszél, hogy sohasem lehet kivárni a végét. Őt csak nem utánozza!
-  No, mi van, Joci? - kérdezte végül leereszkedően.
-  Igenis - mondta erre a Botola fiú, és összezárta bokáit. - Varga és Homok a posta előtt kergetni kezdtek egy kutyát, mentem utánuk, s láttam, hogy elfogják.  Hazavitték Vargáékhoz,   bezárták   a   kutyaházba, aztán visszamentek a Fő térre, be a Népboltba. - Elhallgatott.
-  Aztán? - kérdezte Zsani.
-  Aztán én idejöttem, jelenteni.
Zsani nagy lábmozdulattal kiugrott a kötélágyból.
-  Hülye állat! - ordította, és pofon ütötte Józsit. - Rohanj  utánuk! Amíg este haza nem megy, Béla sarkában légy. Érted? Te marha! Minden lépéséről tudni akarok.
-  Igenis - nyögte ki a megpofozott tag. - Estig minden lépést. - Fordult és szaladt.

15.

Lindi lehajtott fejjel, mohón evett. Közben járt az agya sebesen. Veszélyben forog a vezérsége! Kigondolta a nagy beszédet, amellyel leszerelheti a banda lázadását. Egy mód van erre: mindent őszintén el kell mondani.
-  Ide hallgassatok, srácok - kezdte végül, miután egy marék fűvel megtörülte száját, majd aztán kanalát.  - Nem azért mondom, de tudhatjátok,  hogy én nem szoktam hazudni. A Pajtás irodalmi pályázatán is az őszinteségemet dicsérte meg a szerkesztőség. És ezt a barlangot ki födözte fel?
-  No,  most  már  eleget   magasztaltad    magadat   - vágott közbe Mazsi.
-  Csak bevezetőül  mondtam,  most jön  a lényeg  - folytatta Lindi. - Akárhova megyek a faluban, mindig csak azt hallom, hogy nekem olyan jól megy, mint egy királykisasszonynak, mert az új anyukám a legügyesebb ember messze környéken, ő a Tanács esze, nagyszerűen főz, elhalmoz engem, és gondoskodik a jövőmről. Hát ez rémes!  Ezt hallgattam  tegnap egész délután Kotik Miniéknél is, miközben felfaltak egy tál almás lepényt, nekem meg majd kiesett a szemem, mert éhes voltam cefetül,  de amikor kínáltak,  azt mondtam,  hogy  nem kérek, fáj a gyomrom, nehogy eláruljam, milyen flamós vagyok.
-  Ez meg miféle marhaság - kérdezte Lajcsi, hitetlenül.
Lindi nem zavartatta magát:
-  Tudjátok meg az igazat! Mami nem főz, én kocsmában eszem  vele, mindig üres főzeléket, meg olykor mákos tésztát, diós csíkot, de mekkora kis adagot! Ha nyafogok, hogy  kevés, azt mondja:  nekem miért nem elég az, amivel ő, a felnőtt beéri?!  Persze ha vendég állít be hozzánk, akkor az elzárt szekrényből egyszerre előkerül  a  likőr, a kompót, a teasütemény, a narancs, így aztán az egész falu az ő finom enni- és innivalóiról regél. Pedig olyan zsugori, hogy a köménymagot is kettévágná.
A  gyerekek   gyanakodva  mosolyogtak.   Lindi   eggyel élesebbre csavarta fel hangját:
-   Ti ha éhesek vagytok, kentek magatoknak akkora zsíros kenyeret, hogy rá kell húzni magatokat, mint az óriáskígyónak  a  nyúlra,  de  én  hiába   keresnék  otthon zsírt, nálunk nincs éléskamra. Én lakom a spájzban; legföljebb magamat ehetem meg, s eszem is magamat, folyton.
-  És apád hagyja ezt? - kérdezte Mazsi.
-  Nem tud róla.
-  Miért nem mondod meg neki? - kiáltott fel Bélus.
-  Mert... mert... - habozott Lindi - ez lehetetlen. Hogyan képzelitek?!
-  Én nem szemérmeskednék - jelentette ki Béla. - Én nem utasítanám vissza, ha kínálnak. Zabálnék mindenhol, s fűnek-fának elmondanám, hogy éheztet a mostohám.
-  Megszégyenítsem édesapámat? - jajdult föl Lindi.
-  Ha egyszer nem törődik veled!
-  De törődik! Most is hoz nekem gitárt meg fényképezőgépet.
-  Akkor mi fogjuk leleplezni a Mamidat - javasolta Lajcsi.
-  Észetekbe ne jusson - tiltakozott Lindi.
-  Ez olyan igazi női dolog - lökte szét karjait Béla.
-  Sírnak, de nem engedik, hogy az ember segítsen rajtuk.
-  Srácok, értsétek meg, ki kellett öntenem végre a szívemet.
-  Valamit tenni is kell - morgott Lajcsi.
-  Nekem az is elég - mondta Lindi -, ha ti megértetek engem. És kérlek, hallgassatok az én nagy bajomról. Nem akarom Aput megszomorítani.
-  Kérlek - vont vállat Béla.   -   Beszéljünk másról. Klassz csőnacid van - fordult a divattervezőnő felé, s ujjával az egykori függönyre mutatott.
-  Én magam varrtam - dicsekedett Mazsi.
-  Látjátok - tört ki Lindi. - Nekem nincs soha egy új  ruhám! Nekem szerényen kell öltözködnöm, nekem Mami megunt ruháit kell viselnem, mert ő azzal szeret dicsekedni, hogy ő pont olyan karcsú, mint én.
-  Nagyon nagyra van a bakfisos alakjával Icuka néni -  kontrázott Mini. - Anyukámnak azt mondta, hogy a városban  mindenki  megfordul utána,  mert  neki  olyan szép rüsztje van, mint egy nemes paripának.
-  Nemes paripa? - Harsány röhögés támadt. A két fiú combját csapkodta.
-  Miiii? Lórüsztje van?!
Mini kiaknázta a hangulat fordulását:
-  Lindi, szegény, még nem is  mondott el mindent. Tudjátok, miért zárta be ma a lólábú mostoha? Mert Lindi tükörbe nézett.  Képzeljétek el,  szegénynek még tükre sem lehet!
Elképedt csend volt néhány pillanatig. Bélus   széles mozdulattal hátsó zsebébe nyúlt.
-   Nesze! - és átadta Lindinek kis kerek zsebtükrét.
-  Látod,  ez  igen!   -  szólt lelkesen  Mini,  és  forrón megszorította Béla kezét. A fiú hápogott a boldogságtól. - Ti nem is képzelitek, mit jelent az ilyen szenvedés. De tudhatjátok, hogy a szenvedés az erős jellem kovácsa. Láthattátok, Lindi némán tud szenvedni, mint egy indián főnök. Ezért javaslom, hogy Lindi legyen indián törzsünk főnöke.
Nem volt ellenvélemény. Egyhangúlag megtörtént a főnökválasztás.
-  Köszönöm, indián testvérek - mondta Lindi meghatottan. - És ne haragudjatok, még nincs készen az Alkotmány. Ma nem voltam olyan lelkiállapotban... Beláthatjátok.
Már sötétedett, ideje volt hazamenni.
-  Nagy voltál - ölelte meg Lindi Minit, amikor ketten leghátra maradtak. - Már attól féltem, meg fognak skalpolni.
-  Ugyan! Mindenki elismeri a te képességeidet. Hát még ha egy kicsit szerényebben viselkedel.
Lindi nagyot nyelt. De most olyan boldog volt, hogy elviselte még a kritikát is.
-  Óriási volt, hogy bedobtad a lórüsztöt   - nevetett. -  Ez hatott!
Mini kihasználta barátnője hangulatát:
-  Ami azt illeti, a többiek előtt nem akartam szólni, de kissé eltúloztad a dolgokat.
-  Én?
-  Te - intette le Lindit Mini. - Mert igaz például, hogy nálunk nem ettél az almás pitéből, de közben istenien bedobtad, hogy otthon te nem eszel ilyesmit.
-  Hát eszem? Anyád mégse hitte el.
-  Elhitte. De ő azt is elhiszi, hogy Icuka néni egyszerűen csak elvi ellensége a sok evésnek.
-  Anyád mégis figyelmeztetett, nem is egyszer, hogy ne beszéljek mindenfélét   Mamiról,   mert   igen   derék asszony az én mostohám, örülhetek.
-  Anyám  jót akar  neked.  Ne  beszélj  rosszat sehol Icuka néniről, mert visszamondják neki.
-  Elvette tőlem az én Apumat! - kiáltott fel Lindi. -  És én vissza akarom szerezni tőle!
-  Gyerekes bosszúval csak azt fogod elérni, mondja anyám, hogy apádat is elidegeníted magadtól. Te vagy a gyöngébb, légy te az okosobb. Ne adj neki okot, hogy ellened bőszítse apádat.
Lindi  megállt, Mini  nyakához hajtotta  fejét.
-   Lehet, hogy Apu már nem is szeret?  - szipogott, és már folytak a könnyei.
-   Csacsi! Miért ne szeretne? Ha nem szeretne, akkor nem hozna neked holnap egyszerre gitárt is meg fényképezőgépet is.
-   Gyertek már, lányok! - nógatták őket az elöl haladók.

HARMADIK FEJEZET
A HARÁNYI INDIÁN ÁLLAM

1.

Icuka asszony valóban elég sokat fecsegett arról, hogy milyen nyomorban éltek a falusi tanítók a két háború között. Arról a világról neki csak hallomásból volt tudomása, de a tökhéjból főzött húslevest - apja kedvenc anekdotáját - százszor is elmondta, hogy sajnáltassa magát, s hogy a sok „népi káder" ne vethesse szemére az ő „értelmiségi" származását. A felnőttek sajnálták, a gyerekek kinevették.
Icuka asszony most is koplalt, noha volt pénze bőven, ő édesanyjára ütött, aki szenvedélyesen értett hozzá, miként kell a gyomron takarékoskodni. Icuka egyebet sem hallott tőle, mint hogy milyen „egészségtelen, sőt veszélyes annyi húst zabálni, mint ezek a büdös parasztok". Férjének azonban hiába magyarázta Icuka, hogy a vékony koszt maga az egészség, S. Marék tanácselnök szép darab disznósajtokat, hatalmas tábla abált szalonnákat ebédelt elnöki íróasztalán, kenyér helyett sóba mártogatott csípős paprikával - s mosolygott felesége önsanyargatásán.
De a gyenge koszt ellenére férfias erejű hivatali buzgalom lobogott a vékony asszonyban, s végül elterjedt a nézet, hogy az üres főzelék csak üres propaganda: Icuka otthon, titokban, bőséges naskálással kárpótolja magát a Kék Ponty kisvendéglő íztelen-zsírtalan főzelékeiért. Volt, aki sajnálta, hogy nem tud meghízni, s örökre ilyen hitvány marad.
Hogy a fejlődésben levő kamasz lány nem kap elég ennivalót, ez senkinek sem jutott eszébe Harányban, legkevésbé Icukának. Miért is keltett volna gyanút, amikor Icuka úton-útfélen lelkesen magyarázta, hogy az agyonetetett, torkos gyerekekből lesznek a túlhízott, szív- és májbajos férfiak és nők.
Az egyszerű tanítói házból más téren is szigorú elveket hozott magával. Nagyon vigyázott arra, hogy Lindi kikkel barátkozzék, s kikkel ne - „madarat tolláról, embert barátjáról", hangoztatta, hozzátéve: „mindig fölfelé barátkozzál!" Ruhára, cipőre túlontúl, kétségbeejtően vigyázni kellett. Nem helyeselte, ha ajándékokkal halmoznak el egy gyereket. „A spártai egyszerűség a jellem kovácsa", magyarázta férjének, valahányszor az meg akarta lepni valamivel imádott Lindikéjét. Icukának szenvedélye volt a takarékosság, gyönyört talált benne.
Semmi sem szerzett neki nagyobb örömet, mint az, hogy hónapról hónapra több és több pénzt rakhatott takarékba. A cifrálkodást üldöző puritánság és a felesleges pénzkiadásról való diadalmas lemondás egymást táplálták, erősítették lelkében. Ennek esett áldozatul nemcsak a „haláli" fürdőruha, és a gyerekszoba új bútora, hanem még az ötforintos Tibi csokoládé is.
Harangossal beszélgetve, Harangost oktatva megszaladt az idő, aztán még el kellett intézni ezt-azt, s mire Maréknénak megint eszébe jutott a bezárt Lindi, már jó későre járt. Sietett haza, és a sürgősségre való tekintettel nem vesztegetett időt arra, hogy a Népboltban sort álljon egy kis darab csokoládéért.
Végre hazaért. Üres volt a kamra. A nyitott ablak előtt szék.
Icuka mindent tudott. Határozott. Belülről becsukta az ablakot.

2.

Amikor Lindi két indián fiú bajtársa kíséretével hazaérkezett, már messziről látta, hogy az ablakot közben bezárták. Zárva volt a lakás ajtaja is.
-  Most jól lebőgtél - ingatta fejét Magor.
Lindi csak legyintett. Átkerült a ház túlsó oldalára. A rozzant veranda korhadozó oldalfalának egyik alsó táblája kijárt.
-  Báj, báj - intett bal kézzel a fiúknak Lindi, miközben  jobb  kézen  támaszkodva,  lábbal  hátrafelé becsúszott  a  nyíláson.  Aztán  ismét  helyére  illesztette  a táblát.
A két fiú elismerően bólintott össze. Valami kevés megint lekopott abból támadt szégyenérzetükből, hogy szó nélkül elfogadtak főnöknek egy szoknyást. Elkocogtak hazafelé.
Lindi nem volt még egyenesben. Bejut-e a szobájába? De a kulcs a zárban volt. Mami tehát észrevette a szökést, és azt hitte, hogy az ablak becsukásával kirekeszti a házból Lindit. Csakhogy korábban keljen fel az, aki egy indián főnököt át akar ejteni.
Persze, az ügynek még nincs vége. Mi lesz a folytatás? Lindi egyelőre haladékot akart nyerni. Megágyazott, lefeküdt, hogy alvást színleljen, amikor Mami hazajön. Nem kellett színlelnie, mert egy perc múlva mélyen aludt.

3.

Másnap Mami nem szólt egy szót sem. Még töprengett, mit tegyen. Nem akarta túlfeszíteni a húrt. Lindi állandóan figyelte Mami arcát, de nem tudott róla leolvasni semmit.
Délelőtt megjött Apu Veszprémből. Kivételesen ő is velük ebédelt.
-  Jó bizonyítványod jutalmául ma azt rendelsz, amit akarsz, Lindikém - harsogta Apu, de csomagot nem hozott, fényképezőgépről, gitárról nem szólt egy szót sem. Ezt is elfelejtette, akár a tavalyi bizonyítványért ígért biciklit? Nem, az nem lehet, hogy Apu azért nem hozott semmit, mert már nem szereti őt!
Lindi áhítatosan tanulmányozta az étlapot, aztán rántott csirkét rendelt. Kézbe fogta és boldogan marcangolta a csontokat. Könnyen és gyorsan vigasztalódott. Csikós tanai úr megmondta róla: „Nem tudom, mire viszi ez a gyerek az életben, de biztosan boldog lesz, mert örülni tud a könnyen elérhetőnek."
Örült Lindi annak is, hogy Mami hallgatott a tegnapi eseményekről. Állandóan Apu beszélt: a megyeszékhelyen az idegenforgalmi szervekkel arról tárgyalt, hogy a Kúphegyre autóutat építenek, s a csúcson gyönyörű kilátású teraszvendéglőt létesítenek. Lindi elszontyolodottan hallgatott. Még be sem rendezkedtek igazából az ő hegyén, máris elveszik tőlük? Ennek a barlangnak az ő számára volt egy különlegesen nagy előnye is: ott úgy találkozhatott pajtásaival, hogy senki sem látta. Mami sem Mazsit, sem Minit nem tartotta elfogadható barátnőnek. „Annak a Balári lánynak mindig csak a puccon jár az esze! Ügy öltözik, mint egy városi rossz nő!" Minit meg örökké szidja a rövid szoknyája miatt.
Apu egyre lelkesebben beszélt:
-  Bomba üzlet lesz! Tódulni fog az autós nép! Lepipáljuk Nagy-Füredet!
-  Remélem,  semmi  sem  lesz belőle!  -  szólt váratlanul Icuka, olyan szigorúan, hogy Apunak leesett az álla.
Lindi némán örvendezett a nem remélt, hatalmas szövetségesnek.
-  Azt akarod, hogy csupa huligán legyen nálunk is, akár Nagy-Füreden?  - folytatta Mami. - A gyerekek egész nap ott kuncsorognak majd a csárdánál, lesik a rossz példát a sok külfölditől. Aztán ki bír majd velük?
-  Miért? A partra nem járhatnak le most is a gyerekek? - érvelt Apu.
-  A kemping elzárt hely, ott csináljanak a sátraikban, amit akarnak - kerepelt Mami -, de egy ilyen osztályon felüli kóceráj, az maga a züllés. Hiszen folyton arról beszélünk a Tanácsban,   mit   kellene   tenni, hogy fiataljainkat igazi   kultúrára   neveljük.   Országos tapasztalat, hogy ahol nyugati nyaralók pompáznak, ott elsorvad a KISZ.
-  Nálunk nagyon jó a KISZ   -   kottyantott   közbe Lindi.
-  Csak ne az a nagyszájú Eke vezetné - szólt Mami. - Aki mindenfelé apádat rágalmazza.
-  Igazán? Hát ez nem szép tőle! - kiáltott fel Lindi, aztán még mérgesebben folytatta: - Ez disznóság! Apu, ne engedd!
Mami csendesen rámosolygott a lányra, aztán hirtelen mozdulattal homlokához tapasztotta ujjait.
-  Hű, Lindi, most   jut   eszembe,   tegnap   akartam neked venni egy tábla csokoládét, de elfelejtettem. Kárpótlásul kapsz most itt tőlem   egy   krémes   desszertet. Válassz. - Odatolta elébe a finom csokoládés készítményekkel megrakott nagy tálat.
-  Igazán? - ujjongott Lindi. Átkapta Mami nyakát, megcsókolta arcát. Aztán kivette a legnagyobb darabot, és bontani kezdte róla az ezüstpapírt. Majd váratlanul megkérdezte: - És a Derke Emilhez is elmehetek? A szavaló-előadásra?
Az apa válaszolt: - Miért ne?
-  Mami is megengedi? - nézett Lindi bal felé, legártatlanabb mosolyával.
-  Ha még egy puszit adsz neki, ő is megengedi - harsogta nagy vidáman S. Marék.
Icuka jobbra billentve odanyújtotta arcát a lánynak.
-  No, nem bánom, menj el - és nevetett. - Te kis macska.
Marékkal madarat lehetett volna fogatni, így képzelte ő el Icu és Lindi viszonyát.
-  Apu, ugye szigorúan elintézed Ekét? - ezzel kelt fel  Lindi  az  asztaltól.  -  Nagyon  szigorúan!  - Aztán Mami füléhez dugta arcát, és belesúgta: - Koszi szépen -  és elrohant.
S. Marék sugárzó arccal nézett lánya után, megfogta felesége kezét.
-  Okos asszony maga! Így kell.  Mondtam én mindig, előbb-utóbb jó barátok lesznek maguk ketten, így kell. Maguk ketten együtt az én boldogságom.
-  Hiszen  tudja,  Sándor,  én  igazán   mindent   megteszek.   Ami   ésszerű.   De  csupa  szeretetből  azért  nem szabad elrontani egy gyereket.
-  Igaza van, szívem. És addig   kell   ütni   a   vasat, amíg  meleg.  Tudja  mit,  vegye meg maga  neki  azt a fürdőancugot, amit én ígértem.
-  Azt nem! - húzta el kezét Icuka. - Már megint ez a fürdőruha. Aztán jön az arany szandál, a pirosra festett lábköröm!
-  Én csak fürdőruhát   mondtam,   édesem.   Jó,   hát ne legyen   nagyon modern meg kacér, de új legyen. Azt mondta, a régiben már nem mehet a strandra.
-  Szóval panaszkodott magának - sápadt el Icuka. -  És persze, akkor mindjárt neki van igaza! És így lesz az arany szandállal is! Meg a többivel? És mit mondanak majd az emberek! És persze elsőnek engem vesznek a szájukra, mert mindig a mostoha a hibás. És ha maga idecsődíti a Kúphegyre a léha turistákat, akkor is azt mondják majd, hogy erre is én beszéltem rá magát.
-  Drágám, hol van még az az útépítés?!
-  De maga azt is éppen úgy kierőszakolja, mint ezt a rohadt fürdőruhát!...
Az utolsó két szót Lindi is hallotta. Visszafordult az utcáról, mert a vendéglőben felejtette zekéjét. Dermedten állt most az ajtóban. „Rohadt fürdőruha." Világos, a gitárról is Mami beszélte le Aput.
S. Marék érezte a lány néma vádját. Odaintette magához, átölelte. Mivel vigasztalhatná meg anélkül, hogy fölingerelné feleségét.
-  Lindikém - jutott eszébe -, ha akarod, egyszer csinálok neked sárkányt.
-  Sárkányt?  - ámuldozott Mami.
-  Azt én nagyon értem - mondta büszkén a férj. - Ugye, Lindi?
-  Apu  csinálja  a legcsodálatosabb   sárkányokat   az egész világon - rajongott a gyerek. - Száz méterre is fölmegy, ha akarja.
-  No, no, ne túlozz!
-  Az bizonyára igen   régen   volt - pergett   Icuka nyelve. - Egy tanácselnök nem állhat oda sárkányt eregetni. Mit mondanának?  Hogy egyéb dolga sincsen?! Igaz, Sándor? Magának minden lépését figyelik, számon tartják.
Lindi reménykedőén nézett apjára. Szomorúan látta, hogy az ő egykori legjobb játszópajtása most öregesen-csöndesen sóhajt egyet. Mint akinek titkolnia kell, hogy sóhajtott.

4.

Lindi „kultúrfeladatokkal" egészítette ki az Alkotmányt, amelyet délelőtt fogalmazott meg több órai munkával. A pontokba szedett kultúrprogrammal tökéletesített írásművet fölvitte magával a barlanghoz.
A két fiú már ott serénykedett. Lajcsi egy zománcát hullató, de máskülönben kifogástalan lavórt szerelt a sárga benzinkannák csapja alá.
-  Csodálatos   összkomfort   -   dicsérte   meg  a   törzsfőnök.
-  Holnapra lesz törülközőtartó is, bátyám hoz egyet az üzemből - közölte Bélus. - De légy szíves bevenni az Alkotmányba, hogy Lajosnak tilos a lavórban a boncolásra gyűjtött békákat tartania.
-  Az Alkotmányban csak komoly dolgok vannak - utasította rendre Lindi.
A barlang bejárata fölött újabb rajzlap függött, ezzel a felirattal:

L'INDIÁNOK WIGWAMJA

-  A magyar nyelvben nincs dupla w  - kifogásolta a főnök.
-  A  régi  magyar  nyelvben volt.  Például  a Halotti beszédben. Látjátok, mik wogmuk.
Lindi határozottan emlékezett rá, hogy a Halotti beszédben v helyett u áll. Vagyunk helyett uogmuc.
-  Hagyjuk ezt most - szólt Lajcsi, a békák kórboncnoka. - Nem érdemes emiatt vitázni. Komolyabb dologról van szó. - Ünnepélyesen megköszörülte a torkát. - Kedves Lindi... azaz főnök. Igazán lehetne már valamilyen rendes indián neved, például Tollas Konty vagy ilyesmi.   Szóval  megbeszéltük  Bélussal   az  ügyedet,   és elhatároztuk,  hogy  szívvel-lélekkel melléd  állunk.
-  Köszönöm.
-  De ez nemcsak duma, hanem   tettek   is   jönnek. Indián testvérek vagyunk, s akinek ellensége valaki, az mindnyájunknak ellensége. Érted? Ellenségeinket pedig megskalpoljuk.   Zutty!   -   Lajcsi   nagyot   kanyarított   a levegőbe békanyúzó bicskájával.
-  Úgy van - kontrázott Béla. - Zutty! És tudod, ki a mi első számú ellenségünk? A te Mamid.
-  És meg is skalpoltuk őt! - sietett megelőzni Bélust a nagy fontosságú bejelentéssel Homok Lajcsi.
Lindi hátán végigfutott a hideg. Mami, úgy látszik, nem ok nélkül tiltja őt Homok Lajostól.
-  Ne hülyéskedjetek.
-  Nem hülyeség. Tessék, nézd meg.
Bevezették a barlang mélyébe. Ott madzagon függött le a mennyezetről egy rajzpapírból kivágott, püspöki sapka formájú „fejbőr", amelyről kócos lószőrök lógtak le.
-  Megskalpoltátok Rárót? - nevetett   Lindi,   megkönnyebbülten.   (Rárónak hívták Magor apjának népszerű lovacskáját.)
-  Ugyan! Nézd meg közelebbről.
Lindi kezébe vette a skalpot. A rajzlap belső oldalára piros ceruzával ezt írták föl: „Skalp, No. 1. S. Marék Icuka néni fejéről leválasztva." A két fiú combját csapkodva röhögött.
-  Pazar ötlet - ismerte el Lindi. - És remek vicc.
-  Nem viccelünk! - kiáltott Bélus, aki néhány perce erősen habozott, hogy talán Lindinek kellene csapnia a szelet. - Mi kiássuk a harci bárdot, és hadi ösvényre térünk. Kifestjük arcunkat, és...
-  Hopp! - kiáltott Lindi. - Egy szót se többet! Eszébe jutott az, amiről tegnap a  sok izgalomban megfeledkezett. Berohant a barlangba, kihozta táskáját. Föltette gyönyörű indián tollkoronáját, aztán kirakta maga elé a festékeket.
-  Hadi színek - álmélkodott   Lajcsi.   -   Vörös   és fekete. Egyik arc vörös, fekete csíkokkal, a másik fekete, vörös csíkokkal. Hogy az ellenség féljen.
-  Adsz nekem is belőle? - kérdezte Béla.
-  Tessék, használd - kínálta Lindi, aki tollait levetve buzgón kente már a vöröset arcára.
-  Szóval azt kezdtük az előbb - folytatta Béla, miután ő is mázolni kezdte az arcát -, hogy nem állunk meg a jelképes skalpnál. Lesz igazi megtorlás is. Mihelyt fölraktam a harci színeket, lelopózom hozzátok, és az ablakon át csúzlival belövöm Icuka néni nagy, szekrényes tükrét. - Előhúzta és fölmutatta a félelmetes fegyvert.
-  Nem kell a dolgot elsietni - szólt riadtan Lindi. - Egyelőre és átmenetileg... meg kell bocsátani Maminak...  Mamira esetleg  szükségünk lehet a Kúphegy megmentésében...   Majd   később   elmagyarázom.   Én különben is a nemes bosszú híve vagyok.
-  No tessék - pöfögött Lajcsi. - Így van ez a nőkkel. Egyik nap fölhergelik az embert, másnap meg nemes bosszúval akarják kiszúrni a szemét. Hogyan képzeled ezt? Micsoda vénasszonyos hápogás ez! Te vagy a híres indián főnök?
Éppen megérkezett Mini és Mazsi, és indián csatakiáltással üdvözölték a bemázolt arcokat. Hatalmas csomagokat hoztak.
-  Ebédeltél, Lindikém?
-  Meghiszem azt! Rántott csirkét, utána krémes csokoládét! - kiáltotta vidáman a főnök.
-  No tessék,  mi meg elemózsiát hozunk a  szegény éhezőnek! - mérgelődött Mazsi. - Szóval tegnap csak jártattad a szádat?!
-  Ma Apu  vendége voltam  - mentegetőzött Lindi. S igyekezett gyorsan lezárni a kínos ügyet.  - Tisztelt harcosok, nemes törzs! - tapsolt. - Lányok, fessétek föl ti is a harci színeket! Aztán foglaljatok helyet a tanácstűz körül. Felolvasom az Alkotmányt.
-  Az Alkotmány tervezetét - helyesbített szigorúan Homok-Magor.   -  Alkotmány  csak  akkor  lesz,  ha elfogadjuk.
-  Úgy van!Kérjük a főnököt, tartsa magát szigorúan a demokratikus elvekhez - tette hozzá Mazsi.
Lindi ismét fejére tette a tollkoronát, és felolvasta írásművét.

5.

A címe ez volt: Indián Alkotmány.
1.  pont. A Harányi Független Indián Állam területe a Kúphegy (indián nevén: Popokatepetl)  a hozzá tartozó  őserdővel.   Legmagasabb   pontja  a  Lindi-csúcs,   a törzsi wigwammal.
2.  pont.  A  Harányi  Független  Állam  öt  alapítója: Balári Gizella, Homok Lajos, Kotik Erzsébet, S. Marék Gerlinda  és  Varga  Béla.  Minden  indián  tagnak  joga van ünnepélyes alkalmakkor vagy rendkívüli eredmények után új nevet fölvenni.
3.  pont. Új tag csak az lehet, akit valamennyi alapító egyhangúlag, titkos szavazásban elfogad, s aki ez után kiállja az előírt indián jártassági próbát.
4.  pont. A Független Indián Állam fontos kulturális feladatot tölt be Harányban a fiatalkorú sápadtarcúak között.  Elsősorban   föllép   minden   huligánság   ellen. Nevezetesen:
a)  meginti a botrányosan viselkedőket,
b)  ismétlődés esetében megtorlást alkalmaz,
c)  szervezett rendbontók ellen kiássa a harci bárdot,
d)  a fiatalság ellen méltatlanul fellépő felnőttek ellen titkos fegyvereket vet be...
- Varga Hunor Béla harcos szólni kíván - állt föl Bélus. - Nincs olyan indián törzsünkben, aki azt merné állítani, hogy Hunor gyáva. Hunor hátát soha nem látta ellenség, Hunor ajkát soha nem hagyja el hazug szó. Hunor mindig dicsőséggel járt a hadi ösvényen. Hunor mokasszinja bátran belegázol tűzbe és vízbe, ha az ellenség skalpját kell megszerezni. Hu! Hu! Nagyon helyeslem az Alkotmány 4/d pontját, amely szerint a testvéreinket bántalmazó felnőttek ellen titkos fegyvert kell alkalmazni. Ezért javaslom, bízzon meg a törzs, hogy csúzlimmal lőjem be Icuka Mami vigvamjában a toalett-tükröt. Remélem, most már a főnök is egyetért ezzel a férfias tervvel, és nem fog vénasszonyos siránkozással üldözőjének védelmére kelni. Máskülönben azt fogjuk hinni, hogy tegnap a főnök csak áltatott bennünket a sanyargatásáról előadott történettel; és ha így van, kérdem, méltó-e a főnöki tisztségre? Hu! Várom a főnök válaszát. - Leült.
Izgalmas várakozás következett. Lindinek csak most, későn jutott eszébe, hogy a bezáratása idején kiagyalt 4/d paragrafust bizony ki kellett volna hagyni az Alkotmányból. Most már meg kellett védelmeznie a törvényt, Mamit s önmagát, saját igazságát és főnökségét is.
-  Lindi  főnök, más  néven Tollas  Konty válaszolni kíván.  Hu! - kezdte.  -  Hunor testvérem úgy beszélt a lindiánok főnökéről, mintha egy irokéz kutyáról lenne szó, akinek igazsága kétágú, mint a kígyó nyelve. Testvéreim! A törvény az törvény. De az indiánokat nemcsak a vitézség jellemzi, hanem a bölcs megfontolás is. Mit érsz el, ha titokban betörsz egy tükröt? Ennek csak akkor van értelme, ha a kőre papírt kötsz, s ráírod: ez Varga Béla bosszúja Lindi bezáratásáért. Akkor ennek az  a következménye,  hogy  apádnak  meg  kell  fizetnie a tükör árát, ezért elhúzza a nótádat, de alaposan, azonkívül feloszlatják törzsünket, és kiűznek bennünket az indián paradicsomból. Magunk ellen ingereljük nemcsak a Tanácsot, hanem Mamit is, aki mindent el tud érni, amit csak akar. Ezzel szemben most ő az egyetlen, aki akaratlanul is megmentheti nekünk ezt a vigvamot! - És részletesen elmesélte, milyen veszély   fenyegeti   tanyájukat. Mami most ellene van a tervnek, de ha megtudja, hogy az ő tükrének betörői tanyáznak a Lindi-csúcson, akkor éppen hogy sürgetni fogja, hogy építsenek ide utat és vendéglőt.
Az érvek hatottak. Lindi fölemelte hangját:
-  Mosolyogtatok rajtam, amikor nemes bosszúról beszéltem.  Ne  feledjétek,  Winnetou  is  a  nemes   bosszú embere volt.   Hogy  mi  az  én  nemes  bosszúm?  Mami gyűlöli a gyerekeket, mert szerinte mindnyájan huligánok vagyunk. Mutassuk meg neki, az egész falunak, az egész világnak, hogy mi olyan galeri vagyunk, amely a huligánság ellen harcol. Ne   tükröket   törjünk,   hanem szolgáltassunk alkotó, jó példát, és javítsuk meg azokat a  társainkat,    akik   magatartásukkal   mindnyájunknak ártanak.  Szólottam.  Hu!
-  Jól van, Lindi - súgta oda boldogan Mini. - Apád büszke lehet rád. Lesz is!
Lindi leült, és emelt fővel nézett körül. Törzsi méretű lelkesedés tört ki. Mazsi felugrott, és indián táncot járt. Teljes mértékben átérezte, hogy a nő főnök magas rangú szónoklata az egész fehér női nem sikere! A fiúk karjukat lóbálták, mintha tomahawkjukat dobálnák a levegőbe. Fölváltva ezt üvöltöttek:
-  Aki nem hallgat ránk,  azt mind megskalpoljuk! Hu! Hu!
-  Mi leszünk a harányi indiánok - lelkesedett Mini.
-  Tollas Konty, rendeld el, hogy három napig mindenki köteles napozni   idefönn, és akkor   mindnyájan igazi rézbőrűek leszünk - indítványozta Lajcsi.
Lindi méltóságosan leintette:
-  Nem a bőr színe teszi az indiánt, hanem a szabadság és az igazság szeretete, a lovagiasság és a bátorság !
-  Úgy van - helyeselt Bélus, és igyekezett „elbűvölően" nézni a lány főnökre. Nem először. Amióta Lindi az Alkotmány felolvasásába kezdett, mereven csak őt bámulta, s az volt az érzése, hogy Lindi észrevette és elfogadja csodálatát.
Most azonban a főnök tekintete elrévedezett. Mereven figyelt egy pontra, a Gizella-liget irányában. Béla is odanézett, aztán elkapta Lindi tekintetét. A főnök rákacsintott.
-  Egy pillanatra felfüggesztem a gyűlést - mondotta. -   A   csúzliügyben    szeretnék   négyszemközt   beszélni Bélussal. - Máris indult a barlang felé.
A szólított fiú fölpattant. Rögtön kitalálta, hogy a csúzli csak ürügy. Remegő izgalommal lépett be a barlangba. Ott Lindi a fiú füléhez hajolt:
-  Vigyázz! Itt van az ellenség   kéme.   A   Gizella-ligetben, két páros fenyőtörzs mögött lapul, kissé jobbra a Fényes-hegy irányától. Ártalmatlanná   kell   tennünk. Te most kimégy, bejelented, hogy én rosszul érzem magamat, és te olvasod tovább az Alkotmányt. Én ezalatt a kém hátába kerülök.  Amikor ott fölállok,  abban a pillanatban te egyenesen felém rohansz, és két oldalról csapunk le az ellenségre. Vigyázz, ne áruld el magadat. A kém gyanút ne fogjon.
Béla elfoglalta helyét a tanácstűznél, és folytatta az Alkotmány felolvasását:
Negyedik e) pont. Kulturális feladatunk az is, hogy az állatokat és a növényeket védelmezzük, pusztítás vagy kínzás ellen.
5.  pont. Minden  kulturális teendő esetében a teljes tűztanács  hoz  döntést,   szótöbbséggel.   Az   elhatározás végrehajtásáról a főnök gondoskodik.
6.  pont. A főnök parancsait minden tag köteles vita nélkül végrehajtani.
Bélus lassan, tagoltan olvasott, minduntalan fölnézett, hol erre, hol arra, mintha a többiek arcát figyelné. Abban a pillanatban, amikor Lindi, aki láthatatlanul negyed kört kúszott a plató alatt, Hu! kiáltással hirtelen fölemelkedett, Béla is fölugrott. Elhajította a kezében tartott papírlapokat.
-  Hu! - harsogta. - Utánam, indiánok!
A kémnek annyi ideje sem volt, hogy fölegyenesedjék. Tápászkodás közben Lindi hátulról elkapta két lábát. Földre zuhantak mind a ketten. Ekkor már ott térdelt Bélus, vállánál fogva földhöz szorította az ellenséget, majd a többiek segítségével hátracsavarta és megkötözte két kezét.
Mindnyájan ismerték a kémet. Botola Józsi volt, Harangos A csapatának kapusa.
Lindi főnökhöz illő eréllyel intézkedett. Botolát egy fához kötözték, ülő helyzetben.
-  Így  kell  megvárnod,  amíg  sorsod   beteljesedik  - mondta  Lindi.  - Mi  fejezzük  be  alkotmányozó  munkánkat.
Fennkölt hangulatban hallgatták meg és fogadták el a még hátralevő négy törvényszakaszt:
7.    pont. A Harányi Független Indián Állam területéért  minden  indián  körömszakadtáig  és   utolsó  csepp véréig köteles  harcolni.
8.  pont.   A   Harányi   Indián   Állammal   kapcsolatos minden kérdés halálos titok. Senki előtt a leghalványabb célzást sem  szabad elejteni róluk, kivéve ha a törzsi gyűlés erre engedélyt vagy parancsot ad.
9.  pont. Aki az Alkotmány ellen vét, azt a bírósággá átminősült törzsi értekezlet kínzócölöphöz köttetheti.
10.   pont.  Ha az elítélt a kínzásokat indián hősiességgel kiállja, újból az Állam teljes jogú tagjává válik. Ellenkező   esetben   a   bíróság   bizonyos   időre  korlátolt jogú taggá fokozza le.
-  Most pedig - állt föl a főnök az Alkotmány elfogadása után - megkezdjük az ellenség kínvallatását. Bélus, te kérdezd ki!
Körülvették Botola Józsit, aki eddig ide-oda rángatózott, hogy kiszabadítsa magát a fájdalmas kötésből, de most mozdulatlanná merevedett, és - ahogyan indián könyvekben olvasta - igyekezett megvetően nézni az ellenség szemébe.
-  Irokéz kutya! Miért jöttél ide? Coyota eb! Hogyan találtad meg az utat? Hitvány hiéna! Mit akartál? Ki küldött ide?  - hangzottak el egymás után Bélus kérdései.
A fogoly összeszorította ajkát, és nem felelt.
-  Hé, te Józsi - tört ki végül a vallató -, nem félsz, hogy nagyon kihúzod a lutrit?
Botola erre megszólalt:
-  Én csak hatodikos vagyok,   nekem   dicsőség   az, hogy öt  nyolcadikos  együttes  erővel  küzd  ellenem.  - Ezzel megint összeszorította száját, és fölfelé nézett.
Bélus tanácstalanul fordult a főnökhöz:
-  Feloldozom, és egyedül harcolok vele. Jó?
Lindi fejét rázta. Félretolta Bélust, és leguggolt, szemközt az ellenséggel.
-  Sápadtarcú testvérem jól beszélt - kezdte.
-  Nem vagyok   sápadtarcú  - tiltakozott   Józsi.   - Vagyok én is olyan indián, mint te - tette hozzá dacosan. De szeme közben majd kiesett, úgy bámulta irigykedve Lindi csodálatos tollkoronáját.
A főnök észrevette, és ehhez szabta taktikáját.
-  Tehát a Zsani indiánok kéme vagy?  - kérdezte szigorúan.
A fiú nem felelt.
-  A Zsani indiánok hitvány cenkek, szibarita vázak, szaladós   nyulak  -  mondotta  Lindi,  emelt  hangon.   - A tüzes víz és a kerek labda elsatnyult rabjai, akik semmivel sem szolgálják embertársaik hasznát, csak ártanak mindenkinek. A Zsani indiánok gaztettei miatt gyalázzák a sápadtarcú felnőttek az egész   indián   ifjúságot. Szégyelljétek magatokat! - Fölállt, és megvetően elfordult.
Botola József eddig el volt bűvölve személyének fontosságától, de még inkább attól, hogy az ékes tollazatú lány leguggolva egészen az ő képe elé tolta szép arcát. Nem kívánta, hogy megint Varga kezdje vallatni.
-  Lindi - szólt bizonytalanul.
-  Tollas Konty a nevem,  és a hadi  ösvényen  járó lindiánok alkotmányosan megválasztott főnöke vagyok - fordult vissza Lindi a fogoly felé. - Mi nem vagyunk galeri, se banda! Mi nem vagyunk akármilyen indiánok. A lindiánok a szabadságért és az igazságért harcolnak. Jelszavunk lovagiasság és bátorság. Mi becsületet akarunk szerezni a harányi ifjúságnak. Mi jót akarunk mindenkinek, mi nem kegyetlenkedünk.
-  De engem máris kínzófához kötöttetek - szólt közbe Józsi. - Öten egy ellen!
-  Eloldozunk,  ha  teljesíted  föltételeinket.
-  Indián harcos nem alkuszik az ellenséggel. Rajta, vágjátok belém tomahawkjaitokat! - szólt hősies hanghordozással a fogoly.
De a főnök éles füle meghallotta hangjában a nyugtalan remegést. Kemény határozottsággal így szólt:
-  Nem akarunk alkudozni veled. Magad döntőd el, mi legyen a sorsod. De most felszólítalak, hogy ha valóban tagja vagy a Zsani indiánok törzsének, akkor add elő itt nekünk, milyen a ti alkotmányotok, mik a céljaitok, miért harcoltok, miért küldtek ide téged? Nem kell azonnal felelned, öt perc gondolkozási időt adunk. - Lindi fölegyenesedett, és intett a többieknek, hogy hagyják magára a megkötözött ellenséget. - Mazsi, nézd az órát. Mi meg tanácskozzunk, hogy mi legyen a sorsa a fogolynak, ha kitart megátalkodottságában. Nem tartott öt percig, Józsi megszólalt:
-  Tollas Konty! Nagy Főnök!
Odamentek, körülvették.
-  Mielőtt  szólnál,  mondd  meg  az  indián  nevedet.
-  Nincsen nevem, nincsen arcom - suttogta szégyenkezve a megkötözött fiú. - Vallomást akarok tenni, de előbb oldjátok el kötelékeimet. Azt akarom, hogy szabadon valljak, és fejem egy magasságban legyen a tietekével. Csak úgy beszélek.
-  Oldjátok el - intett Lindi a két fiúnak. - De álljatok készen a háta mögött. Hátha szökni akar.
-  Nem akarok szökni - mondta önérzetesen Józsi. Fölállt,   és  megdörzsölte  csuklóján   a   kötél   nyomát. Aztán kihúzta magát, és hátravetett fejjel, erős hangon beszélni kezdett:  - Lindiánok, halljátok Labdaelkapó Mancs szavát. Harangos, a Zsani indiánok főnöke küldött Varga Bélus után, hogy tudjam meg, hova jár, és hogy valóban olyan ügyetlen-e, hogy nem képes kinyomozni Mini erdei vigvamjának helyét.
-  Te, elhallgass! - szólt fenyegetően Béla.
-  Csak beszélj! - biztatta Lindi.
-  Könnyű volt  Bélát követnem, mert nem valami nagy indián harcos - bátorodott föl Józsi. - Egyszer se nézett hátra, nem is sejtette, hogy a sarkában vagyok. Jó fél órája hasalok itt, s hallgatom, hogy mit beszéltek.
Lindi nem állhatta meg, hogy büszkén meg ne kérdezze:
-  Hogy beszéltem?
-  Tollas Konty szava kedves lehet a Nagy Manitóba előtt is - bólintott komor elismeréssel a fogoly. A hízelgő dicséret hallatára Varga Bélus szívét összeszorította a féltékenység. - És   meg   kell   vallanom, hogy irigységgel gondolok a lindiánokra, akiknek olyan bölcs és ékes szavú főnökük van, mint Tollas Konty. Nem tagadom, hogy úgy, mint Bélus és Lajcsi, én is elégedetlen vagyok a Zsani indiánok tevékenységével és modorával.
-  Különösen a főnök modorával - mormogta Lajcsi.
-  Ne  zavarjátok   Labdaelkapó   Mancs   beszédét    - szólt Lindi.
Botola Jóskát végleg megindította, hogy a lindiánok csinos főnöke elismerte az ő indián nevét. Tudta, hogy indián csak dicső tett után választhat magának új nevet. Meg is mondta:
-  Ha ti elismeritek új nevemet, ez annyit jelent, hogy nem tartotok álnok prérikígyónak. Nem tehettem egyebet, Harangos parancsának engedelmeskednem   kellett. Én szívesebben lennék lindián, de ez ...
-  Jelentést teszel Zsaninak arról, hogy hol a tanyánk, és hogy mit láttál itt? - vágott közbe éles hangon a főnök.
-  Nem! Soha! - szólt harsányan Józsi.
A főnök előrehajolt, és szemét Józsi szemébe fúrta. Lassan, hangsúlyozottan, lélegzetelállító nyomatékkal kérdezte meg:
-  Nem akarod fölvételedet kérni a lindián törzsbe? Józsi  szomorúan megrázta fejét.
-  Sasból nem lesz galamb, a gyík mindig gyík marad. A törvény parancsa az, hogy ha egyszer a Zsani törzs tagja lettem... nem vethetem le bőrömet, mint a kígyó.
-  Hohó, ez nem áll - lépett elő Bélus. - Mi is átléptünk  ide.  Nem  követtünk  el árulást.  Azt akarjuk, hogy minden jó érzésű harányi indián csatlakozzék hozzánk.  Mert be akarjuk  bizonyítani,  hogy nálunk  a  jó érzésű  fiatalok  vannak  többségben,  s  Harangos  végül néhányadmagával  marad.
Józsi fejét rázta.
-  Szerencsétlen! - lépett közelebb Lindi. - Ha észreveszed, hogy eltévesztetted az utat, nem visszamész az elágazáshoz, és jó útra térsz? Betyárbecsületből megmaradni a rosszban, ez butaság! Józsi fejét rázta.
-  Nem követhetlek benneteket az ösvényen. Könnyítettem szívemen, megmondtam, hogy becsülöm a lindiánok Főnökét és törvényét, most végezzetek velem. Ne kíméljetek! Hu! Meglátjátok,   Labdaelfogó   Mancs dalolva fogja állni a kínzásokat. És inkább meghal, de nem választ új hitet. Hu!
-  Megálljatok! - kiáltott Lindi. - Winnetout olvastad? Az apacsok nagy és ifjú főnöke is elhagyta ősei hitét, mert jobb meggyőződésre jutott, és csatlakozott Old Shatterhandhoz, a nagy fehér vadászhoz. Igaz?
-  Úgy van!  -   helyeseltek a lindiánok főnöküknek, akinek érvei fürgébbek voltak a jávorszarvasnál.
-  Igazad van - adta meg magát Józsi. - Winnetou sem volt áruló. Tollas Konty meggyőzött. Hát... bevesztek... a buliba?
-  Ha megálltad a próbát, de előbb megesküszöl a titokra   -   nyújtott kezet Lindi a jó útra térített ellenségnek.
-  Én azt mondom - lépett elő Mazsi -, hogy Labdaelfogó Mancs megállta a próbát a kínzófánál. Bocsássuk esküre.
Miután Labdaelfogó Manccsal elszívták a békepipát, Mazsi föltette a kérdést: nem kellene-e újabb tagokkal erősíteni az ellenség környékezte Lindi-csúcs seregét.
-  Gondolsz valakire? - kérdezte Lindi.
-  Bukor Lacit ajánlom - vágta ki Mazsi.
-  Remek! - kiáltotta Magor Lajcsi.
-  Szó sem lehet róla - ellenezte Hunor Béla.
A két lány beérte egy gúnyosan elnyújtott: ááááá-val.
-  Olyan csinos fiú - szónokolt Mazsi. - És mindig bársony nyakkendőt visel.
Lindi szigorú szóval fordult Mazsihoz:
-  A csinosság  nem  indián  erény.  A bársony nyakkendő meg éppen hiba. Jampecviselet.
-  Nem jampec! Azért hordja, mert költő   -   érvelt Mazsi.
-  Csikós tanár úr megdicsérte a verseit - emlékeztetett Lajcsi.
Lindi  főnökhöz illően  összeráncolta homlokát, hosszan a tűzbe bámult, azután meghozta döntését:
-  Mivel úgy látom, hogy Bukor Laci személyét illetően a törzs tagjainak véleménye megoszlik, én magam fogom   a   kérdést  tanulmányozni,   azután   előterjesztést teszek, és úgy döntünk. Hu!

NEGYEDIK FEJEZET
BUKOR LACI KIÜTI A VEZÉRT

1.

Harány legszebb háza Harangos Jánosé volt. A hagyományos, nádfedelű, köríves tornácú parasztházat nemrég modernné alakíttatta át. Padlásából emelet lett, körbefutó erkéllyel, terasszal, amelyet a tornác boltíves oszlopai tartottak. Szépen fugázott, álódon kőburkolat szegélyezte az érdes fehér falak alját és sarkait. Volt táji jellegű cifra kapu, hangulatos kerekes kút, körpad az eperfa alatt - pontosan olyan volt a ház, amilyentől okvetlenül mámorba esik manapság minden, a nagyvárosi zajtól és hercehurcától elkeseredett szív.
- Hogyan lehetne egy ilyen tündéri nyaralóhoz jutni?! - sóhajtozott fennen a ház megtekintése után az elkeseredett szívből szóló száj, ha a kettőhöz tömött zseb is tartozott.
Harangos János rendelkezésre állt. Tanáccsal, tervvel, útmutatással, közvetítéssel. S végül mint építő iparos is. Szívességet tett mindenkinek, eladónak és vevőnek, és keresett rajta szépen.
Harány mostani újjáépítője mint levente ment el nyugatra 1944-ben. Tíz év múlva érkezett haza, nagyvonalúan nagyvárosi, családos fiatalemberként. Beköltözött a hátsó szobába özvegy apjához.
Akkoriban kezdték faházakkal beszórni a harányi tópartot. Harangos, aki nyugaton kitanulta a kőműves- és ácsmesterséget, kitűnő építésvezetőnek bizonyult. Megcsinálta a tervet, megszervezte a munkát, megszerezte az engedélyt és az építőanyagokat, és gyorsabban épített, mint akárki más. Aranyat érő ember volt egy községben, amely - a maga szerény, falusias eszközeivel - éppen fürdőhellyé akart lenni. Egyszer csak iparengedélyt is szerzett, hamarosan a szomszéd községekbe is hívták építeni, s a helybeli tanácsnál büszke mosollyal vették tudomásul, hogy Harangos idegenben „jobban megnyomja a ceruzát", mert így olcsón dolgozhat Harányban.
A krajcáros nyaralókat felváltották az autósok, s azok között sokan voltak a romantikusok. Divat lett roggyant falusi viskók megvásárlása, amelyekre ráillett a nóta: „Nádfedeles kicsi ház..." Harangos nem győzte rábeszélni polgártársait: adják el jó pénzen vityillóikat a meghőbölyödött pestieknek, csak gyorsan, mielőtt azok is rájönnek, hogy a zsúptető és a vályogfal nem csupa öröm. Aztán a gazdák sorra fölépítették - Harangos közreműködésével - cseréptetős, fürdőszobás, parkettás, garázsos új tégla lakóházaikat.

2.

A mennyezet nélküli, hangulatos emeleti szobákat Harangos nyáron olyan fürdőzőknek adta bérbe, akiknek egyelőre még nem volt saját zsúptetejű házuk Harányban. Az idén már tavasz elején szerzett fizető lakót, egy pesti diákot, akit - valamilyen botrányos előzmények után - ide írattak be, a harányi általános iskolába.
A fiú szülei az élelmiszerszakmában dolgoztak. Télen egy pesti Zöldért-boltot vezettek, s annak filléres hasznaiból gyűjtögették az ezreseket, nyáron pedig Nagy-Füreden forgalmaztak nehéz tízezreket, „maszek" szezonüzletükben. Harangos örömmel vette fel velük a kapcsolatot, mert úgy látta, tanulni lehet tőlük.
A csendes, magába vonult gyerekkel nem volt baj. Csikós tanár foglalkozott vele magánórákon, s mintha csodákat művelt volna, a fiú - Bukor Laci - akit Pesten iskolakerülés, botrányos viselkedés és miegyéb miatt kicsaptak, eltanácsoltak, megbuktattak - itt szorgalmasan tanult, egyre csak tanult. Csikós Márton azt állította, hogy ha nem márciusban, hanem már szeptemberben kezébe kapja a gyereket, év végére négyesrendűt faragott volna belőle.
Harangos úgy viselkedett, mint akit a tanulmányi sikerből is rész illet, mintha szüksége lenne arra, hogy még többet beszéljenek róla a faluban. Harangost ugyanis a tanácsházán többet dicsérték, mint általában a faluban. Persze volt erre magyarázat: a közösség több hasznát látta a buzgó és ügyes építőmesternek, mint az egyes ember, aki nem az eredményt nézi, hanem inkább a sikert irigyli.
Senki sem kelhetett versenyre Harangos János tetteinek, de főként szavainak lendületével. „Én nyugatról jöttem haza a szocializmust építeni" - hangoztatta lépten-nyomon, büszkén, s ilyenre valóban kevés példa volt a környéken, de még talán az országban is. „Ezt mind én építettem" - mutatott körül szónokias lendülettel - és ez jórészt igaz volt. Harangos tudta jól, hogy mikor kell szóval vagy apró figyelmességgel kedveskedni, közügyekben az erszénybe nyúlni. Adott a vietnami gyerekeknek, adott a harányi napközi otthonra is, olcsó fát, téglát, fuvart. S amikor dicsérték az ilyesmiért, ügyes szerénykedéssel szabadkozott: „A szocializmust építem, elvtársam!"

3.

Zsani, Harangos egyetlen fiacskája, a neves harányi bandavezér, még Düsseldorfban született, és talán ennek emlékére viselte szokatlan keresztnevét. Zsani, anélkül hogy erre példát látott volna, bámulatosan biztos ösztönnel alakította ki magából az elkényeztetett, züllésre hajlamos „úrifiú" típusát. Tanulásban gyenge volt, futballban kiváló. Elsőnek kapott a faluban kisrádiót, gitárt, magnót, kerékpárt - elsőnek rontott el, dobott el mindent. Apja buzgalma hatástalan maradt rá. Rossz példáit sem követte. Apja egy Horthy-korszakbeli nyalka szolgabíró külsejével nyargalászott - zergetollas kalap, térdnadrág, szarvasbőr kabát, sárga csizma -, pedig nem lóháton járt, hanem türkizkék Skodán. Zsani fia ellenben mesteri tökélyre emelte a topisságot. Ha új cipőt kapott, addig futballozott benne, amíg csukásra nyílt a szája, új nadrágját zsilettpengével készítette ki, állig érő fekete pulóverének szélei rojtosak, hajlatai lyukasak voltak. Bozontos haj díszét hevesen irigyelte a huligánabb hajlamú helybeli ifjúság, de Harangost kivéve egyetlen szülő sem tűrt meg effajta „tetűboglyát" gyermeke koponyáján.
Zsaninak tilos volt Lacit háborgatnia, de nem a tilalom, hanem csak a kosztosfiú elzárkózása akadályozta meg eddig abban, hogy üres óráinak egy részét ne töltse az emeleti szobában. Ma azonban mégis beállított Lacihoz, kopogtatás nélkül.
-  Szia! Igaz, hogy itt maradsz vakációra?
-  Lehet - felelte Laci hűvösen, könyvéből fölnézve.
-  Akarod-e, hogy bevegyünk a galeribe? - Laci nem válaszolt, elgondolkozva nézett ki az ablakon. - Előre jelzem,  nem  lesz könnyű, a srácok pipák  rád, amiért senkivel sem barátkozol. De én mondtam nekik, hogy éjjel-nappal tanulsz, mert nyilván hülye vagy.
-  Kedves tőled.
-  De   nyáron csak nem fogod a könyveket   bújni? Tudsz ballal is? Akkor lenne helyed a fociban. - Zsani közben babrálni kezdte Laci kofferének lakatját.
-  Ne fáradj vele, zárva van - jegyezte meg gőgösen Laci.
-  Rúgtál már valaha lasztiba? Nehogy aztán lebőgjek veled! - Zsani szaftos káromkodással fejezte be.
-  Ezt a hangot nem szeretem - jegyezte meg Laci.
-  Férfias játékhoz férfias modor illik.
-  Nem szeretem az ordítós játékot.
-  Mit adod a finomat. Hiszen kicsaptak, tudom.
Bukor Laci nem felelt. Amióta Csikós tanár úr megfordította az életét, annyira röstellte múltját és azzal együtt családi körülményeit, hogy nem is tudott róluk beszélni. De ez a teljes tartózkodás, éppen ez izgatta Zsanit.
-  Mondok jobbat - szólt hangnemet változtatva. - Ma délután piálni megyünk. Beszállsz?
-  Fiataloknak nem adnak italt.
-  Hülye. Nem kocsmába megyünk. Pincébe. - Büszkén hátravágta fejét. - Lopni!
-  Lehet,  hogy megvetsz,  de lopni  sem  szeretek - szólt makacs egyhangúsággal Laci.
-  Állati - csóválta fejét Zsani. - Ne félj, nem igazi lopás. Csak a saját présházunkból. Nagypapa a szőlőben vacakol, nyitva a pinceajtó, üveg is van, veszélytelen. És irtó jó hecc.
-  Nem szeretem az ilyesmit - biggyesztette el ajkát Laci. - De a focit megpróbálhatom. Kétlábas hátvéd vagyok.
-  Ne beszélj! Hol tanultál?
-  Rongylabdával, falon.
-  Csakis. Az az igazi!

