Date: 1978-11-30T23:00:00+00:00
Keywords: belga; krimi; magyar nyelvű; regény
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. „- Maga az, főnök? Janvier-ról van szó… – Már megint mit akar Janvier? – Az imént vitték be a Cochin-kórházba. A mellébe kapott egy golyót. – Mit mondasz? – Most már biztosan a műtőasztalon van. – Rohanok.” Maigret új nyomozásának története minden szempontból rendhagyó. Az áldozat nem más, mit az egyik legjobb munkatársa, Janvier nyomozó. A felügyelő tehát egyedül veszi kezébe az ügyet. A bűntény színhelyére költözik, egy kis penzióba, ahol hosszú, idegfeszítő kutatás után egy váratlanul bonyolult rejtélyt old meg.
Publisher: L:J:

GEORGES SIMENON – MAIGRET ALBÉRLETBEN

„– Maga az, főnök? Janvier-ról van szó… – Már megint mit akar Janvier? – Az imént vitték be a Cochin-kórházba. A mellébe kapott egy golyót. – Mit mondasz? – Most már biztosan a műtőasztalon van. – Rohanok.” Maigret új nyomozásának története minden szempontból rendhagyó. Az áldozat nem más, mit az egyik legjobb munkatársa, Janvier nyomozó. A felügyelő tehát egyedül veszi kezébe az ügyet. A bűntény színhelyére költözik, egy kis penzióba, ahol hosszú, idegfeszítő kutatás után egy váratlanul bonyolult rejtélyt old meg.

GEORGES SIMENON

MAIGRET ALBÉRLETBEN

MAIGRET EN MEUBLÉ

Fordította: Déva Mária

Első fejezet

Hogyan töltött Maigret egy estét „szalmán”, és hogyan ért véget ez az este a Cochin-kórházban

– Mi lenne, ha nálunk vacsorázna? Majd csak akad valami harapnivaló…

A derék Lucas bizonyára még hozzá is tette:

– Higgye el, a feleségem nagyon örülne.

Szegény öreg Lucas! Ez bizony nem volt igaz, hiszen a felesége, aki mindig minden semmiséget felfúj, s akinek kész mártírium, ha vacsoravendéget hívnak, minden bizonnyal szemrehányásokkal árasztotta volna el.

Mindketten hét óra tájt hagyták el a Quai des Orfévres-t – a nap még fenn volt az égen –, a Dauphine Söröző felé indultak, s leültek a szokásos sarokban. Ittak egy aperitifet, s közben a semmibe bámultak, mint az emberek általában, mikor véget ér egy nap. Aztán Maigret önkéntelenül megkocogtatta egy pénzdarabbal a poháralátétet, jelezve a pincérnek, hogy hozza még egyszer ugyanazt.

Persze, az ilyesminek nincs nagy jelentősége. Az ilyesmit mindig eltúlozza az ember, ha csak megemlíti, valójában árnyalatnyi dolgokról van szó. De Maigret biztos volt benne, hogy Lucas azt gondolja:

„Azért iszik a főnök még egy pohárkával, minden különösebb ok nélkül, mert a felesége nincs odahaza.”

Két napja, hogy Madame Maigret Alsace-ba utazott, a nővére betegágyához hívták, akit operálni fognak.

Vajon Lucas azt képzeli, hogy ő most tanácstalan? Elesett? Mindenesetre vacsorára invitálta, méghozzá önkéntelenül is kicsit túlzott gyöngédséggel unszolta. Meg az a tekintet is, amellyel nézte, mintha sajnálná. Vagy talán mindez csak a felügyelő képzeletének játéka?

A sors iróniája folytán két napja egyetlen sürgős ügy sem marasztalta a felügyelőt az irodájában este hét óránál tovább. Sőt, akár hatkor is elmehetett volna, pedig rendszerint nagy csoda volt, ha még vacsoraidőben hazaért.

– Nem. Kihasználom az alkalmat, és moziba megyek – felelte.

Akaratlanul mondta így: „kihasználom az alkalmat”; hiszen ez nem is tükrözte híven a gondolatait.

A Chátelet-állomásnál váltak el egymástól; Lucas lerohant a metró lépcsőjén, Maigret pedig csak álldogált határozatlanul a járda közepén. Az ég rózsaszínű volt. Az utcák is rózsaszínnek tűntek. Kora tavasz illatú este volt, minden kávéház teraszán emberek üldögéltek.

Mit enne szívesen? Mivel egyedül volt és akárhová betérhetett, komolyan fontolóra vette a kérdést, végiggondolt minden éttermet, amely csábító lehetett, akár egy jó lumpolás valami kis nőcskével. Előbb a Place de la Concorde irányába tett néhány lépést, de ettől rögtön lelkiismeret-furdalása támadt: minek menne olyan messze az otthonától? Egy hentesüzlet kirakatában csigákat pillantott meg, fűszeres vajjal leöntve; a vaj olyan volt, akár egy lakkréteg.

A felesége nem szerette a csigát, így ő is ritkán evett. Elhatározta, hogy ma este azt vacsorázik, azaz „kihasználja az alkalmat”. Hátraarcot csinált, s egy közeli, Bastille környéki étterem felé tartott, amelynek ez volt a specialitása.

Itt törzsvendégnek számított

– Csak egy terítéket, Maigret úr?

A pincér halvány csodálkozással, némi kis szemrehányással méregette. Így, egyedül, nem kaphatott jó asztalt, egy folyosószerűségben ültették le, egy oszlop mellett.

Az igazság az, hogy semmi rendkívülire nem vágyott. Még csak arra sem, hogy moziba menjen. Nem tudott mit kezdeni a nagy testével. De azért kicsit csalódottnak érezte magát.

– Milyen bort hozhatok?

Nem mert túl drágát rendelni, megint csak azért, nehogy úgy tessék: „ki akarja használni az alkalmat”.

Aztán, háromnegyed óra múlva, épp mikor kigyúltak az utcai lámpák a kéklő estében, ismét ott állt egyedül a Place de la Bastille-on.

Lefeküdni még túl korai lett volna. Az irodában arra is volt ideje, hogy elolvassa az esti lapot. Nem volt kedve belekapni egy könyvbe, hogy aztán éjszaka ne tudjon aludni.

Sétára indult a körutakon, azzal az eltökélt szándékkal, hogy moziba megy. Két helyen is megállt, és tanulmányozta a plakátokat, de semmi csábítót nem talált. Egy nő kitartóan fixírozta, Maigret szinte belepirult, mert a nő szemmel láthatóan kitalálta, hogy a felügyelő átmenetileg „szalma”.

Vajon a nő is arra várt, hogy „kihasználja az alkalmat”? Elment mellette, visszafordult, s minél nagyobb zavarban volt Maigret. a nő annál biztosabb volt benne, hogy egyszerűen egy félénk klienssel van dolga. Még suttogott is neki néhány szót, mikor elment mellette, s Maigret csak úgy tudott megszabadulni tőle, hogy átment a túlsó járdára.

Aztán itt van a mozi; annak is van valami bűnös mellékíze, ha az ember egyedül megy be egy moziba. Ha nem bűnös, hát nevetséges. A felügyelő belépett egy bárba, ivott egy calvadost. Megint csak egy nő mosolygott rá csábosan.

Maigret ezerszer könyökölt már bárpulton, de így még sohasem érezte magát.

Végül, hogy megnyugodjon, egy kis pincemoziba tért be, ahol csupa híradófilmet játszottak.

Fél tizenegykor újra kint őgyelgett az utcán. Bement az előbbi bárba, még egy calvadost kért, mintha ez már hagyomány lenne nála, aztán pipáját tömködve, lassan lépkedett a boulevard Richard- Lenoir felé.

Mindent összevéve, egész este az volt az érzése, hogy helytelenül viselkedik, bár semmi rosszat nem csinált, s valahol a tudata legmélyén megbújt benne egy kis lelkifurdalás.

Miközben felment a lépcsőn, előhúzta zsebéből a kulcsot, az ajtó mögül nem szűrődött ki fény, nem fogadták konyhai illatok. Magának kellett villanyt gyújtania. Mikor elment a kredenc mellett, úgy döntött, iszik valamit, ma nyugodtan megteheti anélkül, hogy felesége sokatmondón rápillantana.