4.

Reggel együtt mentek a futballpályának használt régi vásártérre. Mihelyt kiléptek a cifra kapun, Zsani átszaladt a széles főutca túlsó oldalára, és onnan ívelt passzal küldte a labdát Laci elé. Laci talppal állította meg, és belső rüszttel igen pontos zsinórlabdát tálalt - az éppen arra robogó két autó között - társa elé. Ez nem lehetett véletlen. Laci nagyon tud - állapította meg magában Zsani.
Így, játszva futottak a térig, ahol egész sereg fiú várta már  őket.   Zsani   magához  intette   „haver"-jeit.   Súgva adta az utasítást, hogy Lacit le kell égetni, másképpen nagyon nagy fiú lesz, s nem lehet majd vele bírni. Azután Botola Józsit szólította.
-  Eredmény? - kérdezte tőle súgva.
-  Semmi. Egész nap a sarkában voltam - mondta el Józsi a kitervelt hazugságot -, de nem volt semmi érdekes.
-  Folytatni   a   figyelést!   -   adta ki a parancsot a vezér.
-  Most köp be - aggodalmaskodott a távolból Lajcsi.
-  Ne félj. Józsi klassz kis kölyök - igyekezett önmagát is megnyugtatni a Varga fiú.
Közben megalakult a két csapat. Lacit tiltakozása ellenére balszélsőnek állították be a B csapatban, amely homlokára kötött zsebkendővel különböztette meg magát az A-tól. A balszél kiválóan alkalmas hely arra, hogy valaki ne kapjon labdát csapatának tagjaitól. Zsani azonkívül az A csapat két védőjátékosának is lelkére kötötte, hogy „lógjanak" Bukoron.
De hát nem minden leadás pontos. Zsani szöktetni akarta az A csapat jobbszélsőjét, de rövidet adott. Laci kiugrott, fejjel maga elé ütötte a labdát, s ezzel jó három méter előnyt szerzett az őt „fogó" védőjátékosok előtt. Vitte a labdát, ügyes kis pöccintésekkel. Botola Józsi, a kapus kifutott, mit is tehetett volna, Laci egy testcsellel elhúzott mellette, üres volt a kapu, de balról, nehéz szögből kellett volna lőnie. Ekkor meglátta, hogy középről jobb felé kanyarodik Homok Lajcsi, és fedezetlenül kerül az üres kapu elé. Belsővel simán odagurította neki a bőrt, majd megállt, várta, amíg Lajcsi belövi a gólt. Aztán mozdult csak, kezét nyújtotta a gólszerzőnek, s máris indult vissza a középre, kezdéshez.
Olyan ritka csatárnak, aki nem önző, hanem a kapu előtt, gólhelyzetben is leadja a lasztit, szívesen passzol mindenki. A B csapat egyszerre megfeledkezett Harangos Zsani taktikai utasításairól, és pompás összjátékkal hamarosan 3: 0 arányú vezetésre tett szert.
-  Félidő, pihenés! - vezényelt Harangos. Aztán nekirontott Homok Lajcsinak:
-  Az anyád hétszentségét, megmondtam, hogy ne adj labdát Bukornakl
-  Ne szidd az anyámat l Bukorral élvezet játszani.
-  Majd élvezetből úgy megrúglak... - és folyt a trágár átkozódás Harangosból.
Rohant a következőhöz, és azzal is kiabálni kezdett. Amikor tavaly a banda összeverődött, a fiúk eleinte utálkoztak, hogy Zsani mindig ilyen mocskos szájú, de végül megszokták; voltak is néhányan, akik a tiltakozót nyomban gúnyolni kezdték: „Mi az, kisasszony?" Végül úgy beletörődtek az útszéli hangba, hogy már észre sem vették, amikor szíre-szóra ők maguk is szidni kezdték társuk anyját, otromba jelzők kíséretében.
A csapatok a pálya sarkába vonultak, leheveredtek a gyepre, vagy felültek a meszelt korlátra, és lábukat lógázták. Menő Fred kihúzott táskájából két palackot. Az egyiket Zsani kezébe nyomta, a másikból nagyot húzott, azután átadta Lacinak.
-  Bor.
-  Nem iszom - rázta meg fejét Laci.
-  Mi az? Utálsz utánam inni? - kérdezte fenyegetően Fred.
-  Veled semmi bajom. A bort utálom. Nem bírom.
-  Nem bírod?   -   vicsorított Zsani. - Tegnap még nem mondtad. A mi borunk. Tegnapról maradt. Finnyáskodol?
-  Nem bírom a bort - ismételte meg csökönyösen Laci.
-  Varga Bélus sem bírja, mégis annyit vedelt tegnap, hogy hazafelé egész úton rókázott.
Harsány nevetés támadt. Bélus kissé zölden gubbasztott a csoport szélén, egy cövek mellett.
-  Mi az, összecsináltad magad? - ugratták.
-  Azért ma is iszol, mi? - nyújtotta a flaskát Zsani.
-  Ma nem - nyöszörgőit Bélus, esdeklően.
-  A nyakadba öntőm az adagodat - közeledett hozzá fenyegetően Zsani. - Te... - néhány ocsmány szóval fejezte be.
Bélus megfogta a palack nyakát, előbb védekezően, majd engedelmesen húzta a szája felé. Óvatosan mímelte az ivást, elég ügyetlenül; Zsani hirtelen mozdulattal fölütötte az üveg fenekét, mire a palack szája nagyot koccant Bélus fogain, a bor szája mellé loccsant, és lefolyt nyakába. Röhögtek.
-  Mit izéltek - ugrott fel Bélus.
Valaki a háta mögé kuporodott. Bélust mellbe lökték, hanyatt buktatták. Zsani ott termett, és rátérdelt a mellére:
-  Vigyázz magadra! Gyanús vagy nekem!
-  Mi bajod velem? - nyögte Bélus. Fészkelődött, de képtelen volt mozdulni, Zsani a mellén térdelt, és keményen fogta két csuklóját. A meggyötört fiú arcához hajolt, úgy sziszegte:
-  Te áruló! Nyomozás   ürügye   alatt   rámentél a lányokra, és előttem csak sumákolsz?!
Bélus nem felelt. Olyan undort érzett Zsani iránt, hogy most, ha kínzócölöphöz kötteti, akkor sem árul el semmit.
-  Nem beszélsz? - nehezedett rá még jobban Zsani.
-  Mindenki előtt? - próbált haladékot szerezni Béla.
-  Ha meccs után nem mondasz el mindent, kiköttetlek - mondta Zsani halkan.
-  Jó, jó, csak eressz el.
Lassan emelkedett föl Zsani, közben még öklével fenyegette a fiút.
„Soha" - gondolta dacosan Bélus, miközben talpra szökkent. Törte a fejét, hogyan szabaduljon a csávából.
Zsani odaballagott a többiekhez. Ott szájról szájra járt a boros palack.
-  Bukor nem iszik - jelentette Fred, válogatott jelzők kíséretében.
Laci nem titkolt undorral, félig elfordultan állt.
Cifra megszólítás után Zsani ezzel fordult hozzá:
-  Neked tulajdonképpen lányok közt lenne a helyed, te... házi!
-  Sajnos, a lányok közt is elég sok a mocskos szájú - felelte az, vállat vonva. - Akinek tetszik az ilyen huligán, amilyen te vagy. Focizunk még?
-  Úgy? Huligán? Azt mondod? Hát talán rólam írtad ezt a verset? - kiáltott Zsani. - Ide figyeljetek! - Papírt húzott elő nadrágzsebéből,   és   ágálva, szavalás-szerűen olvasta:

Fekete lakkcipő, piros sál,
a sok huligán mit csinál?

Laci neki akart ugrani, de ketten lefogták, aztán még ketten léptek oda, hogy segítsenek tartani.
-  Halljuk! Halljuk! Zsani tovább szavalt:

Hosszú a hajuk, vállig ér,
az ő szavuk semmit sem ér.
Jön egy krapek, megijed ...

Zsani leeresztette a papírt, odalépett Laci elé, és arcát arca elé tolta:
-  No, krapek, megijedtél?
-  Nem félek tőled. Még akkor sem, ha öten jöttök ellenem.
-  Eresszétek el - szólt Zsani a négy fiúra. Farkasszemet néztek.
-  Elloptad a versemet a fiókomból - szólt Laci halkan, megvetően. - Nem szégyelled magad?
-  Szégyelld te!
-  Tolvaj huligán!
-  Huligán az anyád hétszentséges...
A hosszú és cifra káromkodás hirtelen csuklással félbeszakadt. Laci ököllel állon vágta Zsanit; a bandavezér lezuhant a földre, és fekve maradt. Csatlósai fenyegetően kiabáltak, öklüket rázták. Laci hátrább szökkent, és ökölvívó állásba helyezkedett:
-  Ki akar még ilyet a pofájába? Én Kajditól tanultam!
A fiúk egy része félkört formált Lacival szemben, mások lekuporodtak Zsani mellé, aki lassan felült, és a vért törölte behasadt ajkáról.
-  Agyonverjük? - kérdezte sipító hangon Fred.
-  Majd ha megparancsolom. Most hagyjátok. Le van sz... - ingatta fejét a legyőzött bandavezér.
Laci fölkapta a földről a két boros üveget, kiloccsantotta belőlük a kevés maradék bort, aztán a két üveget nyakánál markolva, fegyverként maga elé tartva, hátrált.
- Egyenként szívesen kiállok mindenki ellen! - harsogta ádáz hangon, és azokra nézett, akik a legjobban ágáltak.
Senki sem követte. Pedig nem Varga Bélus volt az egyetlen, aki most szívesen tartott volna Bukor Lacival.

5.

Laci az erkélyen feküdt a heverőszékben, és olvasott, amikor a hazatérő Zsani az udvaron szembetalálkozott apjával.
-  Hát téged  ki intézett így el?  -  nézett Harangos felháborodottan fia arcának nagy lila foltjára.
-  Az a rohadt Bukor. Alattomban.
Laci felugrott, kihajolt a korláton.
-  Hazudsz! Szemtől szembe kaptad! - kiáltott le a magasból.
Harangos fölnézett.
-  Hogyan jössz te ahhoz - kérdezte mérgesen -, hogy az én fiamat megüssed?!
-  Hogy jön ő ahhoz, hogy az én anyámat szidja?!
-  Mit izélsz? Az ilyet nem kell mellre szívni. Azok csak szavak, nem gondolt ő az anyádra.
-  De én rá gondoltam.
-  Hogy oda ne rohanjak! Eszem azt a fenséges lángossütő mutterod drágalátos kezecskéjét!
Laci nem felelt. Elfordult, vissza akart ülni a heverőszékbe.
-  Ne bújj el! - ordított föl Harangos.
-  Tessék - állt meg a fiú.
-  Adjál elégtételt! Kérjél bocsánatot!
-  Előbb adja vissza a versemet, amit ellopott.
-  A te versed? - üvöltött Harangos. Trágár szóval mondta meg, mit csinál Laci verseivel. - Az én fiam nem lop.
-  A fiókomból lopta ki! De lop ő egyebet is - gúnyolódott Laci. - Például bort!
-  Mit beszél ez? - fordult fiához az apa.
-  Tegnap   a   pincénkben   leszívtunk   egy   kortyot   a haverokkal, öt is hívtam, de ez a hülye nem jött. Hogy ő nem iszik.
-  Ez nem lopás - rázta a fejét Harangos. - De sértés, hogy nem fogadtad el a meghívást. A kínált bort! Neveletlen kölyök! Ahelyett, hogy örülnél, amikor magunk közé hívunk...
-  Zsani feltörte a fiókomat! - makacskodott Laci. - Ellopta a versemet...
-  Tisztességes gyerek nem ír verset! És nem utasítja vissza, ha meghívják egy pofa borra!
Laci már reszketett a méregtől.
-  Jobban tenné, ha leszoktatná a fiát az ivásról.
-  Mi közöd hozzá? Én is adok neki. A bor egészség!
-  Tudom, maga, ha a gyerekeket itatja, azzal is a szocializmust szolgálja! Mi?
Ez a megjegyzés úgy érte Harangost, mintha képen fricskázták volna.
-  Taknyos kölyök! - toporzékolt. - Mars ki a házamból! Takarodjál! De azonnal! Fel is út, alá is út! - Öklét rázta. - Nem tűrlek meg itt!
-  Jó, holnap elmegyek.
-  Most, azonnal!  Öt perc múlva ne lássalak itt! - Karon ragadta dagadt képű fiát. - Gyere, Zsani, menjünk innen, mert laposra verem a pofáját. - Az ajtó felé indult, visszafordult. - Ha öt perc múlva itt talállak, összetöröm a csontjaidat. És utánad hajigálom a cókmókodat. Nem fogsz te itt arról mesélni, hogy az én házamban ellopták valamidet!
Laci sebesen csomagolni kezdett.

ÖTÖDIK FEJEZET
ZSANI, LACI ÉS EGY IDEGEN 
PUSKÁS FIÚ

1.

Icuka mami úgy tudott fel s alá járni a lakásban, hogy harag szikrázott minden mozdulatából. Kiment, bejött, odébb tolt egy széket, eltett valamit egy szekrénybe, kivett valamit a sublódból, visszadugta. De nem szólt egy szót sem.
Lindi az ablaknál ült, és nem csinált semmit. Nem volt tanácsos ilyenkor szólni, igyekezett tehát észrevétlenül meglapulni. Nem ment be a kamrájába, mert akkor hátha bejön utána Mami, és meglátja a rendetlenséget. Csak ült, és szeme sarkából figyelte a néma dühöngést. „Megint összevesztek valamin a hivatalban" - találgatta Lindi. A községben nem volt titok, hogy S. Marékné, bár csak egyszerű előadó, állandóan beleszól férje, a tanácselnök munkájába. „Asszonyuralom van a Tanácsházán" - epéskedtek a férfiak, de az asszonyok megvédtek Icukát. „Nem árt, ha asszonyésszel, főként ha asszonyszívvel vezetik a községet!" Ez volt az ő véleményük, és nem is alapozatlanul, mert S. Marékné valóban kiharcolt a harányi dolgozó asszonyok érdekében egynéhány olyan könnyítést, amelyért a szomszéd falvakban méltán irigykedtek rájuk.
Persze Lindi ezt nem méltányolta. Ő csak azt látta, hogy Mami, aki mindössze pár évvel idősebb nála, tiszteletlenül folyton ellentmond a község első emberének. Néha olyan hangon beszél vele, amilyet ő Apu helyében nem tűrne el. Haragjában Mami olykor napokig nem felel senkinek, hiába faggatják szelíd szóval.
Apu ez este úgy állított be, mint akinek sejtelme sincs arról, hogy kedves felesége emberevő kedvében van.
-  Megegyeztem  Ekével  -  közölte  a  maga  harsogó módján. - Kap a KISZ téglát, fát, ők maguk fognak építeni, de ha kell, mindnyájan beszállunk egy-két napra. Azonkívül szereztem neki Füredről székeket, asztalokat, sőt egy használt kávéfőző gépet is.
-  Hiába, csak nagyszájúnak kell lenni - vetette oda foghegyről Mami.
-  Nézze, szívecském, ezeket a fiatalokat ma fölülről nagyon ajnározzák. Meg aztán valamelyes igazságuk is van.  Főként azért, mert a megyeszékhelyen  elismerik. De hát a községi presszó csakugyan várhatott volna.
-  Szóval megfutamodott!
-  Nem, azt nem - felelte csöndesen S. Marék. - De hát politika is van a világon.
-  Azt akarja mondani, hogy én nem értek a politikához? - kérdezte egyszerre élesen Icuka.
-  Dehogy mondom.
-  De azt mondta!
-  Lelkecském,   maga  nagyon   jól   ért  a   politikához, tucatszor is elismertem már. De ennek az ügynek nem ismeri a hátterét.
-  Én nem ismerem?!
-  Hát jó, ismeri - hagyta rá S. Marék, a béke kedvéért.
Lindi módfelett bosszankodott a kuckóban. Százszor elképzelte már, hogy ilyen veszekedés során a másokkal oly erélyes Apu egyszer majd ajtót mutat tiszteletlen feleségének, vagy Mami megteszi azt, amivel nemegyszer fenyegetőzött: hazaszalad mamájához. Becsapja az ajtót: „Én itt nem maradok egy percig sem!" Apu meg föllélegzik: ,,Ha elment, hát isten hírivel, én nem futok senki után, én nem könyörgök még neki sem!" És akkor ők megint ketten lesznek a házban Apuval. S amikor Apu reggel tornászik, ő énekel hozzá, úgy, mint régen.
Icuka sebesen járt fel s alá, vészterhesen hallgatott darab ideig. S. Marék elállta az útját.
-  Édesem, hát ne legyen már olyan morcos!
-  Én vagyok morcos? - Mami megállt. - Én? Én? Megint kezdi? Nem elég, hogy a hivatalban annyi ember előtt megszégyenített?! Mintha én mindig csak butaságokat beszélnék; a nagy bölcsességű tanácselnök úrnak nincs szüksége egy asszony ötleteire. Megmondtam százszor, legyen keményebb azzal az Ekével, mert majd még kitúrja; tessék, most úgy babusgatja, mint akinek félnivalója van tőle.
-  Tevékeny, értelmes fiatalember...
-  De magát gyalázza lépten-nyomon.   Igaz,   Lindi? Hiszen te is hallottad?
-  Én nem - mondta félő-csendesen a lány.
-  Miért tagadod? A minap még azt mondtad! Talán szerelmes vagy belé?
-  Nem én mondtam, Mami mondta, én csak... - mentegetőzött Lindi rémülten.
-  Hazug kutya! - támadt rá Mami. - Nem szégyelled magad?! És különben is mit leskelődöl itt? Nem itt van a te helyed. Mars a szobádba!
-  De szívecském ... - kezdte Apu.
A többit Lindi nem hallotta, mert sírva menekült. Szobájában az asztalra borulva zokogott jó darabig. Később aztán rést nyitott az ajtón, és hallgatózott.
Csönd volt a házban. A gyereklányban föltámadt a régi reménykedés. „Összevesztek, szakítottak. Apu nem tűrte, hogy engem lekutyázzon. Elkergette. Mami hazament. Nem jön vissza. Soha. Megszabadultunk tőle. Örökre." Lindi lábujjhegyen átosont a konyhán, lenyomta a nagyszoba kilincsét. Háttal az ajtónak Apu a karosszékben ült. Mamiból csak a lába feje látszott, meg a frizurája. Arcát férje mellén, bal karját nyakán nyugtatta.
Lindivel fordult egyet a világ, de erőt vett gyomráig ható felháborodásán. Halkan betette az ajtót, aztán erősen kopogtatott, és kivárva néhány másodpercet, újból benyitott. Lassan tolta maga előtt az ajtót.
-  Szabad?  - Mami a karosszék előtt állt, zavartan mosolygott. Haját igazgatta.
- Apu, valami nagyon fontosat szeretnék tőled kérdezni.
-  Gyere bátran - kiáltotta Apu.   -   A   legjobbkor jössz, éppen rólad beszélgettünk.
-  Ró... rólam?
-  Igen. Mami holnap bemegy Veszprémbe, és végre megveszi neked az új fürdőancugot, amelyről én megfeledkeztem.
Lindi apja nyakába repült.
-  Neki köszönd - fordította az apa gyerekét a mostoha felé. - Neki jutott eszébe. - Lindi tekintete alighanem  elárulta kételkedését.  - Bizony. Mert látod, ő mindig gondol rád. Szeretettel. És gondoskodik rólad. Érzéssel és okosan... Ha pedig olykor rád szól, csak a te érdekedben   teszi.   Jóakaratból.  Érted,  ugye, kislányom? Hogy derék ember legyen belőled. Hogy te is olyan ember legyél, aki belátja, ha hibázik, és jóváteszi. Igaz?... No, mi lesz?
A kislánynak szüksége volt erre a nógató szóra, hogy végre elinduljon - kitárt karokkal - mostohaanyja felé.
Icuka kissé sértődötten vette tudomásul a pár pillanatnyi vonakodást. De elfogta férje könyörgő pillantását, és megbocsátott. Magához ölelte a gyereket:
-  Milyen színűt akarsz?
-  Pirosat - vágta ki Lindi gondolkozás nélkül, aztán helyesbített:   -   Vagy   tarkabarkát. De a fő az, hogy hawaii szabású legyen.
-  Az micsoda? - csodálkozott Icuka.
Lindi sebes mozdulatokkal mutatta magán, hogyan illeszkedik a testhez egy legeslegújabb divatú, kétrészes fürdőruha. S. Marék derűs fejrándításokkal jelezte feleségének: „Mit szól hozzá?"
-  Honnan vagy te ilyen csuda szakértő - fordult azután lányához.
-  Törőcsik Marinak is ilyen van!
-  A strandon láttad?
-  Divatlapban - árulta el Lindi.
-  Szóval megint Balári Gizivel csatangoltál? - kérdezett közbe fagyos-szigorúan Mami.
Néhány pillanatig kínos csönd volt. Csak ilyen rövid ideig tartott a családi béke?
Apu sürgős mentőakciót indított.
-  Az előbb valami nagyon fontosat akartál kérdezni, kislányom - terelte másfelé a beszélgetést.
-  Ja, igen! Apu, te mindenkit ismersz, mindent tudsz. Mondd, ki ez a Bukor Laci, aki tavasz óta...
-  Mi? - robbant közbe Apu.
Lindi ijedten elhallgatott. Tátott szájjal nézte, hogy apja elvörösödik. Kiabált:
-  Mi dolgod neked azzal a himpellérrel? A legutolsó huligán. Harangos elvtárs ma kiutasította házából, olyan gazember volt! Hangosan gyalázta a szocializmust!
Lindi megszeppenten dadogott:
-  Jaj, mi... mit csinált?
Icuka mami hevesen egyetértett Apuval, és aljas fickónak nevezte Bukor Lacit.
„No, fuccs a fürdőruhának" - keseredett el Lindi, és a legszívesebben elbújt volna szobácskájában.
Néhány pillanatnyi vészterhes szünet után Apu beszélni kezdett. Nagyon sokat tudott Bukor Laciról. Lángossütők a szülei, itt dolgoznak minden nyáron a füredi parton. Van egy sereg bódéjuk, s egy nagy Mercedesszel hordják állandóan a központi konyháról a frissen gyúrt lepényeket, és ott a helyszínen sütik meg. Az égő olaj illata ingyen reklám nekik. Vagyont keresnek. Házuk van Pesten, most villát akarnak szerezni itt is. Telket kértek, juttatott földet akarnak! No hiszen, majd ad ő nekik! Már szólt a füredi tanácsnál is, hogy eszükbe ne jusson telket adni a lángossütőknek.
-  Nagyon jó a lángos, egyszer vettél nekem Füreden. Az a baj, hogy nagyon drágán adják?
-  Nem. Hanem... elég okos vagy, megértheted... mialatt mi nehéz gürcöléssel a szocializmust építjük, azalatt ezek  üzletelnek,  és a mi keserves  forintjainkból meggazdagszanak.
-  A fiú is üzletel? - érdeklődött tovább Lindi.
-  Nem - szólt közbe Mami. - De tanultátok, hogy az osztályhelyzet  meghatározza valakinek a gondolkozását.
Lindi elgondolkozott.
-  Csak azt nem értem - mondta végre -, hogy ha pestiek, miért jár itt iskolába?
-  Mert kicsapták Budapest összes iskoláiból - harsogott Apu -, ezért kellett idehozni.
Lindi félelemmel vegyes áhítatot érzett.
-  Mit követett el, hogy ilyen súlyosan büntették? - kérdezte.
-  Nem  tudom  pontosan.  Valami  botrányos  verekedést  rendezett.  Ideadták  kosztra-kvártélyra  Harangoshoz, de ő most kidobta, mert a kölyök olyan szemtelen volt, hogy azt mondja, semmi pénzért sem tűrhette.
-  Akkor most el kell mennie Harányból?
-  Nem.   Mert   sajnos   éppen a pedagógusok között akadt valaki,  aki magához fogadta.  Csikós tanár, aki minden lében szeretne kanál lenni. De beszélek én majd Dumba igazgatóval!

2.

Lindi az istenítésig tisztelte apukáját, de azért fúrta az oldalát, miért haragszik a hatalmas tanácselnök még az ő osztályfőnökére is, csak amiért pártját fogta egy kidobott diáknak. Csikós tanár úr a legnagyszerűbb ember a világon! Bukor Laci mégsem lehet csak olyan javíthatatlan falurossza?!
Bukor Laci csak nemrég érkezett Harányba, és bár tizennégy éves volt, az ötödikbe íratták be. Kétszer kellett, úgy látszik, ismételnie. A korához képest is erős fiú egy fejjel volt magasabb legnagyobb osztálytársánál. Pesten Laci attól vadult meg, ha lángossütőnek gúnyolták. Itt a fiúk nem törődtek a szüleivel, de mert „túl koros" volt, nem barátkozott össze egyetlen osztálytársával sem. A felsőbb osztályosokhoz meg nem akart törleszkedni. Végül megszokta és okosan kihasználta az egyedüllétet.
Lindit ez a magányosság izgatta legjobban. Jó darabig küszködött magával, mert szégyellte, hogy „fellebbezni" készül apja véleménye ellen, de másnap reggel mégiscsak beállított Csikós tanárék házába.
Juliska néni, az osztályfőnök úgyszintén pedagógus felesége nyitott ajtót. - Hát te?
Az elfogódottságtól alig jött ki hang a lány torkán:
-  Kérem szépen... a Bukor... izé... itt van?
-  Ide költözött. Mit akarsz tőle?
Szerencsére előjött Csikós tanár úr. Lindi valamivel nagyobb bátorságra kapott.
-  Ne tessék haragudni, Márton bácsi, én... mi néhányan azt szeretnénk tudni, miért csapták ki Lacit az összes pesti iskolából?
Csikós Márton először elkomorodott.
-  Miért fontos ez? - Gondolkozott, elmosolyodott. - Barátkozni akartok vele?
-  Ha olyan, hogy lehet vele.
-  Lehet, sőt érdemes - vágta rá azonnal a tanár. - Gyere beljebb.
Íróasztala mellé ültette a lányt, megkínálta pogácsával és málnaszörppel. Úgy beszélt gyermek látogatójával, mint ember az emberrel.
-  Igen, kicsapták a fiút Pesten.   De   ne  beszéljetek róla, főként ne éreztessétek vele, hogy tudjátok. Elég nagy lelki sérülés érte. Nem örül annak, hogy a szülei gazdagok, hogy olyan könnyen keresik a pénzt. Fáj neki, hogy szüleit csak a pénz érdekli, ő olvasni szeret, verseket ír, naplót vezet olvasmányairól.   Jófejű   gyerek, sokra vihetné.
-  De azt mondják, meg is bukott.
-  Mondom neked, a lelki sérülés. Ja, ezt nem érted. Hát az történt vele, hogy a pesti iskolában gúnyolták: „te   lángossütő".   Szó   szót  követett,   végül  úgy   szájon vágta az egyik csúfolódót, hogy annak orrán-száján eleredt a vér. Vesztére ez a gyerek egy diplomata fia volt. A nagykövet úr óriási botrányt csapott, hogy ő ezt meg azt csinálta a hazáért, milyen jogon veri az ő gyerekét egy   antiszociális   senki?!   Laci   hetykén   viselkedett... megvan ez a hibája... és végül kizárták az iskolából. Volt azóta három helyen is, mindenhol gúnyolták, sértegették.  Érzékeny fiú,  búskomorságba esett,  képtelen volt tanulni, csavargott. Iskolakerülő   lett,   megbukott. És... nem tudom, megérted-e... nagyon fejlett a társadalmi tudata. Ezért kellett elmennie Harangoséktól is. Harangos   szeret   hetvenkedni,   hogy ő a szocializmust építi. Mindenki csak mosolyog ezen, hiszen ki ne tudná, hogy Harangos a saját jólétét építi. De Laci nem tud mosolyogni az ilyesmin. Fáj  neki, hogy az ő szülei  is csak üzletelnek, és nem végeznek építő munkát. És jól odamondott   Harangosnak.  Így  került  hozzánk,   egész hirtelen.
Csikós tanár fejét vakargatva hallgatott darab ideig.
-  Nem könnyű eset - folytatta azután. - Harangos nagy lármát fog csapni. De majd abbahagyja. Én pedig be fogom  bizonyítani, hogy  Bukor valóban  tehetséges fiú, derék fiú. Meg akarom gyógyítani. Ti igazán segíthetnétek nekem. Jó társaság kellene neki. A huligánoktól nagyon megundorodott. Nem szereti a durva beszédet. Ti, komolyabb nyolcadikos lányok, ti talán megértenétek őt.
-   Ó, igen - tört ki a lelkes helyeslés Lindiből.
De tudta, nem könnyű dologra vállalkozik. Harangosnak nagy a hangja, senki sem szeret vele ellenkezni. Apu is hitt neki, ezért tiltja őt a Bukor fiútól.
No de a titkos barlang, a Kúphegy, az indián csapat, amelyről senki sem tud - mind kitűnő alkalom, hogy észrevétlenül   találkozhassanak a megbélyegzett   Bukor Lacival, és segítsenek osztályfőnöküknek.
-  Nos, befogadjátok? - nyújtotta kezét a tanár.
-  Igen, természetesen!

3.

Lindi az ajtó előtt megállt, nagyokat nyelt, csaknem könnyezett a boldogságtól. Milyen nagyszerű ember Márton bácsi! Az ő csapata pedig Botola Józsi után Bukor Lacit is jó útra téríti. A végén Apu is be fogja látni, hogy a Bukor fiút illetően neki volt igaza, Lindinek.
-  Lindikém, gyere csak vissza - szólt ki a tanár az ablakon. - Ha tudsz hallgatni, mutatok neked valamit. - A lány örömmel fordult. - Hogy valami fogalmad legyen ennek a Lacinak a lelki finomságáról, és megértsed, milyen a társadalmi tudata, ide nézz.
Bevezette Lindit Bukor Laci diákszobájába, amely éppen olyan kis kamra volt, mint Lindié, csak igazi ablakkal. A tanár kihúzta az íróasztal legalsó fiókját. Telis-tele volt csodálatos autómodellekkel. Modern Mercedes, Jaguár, őskori Benz-Daimler, Graef et Stift, de olyan kisautó is, amelynek a nevét sem tudta Lindi. Egész vagyon feküdt ebben a fiókban, hiszen ötven forintba kerül egy-egy ilyen kis játék jármű.
-  Látod, a szülei elhalmozzák a legdrágább játékokkal - magyarázta a tanár. - De neki eszébe sem jut, hogy fölvágjon velük. Eldugja. Nem akar másnak szomorúságot okozni. Érted?
Lindi értette. Szemébe szökött egy könnycsepp Laciért, akit nem ért meg a világ, akit ártatlanul bántanak. Büszke volt érzelmére, mert sokkal magasabb rendűnek érezte Mazsiénál, akinek csak csinos pofija és bársony nyakkendője miatt tetszik Bukor.
Ezt a fiút beszervezi indiánnak  mielőbb!
-  És még valamit - szólt Csikós tanár búcsúzóban. - A KISZ önerőből építi fel az új klubhelyiséget. Segítsetek ti is.
-  Az én Mamikám... - kezdte Lindi ijedten.
-  Tudom - bólintott a tanár. - Ő nem kedveli Ekét. Te okos lány vagy, megteszed majd a magadét.

4.

A veszprémi Röltex-boltban S. Marékné elé tették a készlet egyetlen hawaii fürdőruháját. Icuka hápogott, amikor a kezébe vette. Ezt nem hitte volna! Hiszen ez semmit sem takar!
-  Az elvtársnőnek éppen jó lesz - mustrálgatta az eladó a karcsú vevőt.
-  Nem  nekem  kell  -  tiltakozott hevesen  Icuka  -, hanem egy kislánynak. Amolyan vékonyka gyereklány...
-  Bakfisméretű nincs.
Végül akadt egy Lindire illő fürdőruha. Egyrészes. Sárga alapon tarka kis virágokkal. Ez is elég rövid volt.
-  Szoknyarésszel nincsen?
-  Az   már   nem   divat.   Különösen   nem   marianka-anyagból.
Mami megvette, hazavitte. Lindi boldog volt. Tökéletesen illett rá, jól állt neki a sárga szín. Este Apunak is bemutatta.
-  Ha akarod, és kapok megfelelő anyagot, csináltatok rá egy kis szoknyácskát - ajánlotta Mami.
Lindi visítozott a gyönyörűségtől. Apu azt mondta, hogy az egész strand össze fog csődülni a csodálatos fürdőancug láttára, és a pesti színésznőknek lila lesz a hajuk az irigységtől.
Rég volt már a Marék-házban olyan háromszemélyes, békés, vidám este, mint ezúttal.
Lindi másnap az új fürdőruhában ment föl a hegyre, mert délelőttre napozást beszélt meg a lányokkal. Mazsi és Mini már ott heverészett a barlangból előhúzott gumiágyakon. Lindi ledobta kartonruháját, és megriszálta fürdőruhás idomait.
-  Mit szóltok hozzá?
-  Csuda klassz - bólogatott Mini elismerően.
-  Hallottál Stuart Máriáról? - kérdezte Mazsi nagyképűen.
-  Ki az?
-  Film volt róla. Hajdankori skót királynő, aki feltalálta a skót takarékosságot.
-  Ez nagyon drága anyag   -   mutatott Mini az új fürdőruhára.
-  Lehet. De ilyet Stuart Mária idejében viseltek. Ma már legföljebb Lorán Lenke veszi föl. És csak a te Mamid vásárolja meg.
-  Utálatos vagy! - mérgelődött Mini. - Ne rontsd el Lindi örömét. Nagyon szép fürdőruha.  Ahogy nézem, francia anyag.
-  Biztosan - hagyta helyben Lindi. - Mazsié ellenben   lengyel   törülköző   volt,   mielőtt   kiszabta   belőle. Irigység beszél belőle.
Lindi és Mazsi közt sokszor és gyorsan kiélesedett a vita, de ezúttal Mini vigyázott, hogy el ne fajuljon a vetélkedő.
-  Mesélj, mit tudtál meg Laciról? - vágott közbe kérdésével.
-  Laci, aki szintén divatkreátor, legalábbis a nyakkendőiről ítélve, röhögne ezen az ódon jelmezen - próbálkozott meg még egyszer Mazsi.
-  Nem igaz! Beleőrülne Lindibe! - erősködött Mini.
-  Igazán azt hiszed? - izgult Lindi. - Hát, gyerekek, Csikós tanár úr halálosan izgalmas dolgokat mondott. Ide figyeljetek!
A Laciról szóló jelentés elsodorta a napirendről a fürdőruha-problémát. A lányok osztoztak Lindi lelkesedésében, s egyetértettek abban, hogy a fiút meg kell hívni csapatukba.
-  Én  pedig  megtervezem  a  Harányi  Indián  Állam birodalmi zászlaját - igyekezett újból magára terelni a figyelmet Mazsi. - Ünnepélyes alkalmakkor felhúzzuk a csúcson állítandó árbocra.
-  Hogyne! - tiltakozott Lindi. - Hogy ide csődüljön az ellenség. Akkor vége a titoknak és a birodalomnak.
-  Azt mondtad, nem félsz Zsani bandájától.
-  Én a felnőttektől félek - szólt Lindi. - Hogy megirigylik és elveszik tőlünk a csúcsot.
Arra gondolt, beavathatná-e Aput az indián állam titkába. Megválasztatná őt fővédnöknek. Attól kezdve ki merne velük szembeszállni? Apu feljönne a csúcsra, és halászlevet főzne; nála jobban azt senki sem érti. És nem zászlót kellene csinálni, hanem sárkányt, olyat, hogy száz méter magasra szálljon fel. Hogy az egész tóról mindenhonnan látni lehessen.
-  Mindenesetre   -   folytatta Mazsi - legfőbb ideje, hogy Lacival   egy   valamirevaló fiút is beszervezzünk. Mert ez a Lajcsi például nagy hólyag.
-  Viszont rendkívül megbízható - kelt azonnal védelmére Lindi. - És fő erénye, hogy nem akar udvarolni.
-  Miért jó az?
-  Nem szeretem, hogy ez a Bélus egyszer Mini kezét szorongatja, másszor az enyémet.
Mazsi gőgös kacajt hallatott.
-  Azt   hiszed,   az   enyémet   nem?   Állandóan.   Meg folyton a művészetemet magasztalja.
-  No látod. Nekem ne udvaroljon egy nyolcadikos.
-  Miért  ne?  Olyan  mulatságos!   Képzeld,  megfogja a kezemet, és nagyokat sóhajt. Hogy azt mondja: „Ah, milyen kacsók! Igazi kacsók. Művészkacsók!" Mint egy lovagregényben. Ő a hódolom. Legközelebb kezet csókoltatok vele magamnak.
-  Fölmegy a fejemben  a  pumpa - méltatlankodott Lindi. - Lehet-e jó indián harcos, aki ilyen lágyszívű?!
-  Bélus nem lágyszívű  - lépett elő a  szikla mögül Józsi.  Feltűnő  izgatott volt.  - Bélus bajban van, de éppen hogy...
-  Mi az, megint hallgatóztál? - kérdezte ingerülten Mazsi.
-  A hangtalan osonás nálunk, indiánoknál nem hiba - védte meg Józsit Lindi. - És egymás előtt nincsen titkunk. Ülj le, Józsi.
Botola lihegve állt.
-  Rohanva jöttem. Irtó, mi van odalenn! Bélus kihúzhatja a gyufát. Zsani elfogatta, becipeltette az erdőbe. Csak messziről láttam, és rohantam ide segítségért.
Lindi felpattant: - Hányan vannak?
-  Kilencen.
-  Mit tehetünk mi hárman lányok - vonta fel vállát Mazsi.
-  Én is itt vagyok - húzta ki magát Józsi.
-  Hagyjatok gondolkozni   -   intett Lindi. A szikla szélén leült, és állat kezére támasztva elnézett a tó felé. Nagy sokára szólalt meg. - Senki sem vonhatja kétségbe vitéz voltunkat, amiért nem  rohanunk behunyt szemmel az oroszlán barlangjába. Először ki kell deríteni, hol van az ellenség, és mi a szándéka.
Józsi elmondta, amit tudott. A délelőtti focizás végén Zsani elrendelte, hogy a csapatok nyolc tagja délután is jelenjék meg „soron kívüli taktikai megbeszélésben”. Béla és Lajcsi a kijelöltek között volt. Józsi nem. Bélus közölte a bandavezérrel, hogy ő délután nem ér rá.
-  Nem érsz rá? Ha én hívlak? - kérdezte Zsani, és nagyot káromkodott.  - Talán Minivel randevúzol, te nyomorult disznó?!
-  Mi közöd hozzá - felelte vakmerően Bélus.
-  Szóval nem is tagadod? - ordított Zsani.
Bélus nem felelt. Zsani még feljebb srófolta hangját:
-  Hallom, zsákmányoltál egy kutyát. Mi a szándékod vele?
-  Semmi közöd hozzá.
-  Semmi közöm? - Zsani az öklét rázta Bélus orra előtt. - A zsákmány közös. Az a kutya a csapat kutyája! Hol van a kutyánk?
-  Otthon. Az én kutyám.
-  Délután  elhozod.
-  Ezt ni! - felelte Bélus, sarkon fordult és elment.
Józsit nyugtalanította az eset. „Zsani kinyomozott valamit." Kora délután elrejtőzött a kilencek találkozóhelyének közelében. Béla kutya nélkül, utolsónak érkezett. Zsani köszöntésül mellbe vágta, Béla visszaütötte. Fred és Labdafej erre azonnal közrefogta Bélát. Hátracsavarták kezét, majd dzsiu-dzsicu könyökfeszítéssel kényszerítették arra, hogy velük menjen. Az egész csapat eltűnt a Hegyestető tölgyfaerdejében.
Mazsi fölényes arccal bámulta a víztükröt.
-  Ennyi, az egész? A banda elvonult fészket rabolni.
-  Te nem ismered Zsanit - szólt halkan Józsi.

5.

Bélus egyszerűen elvesztette a türelmét. Halálosan unta Zsanit, az egész vásártéri bandát. Egész nap, délelőtt is, délután is a kúphegyi lindiánokkal szeretett volna lenni, azaz pontosabban Mini után vágyódott. A Kotik lány bája, szelídsége, gyöngédsége - amely olyan kirívó ellentéte volt a Zsani-szellemnek - teljesen megbűvölte. Annyira, hogy már röstellte Lindivel és Mazsival folytatott „bosszúálló" esetlenkedéseit, s úgy érezte, hogy valamiféle elégtétellel tartozik Mininek.
Végül  mégis  elment a délutáni találkozóra.
-  A kutya? - vonta felelősségre Zsani.
-  Elajándékoztam - hazudta Bélus.
-  Úgy? Talán Kotik Bözsinek?
-  Igenis! Ha akarod tudni, hát neki. - Bélus nem bírt magával.  - Neki adtam, mert ez egy őrző kutya, és úgy van idomítva, hogy vigyázni fog a gazdájára, és megharapja azt, aki megtámadná.
-  Te... - mondott vakmit Zsani, ami erősebb volt, mint a „mellpor", amit Bélus ügyes testcsellel amúgy is hatástalanná tett.
-  Aki mondja!  - utasította vissza Zsanyi ocsmány jelzőjét.
-  Karfeszítés! - vezényelt Zsani két fő testőrének. - Tömörülés, aztán utánam!
Így vonultak el, egyetlen sűrű bolyban - Józsi szeme láttára - a Hegyestető erdejébe. Lajcsi nyugtalanul tartott velük. De hátha tehet valamit indián testvéréért - nyugtatgatta magát.
Az első kis tisztáson Zsani egy fához köttette a „lázadó''-t, aztán szembeállt vele. Gonosz, kemény arca meg-megrándult.
-  Szóval ahelyett, hogy becserkésznéd nekem azt a kis tyúkot, udvarolgatsz, és neki ajándékozod a csapat kutyáját - sziszegte a tehetetlen fiú arcába. - És van pofád ezek után közénk járni?
-  Kérlek - felelte Bélus megvető fölényességgel. - Boldogan kimaradok.
-  Kimaradás nincs - üvöltött fel Zsani. - Ki vagy rúgva! - És visszakézről pofon csapta foglyát. - De ne hidd,   hogy   ennyivel   szabadulsz.   Búcsúzóul   az   egész banda végig fog pofozni, érted? öt jobbkezes, öt balkezes mindenkitől. Az nyolcvan.
-  Csak hetven - szólalt meg Lajcsi, kissé rekedten, de halált megvető bátorsággal. Úgy érezte, eddig, és ne tovább.   Meg  kell  védenie  indián  testvérét.   Biztosra vette, hogy valaki követi a példáját, és azt mondja, hogy „Csak hatvan". És akkor jön az „ötven", a „negyven", és aztán vége Zsani királyságának. - Én nem ütök!
A csatlakozó bejelentések késtek. Lajcsi lehunyta szemét.
Irtózatos pofon csattant az arcán; megragadták, Bélussal szemközt egy fához kötözték. Zsani föl és alá járt, ordított:
-  Nyomorult disznók! Rühes kutyák! Büdös lázadók!
- Fáradhatatlanul átkozódott. Aztán megállt, kihirdette az ítéletet. - Vargának kezenként hat pofon. Kizárás örökre. Senki szóba sem állhat vele. Az iskolában senki ne üljön melléje. Homok személyesen kap tőlem tízet; ő még meggondolhatja magát.
Bélán kezdték az ítélet végrehajtását. Hat fiú sorban odaállt az „áruló" elé. Bélus keményen a szemük közé nézett. Még mindig nem adta föl a reményt, hogy egyszerre csak valamelyikük megtagadja az engedelmességet, aztán még egy... eloldozzák őket, akkor már négyen lesznek öt ellen, jöhet a becsületes hirig... De hiába reménykedett. Csak annyi történt, hogy a fiúk kíméletesen ütöttek. Nagy lendítés, kis ütés.
Zsani közben tíz kemény pofont mért le Lajcsinak, aztán Béla felé fordult. Ott már az utolsó pribék volt soron, Menő Fred. Felgyűrte pulóverének ujját, tenyerébe köpött, és csámcsogva mondta:
-   Micsoda alakok vagytok, nem tudtok ti ütni. Ide nézzetek!   A  második  ütésem  hullagyalázás  lesz!  -  és öklével teljes  erőből a megkötözött fiú arcába vágott, úgyhogy annak orrából folyni kezdett a vér, le a szájára.
-  Szégyelld magad, te rohadt - kiáltotta Bélus, végső erejének megfeszítésével, miután a vért kínzója arcába köpte.
Fred erre akkorát sózott oda, hogy Bélus tarkója nekivágódott a fának. A negyedik ökölcsapástól elájult.
-  No, mit mondtam - röhögött Fred, s ettől kezdve már csak tenyérrel ütött.
-  Elég - szólt a tizenkettedik ütés után Zsani. Majd Lajcsihoz   fordult.  -  Neked  megkegyelmezek,   visszaveszlek a fociba, ha leköpöd Bélát.
Lajcsi nem felelt.
-  Akkor te is mehetsz a fenébe!
A közelben egy pocsolya volt, annak az iszapjával maszatoltatta be még Zsani a két „bűnös" arcát, aztán sorakozót vezényelt. Lajcsit leoldozták a fáról. Fred és Labdafej könyöktörő fogással vezették az erdő széléig. Ott megálltak.
- Visszamégy, leveszed arról a gazemberről a kötelet - parancsolt a bandavezér. - Közlöd vele, hogy ki vagytok taszítva a közmegvetésbe. Mindenki tehet veletek, amit akar. De ami eddig a pillanatig történt, az becsületbeli ügy, arról beszélni tilos! Ha panaszra mentek akárkihez, számolhattok azzal, hogy egy szép napon a tó kiveti hullátokat. Ha árulók vagytok is, pofázni ne merészeljetek! Mars! - Zsani belerúgott az elbocsátott fogolyba, aztán durva kacagás közt csapata élére állt, s elindult a falu felé.
Homok Lajcsi megesküdött volna, hogy Andra Misi és Lésza Dani nem véletlenül hunyorítottak feléje. Azt akarták kifejezni, hogy ha most nem is tehettek semmit, velük éreznek.
Majd legközelebb tenni is fognak!

6.

Bélus már eszméleténél volt, mire Lajcsi visszaért hozzá. Tudtak egy forrást a közelben, oda siettek, lehasaltak a kis tócsa mellé, lemosták arcukról a sarat. Jólesett a hideg víz.
Bélus tisztára mosott arcán kék zúzódások közt vérző hasadások voltak.
-  Rémesen nézel   ki   -   mondta a dühtől dadogva Lajcsi.
Bélus hátsó zsebébe nyúlt.
-  Ja igaz, a tükrömet Lindinek adtam. Ide hallgass, Lajcsi. Te aránylag keveset kaptál, de te is megszabadultál. Önként sohasem maradhattunk volna ki a bandából.
-  Bőven megéri - mondta vigasztalóan Lajcsi.
-  Bőven - ismételte meg kissé keserűbben Béla. Lajcsi elmondta Zsani „utolsó" üzenetét, hogy a „mószerolásért" halállal fenyegette meg őket, majd kijelentette, hogy Andra és Lésza bizonyosan hajlandók átlépni a kúphegyi csapatba.
-  Lacit kell mindenekelőtt beszerveznünk - jelentette ki Béla, noha eddig éppen ő ellenezte a meghívását. - Először is ökölvívó órákat veszünk tőle, aztán elkapjuk Zsani frakkját, és elintézzük. Most már szabadok vagyunk. Én őt ezentúl csak Döbröginek nevezem.
-  Döbrögi? Miért?
-  Mert háromszor verem meg, úgy, mint Ludas Matyi a hatalmaskodó földesurat, Döbrögit.
-  Fogadjunk, akkor ő rögtön panaszra megy! Bélus egyre tapogatta az arcán szivárgó vért.
-  Vizes ruha kellene rá - szólt Lajcsi. - Várj, levetem az ingemet. - Bemártották, azzal borogatták a fiú égő  arcát.  -  Szo  -  mondta  kis  idő  múlva Lajcsi.  - Mehetünk a Kúphegyre.
Béla a tócsa fölé hajolt, hogy abban tanulmányozza sérült ábrázatát, de a felkavart iszaptól nem látott semmit.
- Így menjek a lányok elé? - kérdezte habozva.
-  Nem szégyen. Meg voltál kötözve, és heten voltak ellened.
-  De nem beszélhetünk róla! És... nem is szeretném, ha... Mini ilyen állapotban látna.
-  Ojjé!  -  Lajcsi  alulról  nézett barátja  szemébe.   - Tán csak nem vagy szerelmes a fruskába? - Tréfálkozott. - Újabb szerencsétlenség.
Bélus nem nevetett.
-   Szerelem?   -  ismételte  meg   nagyon  komolyan.   - Nem tudom.  Nagyon  tetszik nekem az a lány,  és... szóval nem akarnék előtte így mutatkozni.
-  Pedig tulajdonképpen érte szenvedtél! Hőst látna benned!
-  Te őrült! - kiáltott föl Béla. - Mininek sohasem szabad erről tudomást szereznie. Kiábrándulna belőlem. Ha ugyan... - bizonytalanul elhallgatott.
Lajcsi egy darabig tanakodott magában, végül kimondta ítéletét: nem ért a nőkhöz, de annyi bizonyos, hogy a nők mindent másképpen néznek.
-  Nagy marhaság a szerelem, én mondom   neked, öregem.

7.

A barlangnál hétköznapi élet folyt. Mininek is az volt a véleménye, ami Lindinek: a két, elmaradt fiú miatt nem kell aggódni. Talán inkább meg kell dorgálni őket, amiért délután is Zsanival tartanak.
Amikor végre megjött Lajcsi - egyedül -, azért izgatottan faggatták: mi volt a Hegyestetőn?
-  Semmi - vont vállat a fiú. - Jellegzetes Zsani-hülyéskedés.
-  De én messziről láttam, hogy megütötte Bélát - szólt Józsi.
-  Nyomban vissza is kapta.
-  És Bélus? - kérdezte Mazsi.
-  Nem tud ma feljönni. Ki kellett mennie a szőlőbe, leszedni az árpaérő körtét. Én ugyan nem tudom, kinek, minek...
-  Segít otthon, ez szép tőle - szögezte le Mini.
-  Elfogtunk egy remek, gazdátlan kutyát - újságolta Lajcsi, hogy végre másról beszéljenek. - Lehet, hogy neked ajándékozzuk, Mini.
-  Köszönöm a kegyességteket. De mitől függ a végleges elhatározás?
-  Bélus ötlete... Még... izé... nem tudom...
-  Biztosan ellenszolgáltatást vár érte - mondta ingerülten Mini. - Hát azt várhat!
-  Mi bajod vele? - kérdezte Lajcsi.
-  Nem szereti, ha Bélus a kezét fogdossa - árulkodott Mazsi.
-  Lenne   otthon   haddelhadd, ha Varga   néni   megtudná, hogy fiacskája a lányok kezét szorongatja - nevetett Lindi. - Varga néni is részt vett a küldöttségben, a koedukáció ellen.
-  Rémes - szólt Józsi -, hogy milyen sok szülő nem érti meg a modern idők szavát. Az ő fiatalságuk idején nem volt még autó, rádió, tévé, még villanylámpa se...
-  Akkor volt divat, hogy okosabb híján a sötétben egymás kezét fogták - jelentette ki Mini. - De mi, mai fiatalok, komolyan vesszük az életet. Szóval, Bélus nevetséges.
Lajcsi meglepő élesen így szólt:
-  Én azt mondom, Minikém, nem szép, és nem igazságos, hogy  éppen te  röhögjél   Béluson.   Értékes   fiú. Megállja a helyét akárhol!
Egy pillanatra   drámai   csönd támadt.  Mi lehet az „éppen te" mögött?
-  Hát   akkor  ne  várjunk  tovább    -    vágott  közbe Lindi. - Tárgyaljuk meg Bukor Laci fölvételének ügyét.
-  Helyes. Helyes.
-   Varga  üzeni,  hogy ő  sem  ellenzi  -  jelentette  be Lajcsi.
-  Príma krapek a pofa - szavalt Józsi. - Egyetlen jobbkezes  horoggal  úgy  hanyatt  fektette  Zsanit,  hogy azt sem mondta: mukk. Elsőrendű tag.
-  Még nem tag - figyelmeztette Lindi.
-  Nem  úgy  értettem  a  ,,tag"-ot  -  magyarázkodott Józsi.
-  Azzal számoljatok - szólt Lajcsi -, hogy ha Lacit bevesszük, biztos a háború Zsanival.
-  Félsz?  - kérdezte élesen Lindi.
-   Látszik, hogy nem ismered Zsanit - válaszolt Homok.  - Egyelőre nagyon  sokan vannak, mi meg csak hárman fiúk. Ti nem számítotok, ha hirig lesz.
-  És az egri nők? - kérdezte sértődötten Lindi.
-  Hol vesztek itt forró szurkot? - nevetett Józsi.
-  Én azt mondom, indián testvérek - állt fel Lajcsi -, hogy mi mohikánok ésszel harcoljunk. Aki a Zsani bandájában érték, azt ide kell csalni közénk. A salakjára aztán rátaposunk l Mint a kígyó fejére! Hu! Szólottam! - fejezte be  hatalmas dobbantással, és leült.
Ez nagy hatású indián beszéd volt. A tűztanács elhatározta, hogy titkos próbának veti alá Bukor Lászlót. Az első találkozást éjszaka kell lebonyolítani, hogy Laci ne ismerhesse föl a küldötteket, s hogy egyben a leendő indián férfias bátorságáról is meggyőződjenek. Mazsi bal kézzel, csupa nagybetűvel megírta a következő levelet:
„B. L! Egy helybeli, rangos (de nem Harangos) diákcsapat hajlandó bevenni tagjai közé, ha a kiszabott próbákon bebizonyítod testi és lelki ügyességedet, bátorságodat, leleményességedet és jellemszilárdságodat. És azt, hogy titkot tudsz tartani. Evégből ma este fél tízkor légy a temetőben a leghosszabb nevű halott sírjánál, bekötött szemmel, és türelmesen várakozzál, amíg meg nem szólítanak. Vizsgáló Bizottság."
Lajcsi nagyon büszke volt a jellemszilárdság szóra, amely az ő javaslatára került a szövegbe. Mazsi azt mondta: a találkozó helyszínének megjelölése nem világos. Laci nem helybeli, nem tudhatja, hogy a harányi temető egyik sírkövén ez a lehetetlenül hosszú és gyakran megcsodált fölírás áll: „Kerál Lászlóné Korupljaibokelics-Farkas Lujza 1883-1957". De Mini így vélekedett:
- Strapálja magát a tag. Ha van esze, kimegy délután a temetőbe, jó előre megkeresi a sírt. Egy indián nem ismer lehetetlent.
A levelet másnap reggel Lindi dobta be Laci ablakán. Este Béla és Lajcsi kiszökött hazulról. A templom előtt találkoztak negyed tízkor, hátulról másztak be a temetőbe, aztán indiánhoz illő nesztelenséggel kúsztak a megtanulhatatlan nevű nő sírja felé.
Laci ott állt, kendővel szemén. Sötét alakja szinte óriásként rajzolódott föl az égboltra. Tíz lépésre voltak tőle, amikor fölfigyelt.
-  Ketten közelednek kúszva - mondta és megfordult.
-  Ez alliteráció volt - súgta Bélus Lajcsinak. - Úgy látszik, csakugyan költő. És jó füle van. - Aztán legmélyebb hangján ezt dörmögte: - Ülj  le a sírdombra, és ne mozdulj. Ami most történik, arról sírig hallgatnod kell. - Miután odaértek hozzá, háta mögül lassan és hangsúlytalanul, valódi síri hangon Béla így szólt: - Mondd el a múltadat.
A mohikán indiánok először ezt kérdezték minden idegentől. Bizonyára Laci is olvasta Az utolsó mohikánt, mert Csingacsguk népének modorában felelt:
-  Még fiatal vagyok, nincsen múltam, és sokat kell tanulnom nálam érdemesebbektől.  Hadi ösvényen sem jártam még.
-  Uff! - kiáltotta Béla, meglepetésében saját hangján. - De legyőztél már valakit?
-  Uff! Igen. Főként azonban önmagamat szeretném legyőzni.
Lajcsi oldalba döfte vizsgáló társát. Ezzel adta tudtul, hogy a válasz szerinte indiánhoz illő volt.
-  Bokszolni tudsz?
-  Tanultam.
-  Mit csináltál levelünkkel?
-  Gyertyalángon elégettem.
-   Helyes. Nem mutattad senkinek?
-  Nem vagyok vénasszony.
-  Elég - szólt Bélus. - Értesítést kapsz a következő próba színhelyéről. Most lassan számolj hatvanig, aztán leveheted a kendőt, és hazamehetsz. Hu!
-  Megálljatok! - szólt a vizsgáztatott. - Ha véget ért a próba, amelyen talán megálltam helyemet, akkor most már mutatkozzatok be.
-  Nem tehetjük, majd később.
-  Tudni akarom, hová hívtok.
-  Megírtuk, hogy rangos diákok vagyunk...
-  Rangos és nem harangos - vágott közbe Bukor. - Ez jó volt. Ha ezt nem írjátok, el se jövök. Szeretem a humort, de utálom a nagyképűséget. Ha most nem beszéltek arról, hogy van-e komoly célotok, és nem csak marháskodtok, akkor a következő próbára ne is hívjatok, úgysem jövök el.
-  Ne szabj nekünk föltételeket.
-  Ti se énnekem.
-  Mi nem beszélhetünk, csak ha a főnök és a tűz-tanács döntött.
-  Szóval   csak   komédiáztok.   Akkor   pedig   engem hagyjatok   békében.   Hatvanig   számolok,   addig   tűnjetek el.

8.