Úgy kezdett levetkőzni, hogy el sem húzta a függönyt, odament az ablakhoz, s épp a nadrágtartójától készült megszabadulni, mikor megcsörrent a telefon.

Abban a szempillantásban érezte, hogy egész esti feszengésére valami kellemetlen esemény lesz a magyarázat.

– Halló…

Nem a sógornője halt meg, hiszen nem a felesége szólt bele a telefonba; a hívás párizsi volt.

– Maga az, főnök?

Szóval, a Bűnügyi Rendőrség. Felismerte Torrence harsogó hangját, így, telefonban olyan volt, akár a trombitaszó.

– Csakhogy hazaért. Már négyszer odacsörögtem. Felhívtam Lucas-t is, ő mondta, hogy a főnök moziba ment. De nem tudtam, hogy melyikbe.

Torrence zavarban volt, mintha nem tudta volna, hogy is fogjon bele a dologba.

– Janvier-ról van szó.

És a hatás? Maigret ösztönösen a zsémbesebbik hangját választotta, úgy kérdezte:

– Már meg mit akar Janvier?

– Az imént vitték be a Cochin-kórházba. A mellébe kapott egy golyót.

– Mit mondasz?

– Most már biztosan műtőasztalon van.

– Honnan beszélsz?

– A Quai-ről. Valakinek muszáj itt maradnia. Megtettem a szükséges intézkedéseket a rue Lhomond-ban. Lucas taxiba ugrott, s elvágtatott a Cochinba. Madame Janvier-t is értesítettem, most már bizonyára ő is odaérkezett.

– Rohanok.

Már csaknem letette a kagylót, egyik kezével a nadrágtartóját igazgatta, mikor eszébe jutott, hogy megkérdezze:

– Paulus volt?

– Nem tudni. Janvier egyedül volt az utcán. Hétkor foglalta el a posztját. A kis Lapointe-nak reggel hétkor kellett volna váltania.

– Küldtél valakit a házba?

– Igen, még nem jöttek vissza. Telefonon tartjuk a kapcsolatot. Semmi nyom.

Maigret-nek egész a boulevard Voltaire-ig kellett gyalogolnia, míg kapott egy taxit. A rue Saint-Jacques szinte kihalt volt, csak néhány étteremből szűrődött ki némi fény. Amint belépett a Cochin- kórház boltozatos kapuján, egyszerre mintha élete valamennyi kórházának lehelete csapta volna meg.

Miért kell ilyen gyászos, ilyen komor hangulatba burkolni a betegeket, sebesülteket, épp azokat, akiket életre próbálnak kelteni, s azokat, akiket már nem sok választ el a haláltól? Miért ez a gyér, ugyanakkor kegyetlen világítás, amely csak a kórházakra meg bizonyos hivatali helyiségekre jellemző? S miért fogadják az embert már a kapuban morcos képű alkalmazottak?

Kis híja, hogy nem igazoltatták. Az ügyeletes orvosnak amolyan sihederformája volt, fehér műtőssapkáját ferdén csapta fel, merő kihívásból.

– C-épület. Majd odavezetik…

Maigret égett a türelmetlenségtől. Mindenkire dühös volt, most épp az ápolónőbe, mert ki volt rúzsozva a szája, és ondolálva volt a haja.

Gyatrán kivilágított udvarok, lépcsők, hosszú folyosó, s a folyosó végén három ember körvonalai. Az út, amely elválasztotta őt e sziluettektől, végtelennek tetszett, a parketta itt simább volt, mint bárhol másutt. A kis Lucas néhány lépéssel elébe jött; gyanakvó léptei akár a megvert kutyáé.

– Azt mondják, megússza – mondta rögtön halkan. – Már háromnegyed órája benn van a műtőben.

Madame Janvier kivörösödött szemmel, ügyetlenül feltett kalapban, könyörgő tekintettel nézett a felügyelőre, mintha az tehetne valamit is; aztán hirtelen belezokogott a zsebkendőjébe.

A harmadik személyt Maigret nem ismerte, hosszú bajszú férfi volt, aki tapintatosan félrehúzódott.

– Az egyik szomszéd – magyarázta Lucas. – Madame Janvier nem hagyhatta egyedül a gyerekeket; áthívta a szomszédasszonyt, akinek a férje felajánlotta, hogy idekíséri.

A férfi, mikor hallotta, hogy róla van szó, odaköszönt, hálásan Lucas-ra mosolygott.

– Mit mond a sebész?

A műtő ajtaja előtt álltak, így hát halkan beszéltek. A folyosó túlsó végén ápolónők sürögtek-forogtak megállás nélkül, mint a hangyák, folyton volt valami a kezükben.

– A szívet nem érte a golyó, a jobb tüdőbe fúródott.

– Janvier mondott valamit?

– Semmit. Mikor a rendőrségi mentőautó megérkezett a rue Lhomond-ba, Janvier nem volt magánál.

– Gondolja, hogy van remény, felügyelő úr? – kérdezősködött Madame Janvier, akin látszott, hogy terhes: szeme előtt vöröslő foltok égtek.

– Semmi nem mutat arra, hogy meg ne úszná.

– Látja, nem ok nélküli aludtam nyugtalanul, valahányszor nem volt odahaza éjszaka Janvier-ék a külvárosban laktak, három évvel ezelőtt építtetett ott Janvier egy kis házat, a gyerekek miatt, hiszen egy párizsi lakásban valóban nehéz felnevelni őket. A kertjére nagyon büszke volt.

Váltottak még néhány összefüggéstelen mondatot, minden meggyőződés nélkül; nyugtalan tekintetük az ajtóra tapadt, amely még mindig nem nyílt ki. Maigret elővette zsebéből a pipáját, aztán visszatuszkolta, mert eszébe jutott, hogy itt tilos a dohányzás. Szenvedett tőle. Majdnem lement az udvarra, hogy szippantson néhányat.

Madame Janvier előtt nem akarta kikérdezni Lucas-t, mi is történt valójában. Magukra sem hagyhatta őket. Lucas-n – a jobb kezén – kívül Janvier-t kedvelte mindig is legjobban a felügyelők közül. Még kölyök volt, mikor hozzá került, akárcsak most Lapointe, ezért aztán ma is előfordult, hogy kis Janvier-nak hívta.

Végre kinyílt az ajtó. De csak egy vörös hajú ápolónő lépett ki rajta, s rájuk se nézve egy másik ajtó felé sietett, visszafelé valami tárgyat vitt a kezében, melyet képtelenek voltak felismerni. Meg sem tudták állítani, amint elhaladt, hogy megtudakolják, hol tart az operáció, de mind a négyen lesték az arcát, s mind a négyen csalódottan konstatálták, hogy ezen az arcon semmi egyebet nem láthatnak, mint kötelező ügybuzgóságot.

– Azt hiszem, ha valami baja esne, én is belehalnék – mondta Madame Janvier, aki le sem ült, bár adtak neki egy széket, csak állt vacogva, akár a többiek, attól félt, hogy a felállással is veszít néhány másodpercet, ha majd az ajtó végleg kitárul.

Zajt hallottak. Az ajtó két szárnya megnyílt. Feltűnt egy hordágy. Maigret megragadta Madame Janvier karját; meg kellett akadályoznia, hogy odarohanjon. Egy pillanatra megijedt, mert onnan, ahol álltak, úgy látszott, mintha Janvier arca le lenne takarva egy lepedővel.

De mikor a kerekeken guruló hordágy velük egy vonalba ért, látta, hogy szó sincs ilyesmiről.

– Albert. – kiáltott fel a feleség, visszafojtva zokogását.

– Pszt. – mondta a sebész, aki épp akkor ért oda; a gumikesztyűt húzta le kezéről.

Janvier-nak nyitva volt a szeme, s bizonyára fel is ismerte őket, mert halvány mosoly jelent meg az ajkán. Az egyik kórterem felé vitték, felesége Lucas-val és a szomszéddal utánament, míg a felügyelő egy ablakmélyedésben tárgyalt az orvossal.

– Életben marad?