Lajcsi felháborodottan számolt be a lányoknak a csúfos kudarcról.
-  Úgy látszik - fejezte be -, van némi igazság abban, hogy ezzel a lángossütővel nincs mit kezdeni.
-  Nem kell elhamarkodni a véleményünket - figyelmeztette Lindi.
Mazsi is erősködött, hogy nem szabad elejteni Lacit.
Homok Lajcsi ezután közölte - úgy, amint Vargával megbeszélte -, hogy ezzel szemben ők ketten kiléptek a vásártéri bandából, ezentúl tehát délelőtt is tudnak jönni.
-  Nagyszerű!   -   örvendezett a főnök. - Mit szólt Zsani?
-  Nem ment bele simán, de mi kemények voltunk.
-  És Józsi?
-  Ő egyelőre marad. És figyeli, kit lehetne még elszipkázni.
-  Helyes.
Ekkor - gyászos arccal - Mini érkezett a wigwamhoz, tenyerén egy halott cinkével, amelyet a Majális-erdőben talált. A három lány hangos sajnálkozással gyászolta a tarka tollú kis bohócmadarat, amely nemrégiben még bizonyára kecses fürgeséggel légtornászott a fák ágain.
Eközben nagy recsegéssel és ropogással állított be Béla. Maga után vonszolt egy különös jószágot. Négy lába, törzse és tömzsi farka kutyára emlékeztetett, de apró fejét ökölnyi fekete orr és két hosszú, öt-öt ágú agancs éktelenítette. A szerencsétlen állat megvetette két botegyenes, szőrös, elülső lábát, úgy huzatta magát fölfelé, de a síkos fenyőtűkön hiába tusakodott.
A különös felvonulás olyan nagy meglepetést keltett, hogy észre sem vették Bélus arcán az elég feltűnő zúzódásokat.
-  Íme, Hunor csodaszarvasa - szavalta Bélus, és színpadias karlendítéssel a kis állatra mutatott.
Az pedig nyomban felhasználta az alkalmat, amikor a póráz feszítése lazult, hátára vetette magát, meghempergett a földön, és néhány pillanat alatt lenyúzta fejéről a kemény papírból rámesterkedett szarvasfejet. Előtűnt szögletes, fehér foxibuksija, amelyen a bajusz és a szakáll a szabályosnál is sokkal borzasabb volt.
-  Jaj de édes! - örvendezett Mini.
-  Szervusz, kutyus, hogy hívnak? - kuporodtt elébe Lindi.
-  Nem kutya, csodaszarvas - erősítette Hunor.
De hiába, most már jó formájú, szabályos drótszőrű foxterrier volt. Mininél keresett védelmet s talált simogató tenyeret.
Lindi előhúzta fésűjét.
-  Nézzétek, milyen szép frufruja van.
-  A posta közelében találkoztunk - magyarázta Bélus. - Lehet, hogy a fodrásztól jött.
Mini ijedten elhúzta kezét a kutya nyakáról. Hiszen akkor ez az a „talált" kutya, amellyel Bélus - mint Lajcsi elárulta - fűzni akarja őt. Fájó szívvel eltolta magától a kedves jószágot.
-  Hogy kerül ez ide? - kérdezte majdnem nyersen.
-  Velem jött.
-  És megkért, hogy fodrász készítette vadonatúj frizurájára   ragasszál   szarvakat, mert ő csodaszarvasként akar téged szolgálni - mondta Mini epésen.
Bélát mélyen lesújtotta, hogy a kutyával - most már nyilvánvalóan - nem érhet el semmit Mininél.
-  Követett - hebegte zavartan.
-  Kutyalopás nem méltó egy indián harcoshoz - szögezte le Mini, igen szigorúan. - Igaz, főnök?
-  Azt hittem, örülsz majd neki - védekezett Béla.
-  Nagyon hasznos lehet, őrizheti a wigwamot.
-  Meg kell fontolnunk az ügyet - szólt Lindi. Leültek  a  tegnapi  tűz  kormos  maradványai  mellé.
A kutya Minihez sompolygott, térdére hajtotta mulatságos kis kalapácsfejét.
-  Látod - mondta szemrehányóan Bélus.
A lánynak nem volt lelke hozzá, hogy megint elkergesse. Vakargatta a buksiját.
-  Kár lenne érte - szólt Mazsi.
-  Főnök ...  -  Béla csak  ennyit mondott,  könyörgően.
-  Indián harcosok!  Tollas  Konty komoly  szózattal fordul hozzátok - kezdte Lindi ünnepélyesen, legmélyebb   torokhangján. Rágyújtott egy cigarettára,   kettőt szippantott, továbbadta. Miután a pipapótlék visszaérkezett hozzá, eltiporta, és csak azután folytatta. - Mi azért alakítottunk indián törzset, mert mi különbek vagyunk   a   sápadtarcúaknál. Ha Varga Béla odalenn a községben mint magánember megszöktet egy kutyát, talán szemet hunyhatunk a dolog felett. De mint indián törzsnek példát kell szolgáltatnunk. Egy harányi lindián nem tarthatja meg magának egy idegen ember eltévedt állatát,   hanem   becsületes   megtalálóként   jelentkeznie kell. Önként.
-  Úgy van, úgy van - helyeselt komor arccal Mini.
-  Sőt, indián feladatunk, hogy kinyomozzuk a kutya tulajdonosát.
Bélus  sértődötten  nézett Minire.  Kedve  lett volna szemébe vágni, hogy ő neki akarta ajándékozni a foxit; hadd fájjon neki, hogy a saját kutyáját űzi el. De nem, ez ízetlen dolog lenne, nem méltó az ő nemes érzelmeihez. Elég baj, hogy a kutyalopással kihívta maga ellen Mini haragját. Mert hiszen kétségtelenül lopás volt! Ezt csak egyféleképpen teheti jóvá. Szót kért.
-  Indián  testvérek  - állt  föl.   -   Tollas  Kontynak igaza van.  Elfogadom Mini bírálatát. Belátom, hibáztam. Elviszem a kutyát a Sellő szállóhoz, mert biztosan ott lakik a tulajdonosa.
-  Köszönöm, Bélus, ez indiánhoz méltó magatartás -  nyújtotta  kezét Lindi.  -  Ha akarod, mától kezdve Lemondó Bélának szólítunk.
Mazsi tapsolt.
-  Főnök ... - Béla Mini feje fölött a végtelenbe bámult. - Ha lehetne, szívesebben viselném az Önzetlen nevet. Majd egyszer elmagyarázom, miért.
-  Hozzájárulok - jelentette ki elsőnek Mini. Közelebb hajolt Bélához. - Te, Önzetlen Béla, egy gally fölsértette az arcodat. Több helyen vérzik. Várj csak, éppen ma fölszereltem a wigwamot gyógyszerekkel. Van nálam klorocid is. Az csodaszer az ilyen sebre. És nem kaphatsz vérmérgezést.
Előhozta a kis tubust, és lágy ujjahegyével vékony kenőcsréteget simított a fiú arcán látható három bőrrepedésre. Béla elvörösödve állta. Jólesett neki a finom érintés.
-  Köszönöm - mondta elhárítón, és megfogta a lány kezét. Mini csak néhány pillanat múlva húzta el. Bélus némán ujjongott örömében. Lám, mire jó egy sebesülés!
-  Javaslom, hogy Mininek viszont a Gyógyfüves Lány nevet adományozzuk.
-  Helyes!  Helyes!
-  Én pedig a mai nappal fölveszem a Színes Ecset nevet  -  jelentette  be  Mazsi,  aki  soha  semmiből  sem akart  kimaradni.

9.

Úgy határoztak, hogy mindnyájan elkísérik Bélát a füredi nagyszállóhoz. Hátha alkalmuk nyílik rá, hogy belülről is meglássák ezt a kacsalábon forgó kastélyt.
Elöl haladt Lindi, azután a két fiú vezette pórázon a foxit, Mini és Mazsi zárta be a menetet.
A Majális-erdő szélén mentek, amikor éles csettenést hallottak, amelyet hangos diadalordítás követett, majd a gallyakról ide-oda bukfencezve lehullott egy kis madár, és vergődve eléjük esett a fűre.
-  Vigyázz! - vezényelt halkan a főnök.
Mind az öten egy-egy fa mögé húzódtak. Lajcsi a földre szorította a kutyát, amely felborzolt szőrrel dühösen morgott.
A sűrűből nevetségesen félszeg ugrásokkal egy nagy kamasz közeledett, légpuskával kezében. A lelőtt madarat kereste.
Lindi előlépett a fa mögül. A fiú megtorpant, és csípőjéhez szorította fegyverét.
-  Szégyellje magát! - kiáltotta a főnök, teljes fölháborodással. - Miért pusztítja a madarakat?
-  Was? - ráncolta homlokát az idegen fiú. - Ich versteh nicht.
A többiek is előléptek, és haragosan kiáltoztak. A kutya vadul csaholt, el akarta tépni magát a pórázról. A puskás kamasz két lépést hátrált, és a kutyára irányította puskája csövét.
Mini fölkapta a földről és tenyerén előrenyújtotta a lelőtt zöldikét.
-  Ezt is maga lőtte le, mint az előbb a cinkét?
Az idegen kamasz fenyegetően mondott valamit, mire a két fiú azonnal Mini mellett termett, ökölbe szorított kézzel.
Az idegen erre arcához szorította fegyverét, és támadói felé irányítva ide-oda mozgatta.
-  Stehen bleiben! - harsogta. - Sonst schiesse ich!
-  Mit  csinálsz,  te  csibész?  Megőrültél?   -  hangzott ekkor a sűrűből. A puskás fiútól oldalt kettényílt a bokor,   előugrott   belőle   Laci.   Rávetette   magát   az   orvvadászra, kicsavarta kezéből a puskát, és messzire hajította.
Akkorra már Béla és Lajcsi is ott volt. Villámgyorsan levették a kutyáról a pórázt, és hátrakötötték vele a vadul kapálódzó idegen két kezét. Mini a foxit ráncigálta, amely viszont a fogoly nadrágjába mélyesztette fogait, s többé nem eresztette el.
-   Hilfe!  Räuber!  Hilfe!  -  bömbölt a lefegyverzett vadász. Hevesen védekezett, de lerántották a földre.
Mini a végsőket vonagló zöldikét rázta a fogoly orra előtt, és mind a három lány dühösen rikácsolt:
-  Hogyan merészeli az  énekesmadarakat pusztítani! Ez hasznos madár! És szép! Gyilkos! Pfuj! Gyilkos!
A fiú ide-oda kapkodta fejét, rángatta törzsét, érthetetlen szavakat nyögdécselt.
-  Én szálanként kitépem a haját - visított Mazsi.
-  Vegyük el a puskáját - indítványozta Béla. Lindire kacsintott.   -   Mint  hadizsákmányt!
-  Nyugi - szólt Laci. - Ez a pók nem ért magyarul. Majd én  beszélek a fejével.
Bukor elég jól tudott németül.
-  Miért fogott puskát a lányokra? - kérdezte tőle.
-   Ők fenyegettek - hangzott a válasz. - Oldozzon el!
-  Ha megígéri, hogy többé nem bántja a madarakat.
-  Csak verebet akartam  lőni.
-  De énekesmadarat talált. Azokat nálunk törvény védi. És a veréb is madár!
-  Hát akkor hogyan gyakoroljam a céllövést? Én híres vadász leszek, úgy, mint a papám, aki most a gemenci erdőben vadászik. Én oroszlánvadász leszek, de valahogyan kezdeni kell!
-  Kell? Hát én megmutatom, hogyan  - szólt Laci, és körülnézett. Fölemelt a földről egy horpadt bádogdobozt, amelyet valamelyik rendetlen kiránduló hajított el az erdőben. Ráakasztotta egy kiálló fabütyökre, kézen fogta a feloldozott német fiút, magával húzta vagy harminc méternyire, és ott kezébe nyomta a fegyvert.
-  Ott a bádog madár, azt lője le! Annak nem fáj. Csak szépen csörömpöl, ha eltalálja.
A fiú célzott, lőtt, a golyó elment a lombok között.
-  Zu weit. Unmöglich - mondta mérgesen.
-  Nincs messze. Nem lehetetlen - szólt Laci, és kivette a puskát a leendő oroszlánvadász kezéből. - Adjon egy töltényt.  - Töltött. Tíz lépéssel messzebbre ment, célzott és lőtt. A konzervdoboz nagyot csendült, aztán hangos zörgéssel leesett a földre.
Mini összecsapta két tenyerét, mire indián társai tapsolni kezdtek.
-  No látja, így kell gyakorolni - mondta Laci szerényen. A német fiú kezébe nyomta a légpuskát. - Isten vele - s indulni akart.
-  Verebet sem szabad? - kérdezte a német fiú.
-  Azt se.
-  Mondd meg neki - szólt Lindi -, hogy ha még egy madarat megöl, elvesszük a puskáját. Nem tréfálunk. Mi indiánok vagyunk.
-  Indián? - ismételte meg a fordítás után a német fiú. - Nagyon szép. Karl May is német, mint én. Aki a szép indián regényeket írta - tette hozzá magyarázóan.
-  Fordítsd le neki, kérlek - zárta le az ügyet Lindi -, hogy mi is olvastuk May Károlyt. Tanuljon tőle. Old Shatterhand sohasem lőtt le védtelen madárkákat.

10.

A pórul járt vadász vállára vetette puskáját, úgy ment tovább Harány felé. A lindiánok folytatták útjukat Füredre.
- Szóval indiánok vagytok - kérdezte Laci, és velük tartott.
Nem felelt neki senki a kérdésére, ő sem szólt többet senkihez. Kék bársony nyakkendőjét igazgatta. Mini gúnyos fintorral hívta föl erre a többiek figyelmét, mert igazán lehetetlen dolog, hogy valaki ebben a nyári melegben nyakkendőt visel.
Lindi Lajcsira kacsintott.
-  Kár, hogy nem akar indiánnak beállni.
-  Talán a ti kedvetekért beáll. Az erdőben is a lányokért harcolt. Próbáld meg!
A nagy-füredi Sellő szálló előtt sok száz idegen autó sorakozott. A társaság szakértelemmel tanulmányozta a a kocsikat. Béla egy Volvóra hívta föl társai figyelmét.
-  Én  a  Mercedest többre becsülöm  -  jelentette ki Laci, és magyarázni kezdte, milyen nagyszerű tengelye van ennek a drága kocsinak.
-  Ültél már Merciben?
-  Vezettem is.
-  Uff!   -  kiáltott  föl  egyszerre  elismerően  Béla  és Lajcsi.
A csillogó márványhall küszöbén elfogódottan álltak meg. Nem mertek közeledni a fényes pulthoz, amely mögött aranysapkás, sötét egyenruhás férfiak álltak.
Egy piros sapkás, egyszerűbb formaruhájú fiatalember szólította meg őket:
-  Csak nem a Lauer úr kutyáját hozzátok?
-  Nem tudom, kié a kutya - felelt Béla. - A faluban csatlakozott hozzánk. Gondoltuk, innen szökött meg.
-  Innen.  Ha tegnap találjátok meg, ötszáz forintot kaptok a tulajtól - közölte az ajtónálló. - De Lauer úr ma reggel  elutazott.
-  És most mi lesz?
-  Megbízott engem, hogy ha megkerül a kutya, vegyem át, és adjam oda valakinek, aki jól fog bánni vele.
-  Nálunk jó helye lesz! - kiáltott fel Lindi.
-  No, abban én nem vagyok biztos - mondta gőgösen a tányérsapkás.   -   Gyerekek   szekálni   szokják   a kutyát.
-  Szokták - javította ki Lindi. - De mi nem szoktuk. Az ajtónálló oda sem figyelt.
-  Ide a kutyát! - szólt nyersen, és kitépte Lajcsi kezéből a pórázt. El akarta vontatni a foxit a pult felé, durván rántott egyet a szíjon. A kutya ijedten vinnyogott,   megvetette mellső lábait, úgyhogy a piros   futószőnyeg felgyűrődött. A mérges fiatalember, aki olyan nagy súlyt helyez a kutyákkal való jó bánásmódra, erre lerúgta a szőnyegről a foxit. Meglepő fordulat következett: a kutya belekapott a fekete lampasszos piros nadrágba,  aztán  üthették,  rángathatták, nem  eresztette el többé. Csak akkor, amikor Mini leguggolt mellé, és átölelte.
A jelenetnek már egy csomó nézője volt. Odajött a főportás is. Többen harsogva nevettek. Laci ezt a pillanatot használta fel, hogy félrehúzza a megtépett nadrágját tapogató fiatalembert.
-  Főportás úr - így szólította -, egy pillanatra, kérem. - Behúzta az újságos állvány mögé. Előkotort zsebéből egy összehajtogatott százast. - Vegyük úgy, hogy ön a megtaláló, és mi vagyunk a megbízható hely. Oké? -  és ezzel kezébe nyomta a pirosat.
- Mehetünk, srácok -  sietett vissza aztán a társasághoz. - Mienk a kutya. Iszkoltak kifelé, mielőtt újabb bonyodalmak támadnának. A tányérsapkás kutyagondnok finomkodó kéztartással szalutált.
-  Hogy megváltozott ez a pasi - csodálkozott Lindi, s kapkodta a fejét, mert a karján tartott foxi folyton az arcába  nyalt.  - Mondtál  neki valamit? Vagy megbűvölted?
-  Igen, varázsigét mondtam - mosolygott Laci.
Lindi kitalálta, hogy Laci pénzt adott a piros sapkásnak, s tetszett neki, hogy nem dicsekszik vele. Másrészt félt, hogy most majd igényt tart a kutyára.
-  A kutyust is megbűvölted? - kérdezte. - Téged fog követni?
-  Remélem, nem - rázta fejét Laci. - Hol tartanám? Én  nem otthon lakom.
-  Tudom. - Lindi letette a kutyát, s az rögtön előrenyargalt Minihez. - Azt is tudom, hogy a minap költöztél.
A fiú elpirult, s ezt röstellve, elfordult. Nagy sokára szólt:
-   Csiripelik már a verebek is, hogy miért?
-  Nem a verebek csiripelik - felelt Lindi -, hanem a pacsirták dalolják, általános tetszésre.
Laci megállt, és meglepetten nézett a lányra.
-  Jólesik hallani, hogy te ilyen irodalmian beszélsz. Unom,   hogy  a   legtöbben   csak   három   szót  ismernek: hülye, haláli meg...
-  Meg?
-  Nem kedvelem a trágárságot.
-  Én se.
Hallgatva mentek egy ideig. Lindinek tetszett a fiú magatartása, különösképpen az, hogy észrevette és értékelte az ő költői hasonlatát a pacsirtáról. De igyekezett meggyőzni magát, hogy csak mint főnök szeretné megnyerni a törzs számára Bukort.
-  Ha a durva beszéd miatt nem barátkozol másokkal, akkor nálunk jól erezhetnéd magad - kezdte.
-  Nálatok? Hol?
-  Erről nem beszélhetek.
-  Nem szeretem a titkolózást.
-  Én se, de...
-   Úgy látszik, mégis. Harányban nagy szokás a titkos játék.
-  Miről gondolod?
-  Erről meg én nem beszélhetek.
-  Akkor  kvittek   vagyunk   -  nevetett  Lindi.   Majd új  oldalról kísérletezett.  - Ne hidd, hogy csak neked vannak ellenségeid. Nekem is vannak. Ajaj.
-  És mit csinálsz?
-  Nem vagyok egyedül, hanem csapatban.  Ha bajban leszek, segítenek. A minap is nehéz helyzetemben mellém állt a csapatom.
-  Én - felelt Laci - elintézek mindent segítség nélkül. Főként mindenféle titokzatos hókuszpókusz nélkül.
Lindi kitalálta, hogy Laci a temetői vallatásra céloz.
-  Szervezetben mindig van erő  - érvelt tovább.  - Sokat ér az, ha a vezető utasításait mindenki megfogadja, és így tovább.
Laci fejét rázta.
-  Tudod-e, mi a földön a legtökéletesebb szervezet? A fa. Minden fa egész város. A kérge várfal, azonkívül esetleg tüskék is védik az ellenségtől. A fában vízvezetékek is vannak, élelmezési és légzési közutak, külön szaporítási szervek. A fa maga intézkedik például a levelek túlszaporodása ellen.  Szóval sokkal tökéletesebb szervezet egy fáé, mint egy falué. Pedig a fában nincs is tanácselnök - nevetett.
Lindi elámult a fiú tudásától és ékesszólásától.
-  De vannak nagyszerű elnökök - mondta. - Apu például  kiváló vezető. Képzeld, amikor tanácselnök lett, külön megkérte legjobb barátját, Zsiga bácsit, hogy mostantól  kezdve   figyelmeztesse   őt  a  hibáira.   Ilyen  ember ő!
-  Ez szép - bólintott Laci.
-  És mi a véleményed arról - bátorodott föl Lindi -, ha fiatal indiánokból csapatot szervezünk, és ...
-  Gyerekes dolog - vont vállat a fiú. - Kicsinyeknek való játék.
-  Biztos? - makacskodott Lindi. - Az indián a nagyobbaknak példakép. A szabadságért meg az igazságért való harc jelképe!
Laci rögtön kész volt a lesújtó válasszal:
-  Elmúlt dolog. Miért harcoltak az indiánok annak idején? A fehérek ellen védték földjüket. Ilyen veszély ma nincsen.
-  De mint jelkép...
-  Mint jelkép is rossz. Mert nézd például... a szüleim telket vagy házat szeretnének venni Harányban, de apád úgy harcol az ő „benyomulásuk" ellen, mint egy indián törzsfőnök. De nincs igaza! Én nem örülök, hogy a szüleim azt sem tudják, hová tegyék a pénzüket, de miért nem szabad itt nekik telket szerezniük, úgy, mint másnak?! Itt nincs indián igazság a harányi bennszülöttek oldalán.
-  Beszélni fogok Apuval.
-  Nagyon kérlek, ne beszélj  erről senkinek - szólt erélyesen Laci.  - Én  itt most balra levágok.  Szia!  - Homlokához értette kezét, elindult, majd visszafordult. - Én az olyan kollektív dolgokat kedvelem, mint amilyen például a KISZ építkezése lesz. Ott fogok melózni. Szia!
Lindi futásnak eredt, és hamarosan utolérte a kutyás csoportot. Csalódott pillantások fogadták.
-  Hová lett az udvarlód? - kérdezte Mazsi.
-  Szó sincs udvarlásról. Az indián csapat érdekében agitáltam.
-  És? - firtatta Színes Ecset.
-  Reménytelen eset. Az az érzésem,   nagyon   lenéz bennünket. Gyerekesnek tartja a dolgainkat.
-  Pukkadjon meg - szólt Mini, aki a kutyát szorongatta. - Itt az új tag.
-  Ettől nem tanulunk meg bokszolni - mondta bánatosan Lajcsi.
-  De  azért  adjunk  neki  indián   nevet!   -  erőltette Gyógyfüves Lány.
-  No jó. Éles Fog - mondta Lajcsi.
-  Vidámabbat.
-   Nadrágtépő Kalapácsfej.
-   Bonyolult, és nem elég indiános.
-  Akkor legyen Naci Hamm!
-  Ez remek! Holnap megtartjuk a névadó ünnepet.
-  Holnap nem. Holnap tábortűz lesz!

HATODIK FEJEZET
TÁBORTŰZ, IVÁSZAT, MEREVGÖRCS

1.

A hadijátékkal egybekötött tábortüzet az évzárót követő negyedik napon rendezte az iskola. A tanulók úttörő őrsi kötelékekben vonultak fel. Más-más gyülekezőhelyről indultak a rejtvénybe foglalt közös célpont felé.
A feladat könnyű volt, nehogy valamelyik őrs eltévedjen. Úgy ütemezték az indítást, hogy körülbelül ötperces időközökben érkezzenek a csapatok a Várhegy platójára, ahol egy gödörben meg kellett találniuk az újabb irányítást adó kartonlapot: „Jelentkezés mászóversenyre az északi oldalon".
Ott két fa közé kötelet feszítettek ki, mintegy negyed méter magasságban, az alatt kell egyenként átbújni úgy, hogy a kötél meg se rezdüljön. Nem volt túl nehéz gyakorlat, csak az elhízott gyerekek szereztek rossz pontot benne csapatuknak. Volt nagy hahota, amikor a „teltkarcsú" Kama Bori, miután fölmérte a kötél magasságát, tíz körmével árkot ásott magának alatta.
-  Műkotorékverseny? - nevetett a testnevelő tanár.
-  Kár, hogy nem hoztam el Naci-Hammot - kiabált Mini -, vele versenyt kaparhatnál.
A végzett csapatok szétszéledtek az erdőbe, hogy száraz gallyakat gyűjtsenek a tábortűzhöz. Ki nagy, ki még nagyobb halmot ölelve tért vissza, de mindenkit lefőzött Bukor Laci, aki jókora fának beillő hatalmas ágat vonszolt elő a sűrűből.
Lindi csak szerény ágacskákat gyűjtött; a többiekkel ellentétben ő nem hatolt be az erdő mélyére, mindig a szélén maradt, hogy szemmel tarthassa a községből a Várhoz vezető kanyargós gyalogutat.
Tegnap este, miután lefeküdt, hangos szóváltásra lett figyelmes. Mami szaporázta a szót, az ő hangsúlytalan, daráló módszerével, s szövege a két ajtón keresztül éppolyan megfejthetetlen volt, mint hogy mit kelepel egy távoli vízimalom. De fárasztóan kelepelt, ebben volt az ereje; Apu végül mindig megadta magát, csak hogy végre elálljon a szókerék forgása. Mami panaszmalmának fakó kerékkopogását időnként elnyomta Apu gyönyörű, zengő basszusa. Az ő szavai is érthetetlenek voltak, de annyit sejteni lehetett, hogy egy-egy szóval, mondattal csillapítja, gátolja a fáradhatatlanul özönlő szóáradatot.
Negyed óráig ment ez így, vagy órákig? - Lindi nem tudta, mert elbódult, elálmosodott, belefáradt az eredménytelen fülelésbe, alighanem el is aludt. Egyszerre csak arra riadt fel, talán már álmából, hogy nyikorog a konyhából az udvarra vezető ajtó, s váratlanul tisztán érti Mami szavát: „Én nem tudom nézni azt, hogy maga nevetségessé teszi magát az egész falu előtt..." Aztán durrant az ajtó, kinn a kavicson szapora lépések csikorogtak, majd csönd lett.
Lindi elaludt, és amikor reggel fölébredt, üres volt a ház. A nagyszobában megállapította, hogy Mami ágya érintetlen, Apu azonban kétségtelenül itthon aludt. Máskor Mami mindig kitakarított, mielőtt együtt elmentek a Tanácsházára, most ott maradt a teljes rendetlenség, és Lindi vidáman dudorászva tett helyre mindent, abban a boldog reménykedésben, hogy ez most már mindig az ő dolga lesz, mert nyilvánvaló, hogy az esti veszekedés után Mami beváltotta régi fenyegetését, és hazament a mamájához. Örökre.
Csak később jutott eszébe a lánynak, hogy a helyzet nem olyan egyszerű. Mi lesz a hivatalban, hiszen ott mindennap találkozniuk kell Apuval?! Apu áthelyezteti máshová volt feleségét. Vagy nem is lesz rá szükség, mert a dühös asszony önként elmegy a világ végére, csak hogy ne kelljen szégyenkeznie a többiek előtt... Talán már el is ment!
A vendéglőben azonban Icuka mami pontosan megjelent. Szája vékonyabb és fehérebb volt, mint máskor. Szólni nem szólt egy kukkot sem, csak éppen szervuszt rebegett jövet és menet, s egyszer ráförmedt evés közben nevelt lányára: „Mit bámulsz folyton?!" Lindi most azért leste az utat, mert ha Apu egyedül jön az ünnepélyre, akkor örökre vége az ő sanyargattatásának.
Nagy társaság közeledett. Elöl Dumba igazgató és felesége, velük Apu és Icuka mami, a könyvcsomagokkal. Még egy pillanatra felmerült a remény Lindiben, hogy ez a nő nem Apu felesége már, hanem csak a Tanács alkalmazottja - de rögtön eloszlott, amikor meglátta, hogy apja szabad karjával erősen szorítja Mamiét.
... A máglya fellobbant. A győztes őrs vezetőjének kellett volna meggyújtania, de Harangos Zsani úgy tett, mintha nem tudna erről. Ha már - meg kell hagyni, mesteri ügyességgel - ő tornyozta föl az emeletes máglyát, meg is gyújtotta. Épp lihegve jött Harangos János, így még szemtanúja lehetett fia legújabb csínytevésének.
-  Erre iszunk egyet!  - kiáltotta messziről az igazgatónak, s feje fölött meglóbálta a magával hozott hatalmas fonott kancsót.
-  Szia, papa! - intett neki a tűz mellől Zsani. Bal kézbe  vette  tűzpiszkáló  dorongját,  és  szájához  emelte begörbített jobb kezét, mintha felhajtaná poharát.
-  Csuda ügyes  srác  az  én fiam   -   örvendezett az építőmester.
-  Kár, hogy nem jobb tanuló - jegyezte meg az igazgató. - No, talán jövőre...
-  Minek az, dirikém, kérlek - húzott nagyot a levegőbe Harangos János. - Én se tanultam, mégis derekasan építem a szocializmust!
-  Még itt is?! - ütötte hátba S. Marék.
Csikós tanár úr a tűz mellé sorakoztatta a dalárokat.
Nyakába akasztotta harmonikáját, és rázendítettek a 48-as honvédnótákra. Bár a nap még éppen csak lebukott, és alig sötétedett, a hatalmas tűzből magasba röppenő fényes szikrák mögött már egészen sötétkéknek látszott az égbolt. A lángok rőt visszfénye színpadiasan világította meg a harányi várrom nemrég letisztogatott falait. Szép volt a kép, a gyerekek azért is örömmel nézték, mert a környék kertészeti rendezéséből alaposan kivették részüket, s tudták, hogy a tanácselnök most fogja kiosztani a könyvjutalmat azoknak, akik a legszorgalmasabban buzgólkodtak.
Ezt követően a hadijáték legjobb csapata megkapta a jutalomzászlót.
Zsani odasündörgött apjához, és átfonta ujjait a demizson fülén.
-  A maradékot elvihetem, papa?
-  El. De Ali - mármint Dumba igazgató - meg ne lássa.
Zsani és beavatott társai négykézláb, hátrafelé lopakodtak el a tűz közeléből, és eltűntek az erdőben.

2.

Lindi elkeseredetten bámult a tűzbe. Egyébként sem érezte jól magát az ünnepségen. Mint egy tucatszor is elmondta, neki az ilyen tömegrendezvény nem „műfaja". Szó, ami szó, Lindink a középpontban szeretett állani, de egyéni szereplésre itt nem volt alkalma.
Irigykedett Mazsi sikerére. A Balári lány különleges díszben vonult fel. Iskolai kötényruhájának két pántjára sárga és piros pamutszálakból, egy kis drót segítségével lángoló tüzet jelképező kis jelvényeket tűzött fel, sűrűn egymás alatt. A lányok ünnepelték a „tábortűzjelmez" ötletéért, megdicsérték ügyes kiviteléért.
- A   tévé   bátran   alkalmazhatna   ruhatervezőnek   - kedveskedett Mini, aki most is hagyományos miniszoknyáját viselte.
-  Csak akkor vállalom - kedveskedett vissza Mazsi -, ha te fogsz ott fellépni.
-  Jó,   ebben   megegyeztünk. Zálogul adj most egy lángjelvényt.
Mazsi adott, Mini kitűzte. Erre a többiek is megostromolták a divattervezőnőt, s ő boldogan osztotta szét ruhája ékességeit.
Lindi lenézte az ilyesmit. A divat nem érdekelte, az öltözködésnek ő elébe helyezte a „szellemi dolgokat". Mondta is sűrűn, hogy:
-  Mit tudtok ennyit beszélni erről a csacsiságról!
-  Holnapra nagy terveim vannak - árulta el súgva Mininek Mazsi.   -  Eljöhetsz velem, ha akarsz.  Most ne kérdezz semmit.

3.

Az igazgatóné fonott kosarából újabb és újabb pogácsák meg borok kerültek elő a vendégek számára. Ahogy sötétedett, úgy emelkedett a hangulat. Az egész iskola lelkesen énekelt. A máglya lassan roskadozott.
Ekkor a plató alatt a műúton megállt egy autó, és eloltotta reflektorait. A Bukor szülők érkeztek meg.
Egy perc alatt fölértek a tisztás szélére a szép erdei úton, amelyet a múlt héten tisztított meg sarabolóival a hatodik osztály.
Harangos azonnal elébük indult. Haragja Laci ellen rég elmúlt már. Megbánta hevességét. Úgy érezte, sürgősen magyarázkodnia kell a fiú elzavarása miatt. Harangos sietségét látva, Laci szülei elé futott.
Bukor Marcell napbarnított, délceg férfi volt. Kissé fölvetett fejjel járt. Divatos pulóvert viselt, nyakán hanyagul hátradobva gyönyörű sálat. Alacsony, vékony kis feleségén remek ruha volt, különleges nyugati anyagból, ízléses és elegáns. Költő és színésznő - gondolta volna róluk inkább az ember, mintsem hogy lángossütők.
-  Nézze ezt a nőt - döfte oldalba férjét S. Marékné. - Mintha egy párizsi kirakatból lépett volna ki. Hagyjuk ott a Tanácsot, süssünk mi is lángost.
S. Marék mosolygott. Nem gondolja ezt komolyan Icukája.
Laci előbb ért az érkezőkhöz. Anyja magához ölelte nála fejjel nagyobb fiát, apja csak vállára tette bal kezét, közben jobbját nyújtotta már messziről az érkező Harangos felé.
-  Kedves Harangos úr! Micsoda meglepetés! A fiam egy levlapon értesít, hogy elköltözött öntől.
Laci dermedten figyelt. Micsoda botrány lesz itt mindjárt!
- Bukor úr, higgye el, az ön kedves fia érdekében történt minden - felelte Harangos, igen nyájasan.
Laci azt hitte, rosszul hall, de ekkor Harangos kedveskedően megérintette az ő karját is, és így folytatta:
-  Olyan nagyszerű bizonyítványt szereztünk, kérem, hogy   jövőre   ötösrendű lehet a fiú.  Ennek érdekében nagyon   helyes, ha Csikós tanár úrnál lakik.   Mindent megbeszéltem  vele.
Laci megkönnyebbülésébe megvetés vegyült. Miért hazudik ez a sötét alak? Miért nem vállalja tettét férfiasan? Nem kellett sokáig várnia, hogy megkapja a magyarázatot.
-  Hát csakugyan ennyire feljavultál? - simogatta fia arcát Bukorné, és egy marék százast csúsztatott a gyerek kezébe. - Tedd el gyorsan, ezt csak én adom, apád majd külön jutalmaz.
Bukor félrevonta Harangost, de Laci megértette suttogó beszélgetésük minden szavát.
-  Mi újság egyébként? - kérdezte apja.
-  Remélem - suttogta Harangos -, hogy kedves fiának elköltözése miatt nem  szakadnak meg egyéb dolgaink.
-  Mi van? - kérdezte Bukor.
-  Az a ház nem alkalmas önnek - felelte Harangos -, és Marék Sanyi különben is beleköpött a tálba. A szomszédban lesz majd anno plé az új kultúrház, mellette nem lehet semmi modern, ott házmúzeumot tervez az elnökünk. De a Fényes-hegy déli oldalán, a leges-legjobb helyen, kikártyázok önnek egy parcellát. Csodás hely, garantálom, és hozzá juttatott áron, vagyis majdnem juttatott áron.
-  De hiszen az természetvédelmi terület?!
-  Még nem! Bízza csak rám, Bukor úr, kidriblizem én a Tanácsot.
-  No jó, magára bízom. De mikor? Ha nagyon elhúzódik, inkább Bedőfokon építek.
-  Heteken,   esetleg  napokon  belül  meglesz.   Már  a megyei tanácsnál van; amint meglesz a stempli, hajrá, máris építünk. Sanyinak nem lesz ideje ugrálni.
Laci bánatosan állapította meg, hogy apjának fontosabb ez a gyanús üzlet, mint fiának jó bizonyítványa. És persze Harangos rögtön elfelejti haragját, ha pénzt kereshet telken, engedélyen, építésen.

4.

Hárman voltak a piáló fiúk, négyszer járt körbe a demizson, máris kiürült teljesen. Zsani felfordította, hüvelykujjának körme fölé tartotta. Egy csöpp szivárgott ki belőle, fölnyalta.
-  Elég kevés volt - állapította meg Menő Fred. - És most?
-  Kimegyünk a szőlőbe, ott folytatjuk   -   javasolta Zsani.
-  Van kulcsod?
-  Leütjük a lakatot. Az csak nem probléma.
-  A demizson?
-  Ütközben ledobom.
Toronyiránt mentek le az erdőben, s miután megszabadultak a korsótól, folytatták útjukat a szőlőhegy felé. Zsani folyton egy versen törte a fejét, amellyel válaszolna Bukor Lacinak a huligánt gúnyoló versére, és őt tenné nevetségessé. Az első sort elég gyorsan kialakította:
Lángossütők  fattyú kölyke . . .
aztán ezt ismételgette, de a második sor már nem akart megszületni.
-  Mondjatok már egy rímet arra, hogy kölyke - biztatta társait.
-  Sokat ittunk, nem megy a rímfaragás - vallotta be Menő Fred.
-  Frászt! Igazi költők mindig részegen írnak - vélte Labdafej.
-  A hülye labdafejed - intette le Menő Fred. - Laci nem iszik, mégis egész jó költeményt kanyarított.
-  Neked  az jó költemény, te állat!  - méltatlankodott Zsani. - Jó, hogy nem bújsz mindjárt a fenekébe. Nem vers az, hanem... - Megmondta.
-  Te még olyat sem tudsz - kárörvendezett Fred.
-  Te meg kapsz mindjárt egyet - mérgelődött Zsani.
-  Hagyjátok már  a hülyéskedést   -   békítette  őket Labdafej. - Csak nem fogtok az irodalmon összeveszni. Lángossütők   fattyú   kölyke, eredj a pöcegödörbe. No? Kész a költemény!
-  Állati! Igazi fűzfapoéta vagy - verte hátba Menő Fred.
Zsani nem méltányolta Labdafej verssorát. De minthogy éppen megérkeztek a présház elé, a lakat leverése foglalta le minden figyelmét. Hosszú bajlódás után egy nagy kővel ütötték le a pinceajtó pántját. Gyertya, héber, flaska, pohár - minden kéznél volt.
-  Irtó hangulatos! Gyertyafénynél mulatunk, mint a Sellő bár vendégei. Kár, hogy nincs pezsgő! - kiabáltak összevissza, miközben sűrűn nyakalták az exeket.

5.

A Várhegy platóján már csak kevés parázs volt a máglyából. Szépen, hangulatosan világított. A gyerekek nagy része már hazament, a vendégek zöme is hazafelé indult, de a rom tövében egy vadonatúj padon most bontották ki az utolsó flaskát és az utolsó batyu pogácsát.
-  No, még egy pohárral.  Nem árt meg - biztatta Dumba  Aladár  igazgató   a  tanácselnök   feleségét,   aki csak  némán  rázta  fejét,  és  úgy összeszorította  száját, mintha attól  félne,  hogy  erőszakkal  beleöntik  a bort. Egy pohárral már belediktált a férje, attól egy kicsit megszédült.
-  Hogy csillog a szeme! - súgta a fülébe S. Marék. - Mindig kellene egy kicsit innia.
-  Ugyan, drágám, kóstold már meg a pogácsámat - mondta Dumbáné, kissé sértődötten a sok visszautasítás miatt. - Egy pogácsától még nem veszíted el csodálatos alakodat.
-  Nem, nem, köszönöm. Pedig biztosan nagyon finom.
-  Illendőségből, egyet - súgta a fülébe férje. Majd Icuka fejrázása után harsogva mondta: - Csodás, csak annyit mondhatok, csodás ez a pogácsa. Én egy tucatot bevágtam.
-  Pontosan   tizennégy   darabot  ettél.   Számoltam   - tréfált Dumba.
-  Lindikém, hát egyél legalább te! - kiáltott fel az igazgató felesége.
A lány ott állt a padtól tíz lépésnyire. Nagyot nyelt, és elmondta szokásos szövegét:
-  Köszönöm szépen, nem vagyok éhes.
-  Vegyél - szólt rá apja. Lindi kettőt lépett előre.
-  Nem szeretem a rendszertelen étkezéseket - kerepelt Icuka mami.   -   Az a lehető legegészségtelenebb dolog!
Lindi megtorpant, mert fenyegetést érzett Mami hangjában.
-  Én ételben nem azt nézem, hogy egészséges-e, hanem azt, hogy jó! - S. Marék nevetés mögé rejtette ingerültségét.
-  Ez az, igaza van - kacarászott Dumbáné. - Gyere ide, Lindikém.
A lány odament, két ujjal nyúlt a batyu felé.
-  Tartsd a tenyeredet... mind a kettőt - szólt erélyesen az igazgató felesége.
Lindi egymás mellé zárta két tenyere élét, s a mélyedésbe Dumbáné egyetlen lendülettel beleöntötte a batyu egész tartalmát.
Egy darab leesett a földre. Dumba felkapta.
-  Nyisd  ki a  szádat!  -  kiáltott a lányra,  és  hangosan nevetve a szájába adta.
„Az igazgató bácsinak nem mondhattam nemet" - fogalmazta meg magában a mentségét Lindi. De már rágta az ízes, porhanyós tésztát, éhesen, élvezettel. Eszébe jutottak indián társai, akik annyit biztatták, hogy tüntessen Mami ellen nyilvános, nagy zabálással! Végzett az első pogácsával. Lehajtotta fejét, szájával emelte le a két kezében tartott halomról a következőt. Mohón rágta, falta. Aztán a harmadikat.
Mami valamilyen furcsa, kurrogó hangokat hallatott, Dumbáné meg édesdeden kacarászott.
-  Ízlik, Lindikém?   Ugye,   remek? Még egyet.  No, még  egyet...  Bátran.   Könnyű,  mint  a  pehely;  ebből akármennyit megehet az ember.
A férfiak  szélesen mosolyogtak.
-  Egy kis bort rá - szólt Dumba. Harmadáig töltött egy poharat,  és odakínálta.
Lindi fél kézzel hasához szorította megfogyatkozott pogácsakészletét, átvette és megköszönte a bort, kortyintott, majd újult erővel folytatta az evést.
-  Apja lánya! - mondta büszkén S. Marék.
-  Látod? - fordult Icukához Dumbáné. - Végy példát a lányodtól. Amíg a készlet tart. Szabad? - Elvett egy pogácsát Linditől, és kuka szájához tartotta. - Most harap szépen a baba. Hamm!
-  Jó, megkóstolom - nyöszörögte szenvedően S. Marékné.
És a következő pillanatban hangosan feljajdult. Olyan hangosan, hogy a távolabb ülők is fölfigyeltek, az úton lefelé tartók is megálltak.
-  Jaj, jaj, jaj, mi történt velem?! - jajongott Icuka, igen   furcsa,   vékony   hangon,   mert a beszédhez nem tudta rendesen kinyitni a száját.
-  Mi baj, szívem? - nyúlt a kezéért férje. - Milyen forró a kezecskéje. Meg az arca is.
Az igazgatóné is megsimogatta Icuka arcát.
-  Lázad van,  édesem  - állapította meg. Odasietett Harangos, és a gyöngélkedő fölé hajolt.
-  Szólok  Bukornak  -  indítványozta -,  ha még itt van, hogy a Mercijén vigye haza Icuka asszonyt.
-  Viszi ám az öreganyja térdekalácsát - mondotta ingerülten S. Marék. - Ismerem én az ilyen készségeskedést. Holnap jönne már beinkasszálni az árát. Tisztában vagyok a gebines lelkülettel. Tudhatná maga, hogy én nem fogadok el, nem tűrök semmi ilyesmit!
-  Tudom, tudom, ha nem kiabál is - csillapította Harangos. - Akkor hazamegyek az én kocsimért.
-  Maga, Jani, sokat ivott, nem ülünk fel maga mellé - tiltakozott Dumba igazgató felesége.
-  Ke'it csók'lom, hát   nem   tetszik   tudni, én akkor vezetek legjobban, ha bennem is van némi üzemanyag - harsogta az építőmester.
A nagy kacagást Icuka nyöszörgése vágta el. Dumbáné közben sietve összecsomagolt. Férje kezébe nyomta a két kosarat.
-  Támaszkodj rám, édesem - mondta Icukának. Átkarolta és fölsegítette a padról.
S. Marékné bizonytalan, roskadozó lépésekkel elindult. Férje majdhogynem gyanakvó fejcsóválással nézte.
-  Kedves felesége keveset eszik - súgta oda Harangos a tanácselnöknek. - Az ilyen vékony test könnyen elgyöngül.
S. Marék, aki már rég túl volt az első ijedtségen, némi kárörömmel fogadta az enyhén gúnyos megjegyzést. Rájött már, hogy bizonyos pillanatokban a felesége föltétlenül rosszul lesz.
Harangos előrement, zseblámpájával világított a két asszonynak. Mögöttük vitte Dumba a terhet, leghátul ment Marék a lányával. A tanácselnök átfogta Lindi vállát, magához szorította.
-  Mit ebédeltetek ma? - kérdezte.
Lindi lehunyta szemét. Hallotta az előbb Harangos megjegyzését, megérezte apja néma, elítélő helyeslését. Úgy érezte, itt van az ő nagy pillanata, amikor a gyomráról kell beszélnie.
-  Keveset, Apu, majdnem semmit - felelte.
-  Mégis?
-   Spenótot, minden nélkül, és ketten egy linzert.
-  Persze, Maminak amúgy is gyönge, ideges a gyomra, az éjjel meg különösen fölidegesítette magát... aztán egy pohár bor... - mormogta S. Marék nagy sajnálkozással, és hirtelen támadt lelkiismeret-furdalással.
Lindi elkeseredetten vette tudomásul, hogy nem az ő koplalásáról beszélnek.
-  Ha nem ettem volna ezt a két marék pogácsát... - igyekezett magára irányítani a figyelmet -, akkor...
-  Hányat vágtál be? - kérdezte nevetve Apu.
-  Kilencet.
-  Hallod, Ali? Azt nem számoltad, hogy a lányom mennyit evett?
-  Nem. Azt nem.
-  Ó, nem volt sok - kezdte újra Lindi. - Én még tudnék enni.
De Dumba most valamilyen borkorcsolyáról kezdett mesélni, amit egyszer Létafüreden kapott. S. Marék ragaszkodott hozzá, hogy Dumbáné pogácsája volt a legjobb, amit e nemben valaha evett.
Nem szólhatott közbe. Lindi csak képzeletben beszélgetett apjával, miközben oldalához simulva haladt az erdei úton. Amikor azt mondta, hogy tudna még enni, Apu megkérdezte, hogy kevés volt-e az ő ebédje is? Mire azt felelte: „Apukám, mindig kevés, én mindig tudnék enni, de otthon sohasem kapok uzsonnát, mert Mami szerint a rendszertelen étkezés nagyon egészségtelen." „Kenj magadnak egy zsíros kenyeret!" - biztatta Apu, és erre ő megmondta: „Nálunk otthon sosincs zsír, és a kenyér mindig harmadnapos, száraz! Mert Mami szerint csak az egészséges." Könnybe lábadt a szeme, mert Apu erre még jobban magához szorította, és azt mondta: „De Lindikém, ez tűrhetetlen! Holnap hazaküldöm Mamit az anyjához!"
De ezt csak Lindi képzeletében mondta Apuja, valóságban most éppen azt magyarázta Dumbának, hogy a szarvaspecsenye akkor jó igazán, ha négy napig állt a hús mustáros, borsos olajban. Mert a két férfi közben a remek tésztákról áttért a pompás sültekre, minthogy mégiscsak a hús az igazi, férfinak való étel.

6.

Zsani bírta legjobban az ivást. Menő Fred már kitántorgott a pincéből a szabad levegőre. „Nehogy egészen elázzam" - dadogta. Labdafej nekidőlt az egyik hordónak, és elaludt.
- Használhatatlan pasasok vagytok - zsörtölődött Zsani, ám az ő feje is bizonytalanul ült már a nyakán. De még egy darabig ivott. - Gyerünk haza! - adta ki végül a vezényszót.
Fölrázta Labdafejt, kettesben tessék-lássék rendbe rakták a pincét, de az ajtót tárva-nyitva felejtették. Fölemelték saját piszkából Fredet, aki hányás után hason fekve elaludt, és vonszoltatta magát jó darabon. Csak amikor az országútra értek, akkor volt végre hajlandó a lábát használni.
Később meg vissza akart fordulni, hogy kiöblíti a száját egy pofa borral. Kitépte magát két társa karolásából, és visszafelé kezdett botorkálni a hegyoldalban kanyargó úton. Zsani káromkodva szidta a hülye fejét, s mivel nem tudta megfogni, hátulról elkaszálta a lábát. Menő Fred előre és oldalt bukott, ráesett a szakadék szélét kerítő alacsony vasbeton korlátra, keresztülbukfencezett rajta, és legurult a sötét mélységbe.
A két fiú a korlátra támaszkodva, előre-hátra inogva bámult lefelé, és ahogyan csak kitelt tőlük, mindenféle trágárságot kiabáltak a lezuhant Fred után.
Alulról nyöszörgés hallatszott.
-  Húzzatok föl! Segítsetek! Jaj, eltörött a lábam!
-  Most egyszerre de józan ez a dög! - ordított Zsani, és  leköpött az árokba.  - Megérdemli.  Úgy kell neki. Minek iszik az olyan, aki sose bírja. - Ezt már énekelte. - Gyere, komám!
Belekarolt Labdafejbe, elhúzta a korláttól. Nótára gyújtottak, és hamisan kornyikálva dülöngtek a falu felé.

7.

Mire Marékék hazaértek, Icuka mami erős szédülésről is panaszkodott. Nagy kínnal beerőszakolt fogai közé egy kalmopirint, aztán leroskadt a díványra. Borzongatta a hideg, mire betakartatta magát, de ekkor meg forróság öntötte el. Bíborvörösen égett az arca. Válla és könyöke is fájt.
-  Biztosan  merevgörcsöt kaptam   -   nyöszörögte.  - Mégis be kellett volna vitetni magamat a kórházba.
-  De  nem  Bukorékkal - fortyant föl S.  Marék.  - Ma itt rendel a faluban   Kászonyi   doktor.   Lindikém, szaladj el érte!
-  Igen, megyek... csak - súgva folytatta - nagyon éhes vagyok.
-  Persze,   neked   mindig   első a  hasad   -   sziszegte Mami.
-  Vágj magadnak kenyeret, szalonnát, találsz az aktatáskámban - mondotta Apu. - Útközben is megeheted.
-  Igenis, sietek - indult Lindi.
Két hatalmas karéj kenyeret szelt magának, vastagon megrakta paprikás szalonnával, még külön meg is paprikázta, befogta egy szalvétába, és mohón harapdálva indult neki a sötét falunak.
Apja utánaszólt:
-  Soron kívül menj be. Mondd meg, hogy az én lányom vagy, hogy az én feleségemnek kell orvos.
Kászonyi doktorhoz éppen nem lehetett bemenni, mert operált, pontosabban: felvágta Suppán néni kelését. Lindi élvezettel hallgatta a zsúfolt váróhelyiségben folyó fecsegést, titokzatos betegségekről, miegyébről. Még az evésről is megfeledkezett. Amikor az orvos kijött, elmondta neki, hogy Mami nem tud ide jönni, mert lázas, és már egészen merev.
-  Merev? Hol?
-  A szája meg a könyöke. Nem bír mozdulni sem. A kerek hasú, mindig kedélyes orvos fölszisszent:
-  Hű, emberek, ez tetanusz lehet! Életveszély. Mondd csak, te lány, nem vágta meg anyukád a kezét valami piszkos szerszámmal?
-  De igen. Mami fölvett az udvaron egy tükörcserepet...
-  Az udvaron! Mikor?
-  Mikor is? - Lindi ujjain számolgatott. - Három napja. Négy.
-  Szaladj  haza,  jelentsd, hogy mindjárt indulok,  s készüljetek, mert ha kell, én magam viszem be a kórházba.
Riadt tekintetek néztek a távozó lány után.

8.

Lindi lassan bandukolt. Egyáltalában nem fogta föl a doktor rémületét, a várószoba izgalmát. Némi elégedettséget érzett: így jár az, aki elveszi másnak hitvány tükrét...
Elővette a szalvétát, tömte magába a kenyerek és szalonnák utolsó maradékát. A sötétben csak derengő főutca teljesen néptelen volt, de ott, ahol neki balra be kellett fordulnia utcájukba, ott mintha két gyanús alak settenkedett volna. Lindi megállt és figyelt. Hangokat hallott. Valaki azt mondta:
-  A csaj meglátott és elbújt.
-  Nem   baj,   elkapjuk.
Vagy csak képzelődik? Az egyik hang ismerős volt.
Lábujjhegyen tett néhány lépést, óvatosan bekémlelt a mellékutcába. Két alak lapult a falhoz, szemük villogott.
-  Hé,  Lindikém,  cicukám  -  szólalt meg  az egyik. Harangos Zsani hangja lett volna?
-  Mit akar? - erőltetett ki magából a lány egy félénk kiáltást.
-  Kislány, gyere velem... - énekelte rettentő hamisan Zsani, s egy olyan szóval toldotta meg, hogy a lány fölgyulladt arccal ugrott egyet,  azután futva el akart siklani a két legény mellett.
-  Ne izélj te - kapott a dereka után hátulról Zsani. Erős borszag csapott ki a száján.
A másik alak széttárt karokkal Lindi elé szökkent, és ide-oda csingázva, elzárta az utat.
A lány kitépte magát Zsani keze közül, visszamenekült a főutcára, s a kocsiút közepén futni kezdett. Segítségért is kiáltott, de a futástól és a rémülettől gyönge kis hangja elfúlt.
Zsani a nyomában loholt, és kapkodott utána, a másik legény meg a gyalogjárón igyekezett elébe kerülni. Rohantak. Az utolsó háznál a villanylámpa éppen nem égett - talán szándékosan dobta be a két útonálló? -, de Lindi nem tehetett egyebet, kifelé futott a faluból, a szőlőhegyek oldalában kanyarogva emelkedő műúton. Majd csak elfáradnak és visszafordulnak kapatos üldözői, reménykedett, de azok csak nem tágítottak.
Lindi nem bírta tovább. Ziháló lélegzettel megállt, nekivetette hátát az útszéli vasbeton korlátot megszakító magas kilométerkőnek. A két fiú egyszerre ért hozzá és fogta meg. Lindit megint megcsapta förtelmes szeszes leheletük. Végső erejét megfeszítve két öklével a két fiú arcába csapott, s pillanatnyi megtántorodásukat felhasználta arra, hogy kiugrott közöttük, és nyargalt vissza, a falu felé, a lejtőn meggyorsult irammal.
Fülelt, hogy üldözik-e. De csak egy nagy puffanást hallott. „Részeg disznók" - gondolta magában Lindi, és szaladt még gyorsabban. Végre hátra is mert nézni. Az út magasán a fölkelő hold derengésére két elmosódott árnyék rajzolódott: valaki a földön feküdt, s egy másik alak fölötte kuporgott. Ha ugyan jól látta. Lehet azonban, hogy csak képzelődött; nagyon sötét volt, s a negyedhold is rögtön eltűnt egy vastag felhő mögött.
A mellékutcánál befordult, visszanézett a sarokról. Nem látott, nem hallott semmit. Kifújta magát, és sebes lépésekkel elindult hazafelé.
Az orvos akkor távozott a házuk elől. Lindi már csak a stoplámpát látta.

9.