– Semmi ok az ellenkezőjére. A lábadozás hosszú lesz, mint minden tüdősérülésnél, s be kell majd tartani néhány elővigyázatossági intézkedést, de valójában nincs életveszélyben.

– Kivette a golyót?

A sebész egy percre visszament a műtőbe, s egy vérfoltos vászondarabbal tért vissza: benne egy darabka ólom.

– Ezt magammal viszem – mondta Maigret. – Nemsokára küldöm róla az elismervényt. A sebesült nem mondott semmit?

– Nem. Az altatás hatására hebegett néhány szót, de nagyon zavarosan, s én túlságosan el voltam foglalva ahhoz, hogy odafigyeljek.

– Mikor kérdezhetem ki?

– Ha magához tért, holnap, úgy déltájt. A hölgy a felesége? Mondja meg neki, hogy ne nyugtalankodjék. S meg se próbáljon bemenni hozzá, majd csak holnap. Az utasításoknak megfelelően külön szobába tettük, s állandó ápolónői felügyelet alatt van. Bocsásson meg, holnap reggel hétkor ismét operálok.

Madame Janvier erőlködött, hogy látni akarja a férjét az ágyban, de a folyosón kellett várniuk, amíg el nem helyezték, utána engedélyt kaptak, hogy egy pillantást vessenek rá.

Madame Janvier suttogva tanácsokkal látta el az ötven év körüli, hermafrodita külsejű ápolónőt.

Odakinn tanácstalanok voltak. Sehol egy taxi a láthatáron.

– Esküszöm önnek, hogy minden a legnagyobb rendben van – bizonygatta Maigret –, a doktor szerint semmi ok a nyugtalanságra. Holnap csak dél körül jöjjön látogatni, ne előbb. Én majd állandóan érdeklődöm, s magának is telefonálok. Gondoljon a gyerekekre.

A rue Gay-Lussacig gyalogoltak, míg találtak egy szabad kocsit; akkor a bajuszos férfi úgy intézte, hogy egy pillanatra kettesben maradjon Maigret-vel.

– A hölgyet illetöen ne nyugtalankodjék. Számíthat a feleségemre, és rám is.

Mikor már csak Lucas-val álldogáltak a járdaszélen, akkor jutott Maigret eszébe, hogy vajon van-e elég pénze Madame Janvier-nak? Hónap vége volt. Nem akarta, hogy az asszony mindennap vonatozzon meg metrózzon oda-vissza. A taxi viszont sok pénzbe kerül. Holnap majd utánanéz a dolognak.

Végül is Lucas-hoz fordult, meggyújtotta a pipát, melyet már jó ideje a kezében szorongatott, és megkérdezte:

– Mi a véleményed az ügyről?

Két lépésre voltak a rue Lhomond-tól, Mademoiselle Clément penziója felé indultak.

*

Az utca, amely ez idő tájt már kihalt volt, a lehető legvidékiesebb arculatát mutatta, a nagyobb bérházak közé beékelődött egy-két emeletes házacskákkal. Az egyik ilyen házacska Clément kisasszonyé volt, három lépcsőfok vezetett a kapuhoz, amelyen tábla hirdette: „Bútorozott hónapos szobák.”

Két V. kerületi rendőrbiztos, aki a küszöbön beszélgetett, üdvözölte a felügyelőt.

A kapu fölött lámpa égett, a jobb oldali és a második emeleti szobákban is világos volt. Maigret-nek csöngetnie sem kellett.

Bizonyára lesték őket valahonnan, mert a kapu magától kinyílt, Vacher felügyelő kérdő tekintettel nézett Maigret-re.

– Megússza – válaszolta Maigret a tekintetre.

Mire egy női hang a jobb oldali szobában felkiáltott:

– Na, mit mondtam magának?

Furcsa egy hang volt, olyan gyerekesen ujjongó. Egy igen magas, ugyancsak terebélyes nő jelent meg az ajtóban, szívélyesen nyújtotta a kezét, ezekkel a szavakkal:

– Nagyon örvendek, hogy megismerhettem, Maigret úr.

Olyan volt, mint valami hatalmas, rózsaszín bőrű csecsemő, egymásba mosódó idomokkal, nagy, kék szemekkel, világosszőke hajjal, cukorrózsaszín ruhában. Ha őt nézte az ember, úgy érezte, nem is történt semmi tragikus, és minden a legjobban van ezen a lehető legjobb világon.

Az a helyiség, amelyben fogadta őket, egy kényelmes szalon volt: az asztalon három likőröspohár.

– Clément kisasszony vagyok. Végre minden lakóm ágyban van már. Persze, szólhatok nekik, ha óhajtja. Szóval, a felügyelő nem halt meg…

– A golyó a jobb tüdejét fúrta át.

– A sebészek manapság már egy szempillantás alatt helyrehozzák az ilyesmit.

Maigret a csodálkozástól majd kővé dermedt. Ez egyszer teljesen másként képzelte el a házat is, meg a tulajdonosát is. Vauquelin és Vacher, a két felügyelő, akit Torrence a merénylet hírére azonnal a helyszínre küldött, láthatóan élvezte Maigret döbbenetét; Vauquelin, aki közvetlenebb modorú volt, mint Vacher, még kacsingatott is a terebélyes leányzó felé.

Negyven-negyvenöt éves lehetett a hölgy, de szinte kortalannak látszott. Tekintélyes térfogata ellenére mintha nem lett volna súlya. S olyan túláradó életkedvet sugárzott, hogy a körülmények ellenére az ember folyton azt várta, hogy egyszer csak derűsen felkacag.

Olyan ügyről volt szó, amellyel Maigret egyáltalán nem foglalkozott személyesen.

Még nem is volt a helyszínen. Ő csak a bűnjeleket tanulmányozta az irodájában, a helyszíni hadműveletek irányítását Janvier-ra bízta, aki ettől el volt ragadtatva.

A világon senki nem gondolta volna a Quai-n, hogy az úgynevezett Cigogne, azaz Gólya-ügy bármiféle veszélyes fordulatot vehet.

Öt nappal ezelőtt, hajnali fél háromkor, két férfi lépett be a Gólyába, egy rue Campagne Premiere-i kis éjszakai mulatóba, a Montparnasse-on; a Gólyában éppen zárni készültek.

A férfiak arcát fekete szövet takarta, egyikük kezében pisztoly volt.

Akkor már az egész mulatóban csak a tulajdonos, egy Angelo nevű fickó, és a „mosdók tündére” tartózkodott, aki épp azzal volt elfoglalva, hogy feltegye kalapját a tükör előtt.

– A kasszát! – rendelkezett az egyik álarcos figura.

A tulajdonos semmiféle ellenállást nem tanúsított. Odalökte a bárpultra az esti bevételt, s néhány perccel később a rablók már el is távoztak egy sötét színű kocsiban.

Másnap reggel Maigret fogadta „a mosdók tündérét”, egy kis gömbölyded, de még elég csinos asszonykát.

– Bizonyos benne, hogy felismerte?

– Az arcát nem láttam, ha erre gondol.

De a cérnaszálat a nadrágszárán igenis láttam, s felismertem a nadrág szövetét is.

Ostoba kis részlet valóban. Két órával a rablótámadás előtt az egyik vendég a bárból bejött a mosdóba, hogy kezet mosson, és megigazítsa a haját.

– Tudja, hogy van az ilyesmi. Előfordul, hogy az ember rámered egy pontra anélkül, hogy tudatában lenne. Én, miközben a törülközőt nyújtottam felé, egy darabka fehér cérnát bámultam, úgy térdmagasságban, a bal nadrágszárán. Volt vagy tíz centi hosszú az a cérnaszál, s olyan volt, mint valami kis rajz. Mondtam is magamban, hogy mintha egy arcél lenne.

Már épp le akarta szedni, mikor a fiatalember kiment, így aztán az alkalom elmúlt.

Mert egy fiatalemberről van szó. Az asszony úgy mondta: egy srácról. Látta is a srácot többször a bárban az utóbbi időben. Egyik este összejött egy lánnyal, aki gyakori vendég volt a Gólyában, aztán együtt mentek el.

– Foglalkozol az üggyel, Janvier?

Talán három óra telt el, nem több, s az egyik tolvaj kilétét már tisztázták is. Janvier-nak csak azt a bizonyos leányzót kellett előkerítenie, aki Lucette névre hallgatott, s a negyed egyik szállodájában lakott.

– Az egész éjszakát velem töltötte.

– Nála voltatok?

– Nem. Itt nálam. Elcsodálkozott, mikor megtudta, hogy én is limoge-i vagyok, ugyanis ő is ott született, és a szülei most is ott élnek. Paulusnek hívják. Tizennyolcnál nem taksáltam többre, de kiderült, hogy tizenkilenc és fél éves.

Még egy jó darabig tarthatott volna a nyomozás, de a penziók névjegyzékében Janvier rögtön megtalálta a limoges-i Emile Paulus nevét, aki négy hónapja bérelt egy bútorozott szobát a rue Lhomond-ban.

Clément kisasszonynál.

– Kapok egy meghatalmazást, főnök?

Janvier még valakit magával vitt. Délelőtt tizenegy óra tájt lehetett, Maigret még jól emlékezett rá, s arra, hogy sütött a nap. Két óra múlva Janvier visszajött, és letett a felügyelő íróasztalára egy borítékot a bankjegyekkel, valamint egy játékpisztolyt és egy darabka fekete szövetet.

– Tényleg Paulus volt az.

– Az összeg stimmel?

– Nem. Csak a fele van meg. Biztos feleztek a kópék. De van a bankjegyek között három egydolláros. Kifaggattam a Gólya tulajdonosát, aki megerősítette, hogy aznap este egy amerikai csakugyan dollárban fizetett.

– S mi van Paulusszel?

– Az ágya vetetlen, de nem volt a szobájában. Clément kisasszony, a szállásadónő nem látta, mikor ment el, feltételezi, hogy délelőtt tíz körül hagyhatta el a házat, mint mindig.

– Hagytál ott valakit?

– Igen. Csapdát állítottunk.

Már négy napja figyelték a házat, de semmi eredmény. Maigret nem is foglalkozott az üggyel, megnézte a jelentésben az ügyeletes felügyelő nevét s a folyton ismétlődő végkövetkeztetést: „semmi újság”.

A sajtó elhallgatta a rendőrség eddigi felfedezéseit. Paulus pedig nem vitte el a bőröndjét, tehát valószínűnek látszott, hogy vissza fog jönni a bőröndbe rejtett kis vagyonért.

– Te is voltál ügyeletes, Vacher?

– Kétszer.

– És mi történt?

– Ha jól emlékszem, első nap Janvier a házban maradt, s fent a szobájában várta Paulust.

Rápillantott a terebélyes Clément kisasszonyra.

– De a fiú bizonyára gyanakodott. Valaki figyelmeztethette, mielőtt belépett volna a házba.

– És később?

– Odakint az utcán váltottuk egymást. Éjszaka énrám nem került sor. Nappal könnyű és kellemes volt a dolog. Nem messze, a házzal szemközt van egy kis bisztró, a teraszán két kis asztalkával. Enni is lehet ott, s szavamra mondom, nem is főznek rosszul.

– Átkutatták első nap a házat?

Erre Clément kisasszony válaszolt, mégpedig olyan vidáman, mintha csak valami mulatságos kalandról lenne szó.

– A pincétől a padlásig, Maigret úr. S hozzá kell tennem, hogy Janvier úr még legalább tízszer felkeresett a későbbiekben. Valami bosszantotta. Nem tudom, mi. Órákat töltött odafönn, fel-alá járt a szobában. Máskor meg itt ült le, s velem beszélgetett. Mostanra már valamennyi lakómról tudja, amit csak lehet.

– Pontosan mi is történt azon a bizonyos estén? Ön tudott róla, hogy Janvier odakinn van?

– Azt nem tudtam, hogy épp ő, de azt igen, hogy egy rendőr figyeli a házat.

– Saját szemével is látta?

– Fél tíz felé, mielőtt lefeküdtem volna, kinéztem a kapun. Láttam, hogy valaki fel-alá járkál a járdán, de az utcai lámpa túlságosan messze van innen, semhogy kivehettem volna a körvonalait. A szobámba vonultam.

– Az emeleten van?

– Nem. A földszinten. Az udvarra néz. Vetkőzéshez fogtam, s éppen a harisnyámat húztam le, mikor hallottam, hogy Blanche kisasszony futva jött le a lépcsőn, s valamit kiabált. Kopogás nélkül benyitott a szobámba.

– Volt rajta ruha?

– Pongyola. Miért? A kisasszony, ha nem megy el hazulról, olvasni szokott esténként az ágyban. Rendes lány. A szobája az első emeleten van, a Lotard-éké mellett; az utcára néz. Lövést hallott, mire kiugrott az ágyból, s az ablakhoz ment, hogy kinézzen. Először nem látott semmit. Azaz, mintha valaki futott volna, de nem volt benne biztos.

– Már kikérdeztük – mondta Vauquelin. – Egyáltalán nem biztos benne.

– Az viszont biztos, hogy ablakok nyíltak ki. Egy asszony a szemközti házból rámutatott valamire a járdán, a mi járdánkon, s Blanche kisasszony egy fekvő emberi testet pillantott meg.

– Ekkor ön mit csinált?

– Felkaptam a ruhámat, kimentem a folyosóra, ahol van egy fali telefonkészülék, s kihívtam a rendőrséget. Valentin úr is kijött a szobájából, én meg akartam gátolni, hogy kinyissa a kaput, de nem tudtam; azt hiszem, ő ment oda elsőnek a fekvő testhez. Valentin úr kedves ember, majd meglátja, igazi világfi.

Blanche kisasszony rendes lány volt. Valentin úr kedves ember. Lotard-ék bizonyára kifogástalan népek. Clément kisasszony mosolyogva nézte az életet, a férfiakat, a nőket, Maigret-t is.

– Megkínálhatom egy pohárka likőrrel? A poharakban chartreuse likőr volt, ínyenc arckifejezéssel méregette a saját poharát.

– Éjszaka hogyan jönnek be a lakói a házba? Kulcsuk van?

– Nem. Csöngetnek. Az ágyam fejénél van egy zsinór, mint a házmestereknek, meg egy villanykapcsoló, amellyel a folyosón és a lépcsőházban tudok világosságot csinálni.

– S lakók a nevüket kiabálják?

– Nincs rá szükség. Mielőtt kinyitnám a kaput, felgyújtom a villanyt, a folyosón. Az én szobám a folyosó végén van. Régi ház ez, fura egy építmény. Szinte mulatságos. Csak ki kell hajolnom az ágyból, s egy picike ablakon át látom, ki lép be, ki megy el.

– S ha valaki el akar menni, ahhoz is fel kell hogy ébressze?

– Persze!

– És nappal?

– Nappal a kapu nyitva van. De van a konyhában is egy kémlelőnyílás, úgyhogy senki nem maradhat észrevétlen. Majd megmutatom.

S ezt úgy mondta, mintha legalábbis néhány édes órát ígért volna neki.

– Sok lakója van?

– Kilenc. Azaz kilenc kiadó szobám van. Valójában Paulus úrral együtt tizenegy lakóm van, mert két házaspárnak is adtam ki szobát, egyiknek az első, a másiknak a második emeleten.

– Mindenki otthon volt már, amikor a merénylet történt?

– Nem. Lotard úr elment valahová, s csak egy negyedórával később jött haza, mikor a rendőrség már itt volt. Isabelle kisasszony sem volt a szobájában. Nem sokkal éjfél előtt jött haza. Az urak kihallgatták őt is, akárcsak a többieket. Mindenki megértette, hogy nem kell rossz néven venni a dolgot. Nagyon rendes emberek vannak itt, majd meglátja.

Ekkor hajnali két óra lehetett.

– Megengedi, hogy telefonáljak?

– Megmutatom, hol van a készülék.

A folyosón, a lépcső tövében volt. Maigret felfedezte azt a két kis ablakot is, amire Clément kisasszony célzott, amelyeken át akár a konyhából, akár a hálószobából ellenőrizni tudta lakóit.