Kászonyi doktornak kitűnő szeme volt. Csak ránézett Maréknéra, s látta, hogy nincs komoly baj. Állítólag merev karját könnyedén behajlította. Mosolygósan bólintott a tanácselnök felé. Egy kis hisztéria. Aztán megtapogatta a beteg állat, és a szisszenésre kimondta ítéletét:
- Szájzár. Gennyes fog. Tessék kihúzatni. - S már fogta a táskáját.
S. Marék hátradőlt a széken, és hangtalanul nevetett.
-  De a seb a kezemen - nyöszörögte az asszony sértődötten.
-  Tessék mutatni. - Kászonyi visszaült a dívány szélére. - Hm. Kicsit elgennyesedett az ujja, de a var rendes gyógyulásra mutat. Kezét csókolom. - Indult.
A tanácselnök kikísérte az orvost. Harsogó hahotázással tért vissza.
-  Icukám, Icukám! Ugyan jól rám ijesztett! Kislány, mars a fogorvos bácsihoz! Félünk? Félünk?
A szűk fogrésen át az asszony panaszos hangja megélesedett:
-  Maga csak röhög a más szenvedésén. De az orvos is elismerte, hogy ebből a sebből tetanuszmérgezés lehetett volna.
-  De szerencsére nem lett, édesem. Mutassa az ujjacskáját. Hm, bibis? - mókázott S. Marék. - Ki bántotta magácskát?
Icuka szeme mérgesen villant.
-  A maga drágalátos lánya. - S a szűkre zárt száj pergő nyelvvel, fakó hangon, de annál kiszínezettebben előadta:  ő meg akarta óvni Lindit a hiúság veszedelmeitől,  de a gyerek konokul tusakodott a tükörért - hiszen ismerheti őt, Sándor -, és így csontig ható sebet vágott az ő  ujja tövébe.  -  Mert maga meg könnyelműen kihajította a törött tükröt az udvarra, ahol lovak is megfordulhatnak...
-  Ugyan, Icukám! Egy ló van már csak  egész Harányban, Varga bácsi Rárója,  de az ...
-  Szóval   tetanuszt  kaphattam   volna,   és   most  már kiterítve feküdnék, maga meg csak röhögne... - hisztériázott  az  asszony.  Ijedtsége  már  elmúlt,  jobban  ki tudta nyitni a száját.
-  És miért nem szólt eddig róla?
-  Mert nem akartam, hogy megpofozza a gyerekét, hiszen magánál az könnyen megy, s akkor az egész faluval megint azt beszélteti a maga drágalátos lánya, hogy én uszítom magát ellene!
-  Lindi ilyet mond? - kérdezte S. Marék mély megdöbbenéssel. - No, csak jöjjön haza!
-  Kérem, ne beszéljen róla - hadarta Icuka. Odakinn éppen csapódott az ajtó Lindi mögött, aztán már be is lépett. Icuka jól megjátszottan elváltoztatta hangját. - Jaj, édes Lindikém, hol késtél ilyen sokáig? Már aggódtam miattad.
S. Marék jóleső elismeréssel nyugtázta magában felesége szerető tapintatosságát és jóindulatát a gyerek iránt. Milyen finom, hogy nem beszélt és most sem akar beszélni a Lindi okozta sebről.
-  Hol csavarogtál, te? - dörrent a lányra.
-  I... izgalmas kalandom volt - kezdte Lindi, aki örömében, hogy elérte az otthon biztonságát, már mosolyogni is tudott.
-  Kaland? Nézd csak - mondta Mami -, elkódorog, aztán nevet azokon, akik féltik őt az estében.
-  Én is féltem. A sötétben megfog két fiú, és...
-  Szóval találkád volt! - csattant föl Mami, és felpattant a díványon.  - Sejtettem én, hogy téged nem szabad éjjel kiengedni a házból, mert rögtön összeadod magadat valakivel.
-  De Mami, én? Az egyik fiú megtámadott...
-  Miért adtál neki alkalmat?!
-  Tessék már végighallgatni - fakadt ki a lány, ingerült fintorral.
-  Ne szemtelenkedj anyáddal! - rivallt rá apja. - Megsebzed őt, aztán kineveted?! Orvos ürügyén csatangolsz a sötétségben, ki tudja...
-  De ez mind nem áll, Apu!
-  Meghazudtolsz, te gyalázatos - üvöltötte S. Marék, és visszakézről szájon vágta lányát. - Elhallgass, azt mondom!
Lindi hátraugrott, vérvörös arca elé kapta két kezét, aztán megfordult és kifutott.
-  Nem kellett volna megütni - csóválta fejét sápadt kárörömmel Marékné.
-  Ne szóljon bele! - ütött az asztalra a férj. Fölkelt, kiment a konyhába, becsapta maga után az ajtót.

10.

Labdafejben mintha nem is lett volna élet, úgy feküdt az országúton. Zsani megemelte a vállánál fogva, feje lehanyatlott. Oldalt fordította, úgy maradt. Rángatta tucatszor, nem mozdult.
Zsani kijózanodott. Átkozódva szidta a „hülye tróger"-t, aki hullává issza magát, és a „rohadt csaj"-t, aki ennyi galibát csinál.
Végül vállat vont, otthagyta pajtását a földön. Ment vagy ötven lépést, akkor visszafordult, megfogta Labdafejt, és kihúzta az út szélére.
-  Megérdemelnéd, te állat, hogy elgázoljon a hajnali autóbusz - morogta. - De én vigyázok rád.
Újra megindult hazafelé. Nagyokat lélegzett a hűvös esti levegőből, igyekezett erőt szívni magába. Baj nélkül hazaért, észrevétlenül felsurrant az emeletre, ahol most ő vette birtokába Laci szobáját. Ruhástul levetette magát az ágyra, és nyomban elaludt.
Nem sok időbe telt, Labdafej föltápászkodott, és hazafelé tartott, azon mocskosan. Egyik faltól néha a másikig lódult. Fájt a térde nagyon.
Végre megtalálta a szülői házat. Félt, hogy ilyen állapotban megláthatják, ezért az udvar végébe ment, fölmászott a szénapadlásra, vackot kapart magának, és belefeküdt.

11.

Lindi a szobájába futott. „Egy percig sem maradok ebben a házban" - ismételgette magában. Hasravetette magát fekvőhelyén, sírt egy verset, azután csomagolni kezdett.
Levetette cipőjét, hogy nesztelenül járkálhasson fel és alá. Overallt vett föl. Szoknyát, pulóvert, túracipőt tömött a sportzsákba. Iskolai aktatáskájába törülközőt, szappant, fésűt, ollót, varróeszközt rakott. Két takarójába belegöngyölítette párnáját, átkötötte egy szíjjal.
Azután eloltotta a villanyt, és ruhástul lefeküdt. Várta, hogy elcsendesedjék a ház. Elaludt.
Amikor fölébredt, ébresztőórája fél hármat mutatott. Az órát is bedugta az aktatáskába. Már fölkapta csomagjait, amikor eszébe jutott, hogy a fenyőfák alatt nem kúszhat át ennyi vastag csomaggal. Zsineggel egymáshoz kötötte a három darabot, így fogja felvontatni, maga után húzva a földön.
Az ablakon át leeresztette a poggyászt. Harisnyában surrant ki a verandaajtón, és csak a kert végében vette föl cipőjét.
Nekivágott a wigwamhoz vezető titkos útnak.

HETEDIK FEJEZET
IZGALMAK EGY SZATÍR KÖRÜL

1.

Mini - úgy ahogyan megbeszélték - pontosan kilenc órakor beállított Mazsiért. Megint ugyanazt a miniszoknyát viselte, ugyanazzal, a tegnap kissé bekormozódott blúzzal. Mazsi ellenben nagyon kicsípte magát: függönynadrágjához csupa fodor, citromsárga blúzt vett föl, fejére kockamintás kék vászonsapkát húzott, lábára arany szandált kötött.
-   Hová készülsz? - hüledezett Mini.
-  Művészeti tanulmányútra viszlek.
-  És miért öltöztél így?
-  Hogy ne nézzenek mucsainak.
Elindultak Nagy-Füred felé, és közben Mazsi kiselőadást tartott barátnőjének. Kétségbeejtőnek mondta, hogy Mini nem akar haladni a divattal, holott már benne van abban a korban, amikor komolyan foglalkozni kell az öltözködéssel.
-  Most kapok farmernadrágot - vágta ki végül Mini.
-  Az is valami! - fölényeskedett Mazsi. Pedig irigykedett, mert a harányi szülők nem kedvelték ezt a viseletet, bármily kényelmes is. - Törődnöd kellene azzal, hogy  esetleg  színésznő  leszel.  No,  nem  baj, látod,  én gondolok rád is. Szóval elmegyünk a Sellő Nagyszállóhoz, a divatot tanulmányozni. Folyton arról szavalnak, meg  az újságok  is  folyton  arról  írnak,  hogy  ma már nálunk nincs különbség falu meg város között. Hát én ezt erősen kétlem, főként divat tekintetében.  Itt van az ideje, hogy a harányi nők is a legújabb párizsi divathoz igazodjanak. Nem?
Mini meggyőződés nélkül helyeselt.
Naci-Hamm is állást foglalt a kérdésben. Eddig Mini mögött ügetett, most átkanyarodott Mazsi oldalára, és menet közben próbálta elkapni a függönynadrág szélét. De a feszesen szűk naci nehéz célpont volt.
-  Vigyázz, hozzá  ne értesd  a lábadat - figyelmeztette útitársát Mini -, mert akkor megvadul. Emlékszel a portás esetére? Úgy látszik, így idomították. Én is sok mindenre megtanítottam már.
Mini és Naci-Hamm bemutatták a kutyai apróbűvészet hagyományos produkcióit, azután Mini fölemelte hangját:
-  Most figyelj.  - Kivette Mazsi hóna alól rajzoló tömbjét, és vászon fülét a kutya szájába adta. - Naci-Hamm, hozd utánam.
Az eddig sokat ugrándozó kis foxi azonnal megkomolyodott, s egy buzgó hivatalnok szapora lépteivel, szinte kötelességtudóan kocogott a két lány nyomában, bár a kis tömb koloncként ütögette mellső lábait.
-  Képes megöletni magát, de ezt csak nekem engedi kivenni a szájából - dicsekedett Mini. - Én tanítottam rá.
Mikor a szálloda elé értek, az első vendégek akkor indultak a tópartra.
-  Állati! Oda nézz! Azt a nőt, ott! - súgta Mini fülébe Mazsi. - Ezt lerajzolom, megcsinálom magamnak. Kérd el Naci-Hammtól a blokkomat.
Leült egy padra, és rajzolni kezdett. A nő sárga keresztcsíkos, fekete fürdőruhát viselt nyitott fürdőköpenye alatt. A sárga csíkok az élethű árnyékolás folytán szinte rudakként kidomborodtak az anyagból.
-  Leutánzom, ha addig élek is - sóhajtozott Mazsi. - Bár nem tudom, honnan szerzek ilyen anyagot?!
-  Megmondom - adott tanácsot Mini. - Szerelj le valahol egy eszlingeni redőnyt, és abból varrd meg.
-  Csacsiság - mondta Mazsi, de azért eszerint vázolta fel a tervet, mintha lécekből állna a fürdőruha, és nem feledkezett meg a roló felhúzó hevederjéről sem, amely hippi láncként lógott a nyakból. A redőnyruha tetejébe - fej gyanánt - ellipszist rajzolt Mazsi, és beleírta: Röltex Rózsi.
De újabb ruha tűnt fel a láthatáron.
-  Egy kicsit vad - bírálta Mazsi -, de azért megörökítem.
Ő sem volt biztos benne, hogy a hölgyön hálóing van-e, kisestélyi vagy strandruha. De nézni kellett, okvetlenül. Mazsi lázas buzgalommal rajzolta. Virágmintás, alul hosszú cakkokban lelógó zöld selyem ingfélét viselt - piros bőrszegéllyel - a sárgára festett hölgy, hozzá feszes lila nadrágot, amelyre párhuzamosan és vízszintesen fehér prémkarikákat varrtak.
-  Indián nadrág, stilizált skalpokkal - vélte Mini. - Megvesszük Lindinek.
Amikor kész volt a „jelmez" rajza, Mazsi két szemet, orrot és szájat „dobott" a megfelelő helyre, azután hirtelen elhatározással csörgős bohócsipkát tett fölébük. Eltartotta magától a rajzlapot, úgy gyönyörködött művében.
-  Tehetséges a kicsike - szólalt meg egy vastag férfihang a hátuk mögött. - Firi! Fircsike! Jöjjön csak ide! Magát itt jól kikészítették.
A bohócruhás nő odanézett, vidáman intett, és odajött a padhoz.
-  Mi az, Pongrác, maga kislányoknál szatírkodik? - kérdezte negédesen a vastag hang birtokosát.
Mini és Mazsi ekkor vették észre, hogy többen állnak már padjuk előtt, mögött, s figyelik divatépítő munkálkodásukat.
-  Fircsike, ha megengedi, megveszem ezt a rajzot, és leadom az Asszonyok Újságjában   -   kedélyeskedett a vastag hanghoz tartozó köpcös, mosolygós fiatalember. - Szabad, hölgyem - hajolt előre, és lehúzta a tömbről a bohócnőt ábrázoló lapot. - Ez lesz az aláírás: így látja Rapincsák Fircsit, a híres táncdalénekesnőt egy füredi kislány.
-  Harányi, nem  füredi - állt föl Mazsi. - Nevem Balári Gizella. Azt is tessék aláírni.
-  Örvendek - hajlongott a köpcös ifjú. - Én Ajtay Pongrác vagyok,  az Asszonyok   Újságjának   főmunkatársa. Eladó a rajz?
-  Megveszi?  Közölné az újság?  És  pénzt is  adna érte? - kérdezte izgatottan Mazsi.
Harsány nevetés támadt. Egyre nagyobb csoport gyülekezett Rapincsák Fircsi körül.
-  Gizella művésznő - fogta meg Mazsi karját egy idősebb,  szemüveges,  őszes  barkójú  férfi.  -  Heyer úr Hamburgból - mutatott a mellette álló hórihorgas férfira - azt állítja, hogy náluk az aszfaltra festenek ilyen képeket.
-  Aszfaltra? A gyalogjáróra? Komolyan?   -   Mazsi gyanakodott, hogy átejtik. Mereven nézte a szemüveges férfi barázdált arcát. Egyszerre csak fölkiáltott: - Imre bácsi! Kezét csókolom.
Ajtay a padot csapkodva röhögött.
-  Mi az, püspök lettél, Imre, hogy a hölgyek kezét-csókolommal köszönnek neked?!
-  Honnan ismersz? - kérdezte a szemüveges az ifjú rajzolónőt.
-  Nem Környei író bácsinak tetszik lenni? Aki a Szerető szíveket írta?! Film is volt belőle! A füredi kultúrházban ott voltam az előadásán! Autogramot is kaptam az úttörő-nyakkendőmre! - Kihúzta zsebéből a piros háromszöget, és megmutatta az aláírást.
Mazsi leguggolt, és fölrajzolta az aszfaltra a bohócsapkás nőt. Elkopott bele minden színes krétája, de kapott érte egy húszmárkás bankjegyet Heyer úrtól. Ajtay húsz forintot adott a rajzért, s végül Környei egy kis, csokoládéval telerakott háncskosárral ajándékozta meg őket. A kosarat Naci-Hamm fogta a fogai közé, így   indultak vissza a diadalmas   tanulmányútról   Harányba.
-  Mit  szólsz  hozzá,   így  néz  ki  a  híres   Rapincsák Fircsi! - ez volt Mazsi első szava, mihelyt megint kettesben voltak.
-  Nem lep meg - szólt Mini. - Olyan ő is, mint a hangja meg az éneke. Ha ordítani kezd, mindig elzárom a rádiót.
-  De a ruhája!
-  Az is a sikeréhez tartozik. Jellemző!
Ajtay Pongrác utolérte őket.
-  Művésznő, itt a névjegyem. Ha valami szépet rajzol, küldje el nekem. Hátha azt is megvesszük.
Ez több  volt,  mint  diadal.   Mazsi  táncos  léptekkel szökellt a part mentén.
-  Lindi nem fogja elhinni!
-  Nem is lehet.
-  Mit?
-  Hát azt - bölcselkedett Mini -, hogy ezek a külföldiek meg a hozzájuk illő pestiek is ilyen... hőbölyültek. Így szórják a pénzt mindenféle ostobaságra!
-  Ostobaság? - sértődött meg Mazsi.
-  Nem a te rajzodra  értem...  Meg  aztán hogyan voltak mind öltözve? Akár Zsani! Csak éppen nem volt tigris a nadrágjukon. Ha meggondolom, hogy sokan ezt irigylik!...
Mazsit csak a saját sikere érdekelte.
-  Láthatod, hogy megőrültek a műveimért. Értenek a művészethez. És én leszek a magyar Dior!

2.

Naci-Hamm tudta már az utat, s amikor a Kúphegy tövéhez értek, azonnal nekirúgtatott a rejtett csapásnak. A két lány arra ért föl, hogy a foxi vészesen morogva hátrál a sziklaplatón, vele szemben Lindi térdel a kövön, és előrenyújtott kézzel könyörög:
-  Kutyuskám,   édes, csak egy falatot adjál.   Majd megveszek, olyan éhes vagyok!
De Naci-Hamm nagyon félelmetesen viselkedett, nem volt tanácsos a szájában tartott kosárhoz nyúlni.
-  Látod, Naci-Hammal mi is megkeresnénk a kenyerünket, akármelyik cirkuszban - büszkélkedett Gyógyfüves Lány Színes Ecsetnek.
Letelepedtek, elosztották háromfelé a csokoládét. Naci-Hammot is megkínálták, de ő némi szagolgatás után megvetően elfordította kalapácsfejét.
-  Egy kis kolbász kellene neki - állt föl Mini.
-  Nekem is hozhatnál - kérlelte Lindi. - Mert reggelinek ez a csokoládé nem volt valami sok. Én ugyanis az éjjel felköltöztem ide - mutatott körül.
A Nagy-Füredről megtért tanulmányi expedíció tagjai körülnéztek, és számos jelből megállapították, hogy Lindi valóban idefönn éjszakázott. Lélegzetüket visszafojtva hallgatták meg ezután a főnök izgalmas kalandjának és az utcai támadás váratlan folytatásának történetét.
Lindi a pofont sem hallgatta el, és volt nagy szörnyülködés. De még nagyobb volt a megdöbbenés, amikor Lindi kifejtette, hogy ő most végleg itt marad a róla elnevezett hegycsúcson; itt nem találhatja meg senki, itt békességben lesz a mostohájától.
Mazsi tett néhány ellenvetést. Hogy mi lesz télen a fűthetetlen barlangban? Ki fogja élelmezni Lindit? Mi lesz az iskolával? Lindi félresöpörte az aggályokat, mindenre tudott választ. Közben Mini kisütötte: Naci-Hammot be fogja idomítani küldöncszolgálatra és arra, hogy Lindi minden parancsát végrehajtsa, a főnököt mindennel ellássa, szükség esetén meg is védelmezze, mire az újdonsült remete még lelkesebben kezdte fölvázolni vadregényes jövőjének részleteit.
-  Én  se  járok  akkor  nyolcadikba  -  fordított  erre magatartásán Mazsi. - Holnap átmegyek Nagy-Füredre Balsayhoz, vagy hogyan is hívják azt az újságírót, és leszerződök az Asszonyok Lapjához. Tíz rajzot könnyen megcsinálok egy nap alatt, az egy hónapban ötezer forint. Veszek egy Trabantot, és azzal fogok hazajárni.
-  Gizikém, te ilyesmiről fantáziálsz - mondta sértődötten Lindi -, amikor én létproblémákkal küszködöm?!
-  Van  az  én  tervem  is  olyan nagyszabású,  mint a tied  - felelte a divattervezőnő. Majd így folytatta:  - Láthatjuk odaát a Sellő szállónál, hogy a nagyvárosi emberek milyen könnyen élnek. Csak golfoznak meg a teraszokon   iddogálnak,  aztán jön a vízisízés,   lovaglás. Miért ne élhetnék én is így?
-  Én tartalmas életre vágyom - mondta fölényesen Lindi. - Én idefönn is tanulni fogok. Engem a léha szórakozás nem elégít ki.
-  Ezt Eke Feritől tanultad - legyintett Mazsi. - Te vagy az egyetlen, aki őt meg az intelmeit haláli komolyan veszed.
-  Nem vagyok az egyetlen. Ott van például Bukor Laci.
-  Helyben  vagyunk!  Ha az a Bukor olyan komoly férfiú,  akkor  miért  csapták  ki  az iskolából?   Csak  te dőlsz be a nagyképűsködésének, amit ő maga sem vesz komolyan. Elvégzi a nyolcat, aztán meglátod, beáll lán-gost sütni, és ő is Mercin fog járni.
-  Ne beszélj folyton lángosról - vágott közbe Mini békítően.   -   Szegény  Lindi  még  éhesebb  lesz.   Gyere, Naci-Hamm, hozunk Lindikének egy kis hamát.

3.

Amikor Icuka mami reggel megállapította, hogy Lindi az éjszaka folyamán eltávozott, iszonyú patáliát csapott. S. Marék, aki kialudta mérgét, és némi lelkiismeret-furdalást érzett, amiért szeretett nagylányát megpofozta, ezúttal is csillapította pergő nyelvű feleségét.
- A feldúlt ágyról látszik - mondta -, hogy csak az előbb ugrott ki belőle. Biztosan eszébe jutott valami, és nem akart minket zavarni...
A sántító mentegetés csak még jobban felbőszítette a fogfájós asszonyt, aki egész éjjel alig hunyta le szemét.
-  Maga még mentegeti - folytatta szaporán. - Mit fognak szólni a szomszédok, ha észreveszik, hogy a maga tisztelt lánya éjjel csak úgy kisétál, olykor meg az ablakon át távozik. Azt fogják mondani, hogy biztosan a legényeket is ott ugratja ki és be. A falu szájára kerülünk.
-  Édesem, egy gyereklányról ki tételezné fel, hogy az ablakon át...
-  Maga nem ismeri a faluját. Meg a saját lányát se. S. Marék kizökkent a nyugalmából.
-  Csak nem akarja azt mondani, hogy az én Lindimnek szeretője van?! - ütött az asztalra.
-  Nem én mondom. És én tudom, hogy nem is lehet, mert én vigyázok a maga gyerekére. De hát nem maga gyanúsította az éjjel? Vagy ki vádolta éjszakai csavargással? És ha nem, akkor miért pofozta meg?
-  Mert megsértette magát.
-  Ugyan! Fontos is magának az én becsületem.
-  Drágám, ne mondjon ilyet.
-  Ha fontos volna, akkor nem verné látszólag miattam a lányát. Mert fogadjunk, holnap az egész falu arról fog beszélni, hogy én verettem meg Lindikét.
-  De ez nem igaz!
-  Törődnek is azzal az emberek. Én mindent elkövetek,  hogy  megszerettessem  magamat ezzel  a  vadóc gyerekkel, de hiába lepem meg édességgel meg új fürdőruhával, ha maga ellenem uszítja.
-  Én? Én? - hüledezett S. Marék.
-  Mert maga rögtön elveszti a fejét. Nem tudom, mit művelne, ha magának fájna úgy a foga, mint nekem. Beleőrülne, és kiirtaná az egész világot. Én meg csak szenvedek, pedig megmondta Veszprémben a főorvos, hogy gyenge az idegzetem, engem kímélni kell.
Icuka asszony jól tudta, hogy ingerült állapotában néha olyat mond és olyat tesz, amit világos fejjel sohasem mondana vagy tenne. S mint annyiszor, most is zavar fogta el, mert azt sejtette, hogy ezúttal is van jóvátennivaloja.
S. Marék is tisztában volt azzal, hogy felesége nem mindig önszántából szeszélyeskedik. Odaült az asszony mellé, megsimogatta kezét.
-  Belátom, én hibáztam.
-  Akkor   tegye   jóvá   a   hibáját. Keresse meg azt a lányt, kerítse elő a föld alól, ha kell, mielőtt kitör a botrány.
-  Azt már nem - mondta a férj, felesége kezét szorítva. - Jöjjön haza Lindi   saját magától, bűnbánóan.
-  Miután telesírja a környéket!
-  De be kell hogy lássa hibáját, így nem lehet viselkedni.
-  Ért is maga a neveléshez!... Jujujujuj! Belenyilallt megint! - kapott Icuka az arcához. - Megőrjít ez a fájdalom!
-  Akkor hát induljon - keresett kibúvót S. Marék.
-  Majd lekésik még a buszról, aztán a rendelésről is. És vigyen orkánt, mert hátha eső lesz. A vizes ruhától pedig nem mindig múlik el a fogfájás - mondta végül, és megpróbált mosolyogni.
-  Ha magának fájna így a foga - vicsorgott Icuka -, nem volna kedve élcelődni.
-  Amikor utoljára fájt a fogam, tudja, mit ajánlott nekem az akkori anyósom? Hogy hideg bőrnadrágra kell fektetni a fájós pofámat. Ha ez az este az eszembe jutott volna! - S. Marék leült, és térdét csapkodva erőltetetten kacagott.
-  Nincs is bőrnadrágja - felelt ingerült hangon Icuka. -   Mindig csak komédiázik.  Ahelyett, hogy menne  és keresné a lányát.
-  Jó, megkeresem, még most reggel.
-  Én   meg   hozok neki valamit a városból. Csokit. Vagy inkább könyvet?
-  De csak akkor adja oda neki, ha előbb szépen bocsánatot kért a tegnapi sértésért.
-  Jajjl Jajj! Jajj! - siránkozott ismét az asszony. - Meg kell őrülni! És még itt hagy a busz.
Felugrott és rohant.

4.

S. Marék elkísérte feleségét. Amikor az autóbusz végállomásától a Tanácsháza felé indult, arra számítva, hogy Lindi talán már ott várja, megállította őt a kapujában siránkozó Himelkáné. Az asszony fiát kereste, azt a bizonyos Gyulust, akit mi Labdafej néven ismertünk meg Zsani bandájában. Himelkáné már jó ideje hiába kiabált Gyulust mindenfelé, az udvaron, át a szomszéd kerítésén, a fiú eltűnt.
-  Biztos  megint  reggeli  nélkül  ment fodbalozni - kesergett az asszony a szomszéd kapun kitekintő Odorkósnénak. - Mert az az élete, az a büdös fodbal, egész nap csak rúgná azt a labdát.
-  Mind ilyen - szögezte le a szomszédasszony  teljes együttérzéssel.
-  Tegnap is mondom neki - folytatta a panaszkodást Himelkáné -, hogy a kiskertben a paradicsomot kapáld meg, édes fiam. Azt mondja erre az a büdös kölök, hogy „én kapát nem veszek a kezembe, édesanyám, mert nem azért tanulok, hogy testi munkát végezzek". Mondom este az apjának, keverjen le egyet ennek a nagyszájúnak, de Gábor csak nevet, és azt mondja, hogy a kapálás asszonymunka, az ő fia pedig már férfi. Ezt tanulják az iskolában is attól a félféderes igazgatótól. Meg ezt látják a kempitábornál, mert ott lebzselnek egész nap, nézik a nagy semmittevést, hogy az isten akárhova tenné azt a sok rusnya, ráérő városi népet. Csak azt nem tudom, minek kellett őket a mi nyakunkra hozni?!
Ez az utolsó mondat már S. Marék Sándor tanácselnöknek szólt, aki ekkor érkezett Himelkáné kapuja elé.
-  Azért, kedves Himelkáné asszonytársam - mondta az elnök   tréfás megszólítással -, mert abból lett maguknak új házuk, négy tehenük, motorkerékpárjuk, jólétük.
-  Jólét, jólét. Maguk ezt hajtogatják mindig a Tanácsházán, de gyerekeink lelkét elviszi az ördög.
-  Fogják meg az ördög frakkját, lelkem asszonyom, és hozzák be nekem a Tanácsházára, majd én elbánok vele.
Nagyot kacagott, s indult volna tovább, de akkor jött futva a Fő tér felől Gitta, Himelkáné lánya, és be akart surranni mellettük az utcaajtón.
-  Megállj, te! - kapta el a karját az anyja. - Hol a bátyád ?
-  Nem találtam.
-  Voltál  Harangoséknál?
-  Nincs otthon senki.
-  S hol kerested ennyi ideig?
Gittuka tizenkét éves volt, szerette a szabadságot, unta mamája tömérdek kérdését. S nagyon jól tudta, mivel lehet a mamát megugrasztani. Máris mondta frissen gyártott történetkéinek egyikét:
-  A templom előtt megszólított egy idős ember, hogy akarok-e cukrot. Mondtam, igen.
-  Jézus Máriám, te gyerek l
-  Be is vitt a Népboltba, s vett nekem két Ezüstöt meg egy ananászost.
-  Elfogadtad?
-  Meg is ettem nyomban. Akkor az illető... olyan szép nagy bajusza   volt,   mint   Marék   bácsinak... azt mondta, nem mutatnám-e meg neki a templomot belülről, mert ő szereti a templomokat meg a kislányokat, és utána elmehetnénk Nagy-Füredre, ott a Sellő szállóban fizet   nekem   fagyit.   Mondtam neki, igen, csak előbb hazaszaladok   egy percre,   megnyugtatni   édesanyámat. De azt mondja a bácsi, hogy az nem szükséges...
-  Takarodj be azonnal, te gyerek! Elő ne gyere a házból! Ó, micsoda istentelen világ ez, hogy ilyen erkölcstelen férfiak kóborolnak ebben az erkölcsös faluban. Ezeket is maga hozta a nyakunkra, tisztelt elnök. De maga most csak itt áll, amikor egy gyermekgyilkos kóborol a faluban, és csalogatja a halálba az édeseinket. Jézus Máriám, hová lehetett ez a Gyulus? Megyek a Tanácsra, és rögtön ráküldöm a rendőrt erre a ... hogyan is nevezik az ilyet? ...
-  Szatírra - mondta Marék az ingerültség és a mulatság határán.
-  Szatír, szatír, ez az. Így írta tegnap az újság is. Maga nem olvasta?
-  Dehogynem, Himelkáné. Sőt, azt hiszem, a maga Gittukája is olvasta. Olyan   szó   szerinti pontossággal mondta föl az újságbeli történetet. Micsoda esze van ennek a kölyöknek! - tört ki a nevetés a tanácselnökből.
Himelkáné összeráncolta homlokát, beszippantotta ajkát, úgy bámult mereven S. Marékra. Tréfál-e? Bemenjen, és ráverjen-e a komisz gyerekre, amiért így becsapta?
-  Az én Gittukám nem olyan - mondta végül dacosan. - S az ördög nem alszik. Ha az elnök nem törődik vele, én megyek, és megkeresem azt a himpellért. - Bekiabált a kapun: - Gittu, itthon maradsz! - S ment a tanácselnök oldalán  a Fő tér felé.  Kisvártatva   sírós hangon ezt mondta: - Hát mondja, mi lesz a gyerekeinkkel? Megrontják őket ezek a kempelők! Minden gyerek egyre többet követel!
-  Csak akarjanak mennél többet! - vágott közbe S. Marék. - Abból lesz a haladás. A maga szülei mit szóltak volna, Himelkáné, ha tudják, hogy a maga Gáborja motoron jár ki a szőlejébe kapálni! No, ugye. Az élet nem áll meg, gyorsabban jár, mint mi, hát igyekeznünk kell, hogy le ne maradjunk.

5.

Himelkáné már visszafelé jött a Tanácsházáról, ahol jól megmondta a magáét, főként Kálomista Zsigmond körzeti megbízottnak, aki azt tanácsolta, várjanak délig. Ha evésre sem kerül elő a gyerek, akkor megindítja az eljárást.
-  Miért nem most azonnal?
-  Ismerem én a gyerekeket!
Már majdnem hazaért a panaszos asszony, amikor Mini jött vele szembe, sarkában kis fehér kutyájával, amely kosarat vitt a szájában.
-  Te, Bözsi, mondjad, nem láttad Gyulust?
-  Nem én, Maris néni. Miért?
-  Nem győzöm hazavárni. Este óta.
Mini villámgyorsan kitalálta - nem is volt nehéz kitalálni -, hogy Gyulus alvezér lehetett Zsani bandavezér éjjeli útonálló társa. Nagy kárörömmel jegyezte meg:
-  Talán az útszéli árokban fekszik.
-  Mit beszélsz, Bözsi?
-  Hallom, valaki látta Labdafejt az este arrafelé - intett Mini a szőlők irányába. - Részeg volt.
-  Már  megint!  - csúszott ki  az asszony  száján  az elkeseredett kiáltás. - Azt mondod, részeg volt?
-  Én nem láttam. De Gyulus mindig dicsekszik, hogy így meg úgy leszívott, mert szabad bejárása van a pincébe. Vagy nem igaz?
-  Mondtam én Gábornak, egyszer még baj lesz, ne engedje... - sopánkodott Himelkáné. - Vezess oda! - Megragadta Mini kezét, s a lány hiába húzódozott, hogy ő nem ismeri a helyet, meg sürgős dolga is van, mennie kellett a falu végére, az utolsó lámpaoszlopig, ahol Lindi szerint az eset történt.
Nappal persze az árok egyáltalában nem volt olyan mély, mint amilyen félelmetesnek az éjszakában látta az üldözött lány. Az út padkáján összevissza lábnyomok látszottak, cipősarokkal   húzott  görbe   vonalak,: de az árokban nem hevert se Gyulus, se más.
-  Hazudol, te lány!
-  Nem én, Maris néni. Én is csak hallottam.
-  Kitől?
-  Hm...  Nicsak, mi van itt!  - Mini lehajolt az árokba, és kiemelt a fűből egy sárga asztalkendőt.
-  Itt van! - kiáltott fel Maris néni. - A szatír kendője! Megvan a gazember! Viszem a rendőrnek, ha már nem akarózott neki ide kijönni. De most kihozom én! - Szoknyája zsebébe gyűrte be az asztalkendőt. - Gyerünk!
-  Hopp, egy bicska! - torpant meg Mini, és fölszedett a földről egy vadonatúj, dugóhúzós zsebkést.
-  Szentséges atyám, a Gyulus penicilusa - kiáltott fel izgatottan Himelkáné. - A szatír karmai közé került az én drága gyerekem!
„Szóval Labdafej volt Zsani útonálló társa" - állapította meg magában Mini, de nem mondta ki gyanúját. Gondolta, mégiscsak itt alszik valahol az ifjú huligán. Odaszólította kutyáját, orra elé dugta a bicskát.
Himelkáné elkapta a lány karját.
-  Oda ne add neki azt a drága kést! Mit nyúzott érte az a gyerek! - Már folytak a könnyei.
Naci-Hamm mereven állt, csak tömpe kis farkát billegtette. Aztán a földön kezdett szaglászni, s egyszerre csak megindult vissza, a falu felé.
-  Szimatot fogott! - ujjongott Mini. - Nyomoz az édes!
-  Mit beszélsz? Ez talán rendőrkutya?
-  Csuda okos jószág!
-  Mondd neki, hogy fogja el a szatírt.
Mentek, siettek a kutya nyomában. Szerencse, hogy Naci-Hamm nem nyílegyenesen futott, hanem ide-oda kanyairgott az úton, mert a nyomhagyó sem járhatott éppen zsinóregyenesen.
A Himelka-portánál Naci-Hamm befordult a kapun, szaladt egyenest az udvar végébe. A szénapadlás létrájánál ide-oda toporgott, mellső lábaival fölhágott a második létrafokra, úgy csaholt.
-  Én nem vagyok nyomozó - szólt kajánul Mini a bicskára nézve -, de azt hiszem, hogy Gyulus odafönn alszik a szénában.
Himelkáné már mászott föl a létrán. Belökte a padlás lécajtaját.
-  Gyulus! Gyulus!
Álmos hangok válaszoltak, aztán kivehetően:
-  Hát már aludni sem hagyják az embert.
-  Te pernahajder! Hogy nézel ki! Csupa sár a ruhád. Disznók közt hemperegtél?
-  Este, amikor a tábortűzről jöttem, édesanyám, valaki kergetni kezdett. - Gyulus közben megjelent az ajtóban, s háttal állva lába keresni kezdte a legfelső létrafokot. - Nem tehettem mást, szaladtam kifelé a faluból.
-  A szatír kergetett! - kiáltotta Himelkáné.
-  Az,  a  szatír  -  hagyta rá  Labdafej.  - De hiába futottam, utolért, elgáncsolt, aztán rám vetette magát, és bunyózni kezdett.
-  És te?
-  Én se maradtam adós, de állati erős volt a szatír, rám feküdt egész súlyával.
-  Gyere a rendőrhöz - kiabált Himelkáné.
Mini hangtalanul kacagott a sok nyilvánvaló hazugságon.
-  Végül úgy sípcsonton rúgtam, hogy elszaladt - füllentette tovább Labdafej. Ekkor vette észre a kutyát. Naci-Hamm veszettül nyüszített, és négy lábbal ugrált a létrára. Gyulus leszólt a lánynak: - Vidd innen azt a dögöt.
-  Mi az, egy ilyen kis kutyától is félsz? - nevetett Mini  csúfondárosan.  - Nem  csodálnám,  ha  az  éjjel szégyenszemre egy lány bunyózott volna meg.
Labdafej a létrán álltában felkapta jobb lábát, lerántotta róla cipőjét, és hozzávágta Minihez.
-  Ezt előlegbe - kiáltotta. - Vidd már a kutyádat, mert megölöm, ha lemegyek.
Naci-Hamm dühösen acsargott; kicsinysége ellenére is félelmetes tudott lenni.
-  Gyere, kutyám, a dolgunkra   -   szólt Mini, mert eszébe jutott, hogy a hegycsúcson Lindi éhezik.
És azzal egymás nyomában kinyargaltak az udvarról.

6.

Kotikné kenyereket szelt, megkente zsírral, megrakta kolbászkarikákkal, zöldpaprikacsíkokkal, öt nagy buktával megtetézte a kosárkát - majd némi aggodalommal szemlélte, hogyan merészeli mindezt egy falánk kutya szájába adni a lánya. Közben elmondta:
-  Itt volt Eke Feri. Holnap kezdi építeni az új helyiséget. Azt mondja,   szólj   a   gyerekeknek,   legyetek ott mennél többen, már kora reggel, amikor a teherautó meghozza a téglát. Mondtam neki, hogy a téglahordás nem lánygyereknek való, de...
-  Jaj, édesanyám, persze hogy elmegyek én is. Nincs különbség fiú meg lány között.
-  Jó, jó, lányom, de majd kesztyűben csináld. Odakészítem este a régi kesztyűdet, azért nem kár.

7.

A Tanácsházán S. Marék azt mondta Ekének, aki már ott várta: holnap sok dolga lesz, de azért fél órára ő is kimegy trógerolni, hogy példát mutasson.
-  Maga is jön? - kérdezte az előszobában lábatlankodó Harangostól.
A nagy építőmester aranyfogait mutogatva nevetett.
-  Nem elég az ingyen fuvar? Helyettem a motorom melózik. Tíz öl téglát hozok. Elég a fiam helyett is.
-  No, a fiú azért ott legyen - méltatlankodott S. Marék. - Gyerek ne húzza ki magát ilyesmiből!
-  Hiszen csak tréfáltam - mondta Harangos elmenőben.
Amikor végre egyedül maradt, nyilallásként hatólt S. Marék tudatába, hogy Lindi nem jelentkezett. De nem aggódott a lány miatt, egy pillanatig sem gondolt arra, hogy baja eshetett. A pofon miatt elcsatangolt, világos! Ha belefárad, hazajön. Tanul az esetből.
Mint ahogyan ő is tanul az esetből. Fékeznie kell magát.
A megyei tanácselnöknek Icukához intézett intelmei jutottak eszébe. Téved a Főpici, nem Icuka, a mostohaanya csinál bajt, hanem ő, az édesapa. Persze, ha kitudódik a szökés, mindenki azt fogja mondani, hogy a gyerek nem bírta ki otthon a mostohájával. Érthető Icuka idegessége.
Pedig Icuka igazán csodálatosan viselkedik. Lám, eltitkolta őelőtte a Lindi okozta sebesülést is, nehogy perpatvar legyen. És tegnap este is mentegette Lindit, és csillapította őt, az apát.
Most az a fő kérdés, mit tegyen, ha a gyerek előkerül. Szótlanul borítson-e fátylat a történtekre, vagy megszidja-e? Üzenjen neki a vendéglőbe, hogy ebéd után jöjjön be hozzá? Hiszen Icuka talán ebédre nem is fog visszaérkezni.
Végül úgy döntött, hogy nem talál ki semmit. Lesz, ahogyan lesz, amikor Lindi összetörten hazatér.

8.

Zsaninak sejtelme sem volt arról, hogy apja őt másnapra elígérte testi munkára. Csaknem délig aludt, Himelka Gittus dörömbölését meg sem hallotta.
Két kézzel úgy-ahogy lekefélte a port és a piszkot ruhájáról, aztán az erkélyről kinézett az utcára. Labdafej jött éppen arra. Odafüttyentette magához.
-  Élsz-e még? - kérdezte gúnyosan.
-  Meg se kottyant - vont vállat Gyulus. - A szénapadláson aludtam, onnan zavart le az előbb anyám. Ott volt Kotik Mini is  a kutyánkkal, s elkottyantotta, hogy egy lány ütött meg.
-  Az annya! Lindi fecsegett!
-  Világos.
-  Ide hallgass, Labdafej!  Ha elterjed a híre, hogy mi ketten nem bírtunk el egy lánnyal, sőt téged le is ütött...
-  Nem ütött le!
-  Eldőltél egy nyamvadt női mellportól. Kész röhej. Víz se mossa le rólunk. Rögtön megkeresed Lindit, és megmondod neki, hogy ha beszélni mer a tegnap esti találkozásunkról, fejjel mártjuk be a Halász-láp mocsarába. Indulj! Azaz várj, mi van Freddel? Nem láttad? Várj, megyek veled.
Bekémleltek Fredék udvarára. Gamarikné, Fred anyja észrevette őket, azonnal rájuk támadt:
-  Hová tettétek Ferit? Megint veletek pincézett, mi? Miért csaljátok el folyton inni az én fiamat? Neki tilos! Ha az uram elkap benneteket...
-  Mi nem is láttuk a tábortűz óta Ferit - mondta nagy hangon Zsani, s már fordult is barátjával együtt. Átkozódva szidta Fredet   minden silány alakkal egyetemben, aki egy-két pohár bortól kiborul. - Gyerünk a pincéhez - mondta végül. - Ez az alak talán még most is ott kuksol.
De az árokban hűlt helye volt Gamarik Ferencnek. Elmentek a Harangos-pincéig, ott sem volt. Mindenesetre megittak egy-két pohár bort, eltüntették ottlétük megmaradt nyomait, és becsukták az este tárva-nyitva hagyott pinceajtót.
A szőlőhegy tetejében leültek egy nagy kőre.
-  Itt a nagy gáz - lógatta fejét bánatosan Himelka.
-  Cikis eset - ismerte el Zsani.
Törték a fejüket, mi történhetett Menő Freddel.

NYOLCADIK FEJEZET
AZ ELTŰNT GYEREKEK REJTÉLYE

1.

Kotik Mini testőrkutyája kíséretében másnap már csaknem hajnalban fönn volt a hegyen. Demizsonban vizet, kosárban elemózsiát hoztak.
-  Ezt a rácsos tésztát Mazsi küldi - bontott ki Mini egy rojtos, kék asztalkendőt.
-  Ő maga nem jön föl? - kérdezte Lindi kissé sértődötten. - Nem érdekli, mi van velem? Nem mintha aggódni kellene miattam, mert most már igazán tökéletesen berendezkedtem. Nézd csak meg a hálószobámat. Évekig el lehet itt lakni.
-  Kilenckor a szérűn kell lenni, téglát hordani - jelentette Mini -, és tudod, Mazsi szeret aludni. Azt állítja, hogy a művészek mind későn kelnek, ő meg csak vakációban engedheti meg ezt magának.
Lindinek eszébe jutott, hogy Eke Feri is, Bukor Laci is ott lesz a szérűn. Laci talán nem is ok nélkül hangsúlyozta előtte, hogy ő is ott lesz. Mit fognak gondolni róla, hogy kihúzza magát a közös munkából?! Elkeseredésében Mazsi ellen fordult.
-  Őszintén szólva... - habozott, de végül kimondta -  én nem egészen bízom Mazsiban. Ő ellenem van.
-  Ne hidd - vágott közbe Mini. - Mazsi nagyon is elismeri a te képességeidet, csakhogy hát, tudod, ő egészen más ember.
-  Igen, igen. Olyan ... - Lindi kereste a szavakat -  öntudatos. Ami nem baj, csak... hogyan is mondjam... nekem gyanús, ha valaki már tizenhárom éves korában ilyen megfontoltan készül az életre.
-  Azt hiszi, hogy mint divattervezőnő gyors sikert fog elérni.
-  És ha nem? Akkor egész életén át boldogtalan lesz.
Mini tisztelettel nézett föl előrelátó főnökére.
-  Szerinted tehát mi a boldogság? - kockáztatta meg a kérdést.
-  Nehéz erre felelni. Sokat gondolkozom rajta, különösen amióta idefönn egyedül vagyok. Rengeteg olyan ember van, mint Mazsi. Apum is olyan, csak a célt nézi, a falu fejlődését, velem nem is törődik, de ha egy lépessel előbbre viszi a falut, akkor boldog   Csak azt nem értem, hogyan lehet úgy oda Mamiért, aki egészen más. Ő mindent akar. S mivel mindent még ő sem kaphat meg, örökké boldogtalan. Sajnálom szegényt, mert hiszen ő is jót akar ...
-  Jót akar? De veled például mit művel? Úgy akar boldog lenni, hogy tönkreteszi   mások   boldogságát. A tiedet is!
Lindi sóhajtott.
-  Én sohasem leszek boldog - és lehunyta szemét.
-  Feri? - kérdezte Mini   némi részvéttel.
-  Hát te is ott tartasz még, hogy egy lány boldogságát vagy boldogtalanságát okvetlenül egy fiú okozza? - Lindi már fölényesen mosolygott. - Az az idő szerencsere elmúlt. A boldogságát   mindenki   magában   hordozza, s nem egy idegen ember hozza neki. Nem vagyok olyan szerencsés, mint Mazsi, én még nem is tudom, mi szeretnék lenni. Ha idővel talán visszamegyek is Apuhoz, akkor is biztos, hogy hamarosan el kell mennem hazulról, mert nem fogom sokáig   bírni   Mamit. Ahogy nagyobb leszek, egyre rosszabb lesz a helyzet. Korán pénzt kell keresnem, hogy eltartsam magamat, mert Mami nem engedi, hogy Apu segítsen, támogasson. Meg kell keresnem a kenyeremet.
- Ez ma igazán nem nehéz - mosolygott már Mini is. - Renkó Pista két éve kimaradt a hetedikből, bement a városba, és a minap már saját motorján jött haza. Háromezret keres.
-  Kubikol. Azt én nem bírnám.
-  Hű, erről jut eszembe, rohannom kell az építéshez - pattant föl Mini.
-  Kár, hogy én is nem lehetek ott - sóhajtott bánatosan Lindi.
-  Itt   hagyom   neked   Naci-Hammot, hogy ne légy egyedül. És ne búsulj! - Tollas Konty ölébe tette kutyáját, búcsút intett, és talpon szánkázva lefelé indult a lejtőn.

2.

Amikor Lindi estig nem került elő, S. Marék Sándort valamilyen néma, meghatározhatatlan irányú düh szállta meg. Olyan erővel tódult ki belőle a rosszkedv, hogy akár vészkürtként sípolhatott is volna. Föl s alá járt; recsegett-ropogott, ami a keze ügyébe került. A könyvet, amelyet Icuka hozott Lindinek, meg se nézte.
Icukának már nem fájt a foga. Kihúzták s vele együtt az idegességét is. Kitért a harag elől; a konyhában matatott, kétszer is fölment a padlásra, a pincében rendezkedett - pedig ez nem is az ő dolga volt.
S. Marék nem vacsorázott. Eltolta maga elől a megrakott tányért, fölhajtott két pohár bort. Aggodalma új ötletet szült:
-  Biztosan a nagyanyjánál búvik.
-  Meglehet. Reggel menjen érte - tanácsolta Icuka.
-  Azt már nem! Utálom az öregasszonyt.
-  Kérem, Sándor, menjen oda Lindiért. Folyton az öregasszony  hecceli  ellenem  az  unokáját.
-  Menjen maga!
-  Én? - ámuldozott Icuka.
-  Eh, nem kell félni. Lindi se nagyon bírja az öreganyját. Ráun és hazasompolyog. Szégyenben.
- Az én érdekemben menjen érte - esdekelt az asszony.
S. Marékot nem volt nehéz rábeszélni, hiszen egyre jobban mardosta az aggodalom a lánya miatt.

3.

Lindi nagymamája tágra nyílt szemmel hallgatta meg, hogy miért zavarta fel őt ilyen korán S. Marék Sándor, aztán ráncos, kemény szájjal csak ennyit mondott:
-  Hónapok óta nem láttam az én édes kicsi unokámat; nem engeditek hozzám, mert biztosan szégyellitek, hogy ilyen egyszerű, templomjáró parasztasszony a nagyanyja.
S. Marék köszönés nélkül vágta be maga után az ajtót, aztán olyan vadul taposta kerékpárja pedáljait, hogy csurom víz volt, mire megérkezett a harányi Tanácsházára. Ott csak kézen ragadta Icukát, fölhúzta íróasztalától, és vonszolta magával az épület másik szárnyába, a körzeti megbízott irodájába.
Széket húzott maga alá, két öklét ráfektette az íróasztalra.
-  Te, Zsiga, egyelőre magánemberként jöttem, mint barát. Adj tanácsot, hozzád forduljak-e mint rendőrhöz?
-  No? - Kálomista főtörzsőrmester méltóságteljesen simogatta tömött fekete bajuszát.
-  Eltűnt a lányom!
A „törzs" arca egyáltalában nem alkalmazkodott a tanácselnök tragikus hangjához. Sőt, mintha méla fölény bújt volna meg hangjában:
-  Ő is? - És tovább simogatta bajuszát.
-  Hát még ki? - horkant Marék.
-  Őszintén szólva, magam is szeretném tudni, hogy igazában ki. Tegnap Himelkáné tett panaszt, hogy eltűnt a fiacskája, de a drága Gyulus, az a falurossza csakhamar  előkerült  a  szénapadlásról.   Persze   ivott a kölyök. Később megint jön az anyja, hogy a fiát az esti sötétben megkergették, le akarták teperni, de ő leütötte támadóját, aki nem volt más, mint - a főtörzsőrmester gúnyosan mosolygott - egy szatír. - A tanácselnök bólintott. - A szatír elszaladt, noha a gyerek állítólag leütötte, és egy kendőt hagyott a helyszínen. A Kotik lány állítólag látta a támadást. De hát ebből egy szót sem hiszek el. Ma aztán jön annak a csúzlis Gamarik Frednek az anyja, hogy az ő fia is eltűnt, de az igazában. Most már két asszony fújja itt nekem a tüzet, hogy a faluban szatír garázdálkodik.
-  Szatír! - A tanácselnök az asztal két szélét markolta. - Te nem olvastad az újságban?
-  De igen, s tudom tapasztalatból, hogy ha megír az újság egy ilyen esetet, akkor mindjárt százat jelentenek szerte az országban.
-  De az én lányom igazán eltűnt, te! - kiáltotta S. Marék. - És az én lányom nem issza le magát, mint a Himelka  fattyú.   Lindikémnek  nyoma  veszett.  És  mi van a Gamarik fiúval?
-  Annak is nyoma veszett.
-  A mindenségit!
Néhány percig csak néztek egymásra.
-  Ezzel a csúzlis betyárral elszökött volna az én lányom?!   -  kérdezte  kis  idő  múltán   S.   Marék  tompa hangon.
-  Szerelmes volt? - kérdezte a rendőr.
-  Én mindig mondom - kapott a szón Icuka -, hogy az ember ma nem vigyázhat eléggé. De megértheti, nehéz az én helyzetem, mert én ugyebár csak mostoha vagyok. Ha én tiltani akarok valamit, akkor a lány rögtön fellebbez az apjához, a nagyanyjához, panaszra megy az egész faluhoz, és persze mindenki természetesnek veszi, hogy én vagyok a hibás.
Kálomista némi részvéttel nézett S. Marék barátjára.
-  Icukám, ne izgassa magát - szólt az. - Még semmit sem tudunk. Nincsenek tények...
-  Tény csak ez van itt, ni! - Kálomista benyúlt íróasztala fiókjába, és kivett egy világossárga asztalkendőt. - Ez volt az országúton, ahol a szatírral dulakodtak.
-  De hiszen ez az én asztalkendőm! - kiáltott fel Icuka, aki a férje mögött állt, s most Marék válla fölött ráhajolt az asztalra.
-  Hogy került ez a szatírhoz? - nézett S. Marék a feleségére.
-  Én kérdem ezt magától! - mérgeskedett az asszony.
-  És én is ezt szeretném   tudni   -   mondta   finom gúnnyal a főtörzs. - Tán te kergetted meg azt a fiút, Sanyi?
-  Ne   bolondozz!   A   kendővel   Lindi   ment   el   az este...
-  Ezek szerint ő ütötte volna le azt a huligánt?
-  Az én lányom nem útonálló - hördült fel az elnök. - Különben is, ki állítja, hogy azt a fiút leütötték?
-  Kotik Bözsi. Legalábbis Himelkáné szerint.
-  Várj csak, várj csak - dörzsölte homlokát S. Marék.   -   Azt hiszem, összekeverjük a dolgokat. Lindi kendőjét   tehát ott találták, ahol az állítólagos   szatír megtámadta Himelka Gyulát. De nem Himelka tűnt el, hanem Gamarik, azt mondod. S ha leütötték volna...
-  Gamarikot nem ütötték le. Ő elment Lindivel.
-  Képtelenség! Kihallgattad Kotik Bözsit? Az együtt jár az én lányommal.
-  Én eltiltottam tőle - vágott közbe Icuka. - Panaszkodott is érte fűnek-fának. De az események most engem igazolnak.
-  Bözsi biztosan itt hordja a téglát a többi gyerekkel együtt - mondta a tanácselnök. - Hívja be, Icukám.
-  Én? Nem vagyok küldönc! És utálom azt a lányt! A tanácselnök maga ment ki Miniért.

4.

Mini rémülten, reszketve   állott   a   rendőrtiszthelyettes asztala előtt.
-  Hová tetted Lindit? - rivallt rá Icuka.
Mini azonnal tudta: itt eleve mindent tagadni kell. Már csak Lindi érdekében is.
-  Én? - kérdezte csodálkozó arccal.
A főtörzsőrmester arca másodpercről másodpercre kékebb, lilább lett. Nem is titkolt dühvel fordult S. Marékné felé:
-  Elvtársnő, itt én kérdezek!
Kínos csönd támadt. Icuka villogó szemmel nézett férjére. Várta, hogy rendreutasítsa a rendőrt. De Marék karon fogta, az ablakhoz húzta feleségét. És közben a fülébe súgta:
-  Megértem Zsiga mérgét. Nem akarta Lindivel kezdeni a vallatást. Ha másról kérdezi, talán elkottyant valamit a gyerek.
Icuka ajkát harapdálta.
Kálomista szelíd szóval megkérdezte Minit:
-  Te láttad, hogy valaki leütötte Himelka Gyulát?
-  Nem, nem láttam.
-  De mondtad. Kitől hallottad?
-  Senkitől. Én találtam ki. Himelka nénit ugrattam, vagyis inkább Labdafejt.
-  Miért?
-  Mert fölvágott, hogy szatír kergette, s ő megverte.
-  Részeg volt a fiú?
-  Nem tudom.
-  Marék Lindivel mikor beszéltél utoljára?
-  A tábortűznél.
-  Ez a sárga szalvéta kié?
-  Nem tudom.
-  Kísérgette valaki Lindit?
-  Nem tudom.
-  Himelka Gyulus?
-  Nem tudom.
Marék a háttérben oldalba döfte feleségét: „Látja..." Icuka csak rántott egyet a nyakán.
-  De a kutyád - folytatta a rendőrtiszthelyettes - megtalálta a padláson Himelka Gyulát?
-  Igen.
-  Lindi is téglát hord?
-  Nem, ő nincs itt.
-  Nem beszéltétek meg, hogy itt találkoztok?
-  Nem, ő nem jöhet... izé, Eke Feri miatt... mert Icuka néni úgysem engedné... - Mini zavartan elhallgatott.
Kálomista érezte: most megfogta a lányt.
-  Én nem tiltottam el! - kiáltott közbe Icuka.
Kálomista szerette volna megfojtani az asszonyt.
-  Elmehetsz - intett ingerülten a lánynak. Mini egy szempillantás alatt eltűnt.

5.

Kálomista fölállt, kétszer végigment a szobán. „Szörnyeteg ez a Marékné!" - gondolta magában. Tüntetően nem nézett arra, ahol állt.
Végül az asztalhoz lépett, megfogta a telefonkagylót.
-  A nyomozás nem az én dolgom. Hívom Veszprémet.
-  Várjál - fogta meg a karját Marék. - Ha nem muszáj, ne üssük dobra az ügyet. Mégis, a tekintélyem!
A rendőr arca még keményebb lett.
-  Értem.   Ilyenkor mindig a tekintélyről   beszéltek. Aztán a mulasztásért engem vesznek elő. Előbb kell gondolni a tekintélyre. - Szigorúan nézett Icukára.
-  Nem gondolja, hogy az uram a tanácselnök? - mondta az asszony rendreutasítóan.
-  Tudom. De annak idején ő kért meg, hogy figyelmeztessem a hibáira. Mondd, Sándor, a gyerekek italozását miért kell tűrnünk? Ha kocsmában adnának nekik bort vagy pálinkát, én jól elintézném azt a csapost, de a szülők ellen nem engedted, hogy föllépjek. Ha azonban, mint most, a részegség miatt baj esik, mégis engem vesznek majd elő. Miért kell tűrni, hogy fél tucat gyerek a szülők tudtával állandóan részegeskedik a faluban?
-  Nem állandóan. Ne túlozz. És ez Dumba igazgató dolga.
-  Az igazgató maga is iszik - legyintett a körzeti megbízott.
-  Csak otthon. Sose látta senki részegen.
-  A gyerekek tudják, hogy iszik. És megvan a rossz példa. És hallottad, hogy mi történt az utolsó héten az iskolában? A Csara gyereket elgáncsolták a folyosón. Hasra esett, a táskájában eltört két csatos üveg, a bor végigfolyt a folyosón. Az egész iskola röhögött. De soha senki nem firtatta, kinek és miért hozott bort a gyerek.
-  Ne bántsd Alit. Szegénynek elég baja van a szakérettségije miatt.
-  Attól azért érdemes pedagógus lett! - vágta rá a mindentudó körzeti megbízott. - De Csikós Márton nem csinál belőle titkot, hogy miképpen lett.
-  Hagyd azt az izgága alakot! Folyton beleköt mindenkibe. Azt meri mondani - Marék utánozta Csikós hangját - „érdemes pedagógus lennék én is, ha illetékes helyre egy hordócska bort szállítanék én is". Ez tűrhetetlen! Most majd megüti a bokáját.
-  Ma van a fegyelmi tárgyalása - bólintott Kálomista.
-  A gyerekekről beszéljünk - mondta Marék.
-  Úgy van!- ugratott új rohamra Marékné. - Kényelmes dolog mindent arra kenni, hogy némelyik szülő ad egy-egy pohár bort a kamasz fiúnak.
-  Maga miért nem ad Lindikének? - vágott közbe a rendőr.
-  Mi köze hozzá! Itt arról van szó, hogy Lindit orvosért küldte az apja, és ezt az alkalmat arra használta föl, hogy hazajövet az utcán leállt két fiúval...
-  Várjon csak, két fiú volt? - kiáltott föl a rendőr. - Hiszen akkor ez egészen más.
-  Ne szakítson félbe - kiabált Icuka. - Lindi azzal jött haza, hogy az egyik fiú erőszakoskodott vele.
-  Ezért ütötte le - szólt közbe Marék.
-  Ha leütötte!... Így nem jutunk semmire! Sándor, négyszemközt  akarok  beszélni  veled  -  mondta  Kálomista.
Icuka már egész testében reszketett. Marék félt, hogy rohama lesz feleségének. Belekarolt, kivezette. Végigfektette szobája díványán, nyugtatót és vizet készített oda neki, azután magára hagyta.

6.

-  Beteg az asszony, ne haragudj rá. - Visszatérve ezzel lépett be a tanácselnök a körzeti megbízott irodájába.
-  Feleséged furcsa módon heveskedik a lányod ügyében - jegyezte meg hidegen Kálomista.
-  Hidd el, ő nagyon jóindulatú a gyerek iránt. De nem tudom, mire gondolsz.
-  Szeretném hallani tőled: nincs valami oka... más oka... beszéljünk nyíltan: nem a mostoha az oka, hogy elment a gyerek?
-  Nem, nem! Hidd el nekem. Mondom, Icuka csupa jóindulat a gyerek iránt, csupa szív és szeretet.
-  Láttam. És te is csupa szív és jóindulat vagy a feleséged iránt. Szóval te azt hiszed, a lányod randevúzott a két fiúval?
-  Nem, az én lányom nem olyan!
-  Édes barátom, a látszat ritkán egyezik a tényállással. Ha nem is vagyok nyomozó, de erre már megtanított az élet. Ha a tény az a látszat, amiről a feleséged beszélt... ő talán tudja, milyen alapon... akkor azt kell hinni, hogy Himelka féltékeny volt Lindi miatt Gamarikra. Megleste, hogy szökni akarnak, leütötte Gamarikot, és...
-  Nem, nem!
-  Himelka megijedt, elfutott.  Lindi ápolásba vette Gamarikot, végül együtt elmentek.
-  Nem, nem. Ez lehetetlen.
-  Akkor mégis a mostoha.
-  Marék már közel állt ahhoz, hogy bevallja a pofont  barátjának.  Icuka  lovagiasan  hallgatott a  rendőr előtt az ő hibájáról, ő meg tűri, hogy Icukát gyanúsítsák   az ő hibája miatt.
-  Szó sem lehet róla - tartott ki a tagadás mellett.
-  Vitt  magával   valamit?
-  Overallt, bakancsot...
-  Tehát készült rá. Tudod mit? A Hanságba mentek csatornát ásni.   Minden  gyerek   nagy   tettekre  vágyik. Vagy pénzt akar keresni gitárra, magnóra, mit tudom én, mire. Csupa csábítás az élet, csupa tettvágy minden gyerek.
-  S ha én panaszt teszek, akkor ti onnan zsuppon hozzátok haza? - kérdezte riadt kétségbeeséssel S. Marék.
-  Akármi a szándékod, Sándor, Gamarikné bejelentése itt fekszik, nekem intézkednem kell. Nem tarthatom titokban, hogy esetleg a te lányodat szöktette el! - Kálomista fölvette a telefonkagylót.

7.

Csikós Márton „nagy beolvasásra" készült a megyeszékhelyen. A tanár néha túl erélyes, túl tapintatlan volt, túl sok kellemetlent mondogatott oda. Ha óvatosabban adagolja nagyrészt helytálló kifogásait, talán többre is megy velük. A „bajkeverő" jelző, amellyel Dumba szetette emlegetni, túlzás volt. De ezúttal Csikós nagy botrányt kevert. Bízott benne, hogy győztesen ő kerül ki belőle, vagyis a közügy! - mondogatta önérzetesen.
Csikós tanárt nemrégiben egyszer óra közben elfogta a méreg, és Hola Misit, aki egymás után kétszer is nagyon szemtelen volt, képen törülte. A gyerek sírva elrohant az iskolából, és nem telt bele két óra, már Veszprémből telefonon jelentést kértek Dumba igazgatótól a testi fenyíték alkalmazásáról. Dumba a telefonhoz hívta Csikóst, s a tanár jól odamondogatott a felsőbb helynek, amely felsőbb volt ugyan, de a pofon ügyében nem illetékes. Nyilván ebben a hivatalban volt Hola papának erélyes és gátlástalan pártfogója.
A felsőbb hely folytatta a megtorló műveleteket. Egy nem is illetékes szakfelügyelő soron kívül megbízást kapott, hogy meglepetésszerűen vizsgálja meg a gyakorlatban Csikós tanár pedagógiai módszerét. Igaz-e, hogy a tanár üti, veri, pofozza az osztályát szakadatlanul? Barangi szakfelügyelő tízperces szünet végén érkezett az iskolába, még az igazgatónál sem jelentkezett, hanem egyenesen be akart menni Csikós osztályába.
Az ajtó előtt épp a Hola gyerek strázsált - felnőttméretű, pufók, hasas ifjú -, hogy a rendetlenkedőknek kellő időben jelentse: az osztályfőnök közeledik. Az apró termetű szakfelügyelő elhaladt az őr mellett, s a terem küszöbére ért. Hola már csak hátulról látta meg. Megfogta zakója gallérját.
-  Hé, öreg szivar, nem lehet itt csak úgy bemenni.
-  Hogy beszélsz velem, te taknyos! - kiáltott méltatlankodva Barangi.
-  Pofa be! - mondta Hola, megragadta Barangi kalapja szélét, ráhúzta a szemére, majd két vállánál fogva megfordította   a kijárat felé.
A pöttöm szakfelügyelőt elfutotta a méreg, fordulásból képen vágta a nála fél fejjel nagyobb gyereket, de olyan erővel, hogy az nekiesett a falnak, aztán az indulat hevében tovább pofozta.
-  Szemtelen   kölyök!   Kivel  beszélsz  így?  Majd   én megtanítalak!
A sors gunyoros tréfája, hogy Csikós Márton szedte ki az egykor tornászbajnok szakférfiú izmos kezéből a felsőbb utasításra védelmezendő pimasz diákot.
Ezek után Csikós ma egyszerűen csak azzal fog érvelni, hogy lám, a felügyeleti hatóságot is pofonokra dühítette ugyanannak a tanulónak a szemtelensége, akit ő kénytelen volt meglegyinteni; elismeri, hirtelen haragjában, szándéktalanul.
-  No, kíváncsi vagyok, Darangi főtanár úr ott lesz-e ma.   -  Ezzel   ült  fel  reggel  motorkerékpárjára  Csikós Márton. Az oldalkocsiban felesége foglalt helyet. A házat  Bukor  Lacira   bízták.   Melegítse  meg  magának  az ebédet, ha addig nem jönnének vissza.
Reggel hat óra volt. Laci még visszafeküdt az ágyba olvasni. A szokatlan időpontban úgy elaludt, hogy magasan járt már a nap, amikor fölébredt. Loholt a szérűre. Útközben vette észre, hogy csuklóján felejtette Marvin aranyóráját, amelyet most kapott apjától. Nem akart visszafordulni, levette az órát, és bokájára szíjazta.
Harangos teherautójának első rakományát már az utolsó tégláig kirakta Eke brigádja. El is rendezték gyönyörűen, s a társaság csoportokban üldögélve, ácsorogva várta a második szállítmányt. Hogy Minit egy időre elhívta S. Marék, azt Mazsin kívül senki sem vette észre.
-  Most kell jönni? - Ezzel fogadták Lacit.
-  Ne bántsátok, állati szép nyakkendőt kötött - vette védelmébe Mazsi a fiút, aki zavartan topogott. - Valódi francia sál! - tapogatta Mazsi a puha, pasztellmintás, pókhálónál vékonyabb kendőt.  - Te találtad ki, hogy így kell  megkötni?
-  Nem szeretem a régimódi, vastag nyakkendőket - mondta Laci.  - Ezt a nővéremtől csórtam.  Van neki száz is. Minden retikülhöz, minden cipőhöz más. - Fintorral fejezte ki, hogy megveti az ilyesmit. De Mazsinak nagyon imponált.
-  Halljátok, srácok!  - fordult körbe. - Így szerezhettek ti is szép, egyéni ízlésű nyakkendőt. Ellopjátok a nővéretekét!
-  Kell a frásznak nyakkendő - mormogta Labdafej, aki bizalmasainak éppen azt mesélte el, micsoda állati jó kanmurit rendeztek Zsanival a tábortűz után. Zsani talán még most is alszik.
-  Dehogy alszik, csak nem szeret trógerolni. Lusta!
-  Vigyázz a szádra! Labdafej beköp, aztán Zsani jól elintéz.
A téglarakások felől nevetés harsogott, úgyhogy mindenki odacsődült. Fiúk és lányok nagy karéjban állták körül a falsorba rakott téglákat, amelyek egyenes vonala előtt most Mazsi ágált. Közölte, hogy óasszír modorban megörökíti Laci egyéni öltözködési módját.
Egy vödör vizet loccsantott a téglafalra, aztán odaállította a Bukor fiút a magas fal elé, és vastag tintaceruzával meghúzta határvonalait a téglákon. Utoljára hagyta a fejet, mert két, egymásra rakott téglát kellett a talpa alá raknia, hogy fölérjen Laci feje búbjáig.
-  Most már mehetsz - tolta odébb aztán a modellt, s nekiállt, hogy az egyszerűen lemásolt kontúrokat kitöltse legmodernebb elképzeléseivel. Laci másolatvázlata térdtől  lefelé szélesedő  bő  nadrágot kapott, derékban erősen húzott, cakkos blúzfélét, amelynek ujjaiból csipkés kézelők lógtak ki. Nyakkendő helyett egy fogaskerék díszlett az álla alatt, feje tetején pedig tollas cilinder ékeskedett.
-  Maradi marhaság - jegyezte meg valaki.
-  Ne haragudj, Mazsikám - lépett oda Homok Lajcsi  -,  a női  divathoz érthetsz,  de ez...  -  Megrázta fejét, és a rajzra mutatott. - Laci sokkal modernebb.
-  Hány óra, gyerekek? - kérdezte ebben a pillanatban Eke.
Laci kecses mozdulattal fél lábra állt, felhúzta nadrágja jobb szárát, és magasba lendített bokájára pillantott.
-  Fél tizenkettő - olvasta le a pontos időt az oda szíjazott óráról.
Színházi méretű kacajorkán söpört végig a szérűn. Egyesek térdüket csapkodva hahotáztak, mások ledőltek a földre, és úgy kacagtak, ismét mások elkapták Laci jobb lábát, és megbámulták a csodás aranyórát. Laci meg olyan biztosan állt fél lábon, mint egy balett-táncos, s ezzel csak megtetézte harsány sikerét.
-  Ki hitte volna, hogy ez a melák ilyen jópofa?!
-  Leégtél, Mazsi - ugratta a rajzolónőt Homok.
-  Ezt utánozzátok, srácok!
Mazsi nem hagyta magát. Elkészítette a téglafalon az arcot. Elég jól sikerült, hasonlított az eredetire.
-  Egy kis bajuszt neki!
Mazsi vastag szénrúddal lefelé vékonyodó, hosszú kínai bajuszt teremtett Lacinak.
-  Kész a Tégla Laci - hajolt meg.
-  Ha már kínai lettem - hajolt meg Bukor is -, legyen a nevem Tég-La-Cü!
Az éljenzésnek és tapsolásnak az vetett véget, hogy új rakománnyal megérkezett a teherautó. Harangos kiugrott a vezetőülésből; foltozott kezeslábas védte elegáns vadászruháját.
-  Gyorsan, gyerekek! Szükségem van a szekérre! Bukor elsőnek sietett munkára. Mentében benézett a vezetőfülkébe. A széles ülésen félig ülve aludt Zsani. De mintha megrebbent volna a szeme.
Zsani észrevette szűkre zárt szemhéjai mögül, hogy Bukor néz be az ablakon. Egy pillanatig erős vágyat érzett, hogy hirtelen fölpattan, és leken neki egy hatalmasat, de aztán inkább alvást színlelt.
Laci meg beállt a láncba, amely a teherautótól a szérűpajtáig adogatta a téglákat.

8.

Lindi a barlang előtt ült az egyik gumiágyon, amelyet - a rászerelt akasztók segítségével - karosszékké alakított át; az ölében heverő Naci-Hammot simogatta, az arany pontokkal csillámló kék vizet bámulta, s életének értelméről gondolkozott. Hogy mi végett van is ő a világon?
Irigyelte Mazsit, akinek egy rajzát tizenhárom éves korában közölni fogja az ország legnépszerűbb hetilapja, s aki ezzel egyebek közt az iskola hősévé lép majd elő. Mazsi sikere nagy tett, amelyet egészen egyedül hajtott végre.
Renkó Pista háromezer forintját, motorkerékpárját nem irigyelte. A pénznél többet ér a hírnév - gondolta. A Pajtás című lap már közölte Lindi egy levelét, talán leadná valamelyik versét is, de akkor vége annak, hogy csak titokban akart írogatni, mígnem eljön az ideje, és egy csapásra ő lehet a legnagyobb költő. Tulajdonképpen filmet szeretett volna írni, be is küldött a filmgyárnak egy sztorit, de még csak választ sem kapott rá. Mazsi azt mondta, hogy biztosan nagyon rossz. Mini szerint azonban biztosan nagyon jó, és ezért el fogják lopni.
Nagy tett? Azt se bánná, ha lindián csapata érne el valamilyen kimagasló teljesítményt. De mi lehetne ez? Ilyet csak a véletlen szerezhet. Ha, mondjuk, árvíz vagy földrengés lenne, és ők hősiesen mentenének a katonasággal és a tűzoltókkal együtt. Az újságokban megjelenne a fényképe, és ő mint törzsfőnök nyilatkozna a Lindi-csúcs fölfedezéséről, csapatának kulturális feladatairól.
Lindi egy kicsit elszontyolodva simogatta Naci-Hamm kócos fejét. Aztán fölállt, fölhágott a sziklacsúcs legmagasabb pontjára, és onnan figyelte két távoli fehér vitorla manőverezését.
Tekintete jobb felé kalandozott el. Arra, ahol a Kúphegy mély nyeregben süllyed le, majd folytatásaként a Fényes-hegy emelkedik föl. A Fényes-hegy derekáig sem ért a Kúphegynek, ritkás nyírcsoportok borították elnyúlt oldalát, s a lapos tisztásokból a napfényben erősen szikrázó szikladombok emelkedtek ki.
Az egyik sziklakúp oldalában emberi alak hevert, félig hason, félig oldalán. Lindi ernyőt formált szeme elé két tenyeréből, úgy figyelte a fekvő embert. Az nem mozdult. Feje a sziklához támaszkodott. Talán odaütődött, megsérült, eszméletét vesztette? Vagy éppen?... Lindi megborzadt. Aztán legyőzte félelmét. Oda kell mennie. Hátha még lehet segíteni azon az emberen.
-  Gyere, Naci-Hamm!
Toronyiránt, vagyis sziklairánt mentek. A kutya hason csúszott át az alacsony ágak alatt, óvatosan megpiszkált egy szarvasbogarat, végül tehetetlenül megugatta. Lindi csak lassan haladt a sűrű fenyvesben, de jól tartotta az irányt, és éppen a nyergen bukkant ki az erdőből. Onnan már könnyű volt az út a gyér bozótban vezető kerékcsapáson, amely végül elveszett a puha, kakukkfűtől illatos pázsitban.
Hirtelen látta meg közelről az előbb még fekvő embert. Ekkor már egy kövön ült, maga elé tartotta két kezét. Lindinek még jókor eszébe jutott, hogy egy indián főnök nem közelítheti meg vigyázatlanul az esetleges ellenséget, ezért facsoporttól facsoportig osont. Egyelőre az idegennek csak a hátát látta, de már nyilvánvaló volt, hogy nem sebesült vagy beteg.
Végül négykézláb lopakodott Lindi a sziklakúp tövében lapuló bokor felé. Egy gally nagyot reccsent a talpa alatt. Az idegen férfi hirtelen arra fordult.
-  Mi az? Ki bujkál itt?
Lindi azonnal megismerte. Jó Lajos volt, a híres természettudós, akinek két előadását hallgatta meg a Harányi-tóról. Jobb kezében nagyítót, bal kezében egy kődarabot tartott a kisöreg, és lehajtott fejjel, szemüvege mögül pislogott az érkező lány felé. Lindi fölállt, tenyérrel gyorsan letisztította térdét, aztán könnyedén meghajolt.
-  Csókolom, professzor bácsi. Csak én vagyok.
-  Csak te. Hm, most már tudom, ki vagy - mosolygott a tudós. - Örvendek, hogy csak te vagy. Már azt hittem, hogy Tollas Kígyó, a sziú indiánok félelmetes főnöke akarja megszerezni a skalpomat.
A könnyed, sajátjának érzett hangtól megjött Lindi bátorsága.
-  Nem egészen - felelte. - Én ugyanis Tollas Konty vagyok, a kúphegyi lindiánok főnöke.
-  Van szerencsém - biccentett Jó Lajos. - Honnan ismersz?
-  A klubból. Ott voltam mind a két előadáson.
-  Bravó.  Érdekel  az ilyesmi?
-  Engem minden érdekel.
-  Minden? Valamivel kevesebb talán több volna. Ezt Lindi nem értette. Hallgatott. Az öreg ismét a kő tanulmányozásába mélyedt. Mintha már meg is feledkezett volna a lányról.
-  Khm - köhintett végül Lindi. - Mit tetszik csinálni?
A professzor magyarázni kezdett. A zuzmókról beszélt. Hogy itt, ezeken a sziklákon több olyan fajta tenyészik, amilyen nincs sehol máshol a világon. Olyan kicsinyek, hogy nagyítóval is alig látni őket. De nagy tömegben van valamilyen egészen különleges sárgás fényük, és ezért a turisták letépik a kőről és hazaviszik, mert hogy „arany mohát" találtak. De otthon ez is csak olyan fakó lesz, mint más száraz zuzmó, mire kidobják a szemétre. Sajnos, ennek az lesz a vége, hogy itt is kipusztul ez a növényritkaság. - Fölnézett.
-  Érdekel?
-  Professzor bácsi, kérem - kezdte Lindi -, ha ez olyan valami, amit úgyis csak nagyítóval látni, akkor nem mindegy, hogy van-e vagy nincs?
-  Hát nem mindegy, te ifjú realista   -   hangzott a válasz kissé szigorúan. - Ma a legtöbb ember valóban beéri azzal, hogy a rózsát meg tudja különböztetni a szegfűtől, és neki ennyi elég a botanikából. De nézd, valamikor azt is mondták az emberek, hogy az állat az állat, fő, hogy a húsa ennivaló, a többi nem érdekes. Aztán kiirtottak sok szép és hasznos állatot, de végleg. Kislányom, a természet nemcsak enni ad nekünk, hanem tanít is. És mert egyre többet tudunk róla, az évek múlásával egyre több mindenre tanít. Ki tudja, mi derül még ki erről az alig látható, sárga zuzmóról? Mindenesetre tanulmányozzuk, és hogy tanulmányozhassuk, igyekszünk megóvni. - Gyanakodva méregette a lányt. - Mondd, te indián főnök, nem szoktatok ti itt tüzet rakni?
-  Itt? Nem, soha! Csak fönn a csúcson. És ott nincs is zuzmó!
-  De lehet egyéb. Egyszer meg kell néznem azokat a sziklákat is.
-  Mi  nem  teszünk ott semmiben kárt - igyekezett Lindi nagy buzgalommal lebeszélni a professzort, de már látta, hogy nem lesz könnyű gyanakvását és kíváncsiságát eloszlatni. - Mi, kérem, nem olyan indiánok vagyunk. Nekünk kulturális céljaink vannak!
-  Szép. Például mi a célotok?
-  Hát... sokféle. - Lindi csak ennyit tudott felelni.
-  Látom,   elég   modernek vagytok.  Nagy céljaitok vannak, csak  éppen még nem is  sejtitek,  hogy mik a célok. Ezért persze nem is tudtok hozzáfogni a megvalósításhoz.
Naci-Hamm egy időre eltűnt a sziklakúp másik oldalán. Most előkerült, és orrával bökdöste Lindit, mintha unná már, hogy ennyi ideig egy helyen vesztegelnek. Ez most kapóra jött Lindinek, aki már kezdte kényelmetlenül érezni magát.
-  Megyek, megyek - szólt le a kutyának.
-  Egy pillanatig még várj. Ez a te kutyád nem csinál itt kárt?
-  Ó, dehogy, ez nem olyan kutya.
-  Mert van itt például néhány példány egy különös fajta, kék színű gyíkból, amilyen Közép-Európában sehol sem található.
-  Igazán? Kék színű?
-  Igazán. De egy foxi csupa kíváncsiságból úgy megnyomogathatja az ilyen ritkaságot, hogy szegény nem éli túl. Mármint a gyík. - Megint a követ nézte nagyítóján keresztül, de Lindi látta, hogy valami máson töri a fejét.
A nagy tisztás szélén mozdult valami. Naci-Hamm odafigyelt, mereven állt, csak két mellső lába remegett az izgalomtól. Egy pillanat múlva nagy csaholással eliramodott, és eltűnt a fák között.
-  Egy nyúl - mondta Jó Lajos. - Azt nem féltem a kutyádtól. A tapsifüles jól megfuttatja, elveszi a kedvét a vadászattól.
Lindi zavartan hallgatott. Indulni akart a kutya után.
-  Te Tollas Konty - kérdezte váratlanul a tudós -, tulajdonképpen miért vagytok ti indiánok?
-  Mert a szabadságot szeretjük - vágta ki Lindi.
-  Szép - bólintott Jó. - A szabadságot. A jó indián sokra értékeli a természet szabadságát, ami nem azt jelenti, hogy a természetben mindent szabad az embernek, hanem éppen hogy meg kell védeni a természetet a durván behatoló, oktalanul pusztító sápadtarcúak ellenében.
Lindi mosolygott. Nagyon kedvesnek találta a professzort.
-  Mondd, Tollas Konty, nem akarnátok velem szövetségre lépni? Ha kell, elszívom veletek a békepipát is, bár máskülönben nem dohányzom. A cél érdekében meghozom ezt az áldozatot is. Ha ti vakációban amúgy is itt barangoltok   ezen a környéken, amely, remélem, nemsokára védett terület lesz, éppen ritka kövei, zuzmói, virágai miatt... mondom, tekintsétek az erdőt a magatokénak,  és   ne  pusztítsátok,  hanem  éppen  hogy vigyázzatok rá. Ha látjátok, hogy mások tüzet raknak, sziklákat tördelnek, fákat csonkítanak, virágot tépnek, szóljatok nekik, hogy ne bántsák ezt a kis édenkertet, amelyben sok minden még ősi állapotában található és tanulmányozható, úgy, amint Európában már csak nagyon kevés helyen. Érted?
-  Nagyon értem - felelte a lány.
-  Hát látod, ez fiatal, értelmes, magyar indiánoknak való kulturális feladat. Vállaljátok?
-  Nálunk demokrácia van, professzor bácsi - mondta Lindi   eléggé  nagyképűen  -,  de remélem,  megszavaztatom  a vállalást.  Tetszik  tudni,  mi  egy magas  csúcs körül   tartjuk   összejöveteleinket,   a   Lindi-csúcson... ugyanis  rólam  van  elnevezve...  és  onnan  látni lehet az egész környéket.  Majd őrséget tartunk, és ha meglátjuk, hogy valaki itt rendetlenkedik, erélyesen beavatkozunk. Jó lesz?
-  Ne mindjárt erélyesen. Először szép szóval.
-  Igenis. De ha nem használ, beidomítjuk a kutyánkat...
-  Az ám!  Hová lett a kutyád?
-  Megkerül, ne tessék aggódni.
-  Nem aggódom. Én a legszívesebben kitiltanám innen a kutyákat. De az őrség, az jó ötlet. Főként szombaton és vasárnap.
-  Megcsináljuk. Meg tetszik látni, nagy tetteket hajtunk végre!
-  Nagy tett? - Az öreg elhúzta száját. - Kislányom, én egy nagy görög bölcstől azt tanultam, hogy a jól teljesített apró kötelességek láncolata, mint például ennek az  erdőnek  az állandó  őrzése,  ugyanolyan  erőfeszítést kíván, mint egy hősi cselekedet. Igaz, az emberek jobban felfigyelnek egy nagy tettre, mint a hosszan tartó tisztességes munkára, de ez az ő bajuk. Hidd el nekem, öreg   embernek,   végtelenül   többet ér, ha az emberek mindig megbecsülnek, mint az,  hogyha olykor megbámulnak.
Lindi száját mozgatva ismételte el magában a most hallott bölcs igéket, hogy pontosan tudja majd idézni alattvalóinak.
-  Megkeresem a kutyámat - közölte végül.
-  Jól teszed. Helyesebb lenne, ha pórázon vezetnéd.
-  Igenis. Van neki. Vasárnap elkezdjük. Csókolom, Jó bácsi!
-  Egy pillanat - szólt a tudós.  - Egy nagy hölgy miért köszön ilyen gyerekes módon egy idős embernek, aki közben a szövetségese is? Régen csak a püspöknek járt kézcsók. És én azt sem szeretem, hogy mindjárt mindenkit tegezünk meg  bácsizunk.  Demokrácia van, mindenkinek egyforma címzés jár. Nem igaz?
Lindi félszegen mosolygott. Aztán fejét meghajtva így köszönt:
-  Viszontlátásra, professzor úr.
-  Viszontlátásra, kisasszony - hangzott a válasz. Ez viszont nagyon jólesett neki.

9.

Végre bejött Veszprém, de kiderült, hogy a kerület hívta a harányi megbízottat. A veszprémi kórházban fekszik egy fiú, akit budapesti autósok hoztak be. Állítólag Harány szélén szedték föl az árokból, de föltehető, hogy ők ütötték el. Vagy valaki lelökte a fiút. Bal lába eltört, teste tele van zúzódással. Agyrázkódás folytán megnémult. Igazoló írást nem találtak nála. Előzőleg ivott.
-  Ez csak Gamarik Ferenc lehet - szólt közbe Kálomista. - Az előbb jelentették be az eltűnését. Arról föltehető, hogy ivott.
-  Küldje be a szüleit a kórházba.
-  Intézkedem. Én meg segítséget kérek, mert eltűnt a faluból még egy gyerek, egészen érthetetlenül.
-  Előbb tisztázzuk a balesetes gyerek ügyét!
Kálomista elment Gamarikékhoz. Közölte, hogy egy ismeretlen fiút bevittek tegnap a veszprémi kórházba.
-  A Feri? - rémült meg Gamarikné.
-  Nem  tudta megmondani a nevét. Az asszony sírni kezdett.
-  Látják, ez az italozás vége! - mondta Kálomista.
-  Az  én fiam?  Dehogy!  Biztosan elgázolta  egy részeg autós!
-  Minden  kiderül  - vágta el a  sopánkodást  a  főtörzs. - Fél óra múlva indul a busz Veszprémbe. Megyei  Kórház,   C  épület,   3-as  kórterem.   Ha  visszajött, szóljon be hozzám.
-  Nem   süthetnék   egy   kis   csirkét   a   drágámnak? Mindjárt levágom.
-  Nem az étel a fontos - harcolt a halogatás ellen a rendőr.  - Először biztosat kell tudnunk a fiúról.  Kérem, öltözzék fel, Gamarikné. Elkísérem az autóbuszhoz.

KILENCEDIK FEJEZET
AZ ELRABOLT PUSKA

1.

Amikor a körzeti megbízott visszatért hivatalába, éppen a Tanácsháza elé kanyarodott egy nagy szürke BMW. Négyen szálltak ki belőle: a vezetőülésből egy magas, szőke asszony, mellőle egy vézna kamasz, hátulról pedig egy fiatalabb és egy idősebb férfi, ők kezdték a bemutatkozást: Ajtay Pongrác újságíró és Környei Imre író. Mint tolmácsok jöttek a szőke asszonnyal, Peter Dohnal recklinghauseni bányatulajdonos, volt miniszter feleségével és annak fiával.
A fiú volt a panaszos. Ajtay előadta: Dohnál minden évben kétszer is eljön Magyarországra, a gemenci erdőbe, vadászni, ezalatt családja a Balatonon vagy Budapesten szórakozik. A fiú apja nyomdokaiba készül lépni, a vadászatot illetően, s egyelőre Nagy-Füred környékén gyakorolja magát - haszontalan verebekre lövöldöz ártalmatlan légpuskájából.
A minap egyszer már kellemetlen kalandja volt. Egy gyerekcsapat - lányok, fiúk vegyest, és egy dühös kutya is volt velük - megtámadta, és elvette puskáját, a verebek védelmében. Megkötözték, el is agyabugyálták volna, ha nem lép fel bátran és határozottan.
Ma délelőtt ismét verébcserkészetre indult a fiú. Úgy tudta - és ezt Ajtay is megerősítette a fiú mamájának -, hogy a veréb kártékony állat, éppen ezért egyes szocialista országokban az utolsó szálig kiirtják. Amikor ma Herbert - ez a fiú keresztneve - éppen célba vert egy verebet, hátulról lefogták, kiütötték kezéből a puskát,  kezét hátrahurkolták,  szemét bekötötték.  Ezúttal is hallott kutyaugatást.
Így hagyták ott az erdőben, s ő jó ideig mozdulni sem mert, mivel attól tartott, hogy vaktában nekimegy valaminek, és szemét kiszúrhatja egy ág. A földre feküdt, és úgy küszködött addig, amíg fejét a földhöz dörgölve sikerült a kendőt fejéről lenyúznia. Ezután puskáját kereste, de persze nem találta, hiszen világos, hogy a rabló célja a puska megszerzése volt. Végül összekötözött kézzel megindult hazafelé. Útközben találkozott az arra sétáló Környeivel, aki azután leoldotta a bilincset, és anyjához, most pedig a rendőrségre kísérte Herbert Dohnalt.
-  Hogy   szabad   nálunk   ilyesminek   előfordulnia! - mondta Ajtay a történet befejezésével a főtörzsőrmesternek.
-  Sajnos, mindenütt vannak huligánok. Még szerencse, hogy nagyobb baj nem történt - hangzott a hivatalos válasz.
-  Elég nagy baj! Ez országunk hitelének rontása!
-  És   hátha  nem   idevaló   ember   csinálta?   Hanem, mondjuk, a fiatalember egyik görög vagy norvég nyaraló pajtása? - kérdezte Kálomista   szigorúan.
-  Akkor is a rendőrség becsülete kívánja a tettes és a puska előkerítését.
-  Ez természetes. És nemcsak a becsület, hanem a rend is megkívánja. Ennek érdekében, kérem, segítsenek  kihallgatni  a  károsultat,  mert én  nem tudok  németül.
A vallatásnál kiderült: Herbert Dohnalnak az a véleménye, hogy az első támadást elkövető csapat valamelyik tagja volt ma a tettes.
-  Látta a támadót?
-  Ma nem. De a múltkor jól megnéztem őket.
-  Mifélék voltak?
-  Idevaló   falusi  gyerekeknek  látszottak.
-  Megismerné őket?
-  Ezer közül is.
-  Akkor jöjjön velem - szólt a főtörzs   hirtelen ötlettel. - A falu csaknem valamennyi fiatalja itt dolgozik most éppen a közelben.
Útközben megkérdezte:
-  Nem felnőtt volt a mai támadó? Mert érthetetlen, hogy egy gyerek egymaga elbírt volna ezzel a fiúval.
-  Hátulról. Orvul.
Odaértek a téglahordó brigádhoz, megálltak. A német fiú nem sokáig szemlélődött, rámutatott Bukor Lacira:
-  Ez volt az. Ő vette el a puskámat. Meg az is vele volt - fedezte fel Varga Bélát.
Aztán sorra kiszúrta a társaságból   Homok   Lajcsit, Bajári Gizellát és Kotik Erzsébetet.
-  No, gyertek szépen - hívta őket a rendőr. Eke Feri is velük tartott.
Az irodában Kálomista sorba állította a gyanúsítottakat.
-  Ki vette el közületek ennek a fiúnak a puskáját?
-  Én - lépett elő Laci. - Mert ráfogta a lányokra.
-  Mi is segítettünk megkötözni - jelentkezett Lajcsi és Bélus.
-  Mikor?
-  Tegnapelőtt -  szólt valamennyiük helyett Mazsi. - Lelőtt egy zöldikét, azaz kettőt, mi figyelmeztettük, hogy ne gyilkoljon, s erre ránk szögezte a puskát. Laci azonban lefegyverezte.
-  Elraboltátok a puskáját? - kérdezte a főtörzs Lacitól.
-  Dehogy. Miután megígérte, hogy többé nem bántja a madarakat, visszaadtam neki - jelentette ki Bukor.
-  Kell a fenének  a puskája -  tette hozzá Homok Lajos. - Mi nem pusztítjuk a madarakat. El is ment a tag. Azóta nem láttuk.
-  És azóta is öldösi a madarakat - jegyezte meg halkan,   fejét   csóválva   Környei, aki azonnal átállt a szárnyasok   pártjára.
Mialatt Ajtay tolmácsolt, a főtörzs kérdően meredt Herbertre.
-  Nos? - kérdezte végül.
-  Igen, ők támadtak meg a múltkor is - kiabált a német fiú.  -  Akkor visszaadták a puskát, de ma elvették.
-  Az előbb csak egy támadóról beszélt.
-  Lehet, hogy ma is többen voltak.
-  Ugyan kérem - lépett elő Eke. - Zsiga bátyám, kérdezze meg, pontosan mikor volt a mai rablótámadás.
-  Tíz óra körül - felelt Környei. - Én fél tizenegykor találkoztam az ipsével.
-  Zsiga bátyám - szólt Eke -, ezek a gyerekek reggel kilenc óta itt dolgoznak a szérűn, így van, gyerekek?
-  Így - hangzott több szájból.
-  Mindenki igazolhatja az alibijüket - folytatta Eke, és fejével arrafelé intett, ahol az új KISZ-helyiség fog létesülni. - Igaz? Kilenc óra!
-  Illetve én csak tizenegy után jöttem   - szólalt meg halkan  Bukor Laci.
Meglepetten  néztek rá.  Ajtay elmagyarázta németül az  újabb  fordulatot.
-  Igen, ő volt, aki a puskát kitépte a kezemből - kezdett kiabálni az idegen fiú.
-  De aztán visszaadta?
-  A múltkor igen. Ma nem.
-  Bukor Laci, te itt maradsz, a többiek elmehetnek - rendelkezett a tiszthelyettes.

2.

A szérű telkén a négy lindiánt izgatottan vette körül a fiatalok serege.
-  Hittétek volna Laciról? - kérdezte Lajcsi.
-  Én  most sem hiszem - sietett kijelenteni Mazsi. - Láttátok, milyen magabiztosan állt ott?
-  De hallgatott.  Hallgatás  beismerés  -  erősködőtt Lajcsi.
-  Ami azt illeti - mondta halkan Bélus -, tulajdonképpen  én  akartam   a  múltkor  elvenni  a  puskát,  és Laci nem engedte.
-  Illetve Lindi - javította ki Mini.
-  Meg kellett volna ezt mondani - vélte Bélus.
-  Hogyisne! - rázta fejét Mini.  - Nagyon helyes, hogy a főnököt kihagytuk a játékból. Mert akkor aztán rajtunk keresik Lindit. Hiszen már a rendőrség nyomoz utána. Engem ki is hallgattak. Persze minden kérdésre „nem tudom"-mal válaszoltam. Ezt ajánlom nektek is.
-  Nem hagyhatjuk Lacit pácban - folytatta Mazsi.
-  Nem   tagja   indián   csapatunknak   -   ellenkezett Lajcsi.
Többen közbeszóltak, hogy voltaképpen miről beszélnek. Az öt lindián ezért úgy határozott, hogy majd a wigwamban, Lindivel együtt döntik el, mi a teendő.

3.

-  Kedves fiam - szólt Kálomista Bukor Lacihoz -, én sok jót hallottam rólad. Ha megtévedtél, ne tagadd. Még helyrehozhatjuk a dolgodat.
Csönd volt néhány pillanatig.
-  Kaphatok én puskát a szüleimtől - felelte önérzetesen Laci. - De nekem nem kell puska. A másé még kevésbé. Ezt a fiút nem láttam azóta, hogy tegnapelőtt kezébe nyomtam a flintáját, és elküldtem a fenébe. - S elmondta részletesen az erdei jelenetet.
-  Biztos, hogy ő volt - szólt közbe Ajtay tolmácsolása nélkül Herbert Dohnal, s a gyanúsított fiúra mutatott. - Erőszakos alak! De ha szépen kér, veszek neki egy puskát, csak hagyjon békén vadászni.
-  Kell is a pénze! - mondta Laci  megvetően.
A főtörzsnek nem tetszett Laci gőgös magatartása, de Herbertnek sem hitt. Gondolkozni akart, mi a teendő.
-  Leülhetsz te is - intett Lacinak.
Amikor a fiú - a leüléshez - felhúzta nadrágját, a rendőr meglátta bokáján az aranyórát. Leoldatta vele, kezébe vette. Bólintott.
-  Ezt hol loptad?
-  Nem szoktam lopni!
-  Majd kiderül. A puskát hova tetted?    - kérdezte egyszerre nagyon szigorúan.
-  Mondom, hogy a srác kezébe adtam - felelte Bukor Laci  nem titkolt indulattal.
-  Hol voltál ma egész délelőtt?
-  Otthon.
-  Mit csináltál?
-  Aludtam.
-  Egész délelőtt  aludtál?
-  Elaludtam.
-  No szép. Ki volt még otthon?
-  Senki más.
-  Hm. És negyed tizenkettőre értél ide?
-  Elaludtam. Aztán ettem valamit...
-  És a puskát hová dugtad el? - ismételte meg most már kiáltva a kérdést a főtörzs.
Laci sértődötten elfordult, és nem felelt.
-  Azt hiszed - ordított rá Kálomista -, hogy mert nem vagy még tizennégy éves, neked mindent lehet?!
-  Elmúltam, ha akarja tudni - vetette oda hetykén a fiú.
-  Nocsak. - Kálomista elgondolkozott. - Csikós tanár úr bement Veszprémbe, ugye? De valaki csak van otthon,  aki igazolni tudná, hogy egész délelőtt otthon voltál?
-  Nincs.
-  No,  megnézzük.   -   Kálomista  hívta  Környeit  és Ajtayt, hogy tartsanak vele.
Négyesben elmentek Csikósék házához. Laci elővette a kulcsot, kinyitotta az ajtót, és kézmozdulattal betessékelte a „vendégeket". Kálomista a két „tanút" eresztette előre, ő maga erősen megfogta Laci karját, úgy tolta be maga előtt a házba.
-  Melyik a te szobád?
Ajtay és Környei már ott álltak a diákszoba ablakánál.
-  Ne nyúlj hozzá! - kiáltott Ajtay Környeire, aki föl akarta emelni a párkány alatt a padlón fekvő légpuskát.
A főtörzs emelte föl.
-  No lám - mondta. - Tagadsz-e még, Laci?
-  Mikor eljöttem hazulról, ez még nem volt itt! - mondta Bukor dühösen, konok szűkszavúsággal.
-  Jó, jó - bólintott a főtörzs. - Iderepült. Vagy a megmentett, hálás cinkék szállították ide. Mi? No gyerünk!
A körzeti iroda előtt Dohnalné és fia az autóban ülve várakoztak, de jöttükre kiszálltak.
-  Ez az a puska? - mutatta a rendőrtiszthelyettes a bűnjelet.
-  Ez az! Benne van a monogramom. - Herbert lelkes örömmel vette át, tapogatta, szorítgatta a megkerült fegyvert. - Hol volt?
-  A tettes szobájában - felelte kurtán Kálomista. - Engedélyük van a puskára?
Dohnalné bemutatta a határőrség igazolását.
-  Nyugta ellenében rögtön el is vihetik - rendelkezett a körzeti megbízott.
-  És mi lesz a fiúval? - érdeklődött Környei, Dohnalné kérésére.
-  Közlöm a tényállást a nevelőjével, az majd értesíti a szülőket. A további intézkedésig itt marad.
-  A hölgy nem kívánja megbüntetését - fordította le Környei Dohnalné megjegyzését.
-  Tudomásul vesszük.
Bementek az irodába, hogy elintézzék a formaságokat. Laci lehorgasztott fejjel ment a rendőr mellett, aki keményen fogta a karját.

4.

A szérűn kevéssel utóbb befejezték a munkát, s az öt kúphegyi indián összegyülekezett a Tanácsháza előtt. Még ott állt a nagy szürke BMW. Nézték egy ideig, aztán letelepedtek a bejárat árkádjai előtt álló rácsos padok egyikére. Mi lehet Lacival?
Homok határozottan állította: az óra nem kerülhetett tisztességes úton Bukorhoz, másképpen nem a bokáján viselné.
-  Szerénységből tette oda, nem akar vele fölvágni - védte Mini, aki Linditől hallott a drága autómodellek rejtegetéséről.
-  Akkor meg miért mutogatta mégis?
-  Mert jópofa.
-  Mi az, beleestél?  - támadt Minire kissé féltékenyen   Mazsi.
-  Aki puskát rabol, miért ne lopna órát? - mondta félvállról Józsi.
-  Ne ítélj, hogy ne ítéltessél - intette Mini.
-  Én  sem hiszem, hogy Laci bűnös volna - szólalt meg Béla. - A viselkedése nem olyan.
-  Köszönöm  - mondta Mini, miközben Bélus  szemébe nézett.
A fiú elpirult, lesütötte szemét.
Kinyílt a rendőri iroda ajtaja, és kijött az autó négy utasa. Ajtay beszélt Környeihez:
-  Milyen finom  lelkű fiú  ez a Herbert!  Hallottad, felajánlotta,  hogy  vesz  egy  puskát  ennek  az  útonálló kölyöknek.  Pedig  ellenszenves  egy fickó!
-  Szerintem ez a német az ellenszenves   -   mondta félhangosan Mini.
-  Úgy van - állt föl Béla. - És én menten sípcsonton is rúgom.
-  Ez önkényes igazságszolgáltatás  lenne - kapta el Környei a tettre lendülő fiú karját.
-  Tessék mondani, Imre bácsi, mi történt odabenn? -  lépett közelebb Mazsi, és a régi ismerős bizalmasságával mosolygott az íróra.
-   Ó, művésznő! - kiáltott fel Környei. - Csak most ismerem meg!  Az az elszánt huligán odabenn minek köszönheti egy ilyen csinos ifjú hölgy meleg érdeklődését?
Mazsi arca komoly maradt.
-  Nem   huligán.   Mi   történt   Lacival?   -   kérdezte szemrehányóan, majdnem  nyersen.
Környei fölfigyelt. Valami érdekeset sejtett.
-  Imre, gyere már! - hívta az autó mellől Ajtay.
-  Menjetek csak, én itt maradok egy kicsit beszélgetni a srácokkal. - Környei elbúcsúzott társaitól, aztán visszatért a padhoz. - Adjatok egy kis helyet. - Leült.
-  Cigarettázik valaki?
Mazsi és Bélus vett a tárcából. Környei tüzet is adott nekik.
-  Szóval hogy mi van a te Laciddal? - fordult az író Mazsihoz, miután kifújta a füstöt, és hosszan nézett a csíkban úszó füstfelhő után. - Már fogoly, és nyilván javítóba kerül. Keress magadnak más ideált. Ez a kamasz, noha tele van pénzzel, nyilvánvalóan pusztán a bűn izgalmáért rablással, útonállással próbálkozott. Fantasztikus eset! Korunk egyik legizgalmasabb problémája. Ti, akik a pajtásai voltatok, ti mit szóltok hozzá?
-  Tulajdonképpen nem voltunk a pajtásai - felelt Béla. - Illetve nem állt be közénk, pedig hívtuk. Csak véletlenül akadtunk össze vele akkor az erdőben. De ott nagyon kajakosan viselkedett. Megvédte a lányokat a német fiú ellenében, közben . . .
-  Közben kinézte magának a puskát, és legközelebb megleste a német fiút  egyedül.
-  Laci nem tehetett ilyet! - kiáltott föl Mini.
-  Szerelem? - mosolygott rá az író. - Bocsánat, ha tapintatlan voltam - mentegetőzött komolytalanul.
-  Én az író bácsi egyik könyvében azt olvastam - szólt Mazsi -, méghozzá kedvencemről, Kis-Törő Mariról, hogy „a szerelem túl egyszerű képlet egy bonyolult jelenség levezetéséhez".
-  Bravó - bólintott az író, de a pontos idézet fölött való örömét elhomályosította az a tény, hogy a lány jogosan állította szembe saját írását mostani magatartásával.
A lány vakmerő lett.
- Ez a Bukor érdekes „képlet", kérem. Bukott, züllött diák volt, de itt Harányban egy csapásra megjavult. Viselkedése is, bizonyítványa is. Csikós tanár úr hatására.
-  Csikós? Nála lakik. Nem? - kérdezte az író.
-  De igen. Az ő neveltje nem züllik el - jelentette ki Mini. - Laci nem lehet bűnös, visszaeső, amíg Csikós tanár úr tartja a kezében. Én tűzbe teszem érte a kezemet! De persze ha valaki egyszer megbukott, mármint egy diák, akkor arról a felnőttek mindig minden rosszat föltételeznek.
Az írónak már elment a kedve az ugratástól.
-  Tulajdonképpen megrendítő - mondta mindazonáltal némi gúnnyal -, hogy a tetten ért huligánért egyszerre két lány is kiáll, ahelyett, hogy egymás hajának esnének, mint vetélytársakhoz illik. Ez arra mutat, hogy őket talán mégsem érte meglepetésként Bukor tette.
Mini kipirult az őszinte felháborodástól.
-  Úgy látszik - fakadt ki olyan élesen, ahogyan csak tőle tellett -, az író bácsi is azon a nézeten van, hogy manapság minden fiatal okvetlenül bűnözésre hajlamos huligán, aki csak kártevésen töri a fejét, állandóan ocsmány beszédekkel botránkoztatja   meg   a   kifogástalan modorú  felnőtteket.  Hogy a mai fiatalság  nem tanul, csak krimit olvas, hogy abból elsajátítsa a bűnözés ábécéjét, azonkívül minden fiatal részeges, és szerelmi léháskodásban is... mindenképpen igyekszik utánozni a felnőtteket.
-  Ezt jól megkaptam - mondta az író. Meglepetten nézett a harcias kislány arcába, amelyen  nehéz volt a romlottság vagy akár csak a léhaság leghalványabb jelét is fölfedezni. - Bocsánat, ha felületesen általánosítottam, de hát én csak egy csínytevő, ocsmány beszédű, krimifaló, iszákos, szerelemben léháskodó felnőtt vagyok -  jelentette ki keserű gúnnyal.
Mini megérezte: az író - más felnőttekkel ellentétben -  már közel áll ahhoz, hogy komolyan vegye őket, fiatalokat, ezért tompább hangon így folytatta:
-  Mi abban reménykedünk, hogy az író bácsi, aki a lélek mérnöke, nem hajlandó olyan általánosításra, mint az elmaradt vidéki emberek, és nem gúnyol ki bennünket, hanem megérti a mi gondjainkat. Mert nekünk itt igenis  nagyon  komoly  problémáink  vannak,  nemcsak Lacival kapcsolatban, és igazán jó lenne, ha ezeket megbeszélhetnők egy okos,  felvilágosult, nagyvilági fejjel. Sőt, tanácsot is kaphatnánk tőle...
-  Készséggel, készséggel - ismételgette zavartan Környei. - Szívesen meghallgatom a panaszt.

5.

Ebben a pillanatban Harangos János zörgős teherautója robogott elő, és megállt a Tanácsháza előtt. Kipattant belőle Harangos, utána lekászálódott a vezetőfülkéből Gamarikné, akit az építész a veszprémi utcán vett föl kocsijára. Vörös volt az asszony arca a sok sírástól.
Kálomista kinyitotta az ajtót, a küszöbön várta őket. Gamarikné nekidőlt az ajtófélfának, ott jajongott:
- Mit tettek az én fiammal! Az én szép szelíd fiammal!
A főtörzs az asszony vállára tette kezét, bevezette irodájába, leültette. Harangos becsukta az ajtót, leült, s mert az asszony egyre csak hüppögött, ő mondta el mindazt, amit útközben már kiszedett belőle. Lábtörés, agyrázkódás a Feri gyerek baja, de a főorvos szerint ebcsont beforr, s ha elmúlik az agyrázkódás, a megnémult fiú ismét beszélni fog,
-   No   látja,   nincs   komoly   baj        vigasztalta  Kálomista az asszonyt.
Gamarikné elszipogott még egy ideig, aztán fölállt:
-  Megyek, leölök egy csirkét, és holnap beviszem a drágámnak. Addigra biztosan megjön az étvágya.
-  Megjön okvetlenül.
Gamarikné elment, Harangost maradásra kérte a körzeti megbízott.
A távozó asszony nem csukta be jól az ajtót. Varga Béla intett a többieknek, odaosont a hasadékhoz.
-  Mit gondol, mi történt Gamarik Ferivel?  - kérdezte odabenn  Kálomista Harangostól.  -  Lehet, hogy Gamarikot lelökték a szakadékba?
Harangos nagy sokára felelt:
-  Majd kiderül, ha a kölyök megint tud beszélni.
-  Szerintem részeg volt a fiú - mondta erős hangsúllyal a rendőr. - És baleset történt.
-  Lehet...
-  Nem gondolja, hogy azért is felelős valaki?
-  Miért kérdi ezt tőlem? - tért ki Harangos.
-  Tudja maga azt jól. A maga fia tanította meg inni ezeket a gyerekeket.
-  Ugyan kérem. Hogyan állíthat ilyet! Én nem tiltom a bortól a fiamat, ez igaz. Szokja meg idejében a férfias dolgokat. De részegen ki látta az én Zsani fiamat?
-  Szóval maga helyesli, hogy a gyerekek isznak. No jó! Hát tudja meg, ha nyilvános részegségen érem a fiát, akkor magát vesszük elő!
Harangos   fölényeskedve   méltatlankodott:
-  No tessék! Miért nem mondja mindjárt, hogy én löktem   le   a szakadékba   Gamarikot?   Nekem   meg   a fiamnak az egész falu csak hálás lehet, amiért fociztatjuk a srácokat. Szép és egészséges sportot biztosítok nekik, ott nem lett még baja senkinek. Csak hasznuk lehet belőle. Ki tudja, melyikből lesz az új Albert Flórián? Csúnya szája van a fiamnak, az tény. De hát nem kisgyerek már, férfiasan fejezi ki magát; s ami a szívén, az a száján. Egyenes ember lesz belőle. Káromkodástól még nem tört el a lába senkinek, a focitól nem kapott senki agyrázkódást. - A rendőr fagyos nyugalma erőlködésre késztette Harangost. Kivágta a nagyágyút. - S. Marék komám is elismeri ezen a téren az én érdemeimet, és ő sem félti egy-két pohár bortól a gyerekeket. Kálomista két könyökén előredőlt, s mintha mindezt meg sem hallotta volna, meglepetésre így szólt:
-  Szinte azt hiszem, maga mégiscsak hallott valamit Gamarik balesetének körülményeiről.
-  Mi ez? Vallatás? - fortyant föl Harangos.
-  Gamarik Feri meg a maga fia egy test, egy lélek - mondta rendületlen komolysággal a főtörzs. - Gondoltam, megérez valamit.
Harangos könnyed nevetésre erőltette magát.
-  Jó alak maga, főtörzs! Hallott már olyat, hogy egy srác kibeszéli a haverja titkát?!
-  Hallottam. Ha például összevesznek a haverok. Kálomista szívóssága,  tekintetének komorsága most már nyugtalanította az építőmestert. Csak nem gyanúsítják Zsanit valamivel? No, benne emberére akad ez a zsaru!
-  Haverok? Soha! - csapott az asztalra. - Az én fiam például inkább kivágatná a nyelvét, de a pajtására nem köp. - Hirtelen előrehajolt   Kálomista arcához. - Véletlenül elárulta nekem, hogy ki bánhatott el Ferivel. Én megmondom magának  bizalmasan, főtörzs elvtárs. Varga Béla.
-  A halászmester fia?
-  Ő.
-  A maga fia látta?
-  Nem látta. Zsani véletlenül elkottyantotta előttem, hogy Gamarik Feri irtózatosan meghirigelte Varga Bélát, mert pimaszkodott vele. Persze mind a két gyerek hallgat róla. Feri nem dicsekszik, Varga meg szégyelli. De világos, hogy más nem lehetett a tettes, csak ennek a Vargának a fia. Én azt mondom, főtörzs elvtárs, nem érdemes ezt az ügyet bolygatni. A gyerekek tagadni fognak, mérget vehet rá.
A rendőr nem felelt. Az építőmester fölálláshoz készült.
- És nagyon kérem, én ezt csak bizalmasan mondtam. Maradjon ez kettőnk titka. A fiam nem áll velem többé szóba, ha megtudja, hogy beavattam magát a titokba. Ez olyan férfibecsület! - harsogta Harangos. Kezet nyújtott a tiszthelyettesnek.

6.

Varga Béla egyetlen szökkenéssel a padnál termett.
- Srácok - súgta -, ez a Harangos a legpiszkosabb disznó, akit a föld a hátán hord. Tűnjünk el innen, ne gyanítsa, hogy hallgatóztam. Utánam!
Nyargalt a főutcán lefelé, a többiek vágtattak vele. Köszönés nélkül.
Környei egyedül maradt a padon. „Modortalan ifjúság" - mondta magában mérgesen. De aztán felfüggesztette véleményét, mert eszébe jutottak annak a szelíd arcú kislánynak a leckéztető szavai. „Nem kell elhamarkodni a véleményt." Következő gondolata az volt: gyanús, hogy így elrohantak. Nem ismeri ki magát a gyerekekkel...
Megint rágyújtott, nézett a füst után, amelyet hosszú csíkká húzott szét a gyenge szellő. Valami titok van itt. Talán nagyon is komoly dolog; felnőtteknek, sőt még egy írónak is komoly probléma. Persze gyerekes módon reagálnak. Igaz, a felnőttek is éppen elégszer reagálnak gyerekes módon! Nem lenne érdektelen egy kicsit belenézni az ügybe.
Lépéseket hallott. A pad mellett megállt a rendőr főtörzsőrmester, elgondolkozva nézett a messzeségbe, s közben ő is rágyújtott.
-  Sok baja van a rendőrségnek itt a gyerekekkel? - kérdezte meg tőle Környei.
A rendőr meglepetten nézett oda.
-  Az író úr? - kérdezte, s csak Környei bólintása után folytatta. - Miért gondolja?
-  Beszélgettem itt néhány ifjúval meg lánnyal. Nagyon tanulságos beszélgetés volt. Az az érzésem, valami titkuk van.
-  Titok? - A rendőr nem mutatott olyan érdeklődést, mint amilyenre az író számított.
-  Hát nézze, kérem, itt van ez a maszekfiú, ez a Laci. Órát lop, puskát rabol, nyilván lelki beteg, a bűn izgatja... A pajtásai megtagadják, semmi közük hozzá, azt mondják, de ugyanakkor védik.
-  Védik? - kérdezte csöndes csodálkozással a rendőr.
-  Szerintem mind benne volt a rablásban - próbálkozott Környei.
-  Azt hiszi? - kérdezte közönyös hangon a rendőr.
Az író közel állt hozzá, hogy kiboruljon.
-  Nem hiszem, tudom! - vágta rá. - Valamit mondott önnek ez az előbbi daliás látogatója, amitől a gyerekek megbokrosodtak.
-  Hallgatóztak? - kérdezte valamivel élénkebben a rendőr.
-  Igen - mondta kárörömmel az író.
-  A fene! - zökkent ki nyugalmából Kálomista.
-  Aztán köszönés nélkül elrohantak, mint akiknek menekülniük kell.
-  A nagy fene!  - tört ki másodszor is Kálomista. Gondolkozott.
-  Titok? - kérdezte kisvártatva az író.
-  Remélem, már nem sokáig - mondta a rendőr, és megint magába mélyedt.
Az író hallgatott darab ideig, majd nagy ravaszul tovább kíváncsiskodott:
-  Azt hiszem, egy ember van itt, akinek a gyerekek mindent bevallanának, és az - hatásosan hallgatott, mielőtt kimondta - én vagyok. Úgyszólván felajánlották, hogy beavatnak a titokba. Csak egy szavamba kerül...
- Erőt, egészséget - bökött a rendőr sapkájához, és elment.

7.

A körzeti megbízott irodájából nyílt egy kis ablaktalan, raktárféle kamra, abban üldögélt Laci, nyitott ajtó mellett. Egy lóca meg egy konyhaasztal volt az összes bútorzat a megrakott polcokon kívül. „Börtön" - állapította meg magában Laci, és keserűen görnyedezett.
Amikor pár hónappal ezelőtt Harányba hozták, már csömörig volt a verekedéssel, iskolakerüléssel, naplopással, huligánsággal; szívesen hajlott Csikós tanár szavára, örült a jó eredménynek. Eddig tartott az eredmény. Most fogoly, ami még sohasem volt, és innen esetleg igazi börtönbe viszik. Nem törődik vele itt senki. A tanulásnál, jó magaviseletnél többet ért volna, ha Zsanival együtt betyárkodik. A farkasokkal kell üvölteni! De csak szabaduljon ki még egyszer, tudni fogja, hogyan kell kicselezni a felnőtteket.
Úgyannyira magába roskadt, hogy Harangos és Kálomista párbeszédét csak hallotta, de szavait nem fogta föl. Azt sem vette észre később, hogy a rendőrtiszthelyettes rázárta az ajtót, és eltávozott.
A körzeti megbízott elment Csikós tanár lakásához, és bedugott az ajtóba egy sürgős idézést, azután lefelé indult a faluba.

8.