A felügyelő a kórház számát tárcsázta, közben tekintete valami perselyfélére esett a falon. A persely fölött kézzel irt cédula, szép, kerek betűkkel:

Kérem a lakókat, hogy minden helyi hívás esetén egy frankot dobjanak a perselybe.

Vidéki, interurbán hívás esetén forduljanak Clément kisasszonyhoz. Köszönöm.

– S nem fordul elő, hogy csalnak? – kérdezte mosolyogva Maigret.

– Néha igen. Látom őket a kémlelőn át. S nem is mindig azok, akikről gondolná az ember. Paulus úr például soha el nem mulasztotta, hogy bedobja a pénzt a perselybe.

– Halló! Cochin-kórház?

Legalább négy különböző ügyeletre kapcsolták, mindenütt álmos vagy éppen fontoskodó hang válaszolt, míg végül annyit sikerült megtudnia, hogy Janvier mély álomba merült, s hogy a hőmérséklete kielégítő.

Erre felhívta Madame Janvier-t Juvisy-ben, hogy elmondja a legfrissebb híreket; az asszony halkan beszélt, félt, hogy felébreszti a gyerekeket.

– Janvier felügyelő bizalmasan elmondta nekem, hogy ezúttal kislányt szeretne – közölte Clément kisasszony, mikor Maigret letette a kagylót. – Sokat beszélgettünk. Olyan vonzó férfi!

Második fejezet

Amelyben Maigret is Clément kisasszony „elbűvölő” lakója lesz, s amelyben bizonyos ismeretségeket köt

A végtelenül hosszú folyosó kezdeténél, a lépcsőfeljáró mellett volt egy térség, amelyben iskolapadokhoz hasonlatos két padot helyeztek el.

Itt találkozott Maigret délben, mikor mindenütt felhangzott a harangszó a kórházban – afféle kolostori harang lehetett, valahol az udvaron –, Madame Janvier-val, aki már csaknem egy félórával korábban odaért.

Az asszony kimerült volt, de azért rámosolygott, hogy megmutassa, erős akar lenni. Minden emeleten szinte riadókészültség volt, akár egy kaszárnyában, kétségkívül éppen váltották egymást az ápolónők. Látták, amint néhányan nevetgélve, egymást taszigálva hazasiettek.

A nap ragyogott, szinte meleg fuvallatok lengedeztek. Maigret-n nem volt felöltő: még nem szokott hozzá.

– Azt hiszem, pár percen belül szólnak, hogy bemehetünk – mondta Madame Janvier.

Majd némi kis iróniával, kesernyésen hozzátette:

– Éppen most csinosítják.

Itt neki arra sem volt joga, hogy ott legyen, mikor a férjét csinosítják. Madame Janvier néha eljött a férjéért a Quai des Orfévres-re. Maigret időnként találkozott vele. De most először vette észre, hogy mennyire megfakult ez az asszony. Alig tíz éve, pontosabban kilenc, hogy Janvier bemutatta neki telt arcú menyasszonyát, akinek gödröcskék támadtak az arcán, ha nevetett, most pedig már éppoly közönyös az arca, gondterhelt a tekintete, mint a külvárosi asszonyok legtöbbjéé, akiknek belefárad a derekuk a folytonos háztartási munkába.

– Mondja meg őszintén, felügyelő úr, gondolja, hogy rá haragudtak, személy szerint?

Maigret értette, hogy mire gondol, habozott, mielőtt felelt volna, bár ő maga is számba vette ezt az eshetőséget aznap reggel.

Nyilvánvaló, hogy mikor Janvier-t leterítették a rue Lhomond- ban, a gyanú rögtön Paulusre terelődött. Pedig, mint ahogyan Maigret a Bűnügyi Rendőrség vezetőjének is elmondta beszámolójában, ez a feltételezés annál valószínűtlenebb, minél többet gondolkodik rajta az ember.

– Az a srác nem gyilkos, főnök. Sikerült információkat szereznem róla. Mikor Párizsba érkezett, úgy másfél éve, egy telekügynökségen dolgozott, a rue Saint-Denis-n. Maigret oda is elment. Az irodák az alagsorban éppoly mocskosak voltak, mint a tulajdonos, akinek amolyan kupeckülseje volt.

A falakon gombostűvel felerősített, kézzel írt cédulák eladó ingatlanokat hirdettek, főként kávéházakat, bárokat. Paulus dolga volt, hogy megírja ezeket a cédulákat, nyomtatott betűvel, s az is, hogy százával küldje szét a prospektusokat.

Egy másik éhenkórász, hosszú hajú siheder, az előszobában dolgozott, amelyet egész nap ki kellett világítani.

– Paulus? – kérdezte a tulajdonos, aki erősen tájszólásban beszélt. – Kitettem a szűrét.

– Miért?

– Mert mindennap elcsent egy-két frankot a pénztárból.

Volt egy fiók, amelyben állandóan volt némi pénz, nem sok, épp csak az esetleges apróbb kiadásokra, bélyegre, ajánlott levélre, táviratra.

– Egy fél éve, főnök – folytatta Maigret –, hogy Paulus otthagyta ezt a helyet. A szülei küldtek neki egy kis pénzt, de abból nem lehetett megélni, hiszen a szülők sem gazdagok. Végül lexikonokkal házalt.

Az aktatáskájában találtam egy mintapéldányt, valamint néhány űrlapot, amelyre huszonkét vagy huszonnégy kötetet részletre lehet megvásárolni.

Természetesen a vizsgálat folytatódott. Párizsnak tavaszillata volt. A gesztenyefák bimbói feslettek, apró, halványzöld levelek bújtak ki belőlük. Ezerszámra futkostak a Paulushöz vagy utódjához hasonló fiatalemberek Párizs utcáin, ádáz arccal loholtak valami reményteljes állás után.

– Bizonyára találkozott valami nálánál idősebb és bizonyosan ravaszabb fickóval. Clément kisasszony állítása szerint előfordult, hogy jött hozzá egy barátja, s hogy legalább kétszer fenn is aludt Paulus szobájában. Huszonöt év körüli, barna fiú. Meg fogjuk találni. A legmegdöbbentőbb az, hogy játékpisztolyt használt a Gólya kirablásánál.

Egészen más egy játékszerrel ráijeszteni egy éjszakai mulató gazdájára, s más hidegvérrel lelőni egy rendőrfelügyelőt a nyílt utcán.

– Nem gondolja, Maigret, hogy a barátja volt a tettes?

– De mi lett volna a céljuk? Aligha lehetett más ok arra, hogy kikészítsék Janvier-t, mint hogy bemenjenek a házba az eldugott pénzért, ami elég kockázatos lett volna, vagy pedig, hogy szabaddá tegyék a kifelé vezető utat. Clément kisasszony viszont határozottan állítja: senki nem ment be a házba, és senki nem jött ki onnan.

– Hacsak Janvier valami fontos nyomra nem bukkant.

Maigret-nek is ezen járt az esze egész reggel, mialatt Vauquelin ott őrködött a rue lhomond-i házban; Clément kisasszony a szalonban, a nyitott ablak mellett ültette le.

Sőt, a felügyelő még Janvier íróasztalát is átkutatta, listát készített mindazon ügyekről, amelyekkel Janvier az utóbbi hónapokban foglalkozott.

Nem talált semmi fontosat.

– Na, most majd mindjárt meglátjuk, van-e neki valami tippje – sóhajtott fel.

Madame Janvier idegesen markolászta a retiküljét, s bizonyára, mivel nagyon sápadtnak találta magát, ügyetlenül kétszer annyi pirosítót kent az arcára, mint kellett volna, s ettől aztán olyan volt, mintha lázas lenne.

Az ápolónő már jött is értük. Mielőtt bevezette volna őket a betegszobába, néhány jó tanáccsal látta el mindkettőjüket.

– Ne maradjanak benn pár percnél tovább! Ne fárasszák ki! Ne beszéljenek neki olyasmiről, ami felizgathatná!

Életében először látta Maigret a felügyelőjét ágyban, s már csak azért is teljesen másnak találta, mint egyébként, mert a gyerekarcú, mindig simára borotvált, rózsás, feszes arcbőrű Janvier most ugyancsak borostás volt.

Az ápolónő külön kis beszédet tartott neki.

– Ne felejtse el, mit mondott magának az orvos. Határozottan megtiltotta, hogy beszéljen. Ha a felügyelő kérdéseket akarna feltenni, csak a szemével jelezze: igen vagy nem. Ne mocorogjon. Ne idegesítse fel magát.

Majd odament egy kis asztalhoz, amelyen egy újság feküdt:

– Egyébként én is benn maradok. És leült egy székre.

*

Maigret egy darabig az ajtónál állt úgy, hogy Janvier még nem is láthatta. Madame Janvier, miközben két kezével táskáját szorongatta, s az ágy lábához közelített, félénk mosollyal nézett a férjére, s ezt suttogta:

– Ne félj semmit, Albert. Minden rendben van. Mindenki nagyon kedves volt velem, a gyerekek egészségesek. Nagyon sokat szenvedtél?

Elég megható volt látni, hogy erre a beteg szeméből két kövér könnycsepp gördült ki, olyan kitartóan nézte az asszonyt, mintha nem remélte volna, hogy valaha is viszontlátja.

– Miattunk igazán ne nyugtalankodj. Itt a felügyelő.

Vajon észrevette az asszony, hogy Janvier az első felindulás elmúltával valakit keresett a szemével? Szinte kellemetlen volt. Janvier családszerető ember volt, kétségtelen, hogy imádta a feleségét és a gyerekeit. Maigret-nek mégis az volt a benyomása, hogy a Bűnügyi Rendőrség kötelékét érezte a legszorosabbnak.

Kettőt előrelépett, láttára Janvier arca felélénkült, a tilalom ellenére meg akart szólalni. Maigret kénytelen volt egy mozdulattal leinteni.

– Nyugalom, Janvier barátom. Először is hadd mondjam el, mennyire örülünk valamennyien, hogy megúsztad. A főnök megkért, hogy gratuláljak a nevében is, és adjam át jókívánságait. Személyesen is eljön, amint a látogatások már nem lesznek annyira terhedre.

Madame Janvier diszkréten a háttérbe vonult.

– Az orvos csak néhány percet engedélyezett. Én vettem kézbe az ügyet. Elég erősnek érzed magad, hogy feltegyek néhány kérdést? Hallottad az ápolónőt, csak a szemeddel ints: igen vagy nem. Meg se próbálj beszélni.

Egy széles fénynyaláb szelte át a szobát, a finom porszemcsék úgy reszkettek benne, hogy az ember hirtelen a levegő legbensőbb magánéletét vélte felfedezni.

– Láttad azt, aki rád lőtt?

Janvier habozás nélkül nemet intett.

– A jobb oldali járdán találtak rád, Clément kisasszony járdáján, pontosan a háza előtt. Nem valószínű, hogy máshonnan vonszoltad volna magad odáig, mielőtt rád találtak. Az utca kihalt volt, ugyebár?

Janvier igenlően hunyta le a szemét.

– A ház előtt járkáltál?

Szeme ismét helyeslőn rebbent.

– Nem hallottál közeledő lépteket?

Nemleges válasz.

– S korábban nem vettél észre senkit, aki lesett volna rád?

Megint csak nem.

– Rágyújtottál?

Először csodálkozás tükröződött Janvier szemében, majd halványan elmosolyodott. Megértette, mire gondol Maigret.

Igen – válaszolták szemei.

Valóban, az orvos szerint úgy tíz méter távolságból lőttek rá. Clément kisasszony háza közelében nem is volt gázlámpa. Janvier tehát csak egy sziluett volt a sötétségben.

Mikor azonban rágyújtott, nyilvánvalóan alkalmasabb céltábla lett.

– Nem hallottál olyasmit, hogy kinyílt volna egy ablak?

A beteg egy darabig gondolkozott, majd kicsit bizonytalanul ugyan, de nemet intett.

– Arra gondolsz, hogy nem akkor hallottál ilyesféle zajt?

Erre már igen volt a válasz.

– Az este folyamán feltehetően több ablakot is kinyitottak, becsuktak.

Olyan langyos idő volt aznap este, hogy ez szinte természetes volt. Janvier is helybenhagyta.

– Clément kisasszony házában is így volt?

Igen, így.

– De nem akkortájt, amikor rád lőttek?

Nem.

– Se nem láttál, se nem hallottál senkit?

Nem.

– Vissza tudnál emlékezni arra, hogy merrefelé fordultál, mikor eltaláltak?

Valóban, abból a testhelyzetből, amelyben megtalálták, semmire sem lehetett következtetni, hiszen előfordul, ha valakit golyó ér, fél vagy egész fordulatot is tesz estében.

Janvier arca fájdalmassá torzult az erőfeszítéstől, hogy visszaemlékezzen. Madame Janvier már nem hallgatta a férfiakat, s nem is pusztán diszkrécióból. Csatlakozott az ápolónőhöz, s halk hangon faggatta, talán félénk tanácsokat is megkockáztatott.

Nem, Janvier erre nem tudott visszaemlékezni. S tulajdonképpen ez így volt természetes. Annyit járkált fel-alá azon az estén, ugyanazon a járdaszakaszon.

– Találtál valami gyanús nyomot Paulus-re vagy a cinkosára vonatkozóan, ami a jelentéseidben nem szerepel?

Ez lett volna szinte az egyetlen elfogadható magyarázat a történtekre, de Janvier megint csak nemmel felelt.

– S valami más, folyamatban levő vagy régebbi üggyel kapcsolatban sem találtál semmit?

Janvier újra elmosolyodott, követte Maigret észjárását.

De nem. Minden magyarázat tévesnek bizonyult, egyik a másik után.

– Szóval, rágyújtottál egy cigarettára, és már csattant is a lövés. Lépéseket nem hallottál. Semmiféle zajt nem hallottál. Elzuhantál, és elvesztetted az eszméletedet.

– Felügyelő úr – szólt közbe az ápolónő –, sajnálom, hogy félbe kell szakítanom, de a doktor úr utasításai egyértelműek.

– Ne nyugtalankodj, Janvier komám. Ne is gondolj erre az egészre!

Látta, hogy egy kérdés lebeg Janvier ajkán, s éppen eléggé ismerte ahhoz, hogy ki is találja ezt a kérdést.

– A mai naptól fogva beköltözöm a rue Lhomond-ba, Clément kisasszony házába, végül majd csak rájövök az igazságra; így van?

Szegény Janvier! Látszott, hogy már el is képzelte a felügyelőt a terebélyes kisasszony házában, s annyira szeretett volna vele menni!

– El kell mennem, Albert. Madame Dambois olyan kedves, hogy vigyáz a gyerekekre, mikor nem vagyok otthon. Mindennap eljövök. Azt mondják, holnap kicsit tovább maradhatok.

Odabenn az asszonyka összeszedte magát, de mikor a folyosón kettesben maradtak Maigret-vel, nem tudta megállni, hogy sírjon, az meg szótlanul, kedvesen belékarolt, meg se próbálta vigasztalni.

*

Inkább otthonról akart telefonálni, de a lakás szinte idegennek tetszett számára. Nemcsak azért, mert egyedül volt, mert egy lélek sem volt, akihez szóljon, hanem azért is, mert rendszerint, a vasárnapot kivéve, soha nem tartózkodott otthon ilyen időtájt.

Szélesre tárta az ablakokat, felhajtott egy pohárka szilvapálinkát, s mialatt a kapcsolásra várt, fehérneműt, piperedolgokat gyömöszölt kopott bőrtáskájába.

Végül egy kórházban sikerült utolérnie Madame Maigret-t, aki engedélyt kapott arra, hogy ott legyen lábadozó nővére betegágyánál.

Madame Maigret, bizonyára mert érezte, milyen messze van, mert félt, hogy férje nem hallja, amit mond, olyan fejhangon beszélt, hogy csak úgy vibrált tőle a készülék; Maigret sosem hallotta ezt a hangját.

– Nem, nincs semmi bajom. Azért hívlak, hogy ma este ne telefonálj haza. Meg azért, hogy megmagyarázzam, mért nem találtál itthon tegnap este.

Mert abban egyeztek meg, hogy az asszony minden este tizenegy körül felhívja.