A szétrebbent indián csapat meg sem állt az út kanyarulatáig, ahol elbújhattak a Mária-szobor kőfala mögött. Itt Varga Béla a futástól és az izgalomtól lihegve csak ennyit mondott:
- Srácok! Harangos föladott engem a zsarunál. Csak hazafutok,   aztán   nyomás   Lindihez.   Ott   mindent  elmondok.
-  Mit csinált Harangos?   -   kérdezte Mazsi, Bélus karját cibálva.
-  Hosszú - rázta le magáról Béla.
-  Fölvág - legyintett Lajcsi.
-  Csak egy mondatot - könyörgött Józsi.
-  Nem lehet, azonnal el kell tűnnöm, mert visznek a sitibe. Futás! - És azzal a fa mellett továbbosont.
A többiek mormogva szétoszoltak. Csak Mini követte Bélust, ők egyféle laktak. A Varga-ház kapumélyedésében érte utol a fiút. Megfogta karját.
-  Mit tettél, Bélus? Mit követtél el?
-  Le fognak tartóztatni. - A féltés szikrája, amelyet Mini  szemében  fölfedezett,  örömet  gyújtott Bélusban.
-  Miért? - izgult Mini.
Bélus kihajolt, kinézett a kapumélyedésből, hátha máris nyomában vannak az üldözők. Aztán vállánál fogva beljebb húzta Minit.
-  A zsivány   Harangos   följelentett   Zsiga   bácsinál, hogy én vagyok a tettes.
-  Milyen tettes?
-  Gamarikot a minap éjjel valaki lelökte a szakadékba. Eltörött a lába, és megnémult. Autósok bevitték a  kórházba.  Zsani  azt  mondta a  faterjának, hogy  én vagyok a tettes, mert gyűlölöm a Fredet.
-  Gyűlölöd?
-  Volt közöttünk valami.
-  Valami volt köztetek - ismételte meg Mini gyanakodva. - Én régóta sejtem.
-  Harangos hazudik! - kiáltott fel Béla. - Aljas rágalmazó! Valamit sürgősen tenni kell. De most sietek.
-  Várj még - szólt Mini   csodálatosan lágy hangon. Olyan jólesett ez Bélusnak, hogy még maradt.
-  Sietnem kell, mert Zsiga bácsi minden pillanatban értem jöhet. De nem akarom, hogy te... éppen te egy pillanatig is rosszat gondolj rólam.
-  Én nern hiszem, hogy te aljasságot követtél volna el.
-  Köszönöm.
-  De mondj el nekem mindent.
-  Majd délután, fönn a hegyen. Mindent elmondok. De csak neked.
-  Szia! - mondta a lány, megszorította Béla vállát, és elfutott.
A fiú még egyszer kinézett a kapuból. Előbb a lány után, aztán a rendőrség felé. Értékes perceket vesztegetett el, de drága perceket kapott érte.
Még ebédelt - egymagában a tornácon, sámlin ülve hokedliről -, amikor csikordult a kertajtó, és belépett Kálomista főtörzsőrmester. Béla ijedtében lekapta fejét a tornác könyöklője alá.
-  A fia itthon van? - kérdezte a rendőr az elősiető Vargánétól.
Az meg - rosszat sejtve - rögtön odaállt a gyerek mellé, és bal vállára tette a mosástól még nedves jobb kezét.
-  Hol voltál te tegnapelőtt este? - kérdezte Bélustól szigorúan, a meglepetés erejében bízó lendülettel a tiszthelyettes.
-  Hol lett volna este? Itthon! - felelte Vargáné. Áttette kezét a fiú jobb vállára, és magához szorította.
-  Biztos?  Maga  látta?  -  támadt   rá  Kálomista  az asszonyra.  - És ha kiugrott az ablakon? Ha titokban elment?
-  Az én fiam nem ugrik ki az ablakon. Éjfélig varrtam,  ő meg fölolvasott nekem, mert olyan gyerek ez, olyan jó gyerek. Mindig olvas nekem, ha éjjel dolgozok. Dehogy jár ki ő kódorogni. Még hogy az ablakon át!
-  Te miért nem szólsz? - hajolt le a tiszthelyettes a fiú arca elé.
-  Úgy van, ahogyan édesanyám mondja. Ki se tettem a lábam - mondta a fiú nagyon bátran.
-  Megesküdöl rá?
-  Meg, Zsiga bácsi.
-  Marék Gerlindát akkor este nem láttad?
-  Nem.   Esküszöm,  hogy  nem.  Édesanyám  életére megesküszöm, hogy nem - kiabált Béla   egyre élesebben, és odabújt anyjához.
-  Ez a gyerek nem hazudós - mondta Vargáné.
-  Arra felelj  - fogta meg a rendőrtiszthelyettes a fiú mellén az ingét -, hogy mi van neked elszámolnivalód Gamarik Ferkóval?
-  Nincs nekem semmi - felelt a fiú, de mintha egy kicsit megrezzent volna.
-  Megvert? - A rendőr még közelebb hajolt. - Ütés helyét látom az arcodon.
-  Elestem focizáskor - felelte azonnal a fiú.
-  A minap - tette hozzá anyja. - Mert nem tudnak ezek játék közben vigyázni.
-  Nekem megmondhatod, ha hirig is volt - próbálkozott Kálomista szelídebb hanggal.
-  Meccs közben a fault nem számít - mondta Béla szakszerűen.
-  Szóval nem bántott senki?
A fiú fejét rázta.
-  Van, aki látta.
-  Hazudik.
A főtörzsőrmester elnyomott magában egy káromkodást. Előre tudta, hogy a gyerek tagadni fog, de eleve kételkedett Harangos bejelentésében is.
-  Gamarikot mikor láttad utoljára? - próbálkozott még egyszer.
-  A tábortűznél, tegnapelőtt.
-  Igazat beszélsz?
-  Igazat.
-  Ha mégis eszedbe jut valami Gamarikról vagy a Marék lányról, akkor gyere be hozzám. Érted?
-  Igenis. Mi van velük?
Kálomista dühösen elfordult, sapkájához bökött jobb kezével, és gyorsan elment.
Vargáné halkan kérdezte fiától:
-  Igaz, hogy Gamarik Feri elszöktette Marék Lindit?
-  Nem   igaz.   Gamarik  a  veszprémi  kórházban  fekszik, elütötte egy autó.
-   És  Lindi?
Bélus vállát rángatta.
-  Egyél,  fiam,  mert elhűl az étel  -  szólt anyja,  és ment vissza a  konyhába.

9.

Amikor S. Marék a körzeti megbízott irodájából visszatért saját dolgozószobájába, Icuka már a fotelben terpeszkedett és cigarettázott. A rnásik fotelben Jó Lajos professzor ült. Kedélyesen csevegtek.
A mindig jókedvű, híres tudós kedvéért persze Maréknak is le kellett győznie morcos kedvét. Örvendezett tehát a látogatásnak. Mivel állhat rendelkezésre?
Jó azzal kezdte, hogy nem lehetne-e előadását mégis megtartani, még utoljára a régi KISZ-helyiségben. Derke Emil szavalóművész ugyanis hazautazik a jövő héten.
-  Sajnos,    már   nem    használható a régi  helyiség  - tárta szét két karját Marék.
A professzor mosolyogva kérdezte meg: igaz-e, hogy valami asszonyküldöttség tiltakozott a KISZ-előadások ellen?
Icuka arca kínosan megrándult.
Marék kész politikus volt. Harsogva nevetett.
-   Olyan  embernek    tart   engem,   professzor  úr,  aki megijed  egy  asszonyküldöttségtől?  Önnek  megmondom az  igazat,  de  kérem,  tartsa  titokban:  a  mozi   födémje megbillent, a fölötte levő helyiség padozata nem bír el nagyszámú  közönséget.  Ez a baj.  De ezt  el  kell  hallgatni, nehogy az emberek kimaradjanak a moziból   félelmükben.
-  Aha!  Ravasz ember ön,  Marék úr.  No de tulajdonképpen nem is ezért jöttem. Van egy más, komoly problémám. Ön előtt nem titok, milyen keservesen lassan megy a bürokrácia miatt a Fényes-hegynek és környékének védetté nyilvánítása. Közben a turisták állandóan sok-sok kárt tesznek a terület páratlan és pótolhatatlan értékeiben. Ma is arra jártam, és elég friss szekérnyomokat láttam. Talán már fákat vágnak ki, és egy szép napon... tudom én, hogyan megy az ilyesmi... ott áll egy kész ház!
S. Marék magasra emelte karját.
-  Ugyan, drága professzor úr! Ettől nem kell tartania. Garantálom. Én vigyázok.  Harány környéke nem Budapest, itt nem lehet összevissza építeni, ki hol s mit akar. Én magam ellenőrzöm az engedélyeket. Már a faluban is leállítottam   minden olyat, ami megbontaná a tájegységet.
-  Helyes,  nagyon  helyes  - mondta a professzor.  - Igazán megnyugtat. De én...
-  Bocsánat, vár a munkám - állt fel Icuka. Elbúcsúzott.
-  Csinos, fiatal, szellemes feleségét most láttam először - szólt Jó az asszony távozása után. - Miért rejtegeti? Az előadásaimon sem láttam.
-  Nagy az elfoglaltsága. Valamilyen „de"-nél hagyta abba, kedves professzor úr.
-  Igen, igen. Arra gondoltam, hogy a nyári vakációban nem vigyázhatnának-e diákok a Fényes-hegy környékére. Ma beszélgettem ott egy nagyon értelmes gyerekkel, ő azt mondta, szívesen tartanának őrséget  szombaton és vasárnap. Én majd kioktatom őket, hogy mire kell vigyázni.
-  Nagyszerű  ötlet!  -  kiáltott fel  Marék.  -  Föltétlenül megcsináljuk. Persze az iskola igazgatóját be kell vonni, nehogy megsértődjön. Beszélek majd vele. Csak pár napot kérek, mert most éppen egy kis zűr van néhány diák körül...
-  Persze   ilyenkor,  bizonyítvány után?
-  Igen, igen, bizonyítvány után.

TIZEDIK FEJEZET
AZ INDIÁN ÁLLAM VÁLSÁGOS ÓRÁI

1.

Környei együtt ebédelt Ajtayval.
-  Regényhőst keresel a kis rajzolónőben? - ugratta az újságíró idős barátját. - No, no!
Az író nagyon gondterhelten válaszolt:
-  Nem nagyon ismerem ki magamat ezekkel a mai gyerekekkel.  Amolyan bácsisan kezdtem velük  beszélgetni, de egyáltalában nem tisztelték, hogy a nagyapjuk lehetnék, sőt az egyik lány valósággal kioktatott.
-  A rajzoló?
-  Nem, a másik.  Hogy nekik   komoly   problémáik vannak, és nem hajlandók olyan komolytalanul venni az életet, mint a felnőttek.
-  Ejha!  És  bedőltél  nekik?  Megsértették  a hiúságodat?
-  Először azt hittem, hogy csakugyan valami érdekes, korszerű ügyet fogok kibogozni, de aztán egyszerre csak felpattant az egész társaság, disznónak neveztek valakit, és faképnél hagytak. Újra beszéltem aztán a rendőrrel, de az úgy tett, mintha előttem titkolni kellene valamit. Gyanakodtam már, de azért még valamelyes tiszteletet éreztem a fiatalság iránt, mire azonban ezen töprengve hazagyalogoltam, rájöttem, hogy jól átdobtak a gyerekek. A puska elrablásában az egész banda benne van. Körmük szakadtáig védik egymást, és meglátod, végül kiszabadítják  lebukott  társukat.   Azt  mondom   neked, Pongrác,   elképesztően   romlott   ez   a   mai   fiatalság! A bűnt magáért a bűnért művelik!
-  Annál érdekesebb - vélte az újságíró. - Bár talán sötéten látsz.
-  Te csak vaktában ellentmondasz, anélkül, hogy...
-  Szeretném bebizonyítani.
-  Azt, amit nem is tudsz?
-  Megérzés is van! Szerintem   a   gyerekek   valami nagyon rendes dolgot csinálnak - állította az újságíró. - Fogadjunk. Ha tévedtél, és én nyertem, neked talán lesz egy regénytémád.  Ha igazad  van,  és  vesztettem, akkor én fogtam ki egy riportot. Délután megkezdjük a nyomozást.
-  Hogyan?
-  Elmegyünk a rendőrhöz.
-  Nem. Nem szeretem ezt a rendőrt. Titkolózik.
-  Előtted. De egy újságíró megnyitja a szájakat.
-  De egyet kikötök:  a gyerekek rendőrkézre juttatása nem célom.

2.

Igaza volt Mazsinak. Homok Lajcsi valóban komolytalan egy alak! Mire délután - elsőnek - fölérkezett a Lindi-csúcsra, tökéletesen megfeledkezett a délelőtt izgalmas fordulatokban oly gazdag eseményeiről, ezzel szemben teljesen eltelt a saját hülyéskedésével. Az erdei rablásról, az izgalmas tanúkihallgatásról, Laci lebukásáról, Béla beígért szenzációiról, mindenről megfeledkezett, és annyira fel volt magával, hogy Lindit sem hallgatta meg, aki pedig sok-sok órai remeteség után alig várta, hogy kalandjáról és a lindián törzs új, nagyszabású feladatáról beszéljen valakivel. Homok elővette jegyzőkönyvét, és bejelentette: elérkezettnek látja az időt és az alkalmat, hogy több napi munkálkodásának eredményeiről tájékoztassa a főnököt.
- Végre kettesben vagyunk, és előadhatom szenzációs találmányomat - kezdte. Még jobban hadart, mint máskor. - Ha indiánok vagyunk, tehát mások, mint a sápadtarcúak, akkor ne csak tollkoronát viseljünk, ne csak hadi színeket fessünk arcunkra, hanem másképpen is kell beszélnünk. És feltaláltam a lindián nyelvet, azon fogunk beszélni.
-  Bolond vagy - vágott közbe Lindi. - Elmúlik a nyár,  mire egy  új   nyelvet valamennyire  megtanulunk. Hány éve magolunk oroszul, és ki tud folyékonyán beszélni  közülünk  oroszul?  Még  a tanárunk  se!   Sokkal komolyabb új  feladataink vannak.
Lajcsi háromszor is közbevágott, de amikor most a főnök lélegzetet vett, azonnal magához ragadta a szót:
-  Csakhogy  az  én  találmányomban  az  a  zseniális, hogy nem  kell tanulni. Mert mi magyarul  fogunk beszélni, de úgy használjuk a magyar szavakat, hogy csak mi  fogjuk megérteni.  Nekünk mindenre olyan magyar szavunk lesz, amelynek az indián jelentését csak mi értjük. Például - fellapozta könyvecskéjét, onnan olvasta ki a szemelvényeket - a liba bőrét mi tolltartónak fogjuk nevezni.   Cipőszeg   az   lindiánul   talpalávló.   Vendéglő lindián neve gyomortanya. Huligánokra mi azt mondjuk, hogy kalandféreg. Állati, mi? Ha apró halat húzol ki a horoggal, visszadobod a vízbe a srácpontyot. A kis gidát gyerekkecskének mondhatod. Nem kell tehát új  szavakat bevágni, nyelvtant magolni, szótárt böngészni. Csak ügyes és szellemes szavakat kell alkalmazni.
Lindi levegő után kapkodott. A fenyves sűrűje felől közeledő lépések zaja kelt, s reménykedve fordult arra. Valóban Botola Józsi nyomult elő a Gizella-ligetből, kezében egy cipődobozzal.
-  Mit hozol? - kérdezte Lindi.
Lajcsi az újonnan érkezett tag piszkos nadrágjára mutatott.
-  Látod,  főnök,  ez  odalenn  a  sápadtarcúaknál  közönségesen  csak  pecsétes  nadrág.   Mi    úgy   nevezzük: zsíremlék.
-  Mit hülyéskedel, te őrült kakadu - mondta tiszteletlenül Labdaelfogó Mancs. - Ilyenkor, amikor haláli fontosságú dolgok vannak.
-  Mit kukorékolsz? - kérdezte fenyegetően Lajcsi.
-  Ide süss! - Józsi leoldotta a spárgát a cipődobozról,  és  diadalmas   arccal  kiemelt  belőle  egy  skalpot. Fehér rajzpapír sapkaféle volt. Külső felületéről kócdarabok lógtak le, a papírkupola legmagasabb pontjára akasztómadzag volt fölragasztva.
Lindi kezébe vette és megnézte a mestermű belsejét. Piros ceruzával ez a szöveg állt ott: „Skalp, No. 2. Harangos János rágalmazó és mószeroló fejéről lekanyarintva. B. J."
-  Gratulálok   -   mondta a főnök.   -   Milyen   alkalomból?
-  Ja  persze,  te  semmit  sem  tudsz!    -   kiáltott  fel Labdaelfogó.   -   Lajcsi   csak  zsíremlékkel   és   más   hülyeségekkel traktál itt téged, ki tudja, mióta.
-  Mi történt? Beszélj már! - nógatta Lindi.
-  Rögtön, csak elhelyezem a skalpot a barlangban. Mire Józsi felakasztotta a második „fejbőrt" az első mellé, éppen megérkezett Mini.
-  Végre egy értelmes lány! - fogadta a főnök.  - Tőle megtudok mindent.
-  Hol van Naci-Hamm? - állt meg a sziklaplatón Mini. - Hiába füttyögetek neki. Úgy reméltem, hogy majd elém rohan.
-  Elszaladt egy nyúl után, és nem jött vissza - közölte Lindi tragikus hangon.
-  Édes kis kutyám! Elveszett! - sikoltott fel Mini.
-  Én nem tehetek róla, igazán.
A két lány átölelte egymást, s a másik vigasztalására mindegyik sírt egy keveset.
-  Mit zokogtok? Kutya nem vész el! - mordult rájuk Józsi. - Nyugodtak lehettek, visszajön.
Lajcsi a noteszében lapozott, azután közölte:
-  Most üres a    kutyaól, akarom mondani lindiánul pulipintyó.
-  Nem puli volt, hanem foxi.
-  Majd fox egy pulit.
Mind a hárman rávetették magukat Lajcsira, és püfölni kezdték. Egy gomolyagban dulakodtak még javában, amikor megjött Béla. Felháborodottan kiabált:
-  Bolondok   vagytok?   Egymást  veritek,   amikor az ellenség kiásta a harci bárdot! Nyugi! Nyugi!
Józsi vette észre elsőnek Bélát.
-  Ne félj! - kiáltotta, megragadta a karját, és bevonszolta a barlangba, hogy megmutassa neki remekművét. - Én már elintéztem Harangost! Megskalpoltam. Pedig még azt sem tudom, mit vétett ellened.
-  De mitől bolondultatok meg? - érdeklődött Béla. Lindi berohant a barlangba, fejébe csapta indián tollkoronáját.
-  Hu! Hu! - kiáltotta, ahogyan csak a torkán kifért. - Főnöki hatalmammal elrendelem a tanácstüzet. Mindenki üljön le és hallgasson.
Béla állva maradt.
-  Fontos közléseim vannak. Indián testvérek! A hitvány irokézek... - kezdte.
-  Hu! Hu! - hadonászott Lindi. - Én vagyok a főnök, elsőnek én beszélek! Aztán jössz te.
Bélus vállat vont, leült. Lindi pedig előadta, hogy milyen nagyszabású és jelentőségteljes beszélgetést folytatott délelőtt Jó Lajos professzorral, s hogy csapatuk milyen fontos és megtisztelő megbízatást kapott: őriznie kell a természetet. Ezért javasolta, hogy amikor csak a Lindi-csúcson tartózkodnak, mindig őrség vigyázzon. A legalkalmasabb lenne, ha az ügyeletes őr a barlang tetején foglalna el figyelőállást. Onnan szemmel tarthatja a Fényes-hegyet, de közben azért részt vehet a tanácskozásban is.
-  És így rögtön azt is  meglátja, ha ellenség közeledik felénk  -  próbálta átvenni  a szót Béla  -,  mert tudjátok meg, hogy...
-  Várj, én beszélek! - vágott közbe a főnök. - Kezdjük meg azonnal az őrségállást. Mint legfiatalabb, Józsi legyen az első.
Béla már jó ideje ingerült kézmozdulatokat végzett. Szeme időnként találkozott Mini pillantásával. Azt olvasta ki belőle, hogy Mini egyetért vele: most komolyabb dolgokról kell beszélni. De Lindi - tudjuk - saját ügyénél fontosabbat sohasem ismert. Fölmászott a barlang tetejére, tanulmányozta a kilátás lehetőségeit, azután átadta Józsinak az őrhelyet. Az is körülnézett, majd leült. Lindi azonban ragaszkodott hozzá, hogy őrnek állnia kell, másképpen elbóbiskolhat.
Mini ezalatt kétszer is odasúgta Bélának:
-  Ne várj tovább! Mondj el mindent.
Miközben Lindi leereszkedett a tanácstűzhöz, Labdaelkapó Mancs tarkójához illesztette jobb kezét, erre-arra forgatta fejét, majd ádáz arccal elharsogta:
-  Hojhó, kiált a néma indián!
-  Komolytalan hatodikos - mormogta Lajcsi, és elmélyedt noteszében, hátha talál az alkalomhoz illő új indián szavakat.
Lindi végre helyet foglalt a tűznél, és folytatni akarta délelőtti kalandjának elbeszélését, de Varga Béla türelmetlenül felpattant.
-  Ha főnök testvérem most sem adja meg a szót Önzetlen Bélának, akkor ez olyan, mintha a hamis rókának fogná pártját a gyors szarvas ellenében.
Lindi hevesen tiltakozott, de Mini túlkiabálta:
-  Úgy van! Önzetlen Béla szája igazat mondott!
A főnöknek leesett az álla. Nagyon nagy esetről lehet szó, ha Mini, a mindig hűséges Mini nem az ő oldalára áll, hanem a folyton leszólt Varga Bélát pártolja.
-  Beszélj, harcos testvérem - intett Lindi. - Én senkit sem fosztok meg az ékes szó édes szabadságától, de kötelességemnek tartottam, hogy a törzs tagjait beavassam az Indián Állam új terveibe, még ha egyesek kígyóval fenyegetnek is.
-  Helyes - mondta Mini. - De ha tudnád, micsoda veszély  fenyegeti  Bélát,  akkor   már   régen   megadtad volna neki a szót.
-  Gyógyfüves  Lány nem  túloz a veszély nagyságáról - vágott bele Béla. - És azok a harcostársaim, akikkel együtt álltuk odalenn a vihar villámcsapásait, joggal várhatják  el  tőlem,  hogy végre  beavassam  őket abba, amit   indián   szemfülességgel megtudtam. Testvérek, a sápadtarcúak rendőre nyomomban van.
-  Jóságos Manitoba! - kiáltott fel Mini.
-  Felkérem  Önzetlen  Béla harcostársamat   -   szólt erre Lindi szigorú méltósággal -, hogy ne károgjon, mint a pocokra vadászó kánya, hanem indián harcoshoz illő nyíltsággal  hajítsa dárdáját az igazság  szívének  kellős közepébe.
-  Indián testvérek!  Önzetlen Béla türelemmel várt, amíg kezébe vehette a szólás fegyverét - kezdte Varga.
-  Hu! Önzetlen Béla sohasem akarta személyes ügyeivel foglalkoztatni a tanácstüzet, most azonban kénytelen föltárni saját sérelmét. Nem vénasszonyos locsogás vágya készteti erre, hanem az a körülmény, hogy a zsani indiánok megszegték a hadi ösvény törvényeinek legelsőjét, és gálád sápadtarcúakkal szövetkezve bemószeroltak engem a rendőrség előtt, s fekete nyelvük az egész lindián törzs létét veszélyezteti. Éppen ezért...
A nagyszabású beszédet megint megzavarták. A sűrűből előcsörtetett Mazsi.
-  Szia, srácok! - kiáltotta sápadtarcú köszöntéssel. - Ezer bocs és anyamedve, hogy elkéstem, de csodálatos szerzeménnyel gazdagítom Ali baba és Lindi főnök barlangjának kelléktárát. Mini, állj föl!
Fényes Ecset nagy sebesen Gyógyfüves Lány háta mögé pattant, csomagját oldalához szorítva a hóna alá nyúlt. Mini nyikkant egyet, és talpra szökkent, ezalatt Mazsi boszorkányos gyorsasággal „beöltöztette" Minit.
-  Minden miniruhák minijét miniviselő Mininknek! -  szavalta el jelmondatát, és egy alig csípőig érő bő, tarka mellényt borított indián társnőjére. A Mini szoknyájánál is rövidebb ruhadarab csillogó anyagból készült, és halványsárga meg narancsszínű mezőkre volt osztva, hogy mennél feltűnőbb legyen.
Mint az olvasók talán már kitalálták, Mazsi megszerezte a köztisztasági alkalmazottak és vasúti pályamunkások messziről szembeötlő védőzekéjének egy díszpéldányát, és azt ajánlotta fel indián miniruházatul a rövid szoknyák lelkes népszerűsítőjének.
Mini azonban, akit Bélus szónoklata mindennél jobban érdekelt, nyomban lehámozta magáról a mellényt, és fölhajította a barlang tetejére. A sziklaormon álló Józsi röptében elkapta a ruhadarabot, és azonnal belebújt. Megint tarkójához illesztette tenyerét, és harsány hangon jelentette:
-  Hohó, kiált a néma indián!
Mindenki fölugrott helyéről. Ki méltatlankodott, ki indián táncot járt.
-  Több komolyságot! - kiabált Lindi. Béla végül folytathatta hadi krónikáját.

3.

Csikós tanár és Kálomista főtörzsőrmester a Tanácsháza előtt ültek az egyik padon, és gondterhesen hallgattak. Már túl voltak az első mérges kifakadásokon, most igyekeztek józanul mérlegelni egymás érveit.
A tanárt a Hola gyerek meglegyintése miatt szóbeli feddésre ítélték. Ezt tudomásul vette - mit is tehetett volna -, de fölbosszankodott azon, hogy Barangi főtanár nem volt látható, nem volt az ügybe belevonható. S az ítélet után ravasz nyomozással Csikósnénak sikerült megtudnia, hogy Barangi-eset nincs, mert az illetékesek véleménye szerint a szakfelügyelő nem tanítás közben verte meg a szemtelenkedő fiút, ez az eset tehát magánügy, nem tartozik semmiféle oktatási hatóság elé.
A házaspár végül lehiggadt, s mire elfoglalták helyüket a motorkerékpáron, már megint nevetni is tudtak a pöttöm szakfelügyelő fegyelmezési kalandján és méltóságának állami buzgalommal történt megmentésén.
De amikor hazaérve meglátták az idézést, hogy Bukor László ügyében azonnal jelentkezzenek a rendőrségen, Csikósban megint magasra szökött a méreg. Izgalom és aggodalom hajtotta étlen-szomjan a körzeti megbízott irodájába.
A főtörzsőrmester - Vargáéktól visszatérve - beszélgetni próbált Lacival. Tudta, hogy Bukor nem tartozik egyik bandához sem, gondolta, belőle talán kiszedhet valamit. Hézagosan ismerte a fiú múltját és családi körülményeit is - abban reménykedett, hogy ha ezt sejteti vele, talán elszólja magát. S ha töredelmes megbánást mutat, akkor ő be is fejezi az ügyet, illetve Csikósra bízza a házi büntetés kiszabását és végrehajtását.
De Kálomista nem jó módszerhez nyúlt. A múlt - a bukások, csavargások, kicsapások - fölemlegetése fokozatosan visszalökte Lacit élete szerencsétlen korszakának konokságába. Úrrá lett rajta a régi dac, egyre kurtábban és szemtelenebbül felelgetett, s a rendőr mind hangosabb lett. A feszültség szinte vibrált a kis irodában, amikor Csikós belépett, kezet fogott Kálomistával, aztán nyomban Lacihoz fordult:
-  Hát veled mi van?
-  Loptam, raboltam, gyilkoltam! - vágta ki Laci keserűen egy szuszra, s elfordult az ablak felé.
-  Gyilkossággal  senki  sem  vádol  -  kiáltotta  Kálomista.
Csikósban megvolt az a pedagógusi kiválóság, hogy a legnagyobb izgalom közepette halálos nyugalmat tudott parancsolni magára.
-   Szóval csak rablás?  - kérdezte megjátszott derűvel. Lacihoz lépett. - De a viselkedéseddel mintha azt akarnád igazolni, hogy aki hazudik, az lop is, aki lop, az gyilkol is.
-  Nem lenne kedved viccelni - morgott a rendőr -, ha végigcsináltad volna azt, amit ma én. A diákjaid mind megbolondultak. Eltűnnek, megkerülnek, verekednek. Mind tagad! Mert mind ártatlan! - kiabált már megint Kálomista.
-  És neked jobb kedved lenne - vicsorított Csikós -, ha úgy, mint engem, ma elítéltek volna?
A szeme sarkából figyelte tanítványát. Laci az „elítéltek" szóra megrándult. A tanáron esett igazságtalanság együttérzést váltott ki belőle, ettől csökkent a sértődöttsége, s nyomban oldódni kezdett a görcs, amely mostig kínozta.
-  Elítéltek? - horkant fel a főtörzs. - Aztán csodálkoznak odafönn, hogy nem lehet bírni a gyerekekkel!
-  Fáj a fejem - szólt a tanár. - Gyere ki a levegőre, ott mesélj el mindent.
Így kerültek ők ketten a padra. Laci odabenn maradt. Már nem ült magába roskadtan. Föl s alá járt, kinézett az ablakon, kezét tördelte. A magány fojtogatása enyhülőben volt. Marci bácsi ki fogja szabadítani. Nem kell újra kezdenie a csavargást!
Kálomista izgatott kitörések közt elmondta a német fiú följelentését, a puska megtalálását.
-  Ez bizonyíték. És ő az egyetlen, akinek nincs alibije.
-  Egyetlen? Biztos?
A rendőr gondolkodott néhány pillanatig.
-  Várj csak! Még egy! Marék Lindi. De ő két napja eltűnt!
-  Várj csak! - kiáltott fel most a tanár. - Ezek között lehetett valami. Lindi érdeklődött nálam Laci után.
-  Azt hiszem, rossz helyen tapogatsz - legyintett a főtörzs.   -   Mert Lindi...   Marci,   csak   neked   mondom... szerintem a mostohája miatt szökött meg. De Marék Sanyi, amilyen hiú meg szerelmes a vén szamár, mindenáron titkolni akarja ezt. És hallgatásával éppúgy összekuszálja a szálakat, mint az éretlen gyerkőcök.
-  Zsiga, mit tervezel Bukorral?
-  Gyerekről van szó. Kár nincs, nem csinálok ügyet. Az igazságot szeretném tudni. Te ártatlannak tartod a fiút?
-  Nekem mindenki ártatlan, akire nem bizonyítják rá a bűnt.
-  De a megtalált puska? És az alibi? Nem elég?
-  Lehet,  hogy  elég.  De  én  mégis  szeretném  hinni, hogy a fiú nem bűnös. Nézd, ez a Laci nagyon nehéz eset.  Súlyosan  sérült volt,  amikor kézbe vettem.   Lehet, hogy véletlenül rögtön eltaláltam a helyes pedagógiát. Lehet, hogy a fiú már amúgy is éppen abban az állapotban   volt,   hogy   unta   a  csavargást,   jobb   életre vágyott. De az is lehet, hogy javulása átmeneti jelenség volt. És ez a kínos  eset talán összedöntötte mindazt, amit építettem. Ne haragudj, ezt a fiút csacsiságok miatt túl sokat   faggatták,   várakoztatták   rendőri   őrszobákban. Nem jó, hogy itt van.
-  Kérlek,  vidd  el.  De  én,  megmondom  neked,  én csak akkor hiszek az ártatlanságában, ha megtalálod az igazi bűnöst!  Gondolj  csak társadalomellenes  szüleire.
-  Ismered a szüleit? - kérdezte Csikós.
-  Nem.
-  Mind a ketten kitűnő, vezető állású hivatalnokok voltak. A személyi kultusz idején alaptalan váddal kihajították  őket  az   utcára.   Sokat  nyomorogtak,  sokáig próbálkoztak   mindenfélével,   mígnem a lángossütésből bomba üzlet lett. Csodálod, hogy most a markukba röhögnek?  Mi  kényszerítettük  őket, hogy államunk java helyett a saját hasznukra dolgozzanak. És nem csinálnak tilosat.
-  No, most már vidd a gyereket - mondta komor arccal, de nevető szemmel Kálomista Zsigmond rendőr főtörzsőrmester.

4.

Varga Béla végre elmondhatta, hogy mit hallott a körzeti megbízott irodájának ajtajában a résen át. Nem volt könnyű ezt a beszámolót fölépíteni úgy, hogy - indián képes beszéddel szólva - a kecske is jóllakjék és a káposzta is megmaradjon, vagyis közérthető nyelven, hogy a törzs nőtagjai teljes mélységben átérezzék Béla sérelmét anélkül, hogy gyalázatos megveretéséről értesülnének.
Varga indián harcos tehát csak nagy vonalakban beszélt a zsani indiánok kegyetlen fegyelméről, s csak általánosságban fejtette ki, hogy az ő kilépése körül Lajcsi lovagiasan, Fred ellenben aljasul viselkedett. Részletekről nem beszélhet, mert akkor - úgymond - még tagja volt a bandának, és így kötelezi a titoktartás. Zsani vezér azonban most úgy akar bosszút állni az ő kilépéséért, hogy gyilkos szándékú merénylet hamis vádját emeli ellene a rendőrségen; ámde nagy ravaszul nem személyesen, hanem apja útján. Béla szerint Zsani így is megsértette a zsiványbecsületet. Meg kell tehát torolni Zsanin az öreg Harangos árulkodását!
Mini kért szót. Szerinte Önzetlen Béla nemes jelleméhez és a lindiánok kulturális feladataihoz nem illik a bosszú. A főnök is többször kifejtette már, hogy ő a nemes bosszú híve. Ennek értelmében...
-  Megállj! - kiáltott közbe Lindi. - Ha indián becsületről van szó, akkor a bosszúállás kötelesség. Winnetou is ezt vallja. De mielőtt döntenénk, mégis valamivel többet kellene tudnunk az esetről. Önzetlen Béla, miért üldöz a rendőrség?
-  Mert azzal vádolnak - hangzott a válasz -, hogy lelöktem a szakadékba Gamarik Fredet, aminek következtében megnémult, és lábát törte.
Lindi a fejéhez kapott.
-  Jóságos   Manitoba!   Fred   balesetét   én   okoztam! Zsaninak tudnia kell, hogy én vagyok a tettes. Persze, azért keni a dolgot Bélusra, nehogy kiderüljön, ki támadott meg engem akkor este. De ha Bélát gyanúsítják, akkor én nem lapulhatok itt gyáván! Lemegyek és jelentkezem !
Ez indián főnökhöz illő beszéd volt.
-  Nem engedem! - ugrott fel Béla. - Én is elbújok inkább.
-  És a bosszú?! - érvelt Lindi. - Egy indián nem bujkálhat, ha ezzel mást kever gyanúba.
-  De akkor elveszik tőlünk a wigwamot - kiáltott Lajcsi. - Holott ti nem vagytok okai semminek. Fred részeg volt, ez okozta a balesetét.
-  A helyzet rendkívül bonyolult - szögezte le higgadtan Mazsi.
Vad hangzavar fejlődött ki. Mindenki egyszerre beszélt, mindenki más és más megoldást javasolt. Egymás szavába vágva kiabáltak összevissza. A nagy zűrzavarnak az vetett véget, hogy Józsi a magasból mindenkit túlüvöltött:
-  Hu!  Hu!  Ellenség a láthatáron!  - Jobbjával  oldalt, lefelé mutatott.
Az egész csapat felrohant a csúcsra. Valóban, a Fényes-hegy tövében, a tóra néző oldalán hevesen mozogtak a fák, s olykor emberek mutatkoztak meg alattuk.
-  Vedd le azonnal ezt az áruló, fényes ruhát - rendelkezett Tollas  Konty lindián  főnökhöz méltó  gyors előrelátással. - Én lemegyek   földerítésre. Józsi,   te velem jössz.  Távollétemben Önzetlen  Béla gyakorolja a főnöki hatalmat. - Átadta neki gyönyörű tollkoronáját.
-  Labdaelkapó Mancs hadiösvényre indul - ment dalolva Józsi a főnök nyomában.

5.

A két hegy között kettős kerékpárnyom kanyargott amolyan hágószerű bemélyedésben. Jó néhány évvel ezelőtt egy fatördelő vihar után ökrös szekerekkel erre szállították el a kidőlt fákat és a letört ágakat. Azóta csaknem láthatatlanná nőtte be a fű a mély bevágásokat, s tegnap Lindi ebben az állapotban látta a csapást. Mára azonban egészen megváltozott a kép. Valamilyen széles, rovátkás gumikerekű jármű jött fel a csapáson, maga után vontatva súlyos terhét. A gumiabroncs és az éles szekérkerék friss nyomai világosan megkülönböztethetők voltak.
A két indián kellőképpen megvizsgálta a nyomokat, azután a szükség parancsolta óvatossággal elindult a lassú emelkedőn. A mély keréknyomokat könnyű volt követni. Néhány száz méterrel odább a csapás csaknem vízszintesen jobbra fordult, egy gyönyörű tisztásra vezetett, amelyről csodálatos kilátás nyílt a kék víztükörre, a füredi kikötőre és a mögötte emelkedő kékes hegyláncokra.
De a háttér szépségeivel fájdalmas ellentétben állott az, amit a tisztáson láttak. Egy teherautó-pótkocsi állott a tisztás közepén, két ember téglát dobált le róla. A vontató nem volt sehol, alighanem elment újabb rakományért. A két rakodómunkás könyörtelen pusztítást végzett az erdőben. Oda se nézve hajigálták a téglákat egy fiatal nyírfacsoportra. Egy suháng eltört, zsenge koronája leroskadt a földre. Egy vastagabb törzs fehér mintás kérgét összevissza hasogatták az éles téglák. Itt is volt egy aranyszínű, kerek szikla, a világhírű zuzmókkal - a ráhullott tégladarabok vérszínű, rút sebhelyeket ütöttek a szép kőbe. Lindi - nyomában Józsival - odarohant a pótkocsihoz, és fölkiabált:
-  Mit csinálnak itt?  Mit csinálnak itt?
A kétségbeesett hangra röhögve válaszolt az idősebbik, rőt borostás, csapzott külsejű ember:
-  Láthassa! Téglát ültetünk!
-  De itt tilos! Itt még járni sem szabad!
-  Tán magáé az erdő? - hagyta abba a hajigálást az idős ember.
-  Nem, nem, de...
-  Akkor alászolgája, amíg finom vagyok. Láthassák, hogy sürgős dolgunk van. Nem ingyér kapjuk a pénzt.
De nem dolgoztak tovább. Mind a ketten rágyújtottak. A másik munkás - rózsaszín, gyerekképű, fiatal legény - leugrott a tragacsról. Körüljárt a tisztáson.
-  Mihály bácsi! - kiáltott vissza. - Ezt a két fát is nekünk kell kivágni, azt mondta a mester, mert másképpen nem tud megfordulni a Zétorral.
-  Ráérünk.  - A borostás leült a jármű oldalfalára, pálinkás üveget húzott elő, jól megszívta.
-  Itt nem szabad fát kivágni - kiabált Lindi.
-  Mondja, bébi, maga mit izél itt? - szólt pálinkás hangon az idős ember.
-  Jó formájú csibe, igaz, Mihály bácsi? - mondta a fiatalabbik.  Sompolyogva,  hátulról közelített Lindihez.
-  Vigyázz! - figyelmeztette Józsi.
-  Mi csak előőrs vagyunk - mondta Lindi rendíthetetlenül, és két lépést tett oldalt. - Idehozom a csapatomat, ha nem hagyják abba ezt a pusztítást!
-  Megőrült a fruska! - mondta mérgesen a kocsi peremén ülő ember. - Ne zavarj itt bennünket, te taknyos! - Hátrahajolt, és Lindi felé dobott egy téglát.
A lány az utolsó pillanatban ugrott félre, de máris megint szökkennie kellett, mert az öreg rakodó második dobása is majdnem talált.
-  Legalább a csúzlim itt volna! - mérgelődött Józsi.
-  Jobb lesz, ha elpucoltok - szólalt meg halkan, közvetlenül a hátuk mögött, egy bokor mögül a fiatalabbik munkás. Lindi ijedten ugrott egyet. - Tőlem ne féljetek.  De az öregben  magas  töltés van, ilyenkor nem szabad vele ellenkezni.
Újabb tégla jött röpülve, s letört egy ágat, amely tele volt valamilyen aranyesőféle pompás virággal.
-  Fussatok el, és várjatok meg - súgta a fiatalember. Lindi elrendelte a visszavonulást.  A kanyar mögött megálltak, kifújták magukat.
-  Várjuk meg itt a tagot - javasolta Józsi.

6.

A barlang tetején Lajcsi vette át a figyelőszolgálatot. Természetesen díszruha nélkül hasalt a sziklán, hiszen ellenség jár a közelben.
Bélus a két lánnyal úgy helyezkedett el a barlangszikla oldalában, hogy Homok is részt vehessen a tanácskozásban. Béla, amikor most annyi sóvárgás után fején érezte a főnöki tollkoronát, fényes tanújelét adta annak, hogy méltó az Önzetlen indián jelzőre. Ezt elsőnek Mini vette észre. Értékelte is nyomban, jóleső elégtételérzéssel, hogy Varga Béla nem méltatlan egy komoly lány vonzalmára.
Béla kifejtette: nem tűrheti, hogy Lindi miatta feladja magát a rendőrségen, mert ezzel Icuka mami bosszújának teszi ki magát. Használják ki tehát Lindi távollétét arra, hogy törzsi határozatot hoznak: Lindinek tilos a csúcsot elhagynia. Nem vitás, hogy az Indián Állam léte veszélyben forog. Ehhez illő komolysággal szedjék pontokba honmentő javaslataikat, és a főnök visszatérése után tárgyalják meg. Végül javasolja, hogy írásban üzenjenek hadat Zsaninak.
-  Ez utóbbinak nem sok értelmét látom - jegyezte meg Mazsi, az örök ellenzéki.
-  Látom Lindiéket - jelentette a magasból Lajcsi. Mazsi felkúszott a csúcsra, és lehasalt Lajcsi mellé.
-  Ott ni - mutatta Lajcsi. - Ismeretlen sápadtarcúval tárgyalnak.
Odalenn Mini megfogta Bélus kezét, és a szikla mögé húzta a fiút.
-  Ide hallgass - szólt. - Édesanyám hallott valamit. Gamarikné azzal fenyegetőzött, hogy följelent téged a rendőrségen, mert biztosan te akartad megölni a fiát. Azt mondja, valami párbaj volt köztetek.
-  Párbaj? - hördült fel Béla. - Hát párbaj az, ha valakit hatan megkötöznek, és úgy vernek?!
Mini fölsikoltott:
-  Megkötöztek? Úgy vertek? Mondd! - És két kézzel kapaszkodott Bélába.
A fiú kitépte magát a gyöngéd szorításból, és dühösen akkorát csapott az érdes sziklára, hogy tenyere éléből kiserkedt a vér.
-  Nem, ez titok! - rázta fejét. - Erről nem beszélhetek! Minikém, nem szóltam semmit. Felejtsd el.
Mini elővette zsebkendőjét, és rászorította Béla véres kezére.
-  Nekem elmondhatod. Mint testvérednek. Én tudok hallgatni.
Béla szörnyen szégyellte magát. Nem is annyira az elszólás miatt, mint inkább azért, mert Mini megtudta gyalázatát.
-  És jól értettem az előbb - folytatta Mini -, hogy te még mentegeted őket. Hogy joguk volt hozzá. Hogy te hibáztál. Az nem lehet!
-  Nézd... - Béla megadta magát, de igyekezett legalább  nagyon  tárgyilagosan  beszélni.  - Én  csakugyan hibáztam, megsértettem a csapattörvényt, és Zsani szabályszerűen elítélt   mint főnök, hogy megkötözve mindenki üssön meg.
-  Bitang gyávaság! - kiáltott fel Mini. - Még csak nem is védekezhettél?
-  Őszintén szólva - mondotta Béla - nem nagy a különbség. Talán ez volt a jobbik eset. Mert ha nem kötöznek  meg,  hanem  úgy  rohannak  rád,  heten  egyszerre, akkor persze védekezel, visszaütsz, és a végén nagyobb gyapát kapsz, mint megkötözve, így a fiúk nem nagyon ütöttek, Lajcsi meg is tagadta a verést, és csak Fred bántott.
-  Még te véded őket! - Gyógyfüves Lány könnyeivel küzdött.
-  A gazság az - keményítette meg hangját Béla -, hogy Zsani fecseg róla.
-  Hogy megelőzzön  téged  a följelentésben.  De  hát neked tanúid vannak Fred ellen, Zsani ellen.
-  Hallgatni   fognak.   Mint   ahogyan én is hallgatni fogok.
-  Nem, ezt nem engedhetem.
-  Te mondtad, hogy a bosszú nem méltó hozzám.
-  Nem tudtam, mi a helyzet.
Béla leült egy kiálló kőre, gondolkozott.
-  Csak azt áruld el nekem még - ült mellé Mini -, hogy mivel vétettél a banda törvénye ellen.
-  A törvény szerint ha valaki talál valamit, az csapaté. Zsani szerint a foxit nem volt jogom...
-  Nekem ajándékozni! - kiáltott fel Mini. - Akkor hát miattam szenvedtél! - Átölelte Béla vállát, odanyomta arcát Béla sebes arcához.
-  Nem temiattad  - felelte csöndesen, boldogan   a fiú. Magához szorította a kedves lányt. - Az az igazság, hogy   én   nagyon   akartam, hogy te... engem... nekem . . . hogy szóval a kutyának jó gazdája legyen.
-  Értem szenvedtél.
Mini szemén kibuggyant egy könnycsepp. Bélus érezte, hogy az ő arcán fut végig a meleg nedvesség. Úgy érezte, hogy erre egész életében emlékezni fog. Erre a könnycseppre, amit egy nemes szívű lány érte ejtett.
-  Én akkor... - dadogta - arra gondoltam, hogy te mennyire örülsz Naci-Hammnak, és csak nevettem az ütéseken.
-  Igazi hős vagy! Azt hittem, ilyen csak a regényekben van - mondta Mini. - Ezt sose felejtem el.

7.

Lindi és kísérője, Józsi egy tisztáson várták be a mészfoltos ruhájú fiatalembert. Bizalmatlanul mérték végig.
-  Tökrészeg az öreg, elterült s alszik - kezdte az zavart hangsúllyal. - De azért jobb, ha nem kötözködtök vele, Lindi.
-  Te ismersz engem? - csodálkozott a lány.
-  Hogyne, Tulyásról. Én Vers Pali vagyok. Lindi nem emlékezett a legényre.
-  Akkor még nagyon kicsiny voltam – mentegetőzött.
-  Mit akartok ti itt? - kérdezte Pali.
-  Jó professzor úr - felelt a lány - rám bízta ennek a hegynek a védelmét. Itt fára, madárra, gyíkra, mindenre vigyázni kell. Pali megvonta vállát.
-  Mi házat építünk ide.
-  Házat? - csapta össze kezét Lindi. - Tilos!
-  Jani bácsi nem csinálná, ha nem volna engedélye.
-  Miféle Jani bácsi?
-   Hát a Harangos.
-  No tessék! Itt is Harangos! - mérgelődött Lindi. - A   professzor bácsi... azaz úr... kijelentette, hogy itt minden tilos. Apám is mondta már, hogy ez védett hely.
-  Apád! - legyintett Pali. - Nem tilt ő semmi olyat, amit Harangos bácsi akar.
-  Nem igaz! - kiáltotta Lindi.
Vers Pali flegmán válaszolt:
-  Velem ne kiabálj. Még fölébred   az   öreg   szivar. Okos ember a te apád, nem tilt ő olyat, amit Harangos bácsi szeretne. Tudja ezt mindenki. - Elnézően mosolygott, s Lindi már vérvörös volt a pulykaméregtől.
-  Hazugság! Hazugság! És ha nem hagyod abba, kikaparom a szemedet!
A fiatal legény fölényesen mosolygott.
-  Védett hely!... Ameddig iskolába jártam, én is elhittem mindent. De nyolcadik után rögtön beálltam, már két éve dolgozom, és tudom, hogy az élet más, mint az  iskola.  Az  iskolában  sokat  szavalunk,  de  itt  nem nyithatod ki a szádat! Benne voltam én az olvasómozgalomban, nyertem is díjat, most is veszek könyveket, van itt nálam is.  - Nadrágja hátsó zsebéből kihúzott egy olcsó regényt. - Azt hiszitek, olvashatok? Amikor a kocsin, a téglák tetején elővettem, az öreg rögtön fülön vágott, hogy komoly munkás ilyet ne csináljon.
A két gyerek bénultan nézett a náluk alig idősebb, tapasztalt fiatalemberre. Az nyelt egyet, aztán - örömében, hogy végre egyszer őt hallgatják - bőbeszédűen folytatta:
-  Az iskolában a tanár úr szép eszméket ver bele a gyerekekbe. Fő az elv, ugyebár! De ha melózol, akkor látod, hogy mindig mindenhol alkudozás folyik, kéz kezet mos, picsipacsi. Erdő? Madarak? Fák? Pénzt akar keresni mindenki, s a szép elveket ennek érdekében elfelejtik.
-  Eddig így volt, talán - szedte össze magát Lindi, és dacosan folytatta: - De mi hiszünk, és mi mások leszünk. Mi ezután is hinni fogunk, és nem fogunk engedni semmiből! Jó professzor úr biztosan éppen ezért bízta ránk az erdő őrzését, mert tudja, hogy mi nem alkuszunk, és ezért nekünk kutya kötelességünk, hogy megvédjük az ő erdejét! Hiszen ez mindenkinek az erdeje!
-  Úgy papolsz, mint egy felnőtt - vágott közbe Vers Pali. - Mit tudsz te az életről? Én például nem kívánom a pálinkát, de próbálnám nem szívni meg az üveget, ha Mihály bá' nagy kegyesen a markomba nyomja. Én is tanultam az iskolában a természet védelméről, meg voltam a KISZ-ben Jó elvtárs előadásán is. És tudom, hogy a tájban gyönyörködni lehet, különösen, ha az embernek van ráérő ideje, mint nektek diákoknak. De próbáld meg ezt elmagyarázni Mihály bá'-nak vagy akár a fateromnak is. ők azt mondják: fa, az fa, kő, az kő: amikre éppen szükség van, azt ki kell vágni, szét kell csákányozni; marad elég, sajnos túl sok is. Hát szóval ez az élet, barátaim. Okosabban is tölthetnétek a vakációt, mint hogy tengelyt akasztotok Harangos Jani bácsival, akinek nagyon nagy a hatalma. Ti nem is tudjátok elképzelni, hogy milyen nagy a pénz hatalma.
-  Csak ne kezdd el megint - mondta élesen Lindi. - Mi igenis fölvesszük a harcot az erdőnkért és elveinkért. Téged csak arra kérünk, hogy ne szólj senkinek. Pali elnevette magát.
-  Azt hiszitek, lehet szólni nekem az öreg szivarhoz, ha ő nem kérdez?!   -   A   távolból   kiáltás   hallatszott: „Paliiii! Hun kujtorgol?" - No, fölébredt. Szevasztok!
A fiatal rakodómunkás megfordult, és hosszú szökkenésekkel szaladt a nagy tisztás felé.
Lindi vezéri szigorral Józsi szemébe nézett.
-  Mi  nem  leszünk  ilyenek  soha!  Igaz?  Nem  azért lettünk indiánok, hogy minden szépről lemondjunk.

8.

A tanácstűz folytatása során Béla kifejtette azt a véleményét, hogy Naci-Hammot bizonyára Zsani raboltatta el. Mini hősies lemondással azt bizonygatta, hogy Béla ügye fontosabb ennél. Mazsi előhozta, hogy tulajdonképpen nem lenne szabad elejteni Bukor Lacit sem. Lajcsi előállt azzal, hogy Lindinek haza kell mennie, mert az ő rejtőzködése és rejtőztetése megbénít minden indián akciót. A sok összevissza beszéd közt egyszerre csak meghallották, hogy Lindi és Józsi már fölfelé kúsznak a fenyvesben. Lindi ki sem fújta magát, lehúzta Béla fejéről a főnöki tollkoronát, föltette a magáéra, aztán rögtön szónokolni kezdett:
- Indián testvérek! Veszélyben a haza! Éreztem én, hogy az első és legfontosabb teendő a természetvédelem. Mert ha a környező erdőt elfoglalják a sápadtarcúak, akkor a következő lépés az lesz, hogy elűznek bennünket csúcshegyi vigvamunkból. Azonnal cselekednünk kell! Ha nem akadályozzuk meg most rögtön, hogy Harangos házat építsen a Fényes-hegyen, akkor később, esetleg már néhány óra múlva azt hozzák föl ellenünk a sápadtarcúak, hogy félig elkészült házat a mai lakáshiány és egyebek miatt vétek lebontani.
Mazsi szót sem kért, úgy vágott közbe:
-  Első és legfontosabb teendőnk, hogy Varga Béla társunk ügyét megtárgyaljuk. A ház várhat egy-két napig, de Zsani garázdálkodását tovább egy percig sem tűrhetjük!
Lindi két kézzel hadonászva válaszolt:
-  A minap még azt mondtátok, hogy gyengék vagyunk Zsani csapatához!
Mazsi nem engedett:
-  Csak hadd dolgozzanak a házon! Mennél nagyobb lesz, annál nagyobb lármát csaphatunk.
-  De a ház ellen felnőtt szövetségeseink lesznek! - kiáltotta Lindi. - Elsősorban Jó professzor.
Most Mini ugrott fel.
-  Nem helyes! Ne avassuk be dolgainkba a felnőtteket. Ha egyszer a segítségüket kérjük, mindig mindenben gyámkodni akarnak majd fölöttünk, és vége a Független Indián Államnak. A felnőttek minden dolgunkba folyton be akarnak avatkozni, de azt a fáradságot nem veszik maguknak, hogy próbáljanak megérteni bennünket. Még Környei, a bölcs író sem, hiszen láttuk. Tehát magunknak kell cselekednünk, mint ők mondják, önbíráskodást kell végeznünk, mert kérdem, van-e olyan felnőtt, aki igazságot tudna tenni Béla és Zsani vitájában? És ha a felnőttek beavatkoznak, akkor nem az igazság, hanem Harangos bácsi erőszakossága fog győzni, mert tudjuk, hogy neki végül mindenki enged. De most itt az alkalom, hogy mi magunk szerezzünk elégtételt.
-  De hogyan? Te akarod megverni Zsanit? - kérdezte gúnyosan Lindi.
-  Többet ésszel, mint erővel - felelte Mini.
-  Éppen ezért kellenek a felnőtt szövetségesek - erősködött a főnök. - Csikós tanár úrral is beszélni kell, és Apu is mellénk állna.
-  Hagyd csak a te Apudat - vágott közbe Mazsi. - ő már csak a te szökésed miatt is ellenünk lesz. Icukájával együtt.
-  Nem! - kiáltott fel Lindi.
-  Nem  szólva arról - toldotta meg Lajcsi -, hogy Harangossal ő sem szeret kötözködni.
-  Nem igaz! Ne rágalmazzátok! - kiabált Lindi. - És most  már  igenis  követelem,  Apu  becsülete  érdekében követelem, hogy kössünk szövetséget vele.
-  Szóval te most lemész a hegyről - szólt maró gúnynyal  Mazsi  -,  és  pitizni  fogsz  Icuka maminak,  hogy fogadjon vissza börtönkamrácskádba? - Körülhordozta tekintetét. - Mondhatom, jól néztek ki a főnökötökkel!
Lindi neki akart menni Mazsinak. Mini fogta le.
Az Indián Állam válságos napjának legválságosabb perce volt ez. Varga Béla mentette meg a helyzetet. Amikor az előbb Lindi megérkezett, és azonnal elvette tőle a főnöki jelvényt, kissé megsértődött, és mostig tartózkodóan viselkedett. De tovább már nem nézhette tétlenül az indián egységet fenyegető széthúzást. A kör közepére pattant.
-  Hu! Hu! - integetett két karral. - Csillapodjatok le. Örülnének sápadtarcú ellenségeink, ha látnák, hogy a lindiánok acélos testére rácsavarodtak a viszály mérges kígyói. Személyeskedni a sápadtarcúak is tudnak, ne utánozzuk őket. Ilyen nehéz helyzetben a megfontolás, az indián  bölcsesség döntsön.  Igazán csodálatos, hogy mintha kígyóméreg fröccsent volna a szemetekbe, nem veszitek észre, milyen egyszerű a megoldás. Azt mondanám,   Kolumbusz   tojása,   ha   Kolumbusz  nem  lett volna az indiánok ádáz ellensége.
Egymás után visszaültek helyükre. Teljes csönd fogadta Bélus további szavait, amelyek úgy kettévágták a viszályt, mint annak idején a sápadtarcú Nagy Sándor makedón király kardja a gordiuszi csomót.
-    Testvérek!   Teljes   elismerésünk   szeretett   főnökünknek, Tollas Kontynak, aki mindenekelőtt hazánkat akarja megvédeni. És minden tisztelet megilleti, amiért kész harcba szállni apjáért, a harányi nagy főnökért. Az örök vadászmezőkön bizonyára el fogja nyerni érte méltó jutalmát. Köszönöm Fényes Ecsetnek és Gyógyfűves Lánynak, hogy olyan szenvedélyesen átérzik az én sérelmemet. Hogy hol a megoldás? Tollas Konty harcot akar Harangos ellen, mert házat épít a mi megszentelt indián földünkön. De hiszen a többiek is Harangos ellen vannak, csak más okból...
-  Éljen! - kiáltott fel Lindi. Felugrott, lekapta fejéről tollkoronáját, és meglengette. - Ha az én Apumat bevetjük a ház ellen, akkor szükségszerűen szövetségesünk lesz Zsani ellen is. Akár itt ütünk, akár ott, mindenütt Harangost találunk.
Viharos éljenzés bizonyította, hogy mindenki átérzi, milyen nagy taktikai lehetőséget tárt föl Béla, és fogadott el Lindi. És a főnöklány most megtetézte rangos magatartását:
-  Javaslom, hogy önzetlen Bélát tegyük meg a törzs alfőnökének!
Gratuláltak Bélának. Mini hősi elhatározással arcon csókolta a helyettes főnököt.
-  Ő a szívhartod, mi? - kérdezte pajzán arccal Józsi.
-  Te hólyag - döfte oldalba a kíváncsiskodót Lajcsi. - Nem szív-, hanem szvithart, ez angolul van. Indiánul úgy kellene mondani, hogy: mellém helyezkedik.
-  Mi? Mit beszélsz? - fordult egyszerre minden érdeklődés a csúcshegyi nyelvújító felé.
Lajcsi a lehető legnagyobb képpel mondta ki a magyarázatot :
-  Mellém helyezkedik, azaz: ide áll. Ideál. Höhöhöhö.