– Janvier megsebesült. Igen, Janvier. nem. Nincs életveszélyben. Halló! De nekem kell vezetni a vizsgálatot az ügyében, kénytelen vagyok a rue Lhomond-ba költözni. Egy bérelt szobába. Nagyon jól megleszek ott. Persze! Biztosíthatlak. A háztulajdonosnő bájos teremtés.

Igazán nem szándékosan használta ezt a szót, el is mosolyodott, mikor kimondta.

– Van nálad ceruza és papír? Írd fel a számot. Mától fogva kicsit korábban hívj, kilenc és tíz között, nehogy felébresszük az egész házat, a készülék ugyanis a földszinti folyosón van. Nem, semmit se felejtettem el. Szinte meleg az idő. Értsd meg, hogy semmi szükség felöltőre.

Még egyszer bekukkantott a pohárszékbe, ahol az aranyszegélyű pálinkásüveget tartották, majd súlyos táskájával a kezében kilépett az ajtón, kulcsra zárta. Kicsit olyan érzése volt, hogy valami árulást követ el.

Tényleg csak a vizsgálat miatt költözik a rue Lhomond-ba, vagy azért, mert irtózik a gondolattól, hogy üres lakásba menjen haza?

Clément kisasszony rendkívül izgatottan sietett elébe, nagy keblei, mint két puha gumilabda, úgy ugráltak minden mozdulatára a blúza alatt.

– Hozzá sem értem semmihez a szobában, mert így rendelkezett; egyedül a lepedőket cseréltem ki, és új paplant tettem be.

Vauquelin, aki az ablak mellett ült egy karosszékben, az elülső szobában, tőle karnyújtásnyira egy csésze kávé, felállt, és ragaszkodott hozzá, hogy felvigye a felügyelő bőröndjét.

Különös egy ház volt ez, valójában egyetlen olyan házhoz sem hasonlított, ahol szobákat lehet bérelni. Elég öreg volt, de meglepően tiszta, s főként csak úgy áradt belőle a vidámság. A tapéta mindenütt, a lépcsőházat is beleértve, világos színű, többnyire halványsárga alapon virágos volt, nem volt benne semmi régimódi vagy konvencionális íz. A faburkolat, amelyen az idő rajta hagyta nyomát, reszketve verte vissza a fényeket: a lépcsőknek, szőnyeg nélkül, kellemes viaszillatuk volt.

A szobák nagyobbak voltak, mint az albérleti szobák többsége. Inkább az igazi, jó, falusi vendégfogadók szobáira hasonlítottak, szinte valamennyi bútor régi volt: magas, tágas szekrények, hasas komódok.

Clément kisasszony olyan meglepően figyelmes volt, hogy még néhány szál virágot is tett a kerek asztal közepén álló vázába, szerény kis virágot, amelyet bizonyára egy piaci árustól vásárolt, miközben napi bevásárlását intézte.

A kisasszony is felment velük együtt az emeletre.

– Akarja, hogy elrendezzem a holmijait? Az az érzésem, hogy nemigen szokott hozzá az ilyesmihez.

Majd furcsa torokhangon felnevetett, amitől keble is rázkódott, s hozzátette:

– Hacsak nincs valami olyasmi a bőröndjében, amit nem szabadna látnom.

Maigret gyanította, hogy a kisasszony hasonlóképpen viselkedik minden egyes bérlőjével, nem alázatból, nem is hivatástudatból, hanem kedvtelésből. Olyasmi, mint Madame Maigret – tűnődött a felügyelő –, egy olyan Madame Maigret, akinek nem jutott férfi, hogy a gondját viselje, ezért aztán azzal kárpótolja magát, hogy a bérlőit babusgatja.

– Régóta vezeti ezt a házat, Clément kisasszony?

– Tíz éve, Maigret úr.

– Párizsi születésű?

– Lille-i vagyok. Pontosabban roubaix-i Ismeri a Flamand Sörözői Roubaix-ban? Az apám ott pincéreskedett közel negyven évig, mindenki ismerte. Húszéves sem voltam, mikor én is odakerültem, a pénztárba.

Elbeszélését hallgatva, úgy érezte az ember, hogy a kaszírnőt ugyanúgy játszotta, mint ahogy gyerekkorában babázott, most meg a szállásadónőt játssza.

– Az volt az álmom, hogy Párizsba költözzem, s a magam lábán álljak, úgyhogy, mikor apám meghalt, s hagyott rám egy kis örökséget, kivettem ezt a házat. Nem tudnék egyedül élni. Szükségem van arra, hogy érezzem: vannak körülöttem.

– Soha nem gondolt arra, hogy férjhez menjen?

– Akkor nem lehettem, volna a magam ura. Most pedig legyen olyan kedves, menjen le egy kicsit. Zavar, ha ön előtt kell elrendeznem a holmijait. Jobb szeretném, ha magamra hagyna.

Maigret intett Vauquelinnek, hogy kövesse. A lépcsőházban zongoramuzsikát hallottak, egy női hang skálázott. A földszintről jöttek a hangok.

– Ki ez?

És Vauquelin, aki már ismerte a házat, felvilágosítással szolgált:

– Valentin úr. Igazi neve Valentin Desquerre. Úgy harminc évvel ezelőtt meglehetősen ismert operetténekes volt, Valentin néven.

– A bal oldali szoba az övé, ha jól emlékszem…

– Igen. Nemcsak egy szoba, hanem egy egész lakosztály. Van egy utcára néző kis szalonja, ahol énekleckéket ad, van egy másik szobája, egy fürdőszobája, sőt, még konyhája is. Maga főzőcskézik. A tanítványai többségükben fiatal lányok.

Épp leértek a földszintre, mikor Vauquelin néhány papírt húzott elő a zsebéből, s hozzátette az eddigiekhez:

– Készítettem önnek egy vázlatot az egész házról, a lakók listájával s előéletük rövid összefoglalásával egyetemben. De nem is igen lesz szüksége rá, mert Clément kisasszony úgyis elmesél mindent, akár kéri, akár nem. Furcsa egy ház ez. Majd meglátja. Az emberek úgy járnak ki-be, mint otthon, bemennek a konyhába, kávét melegítenek, meg aztán, hogy a telefon a folyosón van, mindenki ismeri a többiek apró kis ügyeit. Clément kisasszony azt akarja majd, hogy itt étkezzen. Velem is próbálkozott. De én inkább egy közeli kis bisztróba jártam, pár háznyira innen.

Elmentek együtt a bisztróba. A teraszon, álló két kis kerek asztal fölé napernyői feszítettek ki, odabenn egy kőműves fehér bort ivott. A tulajdonos egy auvergne-i fickó volt, bajusza kékesfekete, haja mélyen benőtt a homlokába.

Nem is sejtette az ember, hogy a mindig oly forgalmas boulevard Saint-Michel alig egy ugrásra van innen. Az utca közepén gyerekek játszottak, akár egy vidéki kisvárosban. Egy közeli műhelyből kalapácsütések hallatszottak oda.

– Azt hiszem, néhány napig itt fogok étkezni – közölte Maigret a tulajdonossal.

– Az asszony biztos megteszi, ami tőle telik, hacsak ön nem túl igényes.

Délelőtt tizenegykor küldte meg Gastine-Renette, a fegyverszakértő a jelentését, amely nem mondhatni, hogy nem bosszantotta fel Maigret-t. Az a golyó, amely Janvier-t megsebezte, egy nagy kaliberű, valószínűleg forgódobos pisztolyból származott.

Márpedig az ilyesmi súlyos, nagyméretű fegyver, leginkább a hadseregben használták, egy öltönyzsebben elég nehéz elrejteni.

– Ma reggel óta senki nem ólálkodott a ház körül? – faggatta a felügyelő Vauquelint, miközben iszogattak.

– Csak néhány újságíró. Hírlapi fotósok.

– Nem figyeltél fel érdekes telefonokra?

– Nem. Egy férfihang kereste Blanche kisasszonyt, aki hálóingben és pongyolában jött le. Szép lány.

– Hány óra felé volt ez?

– Tizenegy tájban.

– A lány elment hazulról?

– Nem. Visszafeküdt.