9.

Miután a csúcshegyi Kazinczyt harsogó jókedvvel alaposan elagyabugyálták a szóviccért, folytatták a tanácskozást. Önzetlen Béla helyettes főnök előadta haditervét:
1. Frontális támadás a házépítés ellen, harányi és füredi segélycsapatok felvonultatásával. 2. Oldaltámadás Zsani ellen: hadüzenettel az erdőbe hívják, ott kényszerítik, hogy szemtől szembe álljon ki őellene páros viadalra.
Mininek kiegészítő javaslata volt: ne feledkezzenek meg Naci-Hammról, a hűséges négylábú bajtársról sem.
Végül három jegyzőkönyvbe foglalták a határozatokat.

1.  SZ. JEGYZŐKÖNYV
Tárgy: a Fényes-hegy természetvédelme

1.  Hazat akarnak építeni a Fényes-hegyen. Erről azonnal értesíteni kell Jó Lajos professzort és az ő közvetítésével  S.  Marék  Sándor tanácselnököt.  Tollas  Konty megfogalmazza, Labdaelfogó Mancs még ma elviszi a levelet Nagy-Füredre.
2.  Ha Jó professzor válasza nem kielégítő, vagy nem ígér azonnali intézkedést, akkor a lindián törzs késleltető akciót hajt végre az építkezés   ellen.   Vagyis: az építőmunkások eltávozása után a Fényes-hegyre felhordott építési anyagot vagy legalább egy részét biztos rejtekhelyre tüntetjük el. A késleltető akció vezetője Homok Magor Lajos.

2.  SZ. JEGYZŐKÖNYV
Tárgy: Naci-Hamm eltűnése

1. Harány községet öt egyenlő területszakaszra osztva a lindiánok még ma este minden házban feltűnés nélkül szemlét tartanak, nem rejtegetik-e valahol Naci-Hammot. Minden gyanúsnak talált helyen kora reggel ismét figyelést kell végrehajtani.
2.  Ennek eredményéről holnap reggel 9 óráig kell jelentést tenni a Kotik-házban Gyógyfüves Lánynak.
3.  Ha a szemlék eredménytelenek,   föltehető,   hogy Naci-Hamm a nyúl üldözése közben balesetet szenvedett, és járásképtelen. Ezért Gyógyfüves Lány vezetésével a lindiánok rajvonalba fejlődve átkutatják a Harány község szélétől a fényes-hegyi Nagy Szikláig terjedő körülbelül egy kilométeres területsávot.
4.  A szemleakcióban való részvétel alól Tollas Konty fölmentést kap.

3. SZ. JEGYZŐKÖNYV
Tárgy: Harangos árulása

1. A Harányi Indián Állam az alábbi kiáltványt intézi a Zsani-csapathoz:
„A Vásártéri Focizó Közösség Harangos Zsani főnök parancsára büntetéssel sújtotta és kizárta tagjai közül indián testvérünket, Varga (Önzetlen) Bélát. Harangos Zsani ezt titokká nyilvánította. Több oldalról is tudomásunkra jutott, hogy vezetőtök a titkot megszegve, terjeszti a büntetésről szóló hírt, sőt Varga Béla ellen a hatóságok előtt hamis vádat emelt. Nem mentesíti a felelősség alól ifj. Harangos (Zsani) Jánost, hogy a szóban forgó bejelentést id. Harangos János tette meg, arra való hivatkozással, hogy a tényekről (?) fiától szerzett tudomást.
Minthogy Varga (Önzetlen) Béla a Harányi Indián Állam helyettes főnöke, mi, akik azonosítjuk vele magunkat, egyetemlegesen követelünk ezért megfelelő elégtételt. Varga (Önzetlen) Béla páros ökölvívó viadalra hívja ki Harangos (Zsani) Jánost. Ennek helyét és időpontját illetően a Focizó Közösség válaszát írásban kérjük ma este 6 óráig a Kotikék házának külső falában levő vakablakba, a kék bögre alá helyezni. Ha a válasz nem kielégítő, kiássuk a csatabárdot, és hadiállapotba helyezzük magunkat.
Harányi Független Indián Állam."

2.  A kiáltványt Homok Magor Lajos elhelyezi a Vásártéren, feltűnő helyen, bíztonságosan.
3.  A válasz birtokában holnapután reggel 9 órakor a hadi nagytanáccsá átalakult tűztanács dönt a teendőkről.
4.  Háború   esetén és annak idejére a Lindi-csúcsról hadisárkányt kell a magasba felbocsátani. A sárkányt a megbeszélt beosztás szerint beszerzett anyagokból a főnök készíti el, és Fényes Ecset dekorálja.
5.  A háború  hadvezéri   vezetője   Önzetlen Béla h. törzsfőnök lesz. Hadsegédje Gyógyfüves Lány.

10.

Botola Józsi már korábban útnak indult, hogy Nagy-Füreden átadja a főnök levelét Jó Lajosnak. A közlés így szólt:

„Igen tisztelt Professzor Úr! Megkezdtük a vigyázást, és szerencsére - vagyis sajnos - máris eredményt értünk el. A Fényes-hegyre ma egész nap hordták az építőanyagot, lerakás közben fákat és sziklákat törtek össze. Az építőmunkások azt állítják, hogy van engedélyük. Professzor Úr megérkezéséig felfüggesztettük a nyílt ellenségeskedést, de ha szükséges, gerillaháborút fogunk folytatni. Szíves haditanácsát kérve maradtunk kiváló tisztelettel: Tollas Konty, a hadiösvényre tért lindiánok törzsfőnöke s. k. Utóirat. Javasoljuk, hogy tessék értesíteni az ellenség hadmozdulatairól S. Marék harányi tanácselnököt is. T. K."

Derű és bosszúság hullámzott Jó Lajos szakállas arcán, mialatt a levelet elolvasta. Aztán tréfálkozni kezdett:
-  Mondd, ez a ti főnökötök asszony?
-  Dehogy! - vigyorgott elnézően a tudatlan tudósra a lindiánok követe. - Nyolcadikos.
-  Mert szerintem, legalábbis faluhelyen, csak asszonyok viselhetnek kontyot. Van neki?
-  Á! Annyi haja sincs, mint nekem.
A professzor jól megnézte az ifjú követet, aztán kimondta:
-  Ami azt illeti, a te hajad is hosszabb, mint a sokévi átlag.
-  Á! Ez semmi! Tessék megnézni a Zsani frizuráját.
-  Majd legközelebb. - Jó Lajos megnézte íróasztali naptárát, majd tanulmányozta a menetrendet. De nem feledkezett meg arról sem, hogy némi süteménnyel traktálja az indián hírhozót.  -  No ide hallgass,  fiam  -mondta a végén. - Hogy is hívnak?
-  Labdaelkapó Mancs - kiáltotta harsányan Józsi.
-  Hm. - Az öreg bajuszába mosolygott. - Persze, ma már az indiánok is kedvelik a labdarúgást?
-  Igenis, kapuvédő vagyok. De most az igazságot és a természetet védem, a lindiánokkal együtt.
-  No derék. És a régi címedet megtartottad? Józsi erre nem tudott mit válaszolni.
-  Mondd, és hol van a ti hegyi tanyátok?
-  Jelentem, az hadititok.
-  Titok? Akkor mondd meg a főnöködnek, hogy jobban őrizze a titkot, és ne használjatok nedves fát a tanácstűzhöz, mert az rátok vezeti természetvédő szövetségeseiteket, például engem. És mondd csak, a ti indián egyenruhátok nem hasonlít az utcaseprőkére?
Józsinak torkán akadt a szó a méltatlankodástól.
-  A füstöt látva ugyanis - folytatta Jó -, messzelátómmal vettem szemügyre a Kúphegy tetejét. És láttam, hogy  a  csúcssziklán  egy  tarka   mellényes    fiatalember szónokol.
-  Nem   szónokoltam,  jelentem,  hanem   őrködtem   - tiltakozott Józsi. - A rongálók miatt.
-  Te voltál? No jó. Csak azt mondd még meg, hogy nem bujkálnak-e véletlenül köztetek azok a harányi gyerekek, akik rossz bizonyítványuk   miatt   elbujdostak a szülői háztól.
-  Jelentem, köztünk nincs bukott diák. Sőt, a főnök az osztály legjobb tanulója, és a tanácselnök lánya. Úgyhogy róla most már Lindi-csúcs a Kúphegy igazi neve.
-  Köszönöm ezt a fontos tájékoztatást. Majd illetékes helyen javasolni fogom a térkép átírását.
-  Igazán?  - kérdezte kitörő örömmel Józsi.  Eddig némi szorongást érzett, hogy nem kottyantott-e el valamit az indián titkok közül, de ha átírják az igazi térképet a lindiánok kedvéért, az olyan siker, amilyet még háborúval sem lehet elérni.
-  No, Labdafogó Kéz, ím halljad válaszom - szólt a professzor, kissé nyugtalanítóan huncutkás arccal.  - Holnap reggel Veszprémbe utazom, de délre visszajövök, azután átmegyek hozzátok. Hogy ne sok időt vesztegessünk, a főnök várjon a fél tizenkét órai autóbusznál, a harányi posta előtt.
-  Jelentem, én leszek ott. A főnök nem jöhet le a faluba.
-  Nem   jöhet?   Értem.   Akkor   hát   viszontlátásra, Labdavédő  Pracli.   Engem   meg   nevezzetek  Kőgyűjtő Öregnek. Csau!
Meg kell hagyni - fogalmazta meg magában hazafelé menet az indián delegátus -, hogy csuda jópofa egy ilyen szőrmók tudós.

11.

Amikor hazaértek a rendőrségről, Bukor Laci szembefordult nevelőjével.
-  Marci bácsi azt hiszi, hogy én vagyok a rabló? - Mivel nem kapott rögtön választ, támadóan folytatta: - Marci bácsi olyan butának tart engem, hogy ha elrabolok egy puskát, akkor kiteszem az ablakba?
-  Nem vagy buta, és nem vagy aljas - felelte higgadtan   Csikós tanár. - De azért örülnék, ha félretéve sértődöttséget, dacot, felnőtt férfiként, vagy hogy úgy mondjam, hivatalosan felelnél a kérdésemre: becsületszavadra semmi közöd az ügyhöz?
-  Becsületszavamra - mondta Laci könnybe fulladó hangon. Arcán is nagyon látszott, hogy bántja a bizalmatlanság.
Laci nézése tulajdonképpen jobban megnyugtatta Csikós tanárt, mint a szava.
-  Érzésem szerint - mondta -, érted, érzésem szerint, képtelenség ilyet feltételezni rólad. De fennáll a vád!
-  Az a hólyag rendőr!
-  Ne bántsd, a barátom! Nagyon derék ember. És persze hivatalból gyanakvó. Én megbízom benned, de éppen ezért nagyon fáj, hogy Kálomista mindaddig téged fog rablónak tartani, ameddig be nem bizonyítjuk az ellenkezőjét.
-  Hogyan lehetne bebizonyítani?
-  Magam is szeretném tudni.
-  Talán nyomozni kellene.
-  Persze. Hogyan kezdenéd?
Laci vállát vonogatta.
-  Az antik Rómában - mondta a tanár - a nyomozás első kérdése az volt: cui prodest? Kinek állt érdekében a bűntett? Ezt a kérdést a modern nyomozás is mindig fölveti. Kinek állt itt érdekében, hogy elvegye a   német  fiú   puskáját?   Kizárásos   logikával   dolgozva, szerintem az illető nem lehetett idevaló. Itt mindenki tudja, hogy amint meglátják a puskával, lebukik. Nem igaz?
-  A tettes  nem  akarta használni a puskát - rázta fejét Laci. - Hiszen alig szerezte meg, máris bedobta ezen az ablakon.
-  Tehát szabadulni  akart tőle?
-  Nem! Engem akart gyanúba keverni.
-  Téged? - A tanár arcáról lerítt a riadtság. - Akkor tehát éppen hogy idevaló az illető. No lássuk. Nem sokan tudják még, hogy te nálam lakol, még az iskolában sem, hiszen már a vakációban jöttél ide, és te nem érintkezel a többiekkel. Igaz? Egyetlenegy gyerek van, aki rögtön megtudta, hogy te ide költöztél, és aki azt is tudta, méghozzá tőlem, hogy melyik a te ablakod. - Csikós szava elakadt. Először nem akarta kimondani a nevet. De aztán kimondta. - Marék Lindi.
-  Én is őrá gondoltam - szólt Laci. - És világos, hogy a titkos levelet is ő dobta be az ablakomon.
A tanár egészen elképedt.
-  Miért tette volna? És mit mondasz, titkos levelet írt? Érthetetlen.  Megmondom neked, nagyon jóindulatúan érdeklődött nálam utánad.  Hogy bevegyenek-e a társaságukba.
-  Igen, ez az - bólintott Laci. - Hívtak. Előbb rejtjeles levélben, aztán személyesen.  Most már világosan látom az összefüggést. Lindiék valamiféle komolytalan játékot csinálnak, pólyásoknak valót. Én azonban már kinőttem az ilyesmiből. Nemet mondtam. Lindi nagyon hiú.  Megsértődött.  Egész galerijével  együtt.  Lefegyverezték a német fiút, és bedobták ide a puskáját, hogy gyanúba  keverjenek.  Bosszúból.
-  Lindi? Képtelenség - csóválta fejét a tanár.
-  Marci bácsi kérdezte, hogy kinek lehetett érdeke. Én csak erre a kérdésre feleltem.
-  Beszélnem kellene Lindivel. Csakhogy ő meg elszökött hazulról. Ki tudja, merre bujkál.
-  Varga Béla és Homok Lajos is ott voltak az első támadásnál.
-  Csak bekapom az ebédet, és beszélek velük - mondotta Csikós tanár. - De még előbb elmegyek Marékhoz, bárhogyan utál is, és megtudom tőle, hogy mi van Lindivel. Olyan érthetetlen itt minden.
-  Nekem nem - szólt Laci. - Ez csak a felnőtteknek érthetetlen. De éppen ezért ne tessék a falu tanácselnökét is belekeverni, mert ettől csak még nagyobb lesz a füst, és még nehezebb lesz látni.

12.

Marék alig tudott a munkájára odafigyelni, egész nap ette magát Lindi miatt. Kétfelől emésztette a méreg. Egyrészt mind kevesebb kétsége lehetett, hogy lánya csakis az ő pofonja miatt futott el hazulról. Ezt a pofont azonban elhallgatta barátja, a rendőr előtt. Szégyellte a pofont, de még jobban szegyellte az elhallgatást, mert gyerekesnek érezte. De aztán rögtön hatni kezdett a másik méreg, a gőg mérge: mit firtatja Kálomista, hogy miért ment el Lindi? A rendőrnek az a feladata, hogy megkeresse az eltűntet. De ehelyett Kálomista folyton csak azt kutatja: mi oka volt a gyereknek világgá menni?
Icuka látta, figyelte férje gyötrődését,   kitalálta   az okát, és kereste a méreg ellen a csillapító gyógyszert.
-  Ez a Kálomista is megéri a pénzét - dohogott. - Ilyen barátja van magának? Aki csak fölhergeli? Hát nincs elég gondja a tanácselnöknek?
Marék csaknem könyörgően nézett az asszonyra, hogy folytassa. És ő folytatta is:
-  Ami pedig a lánygyerekét illeti, egyet nem szabad elfelejtenie, Sándor. Mi lesz a világból, ha minden megszidott vagy meglegyintett kölyök rögtön elszalad hazulról,  és  világgá  megy.   No  hiszen!  Egy  apának,  méghozzá nem is akármilyen apának, csak van joga hozzá, hogy a saját felfogása és erkölcsi álláspontja szerint nevelje és fegyelmezze az édesgyerekét?!
-  Igaza van, drágám. Maga nagyon okos - mondta Marék, és meg akarta ölelni feleségét.
-  Ne itt, a hivatalban, szívem. Mit szólnának. Majd otthon - tért ki az asszony az ölelés elől.
Amikor otthon beléptek a konyhába, Icuka figyelmét nem kerülte el, hogy Marék első, zavart pillantása Lindi-kamrácskájának ajtajára esett. Gyorsan betuszkolta férjét a nagyszobába. Kedveskedett neki, ahogyan csak kitelt tőle. Hogy mit adjon vacsorára, hozzon-e föl bort, vagy kivételesen nem kívánna-e egy kis csokoládét? Az nagyon üdítő!
Marék elnevette magát:
-  Piskótával meg grízpapival nem kínálna?
Icuka hozta a szilvóriumot, letelepedett férje mellé.
-  Nem szeretem ezt a Jó tanárt se - mondta váratlanul.
-  Rendes ember. És Főpici barátja.
-  Főpicinél a barátság nem számít.
-  Nem is úgy értem. De Jó Lajos sokat segít nekem tájvédelmi kérdésekben.  Bár Főpici is  annak a híve, hogy Harányt a fejlesztés ellenére meg kell őrizni néprajzi és táji múzeumnak. Legutóbb is mondta: ha minden zugot teletömünk nyaralókkal, akkor végül majd elmennek a nyaralók máshova, ahol még találnak üres zugot.
-  Ez csak olyan beszéd - szólt Icuka, miközben előre-hátra hintázott a széken. - A nyaraló emberek azt szeretik, ha olyan szorosan vannak, hogy egymás ölében kell ülniük.  Én  azt mondom magának,  Sándor,  nem kellene ilyen élesen harcolnia a telkek kérdésében. Sok ellenséget szerez vele magának. Tudhatja, a tájvédettség azért késik, mert a minisztérium akar építeni a Fényes-hegyen. Ezt maga úgysem tudja megakadályozni.
-  A minisztérium nem akar.
-  Vagyis  vannak   a   minisztériumban  jó  néhányan, akik szeretnének a Fényes-hegyen olcsó telekhez jutni. A híres horgászok most telekre horgásznak. Az az útmérnök, aki a minap itt járt a kúphegyi autóút ügyében, elárulta nekem, az utat úgy kívánják vezetni, hogy a leendő fényes-hegyi villák  mellett haladjon. Jól  megkártyázták már ezt!
-  Csak beszélnek. Sokat beszélnek.
-  Lehet.   De  ha  rám  hallgat,  Sándor,  akkor  nem avatkozik be személyesen ezekbe az ügyekbe. Bízza a döntést a megyei tanácsra. Azoknak nem lehet bajuk abból, ha valamelyik osztályvezető felbőszül, amiért ő csak nehezen szerzett a potyából.
-  Ne féltsen engem. Elég erős vagyok én. És megvéd Főpici, ha kell.
-  Nem olyan harcias ember a megyei tanácselnök. Ő csak amolyan zseboroszlán.
Marék nevetett. Ő is hallotta már az apró termetű megyei tanácselnök legújabb gúnynevét. Nagyot húzott a szilvóriumos üvegből.
Ekkor kopogtatott be Csikós Márton. Barátságtalanul fogadták. Annyira, hogy Csikós kellemetlen elutasításra készült fel, amikor megmondta jövetelének célját:
-  Lindi eltűnése ügyében szeretnék beszélgetni.
-  Üljön le - mondta csaknem egyszerre a házaspár, nagyon ridegen. Egyikük sem gondolt arra, hogy az asztalon álló pálinkából megkínálja a tanárt.
-  Előrebocsátom, én a legjobb véleménnyel vagyok Lindi gyerekről - kezdte a tanár. - Jó tanuló, intelligens, jeles karakter. Nagyon bánt, hogy váratlan távolléte folytán  ellene hoznak  fel  bizonyos  vádoló körülményeket.
-  Semmi köze Gamarik balesetéhez! - vágott közbe türelmetlenül Marék. - Ha akkor éjjel Lindi megütött valakit, az csak Himelka lehetett, annak a himpellérnek pedig kutya baja.
-  Erről most hallok először - csodálkozott a tanár.
- Nekem a puskaesetről beszéltek. Hogy... nehéz még kimondanom is... Lindi az egyetlen gyerek a faluban, aki nem volt a szérűn a puskarablás időpontjában.
-  Megőrült?! - pattant föl Marék, két ököllel az asztalra nehezedve.
De az asszony rögtön észrevette, hogy milyen hasznos a gyanú az ő szempontjából.
-  Nyugalom, Sándor - simogatta férje öklét. - Hiszen ez végre elfogadható magyarázat lenne a szökésre! Mesélje csak, tanár úr. Csak hézagosan hallottunk erről a puskaügyről.
Marék tanácselnök visszaereszkedett a támlásszékbe, s összeráncolt homlokkal, a karfát markolva gondolkozott. Csak fél füllel hallgatta Csikós Márton előadását, tudata mélyén - szándéka ellenére - már örvendezett az új magyarázatnak. Hogy tehát Lindi a puska odacsempészésével akart bosszút állni megsértőjén, azon a gyalázatos Bukor fattyún. Nem apja miatt bujdosott el tehát Lindi.
-  No látja, látja - hallotta a tanár előadása közben Icuka hangját. Megnyugtatóan érezte felesége tenyerét a csuklóján.
Később:
-  Nem inna egy pohárral, tanár úr? - szólt Icuka. Csikós nem kért pálinkát. Sőt, már föl is állt.
-  Nincs véletlenül Tulyáson, a nagymamánál? Nincs? És más helyre sincs gyanújuk? Akkor beszélek az osztálytársaival. Azok biztosan tudnak valamit.
-  Ha tudnak is, nem mondják - tört ki Marék. - Ez a sok büdös kölyök a nyelvét tépetné ki, de nem köp a pajtására!
-  A kemény jellemű felnőttektől tanulják - vonta föl vállát a tanár.  - Azoknak is legtöbbször fontosabb a pajtás, mint a közösség ügye. Vagy akár a tisztesség. No, ne térjünk el a tárgytól. Ha nem is árulják el Lindi rejtekhelyét, és én nem is akarnám kényszeríteni őket erre, de beléjük teszem a bolhát. Vagyis hogy fecsegjék el Lindinek: nem lesz baja a puska miatt, előjöhet.
-  Jó lesz, ez jó lesz - örvendezett Icuka. - Milyen okos ember maga, tanár   úr.   És   milyen   bölcs   pedagógus.
Csikós nem állhatta meg, hogy meg ne jegyezze:
-  Most saját szemével  látta,  asszonyom,  hogy nem mind igaz, ami rosszat rólam beszélnek.
Marék nagyot nyelt, és boldog volt, hogy a tanár sietve elköszönt. Az asszony kísérte ki. Amikor visszajött, megállt férje előtt, aki éppen megint meghúzta a pálinkás palackot.
-  Látja, Sándor - mondta Icuka -, nagyon okosan tette, diplomatikusan és bölcsen, hogy nem szólt Kálomista Zsigának arról a pofonról. Azóta már... teljesen alaptalanul... tele lenne a falu azzal a hírrel, hogy én pofoztattam el a háztól a maga Lindikéjét.

TIZENEGYEDIK FEJEZET
VIHAR A FÉNYES-HEGY KÖRNYÉKÉN

1.

Botola József, aki a harányi általános iskola ötödik osztályát végezte el, főként testedzésbeli, nevezetesen futballkapusi ügyességének köszönhette, hogy a leendő nyolcadikosok befogadták maguk közé. Most igen nehéz feladat elé került: a nyolcadikosok között szellemi fölényéről kellett vizsgát tennie, pontosabban agyafúrtságáról. Nem ok és aggodalom nélkül mondogatta magában: Labdaelfogó Mancs, most kösd fel a szerelésedet!
Az esti és reggeli kutyanyomozás rá eső feladatának pontosan eleget tett. Eredménytelenül. Kaján örömmel sietett ezután a Vásártérre, hogy lássa, milyen hatással lesz a nyílt hadüzenet Zsani híveire. De mi lesz azután? Ha a többiek sem találták nyomát az udvarokon Naci-Hammnak, akkor mennie kell a község és a Fényestisztás közötti terület átfésülésére. Megengedi-e Zsani, hogy elmenjen, lemond-e még egy játékosról - ha csak egy délelőttre is -, amikor csapatai amúgy is megsínylik Béla és Lajcsi kizárását, Gamarik kiesését. Most légy okos, Domokos!
Amikor Józsi a focitérre ért, a fehérre meszelt korláton egyensúlyozva két fiú ágaskodott egy sima törzsű kőrisfa előtt. Erre a fára szögezte föl Lajcsi a Nyílt Hadüzenetet. Labdafej még látta is messziről, amint a korláton állva benyomta a rajzszögeket.
- Szerettem volna beszélni a fejével, de olajra lépett - közölte Labdafej. - Jó lenne tudni, kik állnak mögötte.
-  Nagyon erősek lehetnek - kezdte meg szellemi feladatának végrehajtását Botola. - Én a főnök megbízásából napokig nyomoztam a tanyájuk után, de mindig úgy eltűnnek, mint egy holdrakéta az űrben. Amellett Fredet alaposan elintézték. Labdafej, te is beszélhetnél egyet s mást arról a bizonyos szatírról.
-  Nem szatír volt. Csak a mutternek mondtam.
-  Tudom. Lindi volt, mert ő is az indiánok közt van, és úgy látszik, a nagy Manitoba a lányokat segíti, mert Lindi egymagában elbánt két fiúval. Mármint veled és Zsanival.
-  Nem igaz!
-  Az egész falu rajtunk, fiúkon röhög - folytatta a provokációt Józsi -, hogy egy csaj így elbánt két fiúval. Fél kézzel a szalvétába csavart kenyeret ette, fél kézzel titeket gyapált. Legalább mondanátok azt, hogy részegek voltatok.
-  Volt a fene! - kiáltotta Labdafej. - Tudod, hogy nekem az ital meg se kottyan, akár öt litert is benyakalhatok. De ha akarod tudni, Zsani nem engedte, hogy hozzányúljak Lindihez, mert ő akarta magának. Nekem csak ott kellett állnom és néznem. Lindi ellökte Zsanit, ő háttal rám esett, és miközben fölrántotta karját, könyökkel állkapcson talált. Szóval ká-ó lettem. Mire magamhoz tértem, egyedül feküdtem az országúton.
-  Egyedül?
-  Egyedül.
-  Zsani otthagyott?
-  Ott!
Ahogyan ezt az „ott"-ot hangsúlyozta Labdafej, s az a nyomasztó némaság, amellyel erre a hangsúlyra a közben nyolc főre szaporodott csapat reagált, a jó fülű figyelőnek elárult valamit abból, hogy a bandában Zsani viselkedése ellen titkos elégedetlenség parazsa izzik a fegyelem hamuja alatt.
Zsani tehát most éppen a legrosszabbkor érkezett. De nem vett észre semmit. Felszökkent a korlátra, félhangon olvasni kezdte a hadüzenetet, végűi letépte a papírt a fáról,  összegyűrte,  és  betiporta a  sárba.
-  Ki olvasta el ezt a sz . . . t?
-  Mindnyájan olvastuk.
-  Hogyan merészeltétek az ellenség levelét elolvasni, amikor én még nem is láttam! - ordított Zsani.
-  Jöttél volna korábban - szólt Labdafej. - Akkor még itt érted volna Homok Lajcsit, amint kiszögezte.
-  Miért nem fogtad el?! Én azt a csibészt hadifoglyul ejtem, és kínzófához köttetem - tombolt Zsani.
Megismétlődött az előbbi, nyomasztó csend. Azután Galota Misi, a mindig szótlan, de csodálatosan centerező balszélső, általános megdöbbenésre, de az általános hangulatot tolmácsolva, lázadó módon így szólt:
-  Homok Lajcsit kár volt kizárni a csapatból. Nála jobban senki sem tudott tizenegyest rúgni. És ahogyan akkor az erdőben kiállt barátja mellett, és tűrte érte a pofonjaidat, barátom, azért még a sziú indiánok is megbecsülnék! És visszavennék. Visszahívnák!
-  Én azonban nem bocsátok meg! - toppantott Zsani vezér. Megmarkolta Misi mellén a zekét. - Nem tűrök lázadást! - Megrázta a balszélsőt.
Misi valami ördögi testcselt alkalmazott. Olyan villámgyors volt a mozdulata, hogy senki sem tudta volna megmondani, mit csinált, de tény, hogy Zsani nyikkant, eleresztette a szélső „krágli"-ját, s oldalához kapott.
Valaki nevetősen elvakkantotta magát.
-  Ki volt az? - kérdezte Zsani fenyegetően. Megint az a nyomasztó csend.
-  Gyáva disznók! - sziszegte a főnök fogai közt. - Féltek a háborútól? Mi? Kukacok! Tessék, szaladjatok az ellenséghez, kérjetek bocsánatot.  Pitizzetek, mint a pincsikutyák, egy kis kockacukorért.
-  Focizzunk. Elegen vagyunk már hozzá - mormogta Galota.
-  Helyes. Te leszel a labda   - röhögött Zsani. Odaugrott, és belerúgott a balszélső hátuljába.
Galota mester volt a remplizésben. Fordulás közben bal kézzel éppen csak megérintette s közben kissé megrántotta a főnök jobb lábát, s az hanyatt feküdt a fűben.
-  Rosseb - mondta dühösen a főnök, és úgy tett, mintha saját ügyetlensége okozta volna a balesetet. Fölült. Hangnemet változtatott. - Üljetek le, srácok. Beszéljük  meg  a  hadüzenetet.   -  Letelepedett az  egész társaság; most már tizenketten voltak. - Itt nem az a kérdés, srácok, hogy valakinek személy szerint a haverja volt-e Homok. Ha akar, egyébként visszajöhet Lajcsi, de könyörögni nem fogunk neki. Vagyunk mi elegen, hogy bárkivel fölvegyük a harcot.
-  És te mikor állsz ki Varga ellen?
Zsani úgy tett, mintha nem hallotta volna Galotát.
-  Szóval - mondotta - az ellenség fenyeget bennünket, mert biztosan szeretné elvenni tőlünk a focipályát, talán azért, hogy kaviccsal ugrálóiskolát játsszanak itt, vagy más óvodai idétlenkedést műveljenek... No, mit is  akartam? Tudjátok, én nem fecsegek, én a tettek embere vagyok. Szóval veszélyben a haza. Aki most el akar szaladni innen, az gyáva. Hát lássuk. Aki gyáva, az tartsa föl a kezét!
A Zsani hosszú és zavaros szónoklatától meglepett népből persze senki sem jelentkezett gyávának.
-  Akkor hát egyhangúlag elfogadtuk a hadüzenetet - nyilatkoztatta ki Zsani. - A csapat most együtt marad. A Kotik-kerítés átfűrészelése mára szünetel. Focizni fogunk, de ezalatt állandóan őrszem lesz egy fa tetején, hogy nem jön-e az ellenség.

2.

Amióta a nagy erejű bandavezér megérkezett, a vékony Botola Józsi korához illő, szerényebb magatartást tanúsított, most azonban nem állhatta meg, hogy még egy, veszélytelennek látszó provokációt el ne kövessen.
-  Bukor Laci vajon az ellenséggel tart? - kérdezte halkan.
Senki sem mert nevetni a vezér knock-outolójának említésére. Zsani egyáltalában nem jött zavarba, hanem így szólt:
-  Bukor be van kasztlizva, viszik a sitire. Azt kell mondanom, sajnos. Mert személy szerint volna vele egy kis számolnivalóm, s ha ő is az ellenség közé tartozna, megkapná tőlem a magáét. - Körülnézett, kielégítőnek vélte a hatást. - No, írjuk meg a választ. Botola, írjad!
Zsani hátravetette fejét, és a magasba nézve harsány hangon diktálta:
„Nyomorult fasiszta férgek! Hitvány árulók! Ti mertek engem fenyegetni? Az igazság velünk van. Tetves tanyátokkal együtt meg fogunk semmisíteni benneteket és nyavalyás indián államotokat! Reszkessetek, nyomorult cenkek! Ha pedig ide meritek tolni a pofátokat, vezetőtöket fölszögezzük a fára, mint egy denevért, megtévesztett bábjait pedig disznóólba internáljuk mindaddig, amíg be nem látják tévedésüket, és porban csúszva bocsánatunkért nem esdekelnek! Megmondtam! Én, Első János, a Focitér császára."
-  Mert elfelejtettem megmondani - nézett le ismét népére Zsani  -,  hogy  a háború  alkalmából  fölveszem a császári rangot.
Sem a hadüzenetet, sem a császárság megalapítását nem követte olyan lelkesedés, mint amilyet Zsani kívánt.
-  És a páros viadal? Varga ellen? - kérdezte ezzel szemben kihívóan Galota.
Zsani fölemelte hangját:
-  A császár és a háború megünneplésére elrendelem a háromszoros éljent.
Labdafej fölugrott, és karjait lengetve vezényelt:
-  Éljen! Hipp! Hipp! Hurrá! A visszhang szánalmas volt.
-   Botola - parancsolt az újdonsült császár -, te elviszed a hadüzenetet, és Kotikék vakablakába teszed, a kék bögre alá. De vigyázz, hátha ott ólálkodik az ellenség, és a nemzetközi egyezményeket gáládul megsértve foglyul  ejt.  Mi pedig azonnal megkezdjük a hadi gyakorlatokat.
Odább szaladt néhány méterrel, és szétterpesztett lábakkal, kifeszített karral vezényelt:
-  Hadsereg! Sorakozó.  Mögém!

3.

Botola Józsi  nem  tette a levelet a bögre  alá, hanem bekopogtatott Miniékhez.
-  Légy   szíves    engem    hadifogollyá  nyilvánítani   - adta át vigyorgó képpel az írást az indiánok főhadsegédjének.
-  Mit csináljak? - csodálkozott Mini. - Nem értem.
-  A nemzetközi jogot megsértve, légy szíves gáládul foglyul ejteni! - Józsi elmesélte, hogy Zsani, aki mit sem sejt az ő kettős szerepéről, milyen paranccsal és figyelmeztetéssel bocsátotta őt útnak. - Engem többet nem lát!  Naci-Hamm?
-  Sehol - mondta Mini   szomorú szemmel. - Zsani nem beszélt róla?
-  A kutya már eszébe sem jut. Most császárrá tette meg magát.
-  És a csapat?
-  Tízen vannak, de nem nagy a lelkesedés. Az a gyanúm, hogy Homok Lajcsi kizárása miatt zabosak a főnökre.
-  De arról nem ír a levélben Zsani, hogy hol legyen a páros viadal?
-  Erről hallgat, mint dinnye a fűben. Pedig Galota is kíváncsiskodott már.  Zsani  gyáva,  Zsani  fél.  Azt hiszem, lassan rájön mindenki.
Kiálltak a kapuba, ott várták be Bélát, Lajcsit és Mazsit. Ők sem lelték Naci-Hammnak nyomát. Mini beosztotta a kutató rajvonal sorrendjét, majd megbeszélték, hogy keresés közben milyen füttyjelekkel tájékoztassák egymást.
-  Szólj a faterodnak - mondta Botola Mininek, mielőtt elindultak -, hogy Zsaniék ki akarják dönteni a kerítéseteket.
Mini elnevette magát.
-  Mindent tudunk. Zsani tegnap idevezényelt két srácot, a Kárászt meg a Lahota Gyurit, hogy fűrészeljék alá a kerítésünket. Alattomban. De a fiúk bejöttek, és azt mondták  papának, hogy ők nem akarnak kárt okozni egy osztálytársuk szüleinek házán. Majd itt téblábolnak, ne törődjünk velük, úgy tesznek, mintha fűrészelnének, de nem csinálnak semmi kárt. Mi meg hallgassunk róla.
A fiúk nevettek.
-  Bomlóban Zsani csapata - szögezte le Béla. - Inognak a tagok.
-  No hát, ez tisztára olyan - szólt Mazsi -, mintha Zsani  volna a  Pomádé király,  Kárász  meg  Lahota  a külföldi takácsok, akik csak fontoskodnak, de sohasem lesznek készen a munkájukkal, mert csak a levegőben húzzák a fűrészt. Zsani végül ott fog állni egy szál gatyában!
-  Nevezzük  el  akkor  Zsanit Pomádé  császárnak  - indítványozta Józsi.
-  Csak   elkapnám   már  Döbrögi   Pomádé  Zsanit   - mormogta Béla.
-   Gyerünk,  keressük  meg  Naci-Hammot  -  indított Mini.

4.

Alig tettek pár lépést a főutcán, szembejött velük Csikós tanár, oldalán Bukor Lacival. Csikós hiába kereste az este Vargát meg Homokot, egyik fiú sem volt otthon, s hasztalan hagyott nekik üzenetet, hogy ma reggel látogassák meg, egyik fiú sem jelentkezett. Indián kötelességeik miatt nem volt rá idejük. A tanár, aki mit sem tudott különleges feladataikról, most megállította őket, s megkérdezte szemrehányó hangon, hogy hová mennek. Az öt lindián szorosan egymás mellett megállt, szemben a tanárral és Lacival, de úgy, hogy elhúzódtak a fiútól, és inkább a tanár oldalán csoportosultak. Ez az ösztönös elhelyezkedés igazolta Csikós Márton előtt, hogy a társaság kétségtelenül neheztel Lacira. De úgy tett, mintha semmiről sem tudna.
-  Te egy osztályba jársz Lacival, ugye - intett Botola felé -, de a többiek talán szintén ismerik Bukort?
-  Igen - felelte Homok kimérten.
-  Mi az? Történt valami köztetek?  - vágott bele Csikós a nehezébe.
-  Igen - felelt Mazsi. - Bukor értésünkre adta, hogy nem óhajt velünk érintkezni. Persze most már nem is hívnók. - A divattervezőnő sokatmondó kézmozdulattal elhallgatott.
-  Szabad tudnom, mit értesz azon, hogy „most már"? - érdeklődött a tanár.
-  A puskarablás - felelt mindannyiuk helyett Józsi, egyetlen szóval.
-  Vagyis ti elhiszitek?
-  A rendőrség - fejezte ki megint egyetlen szóval az egész csapat véleményét ezúttal Lajcsi.
A tanár szeme sorra vette az arcokat. Észrevette, hogy Varga kissé zavartan félrehúzódik. Úgy látta, Homok konokul haragszik, Botola eléggé közömbös, de a két lányt határozottan érdekli Bukor. Mini magatartásában még részvétet is fölfedezett.
Bukor félig elfordult a csapattól.
-  És ha én azt mondom nektek, hogy Bukor ártatlan? Én legalábbis szilárdan hiszem - szólt Csikós.
-  A tanár úr szava nekünk szentírás - sietett kijelenteni Mazsi. - De .. .
- De én azt szeretném - hangsúlyozta a tanár -, ha ti nem azért hinnétek, mert én mondom, hanem saját meggyőződésetekből. Hajlandók vagytok-e nekem segíteni abban, hogy Laci ártatlanságát bebizonyítsam?
Senki sem válaszolt.
-  Nos? - sürgette a tanár.
-  Most fontos dolgunk van - felelte kitérően Mini. - Elveszett a kutyám, és éppen tűvé tesszük érte a határt.  Persze, Bukor nem érti meg az ilyesmit,  mert ő nem kedvel semmiféle közösséget.
Megint feszült csend volt néhány pillanatig. Bukor arca megrándult.
-  Én sem helyeslem, hogy Bukor félrehúzódik a többiektől - mondta a tanár -, de némiképpen meg tudom érteni. Most itt az alkalom, hogy minden másképpen legyen. Ha például Bukor most fölajánlaná nektek, hogy segít a kutyát megkeresni, akkor mi lenne?
Mindenki Bukorra nézett. Lajcsi elutasítóan, a többiek várakozóan. Bukor ide-oda csavargatta fejét, végre nagy nehezen megszólalt:
-  Ez az a kutya, amelyikkel a szállodában voltatok?
-  Te is velünk voltál - mondta élesen Mazsi. - Miért tagadod le? És ha jól tudom, pénzt adtál a portásnak a kutyáért.
-   Honnan veszed ezt? - kérdezte Laci.
-  Lindi  mondta.
Megint csönd támadt. A tanár törte meg:
-  Az ám, Lindi. Hol van ő? Vagy ő nem tartozik közétek? Nálam, nyilván a ti nevetekben, ő érdeklődött, hogy Bukort befogadhatjátok-e.
A hallgatás még mélyebb lett. Mindenki átérezte a helyzet kínos voltát és a válasz kényességét.
-  Ti most Lindiért mentek? Vagy Lindihez? - firtatta a tanár. A konok hallgatás elárulta neki, hogy jól sejti, ez a társaság tudja, merre bujkál Lindi. Elhatározta, hogy most  kíméletlenül  „rámegy".   -  Mint talán tudjátok, Laci ellen a vád egyik alapja az, hogy az eset időpontjában nem volt a szérűn. Azóta kiderült, hogy még valaki hiányzott onnan azok közül, akik Herbert Dohnalt az első alkalommal lefegyverezték. Tudjátok, hogy ki? Lindi!
Mind az öt lindián hátrahőkölt a kínos közlés hallatára. Laci kihívóan fölszegte fejét. Elsőnek Lajcsi szedte össze magát.
-  Az  képtelenség,   hogy  Lindi   tette  volna   Lacival együtt.
-  És ha egyedül ő tette? - kérdezte a tanár.
-  Én beszéltem  akkor Lindivel  - szólt mindenféle fontolgatás  és  aggály nélkül Mini.  - Vele volt Naci-Hamm is, a kutyám. És azt is tudom, hogy Lindi akkor a Fényes-hegyre ment. Erre tanú is van!
-  Te nyilván azt is tudod, hogy Lindi most hol van? Mini nem válaszolt a kérdésre, hanem így folytatta:
-  És a tanú ma újra itt lesz, és ha tetszik kívánni, el  fogom vinni Marci bácsihoz.  De Marci bácsi csak tréfál;   tudom,   nem   gyanúsítja   Lindit.   Semmi   alap sincs rá!
-  Csak annyi, mint Laci ellen - mondta Csikós megfontolt szigorral.
-  Bukornál megtalálták a puskát - vágott közbe Lajcsi.
-  Igen? - lépett előre egyet Laci. - A puskát a nyitott ablakon bedobta valaki. A Dohnal fiú azt állította, hogy a támadóval kutya volt. És azt mondjátok, hogy a  foxi  éppen  akkor  Lindivel  volt!  Ujabb  bizonyíték! Lindi haragudott  rám,  mert nem  akartam  belépni  az indián  hókuszpókuszba,  és  úgy állt bosszút, hogy bedobta a puskát az ablakomon. Csak ő tudta közületek, az egész iskolában, hogy melyik az én ablakom a tanár úr házában.
Bukor arca kivörösödött, mindkét kezét ökölbe szorítva állt az öt lindiánnal szemben.
-  Tanár úr nem kívánhatja, hogy ezek után mi Bukorral együtt Lindi ellen nyomozzunk - mondta az izgalomtól rekedt hangon, de kihívóan Béla. És várta, hogy Laci most majd szemére veti: az első támadás alkalmával ő akarta elvenni a német fiú puskáját.
Csikós Mártont nyugtalanította a helyzet kiéleződése. Békítőén fölemelte karját:
-  Nem Lindi ellen kell nyomozni, ez nem szándéka senkinek. Az igazságot akarjuk megtudni. Van egy javaslatom. Fojtsa el mindenki a sérelmeit, indulatait, és ne gyanúsítsunk senkit. Higgyünk egymásnak. Dolgozzunk együtt. És tartsunk sorrendet. Először is: egyezzetek bele, hogy Laci segít nektek keresni a kutyát, hiszen mint hallom, neki is vannak érdemei a kutya körül. Másodszor azt javaslom, hogy ha ezzel végeztetek, szembesítsétek Lacit Lindivel. Hátha ez tisztáz valamit; remélem, mindkettőjük tökéletes ártatlanságát.
A lindiánok összenéztek. Jó lenne tanácskozni, hogy mit feleljenek erre. Nagyon szerették Csikós tanárt, de az indián becsületből még az ő kedvéért sem engedhetnek. Nem szolgáltathatják ki Lindit és vele együtt titkos vigvamjukat egyetlen sápadtarcúnak sem.
Mini előlépett.
-  Marci bácsi, mi indián állam vagyunk, nekünk alkotmányunk van.  Lindi a főnök; alapos oka volt rá, hogy elbujdosott, mi nem árulhatjuk el őt. Jelszavunk: mindenki   egyért,   egy   mindenkiért.  Ne tessék  zokon venni, ha én ellenjavaslatot teszek. Jöjjön Laci velünk kutyát keresni. De jöjjön Marci bácsi is. Aztán mi tanácskozunk Lindivel, és ha ő is akarja, akkor megtörténhetik a szembesítés Lacival.
Csikós Márton meghökkent, ő az értelemre szeretett hatni, és sohasem erőszakoskodott tekintéllyel. De ha belemegy ebbe a játékba, és annak nem lesz meg az eredménye, akkor jóvátehetetlenül lejáratja magát diákjai előtt. Hogyan fogja fegyelmezni jövőre a nyolcadik osztályt? Gondolkozott néhány percig, azután egy olyan pillanatban, amikor felülkerekedett benne a bizalom Mini és társai iránt, ráállt az alkura.
- De aztán tisztességesen viselkedjetek - csak ennyit kötött ki.

5.

A lassan emelkedő nap csodálatos színeket futtatott a tó szél borzolta felületére, de a Harányi Független Indián Állam ifjú lányfőnöke nem tudott gyönyörűséggel eltelni a látványban. Tele volt balsejtelemmel. Valahol olvasta, hogy csata reggelén a legnagyobb hadvezérek is igen gondterheltek, még Napóleon is elhalasztotta egy nappal valamelyik csatáját, mert náthája miatt pocsék hangulatban volt. Valamilyen nyugtalanság kerítette hatalmába őt is. De nem magától a „csatától" félt, hanem a következményektől.
Az este még nagyon biztos volt benne, hogy Apu örülni fog a nagyszerű leleplezésnek, sokra fogja értékelni az ő éberségét. Milyen diadalmas lesz ezek után a hazatérése! Mert az az igazság, hogy ha élvezte is Lindi a magány szenzációját, a szökevénynek kijáró bámulatot, igazában azért olykor már nagyon vágyódott Apu után. Az este még biztosra vette, hogy Apu nagy tettnek fogja értékelni, hogy megmenti a Fényes-hegyet a beépítéstől, és bizonyára könnyedén napirendre tér a szökés felett, sőt még Mami sem lesz elég erős sikerének elhalványítására. De most kétség gyötörte: mi lesz, ha Apu nem ismeri el nagy tettnek azt, amit ő ma csapata és Jó professzor közreműködésével végre fog hajtani? Vers Pali után tegnap több lindiánja gyanakvóan nyilatkozott Apu és Harangos viszonyáról. Nem, nem lehet igaz, hogy Apu összejátszik Harangossal. De hátha mégis? Akkor a nagy leleplezéssel édesapját is leleplezi. Egy indián főnök az igazságért mindent elkövet, de ez mégis olyan tett lenne, amelyre nem volna büszke. Sőt!
Szégyellné, hogy apja ilyen, és szégyellné, ha ezt ő hozná ország-világ tudomására.
Később újra meg újra elvetette azt a gondolatot, hogy apja és Harangos valamiféle tisztességtelen dolgot művelnek. De hátha Icuka mami játszik össze Harangossal? Feltűnt már neki, hogy Harangos az egyetlen ember, akit Mami sohasem szidalmaz azért, amiért üzleties, szereti a pénzt, noha mástól az ilyesmit nagyon zokon veszi. Harangos bizalmaskodásait is eltűri. Persze nagy diadal lenne, ha Mamit megszégyenítené. De mit szólna hozzá Apu? Nem örülne neki, az biztos! Sőt, Apu lovagiasan megvédené Mamit. Vagy Apura is rossz fényt vetne Mami bűne? Apu ezt sose bocsátana meg neki.
Így hánykolódott Lindi hajója kétség és reménység szirtjei között, mígnem egyszerre csak észrevette, hogy nagy mozgolódás kezdődött odalenn, a Fényes-hegy tisztásán. Lelopózott, hogy földerítse a helyzetet. A kora reggeli órában négy munkás érkezett egy traktorral, amelynek pótkocsiján ismét téglát hoztak. Ketten a téglát dobálták le, ketten meg lécekkel, deszkákkal kirakták az építendő ház alapvonalait. Egy fa tövében ásók hevertek. Biztosan még ma megkezdik az ásást is.
Sokáig figyelte Lindi a négy ember munkálkodását, azután visszament a csúcsra.

6.

Mini elpirult a boldogságtól, amikor Csikós tanár azt mondta: vezesse csak ő a kutyakeresési akciót, úgy, ahogyan kitervelte. Az osztályfőnök csak „mint közkatona" volt hajlandó részt venni benne.
Egymástól ötvenméteres távközökben tértek le az útról, és vágtak neki a Fényes-hegy tövéig elnyúló rétnek. Lassan és óvatosan baktattak a helyenként zsombékos területen, jobbra-balra tekingetve. Némán és feszülten figyeltek.
As erdő szélén egymás mellé zárkóztak. Mini a fák között kisebb térközt javasolt, mert az őserdőnek meghagyott tölgyes aljnövényzete olyan sűrű volt, hogy legföljebb húsz lépésre lehetett látni. Homok Lajcsi kiszámította, hogy három fordulóra átfésülhetik ezt az erdőrészt.
De már második menetre sem volt szükség. Mintegy ötven méternyire az erdő szélétől Lajcsi megtalálta Naci-Hammot. Egy mogyoróbokor tövében feküdt a szerencsétlen állat, élettelenül. Körülötte fel volt túrva az avar, talán halálos vergődésében dúlta fel a szegény kis jószág.
A füttyjel megállította a rajvonalat, s az útbaigazító kiáltásokra csakhamar összegyűlt a társaság a kis fehér tetem körül. Mini sírva szólongatta Naci-Hammját, arcán patakzottak a könnyek; leguggolt a földre, hogy megsimogassa a kutyus fejét, amitől hátha rögtön föléled, de Bélus elkapta a lány kezét, s felhúzta őt a földről.
-  Ne nyúlj hozzá! Hátha megölték. Meg kell vizsgálni szakszerűen.
Lajcsi már ott guggolt Naci-Hamm mellett. Óvatosan átfordította az oldalán fekvő állatot, és ekkor előtűnt egy sötétbarna folt a fehér szőrön, a mellkas és a nyak közötti részen.
-  Szívlövés - mondta Lajcsi komoran, és előhúzta zsebéből  békanyúzó  bicskáját, majd  fölállt.  - Vigyük ki az erdő szélére, ahol világosabb van.
Laci segített vinni a tetemet. Az erdő szélén kiterítették. Lajcsi belevágott a sebbe, ügyesen szétfeszítette, és egy perc sem telt belé, már fölkiáltott:
-  Légpuska! - És bicskája hegyével kiemelt a sebből egy alvadt vértől rozsdabarna kis ólomkúpot.
A megdöbbent csendbe ekkor bántó élességgel harsány hahota hasított bele. Mindnyájan a hang irányába néztek. Az erdő szélén vezető gyalogúton Környei és Ajtay közeledett.
Környei váltig azt hajtogatta: nem érdekli már az ügy, de Ajtay nem hagyta békén, vele kellett tartania. Az újságíró mindenáron nyomozni akart „a harányi divattervezőnő galerije" ügyében. Nagy riportot szimatolt. Környei különösképpen nem volt hajlandó a rendőrhöz fordulni, ezért Ajtay végül azt találta ki, hogy interjú ürügyén keressék föl a divattervező lányt, és próbálják szólásra, helyesebben: elszólásra bírni. Nyakába akasztotta fényképezőgépét, mert nagy hatást remélt attól, hogy kilátásba helyezi Mazsinak: rajzaival együtt arcképe is megjelenik az Asszonyok Újságjában.
Környei most fanyar mosollyal üdvözölte a fiatalokat az erdő szélén:
-  Ti engem jól faképnél hagytatok a minap. - Aztán méltóságteljesen bemutatkozott a tanárnak, s elégedetten vette tudomásul, hogy az névről ismerte őt.
Ajtay már ott kuporgott Lajcsi és a kutya mellett. Mini sírástól piros szemmel tájékoztatta őt, hogy holtan találták tegnap eltűnt kedvencét. Légpuskával lelőtték.
-  Az a német fiú nemcsak énekesmadarainkat pusztítja - mondta ádáz gyűlölettel Botola.
-  Nem hiszem - rázta fejét az újságíró. - Az a fiú szenvedélyes  vadász,  s  mint ilyen imádja a kutyákat. Vadász nem öl meg kutyát.
Környei a tanártól kapott gyors tájékoztatás alapján kijelentette:
-  Szerény nézetem szerint a kutyát az ölte meg, aki elrabolta Herberttől a puskát. - Nem vette észre, milyen kínos és zavart csönd támadt. Bukor elfordult. - Mi a véleményed, Pongrác?
-  Kombinálni kell  - mondta az újságíró.  -  Mikor történhetett az eset?
-  A   kutya egy barátnőmmel sétált az erdőben   tegnap délelőtt. Meglátott egy nyulat, üldözni kezdte.
-  Akkor talán az erdész lőtte le mint kóbor orvvadász ebet - találgatta Környei.
-  Erdész, légpuskával? - kérdezte gúnyosan Ajtay.
-  Akkor a német fiú a nyulat akarta eltalálni, de véletlenül a kutyába lőtt - közölte véleményét Józsi.
Ajtay fejét rázta.
-  Nonszensz. Herbert jó vadász. És nem lő nyúlra tilalmi időben.
-  Csak cinkére - dohogott engesztelhetetlenül Józsi.
Mini a kutya mellett térdelt, és mélyen lehajolt Naci-Hamm feje fölé, hogy titkolja könnyeit. Most fölkiáltott:
-  Lajcsi! Ide nézz!
A kutya szájából csatakos sárga kis semmiség állt ki. A boncnok óvatosan felhúzta a kutya ínyét. A sárga valami nedves fonál volt, amely a hegyes szemfog mögül csavarodott elő. Széthúzták Naci-Hamm kissé nyitott száját, és ekkor a kutya nyelve alól előtűnt egy tépett vászondarabka. Lajcsi kése hegyével ki akarta onnan piszkálni, de az újságíró lefogta kezét.
-  Ne mozdítsd! Ez bűnjel!
Izgalmas csönd volt néhány pillanatig, aztán Mini a sírástól fátyolozott hangon így szólt:
-  Kék és sárga vászon. Megesküdnék, hogy Harangos Jani tigrises nadrágjából való.
-  Zsani a gyilkos! - kiáltott fel Varga Béla.
-  Ilyet  nem  lehet felelőtlenül állítani  -  figyelmeztette a tanár. - Láthattátok, milyen könnyű alaptalan vádat emelni.
Ajtay azt javasolta, üljenek le, sorra mindenki adja elő észrevételeit, gyanúját és véleményét. Izgalmas „krimi"-játék következett, amelynek eredményét végül az újságíró így foglalta össze:
-  Harangos tehát Naci-Hamm és a puska eltűnésének idejében nem volt a szérűn,   hanem   állítólag apjával teherautózott. De hátha útközben kiszállt valahol? Alibije tehát nem  biztos. Tudjuk továbbá, hogy a kutya rögtön a nadrágjába kapott annak, aki durva volt hozzá. Ez is valami. A kék-sárga vászondarab döntő bizonyíték, ha megtaláljuk, hogy a kutya honnan harapta ki. Mely esetben föltehető, hogy a kutya megtámadta azt, akinél a puska volt, s az önvédelemből lelőtte a támadó állatot. Lindit vagy Herbertet biztosan nem támadta meg a kutya, tehát egy gyanúsított van: Harangos Zsani.
-   Gyerünk Zsanihoz! - állt föl Béla. - Én laposra verem, amíg be nem vallja.
-  Nem  helyeslem  a nyomozásnak ezt a  formáját  - szólt az újságíró. - És ha ajtóstul rohanunk a házba, akkor a fiú esetleg eldugja a bűnjelet.
-  Mindig a tigrisnadrágban jár - közölte Béla. - Talán abban is alszik.
-  De ha a széle rongyos lett?
-  Annál büszkébben hordja! - legyintett Bukor Laci. - És különben sem sejtheti, hogy az elszakadt nadrág lesz az árulója!
A nyomozás „fordulata" óta Bukor Laci sokkal közelebb került a társasághoz.
Tanácskozás után úgy döntöttek, hogy a három felnőtt megkeresi és kihallgatja Harangos Janit. Összekötőnek velük megy Batári Mazsi, de tisztes távolban marad, nehogy az ő közelségéből gyanút fogjon Zsani. A többiek a kutya mellett maradnak, vigyáznak a bűnjelre, illetve Varga Béla idehívja Lindit. Vargával tartott Botola Józsi is, hogy a csúcsról folytassa útját a faluba, és a busz végállomásánál fogadja Jó professzort.

8.

Ajtay Pongrác elemében volt, egészen belehabarodott a nvomozás izgalmába. Amit a tanártól és a gyerekektől megtudott, abból nagy bizonyossággal most már arra következtetett, hogy nem Lindi, hanem Harangos Zsani akart bosszút állni Bukor Lacin a puska odacsempészésével. Így is remek riport! S mivel Környeivel szemben sokáig oly makacsul állította, hogy Mazsi a bűnös galerivezér, most erőnek erejével tisztázni akarta az alaptalanul megvádolt lányt. Az ő javaslata volt, hogy először Zsani alibijét ellenőrizzék, vagyis beszéljenek az apával.
Idősb Harangos épp háza előtt a teherautója motorjában kotorászott. Arra elmenőben - a taktikai megbeszélés szerint - Csikós tanár elnézést kért két társától, és megszólította Harangost:
-  Tud  arról,  Harangos  úr,  hogy  a  fia az  egyetlen diákom, aki kivonta magát a KISZ-klub építéséből?
-  Tudom, hogy ez nem áll - felelte az építőmester fölényesen, miközben fölegyenesedett a motorról, és kezét egy olajos rongyba dörzsölte. - Kivette a részét a munkából.
-  Hát ha munkának fogadjuk el, hogy magával együtt bement teherautón a telepre, és segített nézni a rakodást - jegyezte meg a tanár.
-  Miért ilyen rosszmájú, tanár úr? Zsani fiam nem is volt velem a veszprémi telepen.
-  Bocsánat, nekem a gyerekek azt mondták, hogy a téglát hozó teherautón érkezett a munka színhelyére.
-  Persze. De csak itt a faluban vettem föl a kocsira. Ajtay a háttérben diadalmas pillantást vetett Környeire.
-  Pontosan mikor? - firtatta Csikós.
-  Hm. Mielőtt megérkeztem a második szállítmánynyal. Reggel ugyanis elküldtem őt a Fényes-hegyre, hogy nézzen utána ott a rakodásnak. Ennyit csak megkívánhat egy apa a fiától?
-  Hogyne!   De   mennyire.   Akkor   hát   bocsánat   - mondta a tanár, és folytatta útját két társával.
-  Ez fontos volt - szögezte le Ajtay, miközben a Focitér felé tartottak.
Ott javában állt a játék. Messziről látták, hogy Zsani a sárga tigrises kék nadrágban csatárkodik.
Mazsi megint lemaradt, a három férfi odaállt a pálya szélére, csak úgy nézni a játékot. Egyik-másik futballista észrevette, hogy az osztályfőnök nézi őket a partvonalról, s megállt köszönni. Aztán újult erővel kezdett rohanni, hogy bemutassa, mit tud, de éppen akkor az ellenfél állt le köszönni... Szóval a játék elakadt.
Zsani szükségesnek vélte, hogy „hivatalosan" üdvözölje a látogatót. Lefújta a meccset, és odaügetett a pálya szélére.
-  Az én csapataim - közölte büszkén. - Én tartom nekik a technikai meg a taktikai iskolát.
-  Szép - bólintott a tanár.
-  Szép ez a nadrág is - mutatott a tigrisekre az újságíró. - Mit szólsz hozzá, Imre? - kacsintott az íróra. - Kék és sárga. És remek ötlet a tigris.
-  Meghiszem azt! - hízott Zsani a gyönyörűségtől.
-  Ki csinálta? Mert látom, háziipari munka - érdeklődött Környei.
-  Én vágtam ki a tigrist egy újságból, s a kivágott képet négyszer ráfektettem a vászonra, úgy vágtam ki. Nővérem varrta fel.
-  Kár, hogy már rongyos - jegyezte meg mellékesen Ajtay.
-  Égy kutya belekapott.
-  Meg is harapott? - kérdezte látszólag ijedten Ajtay.
-  Azt nem! - felelte gőgösen Zsani. - Akkorát rúgtam bele, hogy hetet bukfencezett.
Az újságíró Környeire nézett.
-  Te, Imre, ugye, láttunk az erdei úton egy döglött kutyát? - A fiúhoz fordult. - Csak nem a te rúgásodtól pusztult el? Nem akarnád megnézni? Nincs messze ide.
Zsani a homlokát ráncolta. Gyanús lett neki a két idegen.
-  Minek! - rángatta vállát. - És nem hagyhatom itt a csapatomat.
-  Kár. Pedig szeretném megmutatni neked  a kutya oldalában levő lőtt sebet is.
Zsani nem bírta palástolni meghökkenését.
-  Nekem nincs puskám - felelte nagyon sebesen. - Talán a német fiú lőtte le. Az vadászik az erdőben.
-  Hogyan tehette volna, amikor te elvetted a puskáját - mondta élesen, keményen Ajtay. - És bedobtad Bukor Laci ablakán.
-  Én? - játszotta a csodálkozót Zsani. Aztán fölháborodottan kitört: - Hazugság! Mit izélnek maguk énvelem?!
-  Miféle hang ez, Harangos! - avatkozott bele igen szigorúan  Csikós  tanár.  - A kutya hulláján  rúgásnak nincs  nyoma.  Egy légpuska golyója ölte meg.  Lehet, hogy önvédelemből lőtték le. Lehet, hogy ez egy másik kutya. Te bizonyára ártatlan vagy benne, ezért tehát gyere velünk, és segíts megkeresni a tettest. Mert van itt egy nagy rejtély. Ha a német fiú, az a bizonyos Herbert lőtte le a kutyát, miért dobta be utána a puskát Bukor Laci ablakán?
-  Nem dobta be. Bukor elvette tőle a puskát - jelentette ki Zsani.
-  Láttad? - csapott le az új kérdéssel a tanár. Harangos Zsani a földet nézte. Nagy sokára felelt:
-  Ne tessék velem így izélni, tanár úr, kérem.
-  Nézd, Harangos - szólt Csikós szelíden, de határozottan -, neked is meg a csapatodnak is jobb lenne, ha tisztáznád magad ebben  az ügyben.
A két futballcsapat tagjai teljes körben vették körül őket. A vezér segítésére most előlépett Labdafej:
-  Tanár úr, kérem, Zsani most nem mehet el innen, mert az ellenséget kell várnunk. Ugyanis hadüzenetet kaptunk.
-  Miféle hadüzenetet?
Lahota Gyuri szótlanul odanyújtotta a sárban megtaposott levelet. A tanár félhangon olvasta. „A Focizó Közösség kizárta tagjai közül Varga Bélát... Harangos János titokká nyilvánította... Terjeszti a büntetésről szóló hírt... Hatóságok előtt hamis vádat emelt..."
-  No,  ez  elég  zavaros  írásmű   -   mondta  a  végén. - Meg tudod magyarázni, Himelka?
-  Igenis, tanár úr - jeleskedett Labdafej.  -  Varga zsákmányolt egy kutyát, de nem adta le a csapatnak, törvényellenesen. Ezért Zsani vezéri hatalmával elítélte Bélát,  és  kizárta  a galeriből Homok Lajcsival  együtt, aki mellé állt...
-  A kutya  miatt?
-  Mert Béla odaadta Mininek.
-   És  mégis   ők  üzentek  hadat?  Miért?
-   Bosszúból.
-   Hm. És mi az a  hatósági följelentés? Miféle hírt terjesztenek?
-   Varga ugyanis pipa - folytatta Himelka   egyre zavarosabban -, mert kitudódott, hogy Fred őt... izé... legyőzte, s ezért őt gyanúsítják, hogy Gamarik Fredet eltette láb alól. Varga nagyon dühös  Gamarikra.  Harangos akkor este meg akarta védeni Gamarikot, hogy ne menjen vissza egyedül a szőlőbe, mert úgyis...  izé... rosszul  érezte  magát,  és  próbálta  visszarántani,  de hiába!
-   Fogd  be a pofádat, te hülye - szólt rá mérgesen Zsani.
Labdafej csak erről vette észre, hogy alighanem olyasmiről beszél, amiről hallgatni kellene.
Ajtay hátratolta fején kék pöttyös, szürke vászonkalapját:
-  Balambér legyen a nevem, ha értek valamit.
-  Ez hülye! - intett Zsani Himelka felé. - A tábortűz estéjén részeg volt, és most összevissza beszél.
Felháborodott morgás jelezte, hogy a csapat tagjai helytelenítik Zsani mellébeszélését, amellyel Himelkát hozza bajba, igaztalanul.
-  Viselkedj tisztességesen! - kiáltott rá a tanár Zsanira.  - Himelka, azt mondd meg nekem, miért haragudott  Harangos  Bukorra?
-  Mert   Bukor    folyton   előkelősködik,    és    amikor Zsani kihívta bokszmeccsre, szabálytalanul ütött. Meg persze könnyű neki, hiszen Kajditól tanult. Nem volt egyenlő mérkőzés.
-  Ugyanis Bukor kiütötte Zsanit - szólt közbe Kárász.
Zsani dühösen odanézett.
-  Aha! - kiáltott fel Ajtay. - Bukor kiütötte Harangost!
-  Kezd a kép kialakulni - bólintott a tanár. - Fiúk, én nem szeretném, ha itt akármiféle háború ürügye alatt tömegverekedés  lenne.  Fogadjatok  el  engem  bírónak. Véletlenül tudom, merre tanyázik Varga serege. Gyertek mind oda velem, és folytassuk ott a beszélgetést. Barátságosan,  hirigelés   nélkül.
-  Erről nem lehet szó - jelentette ki Zsani. - Énnekem visszavágó jár, de én nem állok ki Bukor ellen, mert ő közönséges rabló.
-  Már kiderült, hogy nem ő a tettes - mondta erős nyomatékkal a tanár. - És én azt mondom neked, Harangos, most már neked kell tisztáznod magadat, hogy nem voltál a rabló, nem te dobtad be a puskát Laci ablakán. Gyerünk! - Kezével intett a Fényes-hegy felé. S nyomban meg is indult.
-  Menjünk, Zsani? - kérdezte Labdafej.
-  Nem megyünk, te sz . . . házi! - ordított Zsani. - Mit köpködöl itt ellenem?! Miközben aljasul úgy teszel, mintha engem védenél. Majd számolunk még! Egyelőre nesze előlegül! - Ököllel állon vágta Himelkát, hogy az eldőlt volna, ha Környei el nem kapja.
-  Ez már sok! - kiáltotta Galota Misi. - Minek nézel te minket?! Se visszavágó, se tisztázás? Nem vagy te főnöknek való. - Megmarkolta Zsani nadrágján a szíjat, és nagyot rántott rajta.
Zsani ki akarta tépni magát a lázadó balszélső markából, de mivel az keményen fogta a szíjat, fölemelte lábát, hogy hasba rúgja. Misi másodszor is tanújelét adta szélsőhöz illő gyorsaságának. Eleresztette a szíjat, félfordulattal kitért Zsani talpa elől, s közben elkapta a levegőben Zsani jobb nadrágszárának végét. A főnök hanyatt vágódott, közben még egyet rúgott az ellenfél irányába. Misi ellenrántása térdtől leválasztotta az egyik nadrágszárt a főnökről. Misi ott állt, kezében a gyűrött, kék nadrágcsővel, rajta a megtépett két sárga tigrissel.
Hahotázott az egész társaság.
Zsani fölpattant, a másodperc töredékéig fenyegetően állott, mintha egyetlen ökölcsapással össze akarná zúzni Misit, a tanárt, két kísérőjét, az egész világot - aztán észrevette, hogy tépett nadrágjában, melyből kilóg piszkos alsója, nem lehet éppen félelmet gerjesztő látvány. Megfordult és elrohant. Harsogó kacaj kísérte.
Ajtay kivette a nadrágot Galota Misi kezéből.
-  Itt a harapás  nyoma  -  mutatta.  -  Most  nézzük meg, hogy a kutya szájában maradt foszlány ideillik-e? Vagy talán még fontosabb lenne, amire eddig nem gondoltunk,  megkeresni  az erdőben a kendőt, amellyel a rabló  bekötötte  Herbert  szemét.
-  Már nem fontos - mondta lehangoltan Csikós tanár. - Harangos egész magatartása beismerés volt. És előttem   már  minden  világos.   Az  idősb  Harangos   elküldte fiát a Fényes-hegyre, ellenőrizni a munkát. Útközben ő meglátta a gyanútlan német fiút, és  megkívánta   a   puskáját.   Hátulról   megtámadta,   megkötözte, elvette fegyverét. A dulakodás végére ért oda a nyulat üldöző kutya, valami miatt nekirohant a fiúnak. Zsani talán menekülni akart, de a kutya nem eresztette el a nadrágját. Erre Zsani lelőtte. Aztán eszébe jutott, hogy a megölt kutya gyanússá teheti őt. Meg az is, hogy nincs engedélye a fegyverhez. Kitalálta: itt az alkalom, hogy bosszút álljon legyőzőjén, Bukor Lacin, és bedobta az ablakon a puskát.
-  Vagy csak egyszerűen meg akart szabadulni a bűnjeltől - szólt közbe Ajtay.
-  Lehet - bólintott Csikós. - De ez már nem is érdekes. A fő az, hogy Lindi csapata és Laci kibékülésének immár nincs akadálya.
-  Még egyet - vette vissza a szót Ajtay. - Mondd, Himelka,  Zsani lökte le  a  szakadékba  Gamarikot?
-  Nem lökte le, igazán mondom - felelte Himelka-Labdafej. - Baleset volt. Mentünk hárman az országúton, Zsani tréfából elgáncsolta Fredet, és az a tróger átbukfencezett a korláton.
-  És miért hagytátok ott? - kérdezte fölháborodottan az író.
-  Zsani parancsolta - mentegetőzött Labdafej.
-  Ezt is  a megvadult motorosoktól tanulták - sóhajtott a tanár. - Erről majd beszélünk egyszer, jövőre.
-  Tanár úr, kérem - szólt Galota -, ha nem tetszik ellenezni, én megszervezném, hogy ezen a nyáron senki se álljon le játszani olyanokkal, akik cserbenhagyják az országúton  bajba jutott pajtásukat.
-  Ez a legkevesebb - helyeselt Csikós.

9.

Hárman maradtak a kutya körül. Mini leült a fűbe, felhúzott térdére támasztotta könyökét, és tenyerébe hajtott fejjel mereven bámulta a meggyilkolt Naci-Hamm tetemét. Lajcsi szétterpesztett lábbal megállt a kissé oldalt üldögélő Bukor Laci előtt.
-  Megmondom  neked  őszintén  -  kezdte  -,  én  ellene voltam annak, hogy téged magunk közé hívjunk.
Laci vállat vont.
-  Hogy  én   is   őszinte  legyek,   nagyon  komolytalan dolognak tartom a ti indiánosdi játékotokat.
-  Komolytalan?! - kiáltott fel Jancsi. - Neked komolytalan dolog például az, hogy saját erőnkből lelepleztük Harangost. És ezzel téged is kihúztunk a pácból. Pedig nem is tartozol közénk.
-  Köszi szépen - hajtotta meg kissé gunyorosan fejet Laci.
-  Nem azért mondtam, hogy megköszönd.
-  Ne  haragudjatok  rám  -  mondta  Laci  valamivel barátságosabb  hangon  -,  de talán  az a  baj,  hogy  én már nem tudok játszani, mert nehéz az életem, és már nem tudok gyerek lenni.
Mini, aki közben fölkelt helyéről,  és  odaállt Lajcsi mögé, szenvedélyesen kitört:
-  Ne nagyképűsködjél, Bukor. Kinőttél a játékból? Ó, te szerencsétlen. A játékból sose nő ki az ember. Hát a felnőttek nem játszanak örökké? Kártya,  sakk, futball,  kugli,  totó,  tévé...  soroljam  tovább?  Persze, nem azért játszunk, hogy utánozzuk a felnőtteket. Éppen  hogy  meg  akarjuk  mutatni  a  felnőtteknek,  hogy mi   másképpen  tudjuk  eltölteni  szabad  időnket,   nem úgy, mint ők!
- Könnyű neked.
-  Könnyű? Nekem? Hát ide hallgass. Én úgynevezett jó gyerek vagyok, és jól kijövök a szüleimmel. Ami manapság ritka eset.  A  szüleim  igen  jók  hozzám,  de csak   a   maguk  öreges   módján.   Én   a  nyolcadik   után egészségügyi  technikumba  szeretnék  menni,  a  kórházi munkát  érzem  hivatásomnak,  amióta  Csikós  tanár  úr beszélt nekünk a hivatásról. De szüleim nem engednek. Ők  azt mondják,  válasszak  olyan  foglalkozást,  amely lehetővé   teszi,   hogy  egész  életemre  itt  maradjak  velük, Harányban. Mert az úgy szép, ha a család mindig együtt marad. Elvégre azért van családi házunk, közös fészkünk,  satöbbi, satöbbi, hogy életünk végéig abban lakjunk.  Ez mind igaz volt akkor, amikor a szüleink még gyerekek voltak, Veszprém   még   egynapi   távolságra volt Haránytól. De most egyórányira sincs,  ők kevesebbet tanultak, mint mi, ők nem lehettek mások, csak  földművelők  Harányban.  De  előttünk  nyitva  áll a  világ,  mindenféle  pálya  és  lehetőség.  Én  szeretnék sokat látni,  sokat tanulni, és aztán  lehet, hogy a sok tapasztalatommal majd visszajövök, mert akkorára már Haránynak is lesz kórháza, és én leszek itt a főápolónő.
De addig mindig harcolni fogok, hogy hivatásom legyen, és ne csak foglalkozásom. És most elértünk valamit. A szabadságunk első hetét arra használtuk fel, hogy lelepleztük a harányi galerit. Ebből megértheti az egész község, és még a szüleim is, hogy elég érettek vagyunk, ránk bízhatják, hogy mit akarunk csinálni.
-  Hallod Minit?! - kiáltotta büszkén Lajcsi. - Ne hidd, hogy csak neked göröngyös az utad. Nem kell fölvágni!  Hát azt tudod-e, hogy szegény Lindinek el kellett bujdosnia hazulról?
-  Kellett?
-  Igenis kellett! - vette vissza a szót Mini. - Te azt hiszed, hogy hős vagy, amiért csak kelletlenül élvezed a  szüleid  gazdagságát  és  bőkezűségét.  De  próbálnád meg azt, amit Lindi áll ki. A mostohája ügyesen elhíreszteli magáról, hogy ő olyan, mint egy angyal, közben ügyesen összeveszíti az apukájával, és aztán az emberek kinevetik   Lindit,   ha  jogos   panaszra  nyitja  a  száját. Mert persze mindig a felnőttnek van igaza! A gyerek csak tűrjön. - Mini csípőre tette kezét. - Lindinek több oka volna a sértődésre, mint neked. De mivel ő nemes jellem, nem húzódik félre, nem érezteti mással a baját. És játszani is tud. Éppen a játékban bizonyítja be, hogy mennyivel különb ember a mostohájánál. Lindi vigasztálast talál a közösségben, a közös munkában... Ez a mi  úgynevezett  komolytalan   indiánosdink!   Nos,  mit szólsz hozzá? - Harciasan várta a választ.
Laci zavarban volt. Jó beszélőkéje van ennek a lánynak - gondolta fölényesen a kioktatás kezdetén, de később bizonytalan érzése támadt. Jobb lett volna, ha annak idején elfogadja az „indiánok" meghívását? Megtalálta volna helyét a csapatukban? A maga elgondolása szerint átalakította, megkomolyította volna a közösséget!
A hegy felől nagy recsegés-ropogás közt Lindi érkezett meg futva, Béla kíséretében. Mini elébük szaladt. A két lány átölelte egymást, gyászoló szavakat gügyögtek az elpusztított kedves jószág fölött. Béla odalépett, átfogta Mini vállát, és elhúzta a kutya mellől.
-  Minikém, szedd össze magad - mondta vigasztalóan.  - Ma még nagy feladatok várnak ránk. Ide figyelj!  -  Mesélni kezdte, hogy mit tudott meg Linditől az erdőben nagy erővel folyó építkezésről.
Bukor Laci erőt gyűjtött még egy ellentámadásra.
-  Ide figyelj, Lindi - fordult a főnökhöz. - Lehet, hogy tévedtem, és neked komoly szándékaid vannak ezzel az indián játékkal. Lehet, hogy a játékból komoly ügy lesz. De én az ellenkezőtől tartok. Nézz csak oda, mivé   fajul   az   ilyen   úgynevezett  közösség.   -   Fejével arrafelé bökött,  ahol Mini és  Béla állt,  egymás  kezét fogva.  -  Érzelgősség.  Holdvilágnézés.  Ósdi dolgok.
Lindi élesen válaszolt:
-  Holdvilágnézés?   De   nagyképű   vagy!   Ósdi   dolgok? Ez a Mini olyan okos, mint egy nagy színésznő. Szépen   megnevelte   magának   Bélust,   aki   érzelgősen közeledett hozzá, mint már ez a fiúk szokása, de Mini győzött. Szebb és tisztább barátságot, érted: barátságot, mint az övék, el sem lehet képzelni. Talán inkább a te fantáziád  érzelgős.   Ha  ugyan  nem  piszkos.   Neked   is nagy szükséged  lenne már egy okos  lányra,  aki megnevelne!
„Olyan okosra, mint te! Majd éppen tőled tanulok én!" - gondolta Laci magában, égő arccal. Egyelőre nem szólt, csak nézte a lányt. Tetszett neki tulajdonképpen már akkor is, azon a füredi kiránduláson, de most még sokkal - hogy is mondja? - érdekesebbnek találta.
-  Kérlek, ne ragadtasd magad túlzásokra - mondta végül,   mert  valamit   mégis   kellett  mondani,   hogy   ne bízza el magát ez a lány. - Egyébként láthatod,, bennem megvan a képesség arra, hogy módosítsam nézeteimet. Ha érdemes. Ha ti olyan nemes jellemű egyéniségek vagytok, akkor ti is több belátással lehetnétek mások bajai iránt, főleg több türelemmel. És nem neveznétek az embert,   teljesen   alaptalanul,   piszkos   fantáziájúnak.
-  Bocsáss meg érte - nyújtotta kezét Lindi.
-  Jönnek Marci bácsiék! - rikkantotta ebben a pillanatban Lajcsi.
A rét felől sietve közeledett a tanár hatalmas létszámú csapata. Odaérkezve Csikós átengedte Ajtay Pongrácnak, hogy nagy diadalmasan ő számoljon be a nyomozás nagyszerű eredményéről, Zsani teljes lebukásáról.

10.

-  Egy nagy fekete autó! - jelentette később izgatottan Lajcsi. Elsőnek ő vette észre, hogy a keskeny erdei fuvarosúton billegve közeledik egy kocsi. Nem messze tőlük megállt.  Öten szálltak ki belőle.
Menyhárt Lajos megyei tanácselnök kocsija volt. Jó Lajos ugyanis Veszprémben felkereste őt, és közölte vele, hogy a Fényes-hegyen állítólag engedély nélküli építés folyik.
-  Állítólag? Hol? Biztosat nem lehet tudni? És mit mond a községi tanács? - kérdezte Főpici.
-  Délutánra  mindent kiderítek  a helyszínen  -  közölte a professzor. S elmesélte, mit beszélt a minap általában az építésről S. Marékkal, milyen üzenetet kapott ezzel szemben Tollas Kontytól, a harányi indiánok lányfőnökétől, aki érzése szerint nem más, mint S. Marék hazulról elszökött lánya.
A megyei tanácselnök növekvő érdeklődéssel hallgatta Jó tanárt, és ezen a ponton felkiáltott:
-  Maréktól megszökött a lánya? És apja ellen erdei csapatot szervezett? No, ezt én is megnézem!
Most már Jó Sándor kezdett csodálkozni. Útközben, az autóban aztán részletesen kicserélték egymással mindazt, amit a harányi eset körül tudtak vagy sejtettek.
Fél tizenkettő előtt pár perccel érkezett a fekete autó a harányi buszállomáshoz. A sofőr Jó irányítása szerint megállt az ott várakozó Botola Józsi mellett, aki ugyancsak meglepődött, amikor a rangos járműből egy suttogó hang szólt ki hozzá:
-  Pszt. Labdafogó Mancs. Gyere ide.
A fiú odasietett, és tisztelettel nézett az autóba.
-  Mi újság a Fényes-hegyen? - érdeklődött a professzor.
-  Jelentem,  már  ásnak.  Teljes  gőz.
-  Tollas  Konty?
- A főnök a helyszínen vigyáz.
A megyei tanácselnök javasolta, hogy a községi tanácselnököt és a körzeti rendőrmegbízottat mindjárt vigyék magukkal.
Marék, amikor rátörtek a hírrel, nagyot csapott a levegőbe.
-  A  szentségét!  Ki  merészel oda  építeni?!  S  hogy derült ki?
Főpici a professzorra kacsintott.
-  Nagyköves Főtudósnak van egy kicsi indián barátnője, bizonyos Tollas Konty, az őrzi a Fényes-hegyet.
-  Tollas  Konty  harányi   rézbőrű   csapatának   nem hallotta még a hírét, Marék úr? - kérdezte gyanús jókedvvel a tudós.
-  Nem.  Indiánok Harányban? - hüledezett Marék.
-  A Lindi-csúcson van a tanyájuk - közölte Jó, és szeme sarkából figyelte a hatást.
S. Marék zavartan pislogott.
-  Lindi-csúcs? Hát az hol van?
-  Azt hallom  - folytatta a játékot Főpici  -, hogy illetékes tényezők helyett a községből elszökött gyerekek őrzik a harányi erdőt a turisták és az építők kártevései  ellen. Jó  professzor szolgálatába fogadta őket. És - hatásos szünetet tartott - állítólag a maga lánya a vezetőjük.
-  Haszontalan kölyke!    -   morgott Marék,  s  nem tudta, hogyan viselkedjék.
-  Haszontalan?  -  húzta  fel  bozontos  szemöldökét Jó. - Hiszen maga helyett vigyáz! - Hacsak...
-  Hacsak? - kapaszkodott a szóba Marék.
-  Hacsak nem azért találta ki az egész építési rémhírt, hogy odacsalja apját és... - Jó kacsintással fejezte be.
S. Marék már reszketett az idegességtől.
-  Honnan veszi ezt?
Jó Lajos megmutatta, felolvasta S. Maréknak az indián levél záradékát: „Tessék értesíteni S. Marék tanácselnököt."
-  Jaj neki, ha beugratta a megyei tanácselnök elvtársat! - dörmögte S. Marék   fejét csóválva. Csak a látogatók tiszteletére fékezte még indulatát. - Nem, nem, az én lányom ilyet nem csinál.
-  Nem ismeri maga a nőket, Marék elvtárs - folytatta az ugratást Főpici.
S. Marék nem bírta tovább.
-  Akkor hát gyerünk - robbant ki nagy dérrel-dúrral. Föltépte az ajtót vendégei előtt, s a kilinccsel együtt berántotta a szobába feleségét, aki egy aktacsomót hozott. - Most nem írok alá, szemlére megyünk - harsogta   széles karmozdulattal.
Odakinn a fekete kocsi mellett várakozott már Kálomista, akiért Botola Józsit szalasztották el. Egy perc alatt az erdőhöz értek.
-  Hű, mennyi indián! - kiáltott fel derűsen a professzor, amikor a hátsó ülésről meglátta az erdő szélén nyüzsgő sereget. - És három sápadtarcú is!
Egy kátyú előtt a sofőr óvatosan megállította a kocsit. Elsőnek S. Marék ugrott ki a vezető mellől. Lindi halkan felsikoltott.
-  Mi lesz most? - nevetett rá Csikós tanár.
-  Marci bácsi, hadd maradjak a háttérben - rimánkodott a lány.
-  De ügyes légy!  - A tanár az íróval és az újságíróval indult az érkezettek üdvözlésére. - Megvan a tettes ! Bukor ártatlan! - kiáltotta oda már messziről Kálomista Zsigmondnak.
-  És  mi  legyen  Harangos  Zsanival?  -  kérdezte  a rendőr a beszámoló végén.
-  Döntsön Dumba igazgató.
Lindi közben elrejtőzött egy bokor mögé, s Lajcsi útján üzente Botolának, hogy ő vezesse a társaságot az építkezés színhelyére. A kis hatodikos büszkén állt a nagy csapat élére, amelyben, a megyei tanácselnököt és más tekintélyeket nem is említve, csupa nyolcadikos menetelt.

11.

A tisztáson elszomorító látvány tárult eléjük. Legázolt gyep, négy kidöntött fa, csákánnyal szétvert sziklák, vörhenyes, kifordult gödrök, mint piszkos sebek a súlyosan bántalmazott szűz természeten. A négy munkás egy csomóban ült, és papírból falatozott. Mellettük és körülöttük teli és üres sörösüvegek tucatja.
-  Maguk  mit csinálnak itt?  - lépett oda hozzájuk Marék.
A munkásokat nem zavarta a nagy létszámú nézőközönség. Egyikük - talán a munkavezető? - tele szájjal felelt:
-  Házat. Láthatja.
-  Ki engedte meg?
-  Nem az én dolgom.
-  Kitől  kapott  utasítást?
-  Harangos elvtárstól.
-  No, megint Harangos - dörmögte Kálomista.
-  De nincs engedélye! - kiáltott S. Marék.
A munkavezető megvonta vállát, és nagyot harapott, előbb a sertéskarajból, aztán a másik kezében fogott uborkából.
-  Mióta dolgoznak itt?
-  Harmadik napja.
-  A szentségit! - dühöngött Marék.
-  Még   szerencse,   hogy  Tollas   Konty  észrevette  - mondta sunyi mosollyal Jó  professzor.
Maréknak megint eszébe jutott, hogy milyen fölényesen mondta ő tegnap ennek a Jó Sándornak, hogy Harányban nem lehet csak úgy összevissza építeni!
-  És hol van az a híres Tollas Konty? - kérdezte nagyot kiáltva.
Egy pillanatig ijedt csönd volt az erdőben, csak az építésvezető csámcsogását lehetett hallani, majd végre egy vastag tölgyfa mögül elősompolygott Lindi.
-  Itt vagyok, édesapum. - Az utolsó szót már sírva mondta.
A nagy darab ember megtántorodott, aztán ugrott egyet, fölkapta, magához szorította megkerült gyermekét.
-  Hát te őrződ ezt a hegyet, Lindikém? Jól csináltad! - Letette a lányt, kézen fogva odavitte a professzor elé. - Látja, Jó elvtárs, ha én egy pillanatig nem is voltam elég éber, de addig vigyázott az én kislányom.
-  Nekem mondja?! - hűtötte le Marék büszkeségét a    professzor. - Találkoztunk mi már Tollas Konttyal - nyújtotta kezét a lánynak. - Köszönöm az értesítést. - Megint az apához fordult. - És Csikós tanár úrtól éppen  az  előbb  azt  is  megtudtuk,  minek  köszönhetjük, hogy a lány itt volt és vigyázott.
Marék zavartan  krákogott.
-  De hol a toll és a konty? - lépett közelebb a megyei  tanácselnök.
-  A vigvamban - felelt ijedten Lindi.
-  És hol van az a vigvam? Maga már járt ott, Marék elvtárs?
-  Nem, még nem  -  motyogta a kérdezett.  - Még előttem is titok.
Gyorsan odament a munkásokhoz.
-   Szedjék  össze a  szerszámokat,  és  tűnjenek el  innen. Itt nem lesz építés - mordult rájuk.
-  Nem maga parancsol nekünk - hangzott a válasz. - És mit gondol, csak úgy jókedvünkből fuvaroztuk fel ide ezt a rengeteg téglát?
Mazsi, aki ott fickándozott a közelben, beleszólt:
-   Ha  nem  viszik  el,  hanem  itt  hagyják  az  építési anyagot, mi majd eltüntetjük. Úgyis elhatároztuk, hogy ha másképpen nem megy, éjjel titokban elhordjuk innen azt, amit nappal felcipelnek.
-  Pompás ötlet - nevetett Jó. - Rajta!
A lindiánoknak nem kellett kétszer mondani, rögtön munkához láttak. Mindenekelőtt a rendetlenül szétdobált téglákat hordták össze, s rakták szép, rendezett oszlopokba.
Egyszerre csak nagy pöfögéssel egy elaggott, köszvényes vontató döcögött elő a keskeny csapáson. Ádáz petróleumbűzt eregetve eldülöngött a téglarakások széléig, ott megállt. Harangos építőmester leugrott a nyeregből, aztán lesegítette a pótülésről Bukor Marcellt, akinek első dolga az volt, hogy a sárga kordbársony nadrágján éktelenkedő friss olajfoltot tanulmányozza bosszús arccal.
Laci  odasietett  atyja  üdvözlésére.
-  Micsoda parádés  fogadtatás  - mutatott körül  az idősebb Bukor a tisztáson.
-  Zűr van, papa - mondta Laci, és halkan magyarázni kezdte a bonyolult helyzetet.
Harangos ezalatt jobbra-balra köszöngetve odasétált S. Marékhoz, s meghallgatta, hogy az hevesen gesztikulálva miről vitázik a munkásokkal. Végül fölényes nyugalommal megszólalt:
-  Nem, elnök elvtárs, ne kívánja, hogy levonuljunk. Engedélyünk van az építésre.
-  Védett területen? - fortyant fel Marék.
-  Még nem az, kedves elvtársam, másképpen a járási tanács nem adott volna engedélyt.
-  A járási tanács? No, szeretném én azt látni!
-  Tessék parancsolni. - Harangos kanyarító mozdulattal  belső  zsebébe  nyúlt,  elővett  levéltárcájából  egy sokrét összehajtogatott  iratot,  és  átadta.
Marék fuldokolni kezdett,  miközben  elolvasta.
-  Példátlan! Példátlan! - hörögte. Kigombolta nyakán a gallért.
Főpici és udvara közben odasétált, és élénken figyelt. Egyszerre csak Marék felüvöltött:
-  Hamisítás! Közönséges hamisítás! Most látom, az engedélykérelmet Harányban iktatták, márpedig az én tudtom nélkül innen építési engedély nem mehetett tovább.  - Diadalmasan  magasra  emelte  és  megrázta  a papírt.
Harangos közelebb lépett, finomkodóan megfogta az ágáló ember hadonászó karját, és lehúzta. Halkan beszélt, de úgy, hogy aki a közelben állt és fülelt, azért meghallhatta:
-  Kedves Marék elvtárs, sokkal okosabb lenne, ha nem csapna botrányt, és nem beszélne hamisításról. El kell árulnom  önnek,  a  harányi  iktatás  megtörtént,  és hozzá szabályszerűen. Megmondom azt is, hogy ki csinálta. - Még jobban lehalkította hangját. - S. Marék Sándorné  volt   szíves   soron   kívül   intézkedni,    az   ön távollétében.
S hogy kivágta a főadut, Harangos két lépést hátrált, és félig lehunyt szemhéja alól, hátravetett fejjel figyelte a hatást.
-  Mi van? Mi van? - lépett közelebb a megyei tanácselnök.
-  Kérem, szabályszerű építési engedélyünk van. Ügyfelem - mutatott Harangos a hátrább álló Bukor Marcellra - megvásárolta, kifizette a telket, az építőanyagot,   előleget   adott  a munkára;  nem fog lemondani arról, hogy megkapja az ellenértéket. - Odanyújtotta az okmányt Menyhárt tanácselnöknek. S miközben az fejét csóválva forgatta kezében  a papírokat.  Harangos újra meg újra elmondta: - Minden a legnagyobb és legszabályosabb rendben!
-   Csak egy nincs - szólalt meg egy vékony leányhang a téglarakások mellől. Mazsi volt. A felnőttek csoportjához közeledett. - Az nincs rendben, hogy ez itt lopott tégla.
-  Mit  beszélsz?   -   fordult  felháborodottan   a  lány felé Harangos. - Hogyan merészelsz ilyet állítani?
-  Igenis merészelem állítani, hogy ez a tégla tegnap még a községi  szérű  udvarán állt,  falba  rakva,  mint a   KISZ  építendő  klubhelyiségének  téglája.
-  Ugyan!   Csak   nem   akarod    azt    mondani,    hogy egyenként megismered a téglákat?!
-  Igenis mondom, de mennyire mondom - szólt Mazsi, és hangját megélesítette a művészi hév. - Én ugyanis tegnap ott az udvaron behordás után óasszír díszítményekkel  láttam  el  a téglákat, és művemet most itt fedezem föl, legnagyobb meglepetésemre.  - Odamutatott  egy téglát,  amelynek éloldalán  lila tintaceruzával húzott vonal ékeskedett.
-  Ejnye, kérem - mondta ingerült türelmetlenséggel Harangos, a megyei tanácselnök felé fordulva. - Akárhol,   akármikor   húzhatnak   összevissza  vonalakat   egy-egy téglára. És mit mond az ifjú hölgy? Ószeres művészet?  No hiszen,  szép művészet!
-  Csakhogy én, kérem - jeleskedett Mazsi -, ezekből az összevissza vonalakból pontosan összeállítom a jelenlevő Bukor László képmását, úgy, amint odalenn róla magáról felrajzoltam. És ha igen, akkor mi van? Gyerünk, srácok!
Mielőtt bárki egy szót szólhatott volna, Mazsi és segítői rávetették magukat a téglahalmokra, és rakosgatni kezdték a tintaceruzás téglákat. Kézre adták Mazsinak, ő meg művészi elmélyültséggel terítette ki a földön ,,ó-asszír modorban" alkotott falképét.
Izgalmas látvány volt ez a nagyméretű összerakó játék; álmélkodva né/ték a felnőttek, milyen gyorsan áll össze Mazsi ügyes keze munkájától a tréfás rajzolat. És amikor már a cilinder utolsó részlete is a helyére került, Mazsi odaállította a mozaik mellé Bukor Lacit, a modellt. A fiatalság viharos tapsban tört ki.
-  Kedves Harangos úr - mondta epésen S. Marék -, a   maga  bőkezűsége   igazán  nagyszabású.   Előbb  ajándékba adja a téglát a KISZ-nek, aztán ugyanazt eladja és elszállítja Bukor úrnak.
-  A saját téglámmal én diszponálok - hangoskodott Harangos.  - Átmenetileg felhoztam ide a szérűről, és ott majd holnap az újabb szállítmányból pótolom. Csak idő- és fuvarmegtakarításról van szó. Egy szegény maszeknak spórolnia kell mindennel. Ez mit sem változtat azon, hogy az engedély érvényes, szabályszerű, és nincs az a hatalom, amely az építést megállíthatja, megtilthatja!  Igaz, megyei  tanácselnök elvtárs?  - nézett Főpicire.
-  Várjon, kérem, egy pillanatig - intett méltóságteljesen   Menyhárt   tanácselnök.   Félrehívta   S.   Marékot, négyszemközt   kérdezte   meg:   -   Szóval   nem   hamis   a papír?
-  Sajnos, nem.
-  Szabálytalanul  iktatták, továbbították?
-  Sajnos, nem. A feleségem munkakörébe tartozott. - S. Marék arca vörösből lilára váltott át. - De hát ha valaki, akkor ő tudhatta, hogy a kérelmet vissza kellett volna tartani  addig,  amíg a védetté nyilvánítás  megtörténik. Megmondtam, minden ilyen beadványt föl kell terjeszteni a Haránytavi Intéző Bizottsághoz, ott évekig elfeküsznek az akták.  - Fejét vakarta.  - Miért tette velem ezt az én tulajdon feleségem? Miért? Miért? Az ész megáll!
A  megyei  tanácselnök   szigorú   tárgyilagossággal  így beszélt:
-  Hogy miért? Persze hogy nem maga ellen. De... a felesége rossz idegállapotban van, feltűnt nekem az előbb a Tanácsházán.  Ingerült idegességében és intézkedő buzgalmában bizonyára megfeledkezett a maga tilalmáról. Persze, ezért sem jó, ha a főnök egyúttal férj is. - Rövid hallgatás után folytatta: - Egyébként nem csodálom, ha a kedves felesége ideges a Lindi gyerek eltűnése miatt. Hallom, a közvélemény erősen elítéli a maga feleségének magatartását. Marék hörgő hangokat hallatott.
-  Indítsak fegyelmit?
A megyei tanácselnök megérintette Marék karját:
-  Legalább maga ne veszítse el a fejét, Marék elvtárs.  Ajánlok  én magának valamit.  A  fegyelmi ügyet otthon intézze el. Ami a hivatalt illeti, a sajkabányai kirendeltséghez  sürgősen  kérnek  egy  agilis,  gyakorlott közigazgatási   munkaerőt.   Ha   beleegyezik,   holnap   áthelyezzük oda a feleségét. Aztán... - kissé fölemelte, majd leejtette két karját.
-  Köszönöm - hajtotta meg fejét Marék. - Jó lesz. Higgye el, kérem, Menyhárt elvtárs, csak a buzgalom, a gyors intézés miatt történt a hiba.
-  Tudom, tudom,  semmi másért - bólintott Menyhárt.
S.  Marék megint kitört:
-  De  ez a ház itt!  A világ csúfjára!  Én  ezt  nem élem  túl.  Engem   tessék   máshová   helyeztetni,   elnök elvtárs.
-  Szó sem lehet róla - felelt Főpici   kedélyes szigorral.  -  Én visszaszerzem a házi békéjét,  maga csináljon rendet a községben és az erdőben. S ha nem tudja elintézni,  hogy  ezt  a  házat  mégse  építsék  föl,  akkor megérdemli,  hogy  élete   végéig   ez   az  óriási  bibircsók viruljon az orrán!
... Ajtay és Környei búcsúzóban Mazsit ünnepelték.
-  Ez a téglaelhordás, ez nagy ötlet! - mondta lelkesen az újságíró. - Ezt megírom, és fogadjunk, hogy a pesti diákok majd éjjel elhordják az építőanyagot a Margitszigetről,   ha   mindenki   ellenére   mégis   elkezdik ott a  felhőkarcoló  szálloda  építését.

TIZENKETTEDIK FEJEZET
BEFEJEZÉS

1.

Berregett a vekker. Lindi kiugrott az ágyból, köpenybe bújt, sietett a konyhába. Kezet mosott, aztán föltette a gázra a tejet. Egy pillanatig Mazsira gondolt, aki most átfordul a másik oldalára, mert egy művésznő - legalább vakációban - délig alszik. De nem irigyelte tőle a lustálkodását, őt a serénykedés tette boldoggá, hogy megint Apuja körül tüsténtkedhetik.
A megterített konyhaasztalra odakészítette a szalonnát és az újhagymát, egy pohárka szilvapálinkával, s mialatt a tej felforrt, beleütötte a sistergő zsírba a három tojást. A tarkóján érezte apja szemének melegítő mosolygását, miközben a piros paprikát szórta a szétterülő tojásokra. Egy nagy piros L betűt teremtett a sárgán-fehéren rezgő rántottán.
Apunak ízlett az étel. Uborkát kért hozzá. Közben kitett egy százast az asztalra.
- Hányan leszünk? Tizenegyen? Egy kiló pontyot, egy kiló csukát, egy kiló kecsegét vegyél. Amire én megérkezem, megtisztítjátok, s a fejét és a farkát hagymával kifőzitek. Bort isznak az indiánok? Nem? Csak... hogy is mondjátok... tüzes vizet? Azt sem? Majd én hozok valami italt Jó professzornak meg a ti tanárotoknak. Ügyes légy, Lindikém. Vagy kell is neked azt mondani? Te vagy a legügyesebb lány a Dunántúlon.

2.

Lindi Mini társaságában vásárolt be Nagy-Füreden, s mire jól megrakodottan fölértek a csúcsra, már ott volt Mazsi, Lajcsi és Józsi, s javában dolgoztak a barlang és környéke ünnepi dekorálásán. Kész volt a sárkány is. Mazsi most festette rá a harci színekkel kimázolt, vicsorító indián fejet.
Már pucolták a halat, amikor Varga Béla fölvetette az egyik új tagot, Galota Misit. A kitűnő testcselei miatt méltán tisztelt szélsőcsatár átnyújtotta a főnöknek ajándékát, amellyel a hagyományoknak megfelelően hozzájárult a barlang berendezéséhez. Az újságpapír lehántása után egy aranykeretes kép tűnt elő, és Lindi felsikoltott a gyönyörűségtől.
Hetekkel ezelőtt egyszer sort állt a hússzék előtt, s a háta mögött lábát váltogató Galota megkérte, engedné előre.
-  Milyen  jogon?  -  kérdezte  Lindi.
-  Én   Albert   Flórián   vagyok,   és   KK-meccsre   kell sietnem - felelte a balszélső.
-  Sajnálom,   elvtárs   -  rázta   fejét  Lindi   -,   engem meg a filmgyárban várnak.  Én ugyanis  Sophia Loren vagyok.
A nagy sikerű tréfa emlékére Misi összekeretezte egy rámába a híres csatár és a nagy filmszínésznő arcképét.
Galota Misi csak futólag szemlélte meg az indián tanya komfortos berendezését, mert mindenekelőtt fontos meséinivalója volt: Dumba igazgató eltanácsolta a harányi iskolából Harangos Zsanit.
-  És Harangos bácsi?
-  Végigkáromkodta az egész falut. Hogy ő megmutatja.   Hogy  rágalom  így  meg  úgy.   Hogy  elmegy  ide meg oda panaszra. De hát hiába ugrál. Gamarik Fred magához tért és megszólalt a kórházban. Mit gondoltok, mit mondott először? Azt, hogy „kérek egy pofa bort".
-  Adtak  neki  egy  pofont,  mi?
-  Tévedsz.  Megkapta  a  bort.  Ettől aztán  mindent elmondott, rávallott Zsanira. Elmesélte a nagy részegséget a présházban,  és hogy miképpen buktatta le őt Zsani a szakadékba, hogy eltört a lába.
Ekkor érkezett meg Bukor Laci, a másik ma felavatandó tag, Csikós tanár kíséretében. Ö Harangos Zsani „skalpját" hozta a barlang ékességéül. És egy még nagyobb szenzációt is hoztak.
-  Lindi, apáddal madarat lehet majd fogatni - adta elő az osztályfőnök. - Laci rábeszélte a papáját, hogy önként mondjon le a fényes-hegyi telekről és építésről.
-  És megvesszük Harangos házát - folytatta Laci. - Mert Harangos azzal „bünteti" Harányt, amiért megbélyegezte az ő fiát, hogy elköltözik  örökre. „Ilyen piszok fészekben egy percig sem maradok"  - kiáltozza. Meg hogy Nagy-Füreden kapva kapnak az olyan kiváló építészen, mint amilyen ő.
-  És mi megszabadulunk Zsanitól  - ujjongott Galota.
-  Győztünk! - lengette két karját Lindi.

3.

Minden készen állt a halpaprikás megfőzéséhez, mire S. Marék Sándor is megérkezett Jó professzor társaságában. Lindi mint törzsfőnök büszkén vezette körül birodalmában a szívesen látott „sápadtarcúakat", s azok nem fogytak ki a látottak dicséretéből.
-  Csak az a kár - mondta Varga Béla -, hogy már nem tart  sokáig a  dicsőség.  Sándor  bácsi,  igaz,  hogy utat építenek a Fényes-hegyen át a Lindi-csúcsra?
-  Ne búsulj, fiam - felelt Marék helyett Jó Lajos. - Régen egyetemisták lesztek ti, mire a bulldózerek ide fölérnek.
S. Marék mormogott valamit magában, s félrevonta lányát.
-   Olvasd - nyomott a kezébe egy levelet. - Mami írt   Sajkabányáról.
Lindi nekitámaszkodott a sziklafalnak,  úgy olvasta:

„Kedves Sándor!
 Két hete vagyok már itt, és azt mondhatom, hogy végre megtaláltam a rendhez vezető utat. Nem volt könnyű dolog; nappal az iratokat böngésztem, éjjel meg a megoldáson töprengtem.
Rájöttem, mennyire helyes az ügyek rendezésében a Maga paraszti módszere. Kis helyen ez a világos, jól áttekinthető rendszer biztosítja a gyors ügyintézést, és majdnem teljesen kizárja az elnézés lehetőségét. Itt túlságosan merev, minden szabályhoz betű szerint ragaszkodó közigazgatást csináltak, s lett belőle olyan bonyolult útvesztő, amelyből ugyancsak nehéz kitalálni. De én kitaláltam. És - bármilyen különösen hangzik ez éppen most - nagy hasznát vettem annak a keserű tapasztalatomnak, hogy odahaza is éppen a túlbonyolítás miatt eshettem áldozatul Harangos János ravaszkodásának. Ha arra gondolok, mennyit kínoztam Magát, hogy térjünk át erre a lélektelen túlbürokratizálásra, szégyenemben egész éjjel nem tudom lehunyni a szememet."
(Úgy kell neki! Miért ellenkezett folyton Apuval! - gondolta magában Lindi, és olvasta tovább:)
„De nemcsak ezért gondolok Magukra állandóan..."
Lindi elhúzta száját. „Magukra? Csak nem akarja elhitetni, hogy énrám is?" - gondolta kelletlenül.
Apu nem vette észre a grimaszt. Meleg hangon kérdezte :
-  Látod? Ránk! Tehát rád is.
-  Biztos?  -  kérdezte Lindi.
-  Olvasd  csak tovább.
„Bármennyire jót tesz is idegeimnek a megfeszített munka, a minden porcikámat igénybe vevő felelősségteljes feladat, ilyenkor száműzöttnek érzem magamat. Talán meg is érdemlem ezeket a keserű órákat. Mert a fegyelmit ugyan megszüntették, de nem a Harangos-féle elnézés volt az én egyetlen hibám. A türelmetlenségem több bajt okozott nekem is, másoknak is. A hivatalban is, otthon is. Nagyon bízom benne, hogy itt sikerül megváltoznom, s erősebb ura leszek idegeimnek. S vajha én is megváltozott körülmények között folytathatnám majd változandónak remélt életemet..."
-  Ez mit jelent? - nézett föl Lindi, rosszat sejtve, a papírról, ujját  a három  ponttal  megszakított mondatra   szegezve.   -   Folytatni   a   változandónak   remélt utat?
-  Olvasd  tovább,  s  megérted  -  felelt apja.  - Ha még nem találtad ki. - Mosolygott.
„Remélem, a változások előnyös fordulatot hoznak, Lindikét illetően is..."
A lány leeresztette a papírt. A „folytatni" tehát azt jelenti, hogy Mami visszajön? És azt kívánja, hogy „Lindike" változzék meg? Már majdnem kibökte a nyers kérdést, hogy „mégis visszajön?".
-  Érted már, ugye? - előzte meg S. Marék, s lánya fejére tette vaskos, de most szokatlanul könnyű kezét.
-  Mi az, hogy fegyelmi? - tért ki Lindi a válaszolás elől.
-  Hivatalos vizsgálat volt, hogyan szerezhetett Harangos építési engedélyt a Fényes-hegyre. Az ítélet szerint fondorlatosan  megtévesztette a jóhiszemű  Mamit, úgy került az akta a Járáshoz. Mami tette hiba volt, de nem bűn.   Örülsz  neki?
Lindi habozott, végül ennyit rebegett:
-  Ha neked öröm...
S. Marék komoran bólintott.
-  Öröm.    Nagy    öröm.   Erről  van   szó,   kislányom. Mint olvashatod, Mami belátja, hogy itthoni magatartása hibás volt. Bevallja, elismeri, pedig nem kérte rá senki. Érzed, milyen hősi tett ez? Pedig hát csak arról van szó, hogy amit mondott és tett, az olykor nem volt szerencsés. Néha veled kapcsolatban is. De elismered, ugye, te is, hogy némelykor okot adtál neki az idegeskedésre?
Ez nagyon nehéz kérdés volt. Lindi Apuja szemébe nézett, és onnan olvasta ki, mit kell most éreznie, mit kell most mondania.
- Igen - jelentette ki nagyon halkan.
-  Ahogyan idősebb leszel, és érettebb leszel, elhiheted nekem, természetesen egyre jobban tudsz majd vigyázni erre.
- Igen  -  hangzott  kissé  sóhajtásszerűen.
-  És  ha  történetesen  éppen  nem  tetszik  neked   az, amit Mami mond, akkor tudsz hallgatni   egy kis ideig, türelmesen...   Mert   az   igazság  a  végén,   mint  látod, majd csak kiderül. Ha valaki akaratlanul megszúr egy tűvel, nem kell mindjárt kést rántani, bosszút állni.
Lindi hallgatott. Hányszor mondta indiánjainak, hogy ő a nemes bosszú híve. „Aki téged kővel dob meg, dobd vissza kenyérrel!" Ezzel lehet eredményt elérni, mondják. Milyen könnyű ezt mondani, de milyen nehéz a bosszúról lemondani!
-    Az én kedvemért, gyerekem - folytatta Apu   nagyon  lágy  hangon.  -  Ugye,  megpróbálod?
-  Meg  -   nyögte  ki  Lindi  sebesen,  mielőtt  elsírná magát   valamennyi indiánjának  szeme láttára.
-  Jól van - bólintott Apu. Könnyes volt a hangja. - Meglásd, megéri az áldozatot. Mindnyájunknak. Szépen fogunk élni mi hármasban. Meglásd. Békésen, derűsen,  sokáig.
Lindi háromszor egymás után mély lélegzetet vett, aztán sikerült kimondania:
- Tudod  mit,  Apu?  Ha válaszolsz Maminak,  én  is írok a levélhez. És megírom ezt. Hogy majd én is igyekszem. Jó lesz?
-  Nagyon jó! - kiáltott fel vidáman Apu, és boldogan   magához   ölelte  gyermekét.

4.

A többiek félrehúzódva vártak, csak vártak egy ideig, de aztán szavalókórusba álltak, súgva megtanulták Laci rögtönzött kínrímjeit, és most harsányan rázendítettek:
Azt mondja a galeri:
arcunkról az éh lerí!
Ha nem kapunk, hamarosan
hallét,
rendelünk itt iszonyú nagy
balhét!
-  Értem, megyek, csinálom - nevetett S. Marék, és főzőkanalat ragadott. - Ezennel átveszem a harcálláspontot a kondérnál.
Némi örömrivalgás után a többiek ismét a sárkányt vették munkába.
De bár a tó felől finom, csavaros szél érkezett, a nagy hadijelvény sehogyan sem akart a magasba emelkedni.
-  Professzor úr,  kérem  szépen,  nem  tudna  nekünk segíteni? - érdeklődött Lindi.
-  Én,  gyerekem?  -  nevetett Jó  Lajos.  -  Én  csak a haszontalan zuzmókhoz értek. Technikában   általános kontár vagyok, akárcsak az ezermester Doolittle úr a Bőrharisnyában.
S. Marék Sándor fél füllel odafigyelt. Rögtön magához intette Minit, kezébe nyomta a csöpögő főzőkanalat.
-  Mutassátok! - vette szemügyre a sárkányt. - Hja, ez  bizony általános  kontármunka - mondta,  és  lesújtóan nézett Jó professzorra.  - Ilyen helyen, ahol nem lehet szaladni  a  sárkánnyal,  egészen másként  kell  elhelyezni az emelősíkokat. Aztán minek rajta ez a csúf ember?
-  Mert ez a mi hadilobogónk. Ijedjen meg tőle az ellenség - magyarázta Mazsi.
-  Apunak igaza van - szólt Lindi. - Hiszen nincs már háború.
Mazsi természetesen szembeszállt Lindi nézetével.
-  Minden pillanatban mást gondoltok - zsémbeskedett. - Most mi a csudát rajzoljak én nektek a sárkányra?
-  Békegalambot - javasolta az osztályfőnök.
-  Két csókolózó békegalambot - mondta Lajcsi, és könyökével   oldalba   döfte   Mazsit,   aztán   labdafejelő mozdulattal intett arrafelé, ahol Mini és Bélus  éppen egymás  szemébe  mélyedtek.
Mazsi könnyedén felkacagott, aztán duzzogva rajzolni kezdett.
-  Azért nem bántam volna - szólalt meg Béla -, ha nem marad el a háború, és legyőzhetem Harangos Zsanit ökölvívásban.
-  Eleget   kapott   a   múltkor   Bukortól,   tegnap   meg Galotától.
-  Elhisszük neked, Bélus, hogy bátor vagy, anélkül is - mondta Mini.
-  De én  szerettem volna bebizonyítani.
-  Ez már így van, fiam - vigasztalta Jó Lajos. - Az embernek egész élete során legföljebb háromszor-négyszer van  alkalma   ahhoz,   hogy a bátorságát   bebizonyítsa. Be kell érnünk azzal, ha mindennap tanúságot teszünk arról, hogy nem vagyunk gyávák.
-  A  professzor  úr  mindig  nagyszerűeket   mond   - szólt Lindi.   -  A  múltkor is  nagyon  szépeket tetszett bölcselkedni a nagy tettekről. Mit is? Ja igen, hogy egy nagy tettnél többet ér a mindennap jól teljesített kötelesség.
-  Úgy van! - bólintott a professzor.  - Mert az is áll, hogy nagy tetteket olykor kalandorok is végrehajtanak. Gondoljatok például Kolumbuszra. De mi lenne a világból becsületes dolgozók nélkül, akik mindennap megteszik a kötelességüket.
- Elkészült a sárkány! - jelentette Marék. - Szorgos munkával.
Csak még a két békegalambot kellett fölragasztani rá.
Jött a sebes szél, és úgy vitte föl a magasba, mint egy hordozórakéta az űrkabint.
Ifjú és öreg torkok háromszoros harsány éljent kiáltottak utána.

(1968-69)

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET
Kislány  „börtönben”
MÁSODIK FEJEZET
Meotisz, Veszprém  megye
HARMADIK FEJEZET
A harányi indián állam
NEGYEDIK FEJEZET
Bukor Laci kiüti  a vezért
ÖTÖDIK FEJEZET
Zsani, Laci és egy idegen puskás fiú
HATODIK FEJEZET
Tábortűz, ivászat, mercvgörcs
HETEDIK FEJEZET
Izgalmak egy  szatír  körül
NYOLCADIK FEJEZET
Az eltűnt gyerekek rejtélye
KILENCEDIK FEJEZET
Az elrabolt puska
TIZEDIK FEJEZET
Az indián állam válságos órái
TIZENEGYEDIK FEJEZET
Vihar a  Fényes-hegy környékén
TIZENKETTEDIK FEJEZET
Befejezés

A kiadásért felel a Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó igazgatója
Felelős   szerkesztő: Majtényi Zoltán.   Műszaki vezető:   Gonda Pál
Képszerkesztő:  Zigány Edit.    Műszaki szerkesztő: Wagner Orsolya
41 000   példány,   16   (A/5)    ív,   MSZ   5601-59
70.5590   Egyetemi   Nyomda,   Budapest
A táblaborító és a védőborító az Offset Nyomda
nyomásában készült
Felelős vezető: Janka Gyula  igazgató
IF   1287-f-7173