– Foglalkozása?

– Az nincs. Színművésznőnek mondja, magát, ugyanis kapott néhány kis szerepet a Chátelet-ban, vagy mit tudom én, hol. Egy nagybácsija látogatja két-háromszor hetenként.

– Egy nagybácsi?

– Én csak úgy mondom, ahogy Clément kisasszony. Egyébként fogalmam sincs, hogy a kisasszony játssza az együgyűt, vagy tényleg ennyire naiv. Ha az utóbbi az igaz, akkor inkább szénát kéne etetni vele. „Blanche kisasszony a szerepeit tanulja, érti?” – mondta nekem. Ezért marad szinte egész nap az ágyban. A nagybácsija sokat törődik vele. Azt szeretné, ha nagy színésznő lenne belőle. Még egészen fiatalka a kisasszony, talán ha huszonkét éves.

– Láttad a nagybácsit?

– Még nem. Holnap van a napja. „Nagyon jól nevelt férfi”, meg hogy „rendkívül korrekt”, ez minden, amit tudok róla.

– És a többiek?

– Valamennyien bűbájosak, ez csak magától értetődik. Ebben a házban mindenki „bűbájos”. Valentin úr fölött, az elsőn, Lotard-ék laknak, van egy egyéves kisgyerekük.

– S miért laknak albérletben?

– Nemrég érkeztek Párizsba, s úgy látszik, még nem találtak megfelelő lakást. Egy spirituszfőzőn főznek a mosdófülkében.

Jártam a szobájukban is, ahol keresztül-kasul kötelek vannak kifeszítve, fehérnemű szárad rajtuk.

– Lotard mit csinál?

– Biztosítási ügynök. Harminc év körüli, magas, szomorkás fickó; a felesége egy kis seggdugasz, néha lejár egy kis traccspartira Clément kisasszonyhoz, s ilyenkor nyitva hagyja a szobaajtót, hogy hallja, ha felébred a kicsi. Gyűlöli Valentin urat a zongorázás miatt. Valentin úr pedig bizonyára a csecsemő miatt utálja őt, mert a gyerek minden éjjel bőg.

– Ezeknek is lakosztályuk van?

– Csak egy szobájuk és egy mosdófülkéjük. Mögöttük, az udvari szobában, egy diák lakik, Oscar Fachin, aki kottamásolásból tartja fenn magát, s nem úgy néz ki, mintha mindennap enne. Időnként Clément kisasszony felvisz neki egy csésze teát. Ha jól tudom, a fiú először mindig visszautasítja, mert nagyon büszke. Mikor a fiú nincs otthon, a kisasszony összeszedi a zoknijait, hogy megstoppolja. A fiú eldugja őket, de a kisasszonynak mindig sikerül előkeríteni valamennyit.

Mit csinálhatott vajon Paulus, miközben ők ketten ott ültek a pultnál, s itták a nyitott ajtón át beáramló napmelegtől meglangyosodott fehér bort?

A személyleírását megszerezte a rendőrség. Most már biztosan azt is tudta, hogy figyelik a rue lhomond-i házat. Bizonyára már az első házkutatás óta tudta, mert haza se jött.

Lucas-t bízta meg Maigret, hogy felkutassa őt is, meg a cinkosát is, a huszonöt év körüli, barna férfit.

– Továbbra is foglalkozzam a házzal? – kérdezte Vauquelin, akinek kezdett már elege lenni Clément kisasszonyból, meg ebből a csendes kis fertályból.

– Ne. Nem kifejezetten a házzal. Vacsoraidő alatt, mikor a lakók hazatérnek, szeretném, ha elmennél, és kikérdeznél minden szomszédot. Lehetséges, hogy valaki látott vagy hallott valamit.

Maigret volt az egyedüli vacsoravendég az auvergne-inél, az esti újságot olvasta, s néha oda-odapillantott a házra.

Fél nyolc tájt, mikor hazament, a második helyiségben, amely konyha és ebédlő volt egyszerre, egy csinos lányt talált. Tűzpiros kis kalapot viselt. Üde jelenség volt gondosan fésült, szőke hajával.

– Isabelle kisasszony – mutatta be Clément kisasszony. A második emeleten lakik. Gépírónő egy irodában a rue Montmartre- on.

– Maigret felügyelő. S biccentett felé.

– Isabelle kisasszony épp most mondta el nekem, hogy Paulus megpróbált udvarolni neki. Nem is tudtam róla.

– Ó, csak úgy futólag. Még csak udvarlásnak se lehet nevezni az ilyesmit. Csak azért említettem, hogy ebből is kiderüljön, milyen fiú volt.

– Milyen fiú?

– Reggelente, mielőtt felszállnak a metróra, eszem egy kiflit egy bisztróban a rue Gay-Lussacon. Egy alkalommal észrevettem, hogy egy fiatalember, aki ugyanannál a pultnál issza a feketéjét, mereven néz. Azaz, nem pontosan így volt, a tükörben nézett. Még soha nem elegyedtünk szóba egymással, de én felismertem. Bizonyára ő is engem. Mikor kimentem az utcára, utánam jött. Hallottam, hogy sietősebbre fogja a lépteit, láttam, hogy árnyéka elém vetődik, s mikor egy vonalba ért velem, megkérdezte, hogy elkísérhet-e?

– Hát nem bűbájos? – kiáltott fel Clément kisasszony.

– Talán éppen rossz kedvemben voltam aznap reggel. Reggelente egyébként sosem vagyok valami jókedvű. Azt feleltem neki, hogy elég nagy vagyok már ahhoz, hogy egyedül is megtaláljam az utat.

– Mire ő?

– Nem mondott semmit. Elfordította a fejét, majd néhány bocsánatkérő szót mormolva vissza is fordult. Ezért említettem egyáltalán a dolgot Clément kisasszonynak. Ritkán találkozik az ember ilyen félénk fiúval. A többiek rendszerint, már csak a látszat kedvéért is, erősködnek.

– Szóval, különösnek találja, hogy egy ennyire félénk fiú megtámadja egy éjszakai mulató tulajdonosát, majd valamivel később rálő egy rendőrfelügyelőre?

Már a sajtó előtt sem tartották titokban „a rue Campagne Premiere-i gengszter” kilétét; az újságok ugyanis így emlegették. Sőt, leközölték a lapok címoldalán egy fényképét is, amelyet a holmijai között találtak.

– Talán, ha maga akkor meghallgatja, nem történik semmi – mondta ábrándosan: Clément kisasszony a lánynak.

– Ezt hogy érti?

– Mert akkor a barátja lett volna. És máson járt volna az esze, nem azon, hogy bárt fosztogasson.

– Mennem kell. Moziba megyek egy kolléganőmmel. Jó estét, felügyelő úr…

Mikor a lány kiment, Clément kisasszony ezt morogta:

– Bűbájos teremtés, ugye? S minden este ugyanígy zajlik. Először kijelenti, hogy nem megy sehova, mert jól le van maradva a varrással, ugyanis maga varrja a ruháit. Aztán, egy félóra múlva, hallom, hogy jön lefelé, kalappal a fején. Most is, egyszer csak eszébe jut, hogy egy barátnőjével találkozik, és moziba mennek. Ezek a lánykák nemigen bírják a szobafogságot.

– Barátja van?

– Csak egy unokatestvére.

– S az néha meglátogatja?

– Épp csak felmegy érte, ha együtt mennek valahova; roppantul lovagias. Elég ritkán jön, mert este dolgozik, azt hiszem. Csak vasárnap szokott.

– Vasárnap?

– Kirándulnak vidékre. Ha meg esik az eső, akkor a szobában maradnak.

Lefegyverző mosollyal nézett a felügyelőre.

– Egyszóval, önnél csupa derék ember lakik.

– Annyival több a derék ember a földön, mint gondolják! Nem is értem, hogy lehet mindenütt rosszat látni. Nézze! Kridelka úr jött haza – tette hozzá, miután kipillantott a kémlelőnyíláson.

Negyven év körüli férfi volt, szőrzete még a bisztróbeli auvergne- iénél is sötétebb, arca halvány, gépiesen törölte a lábát a gyékényen, mielőtt belépett volna a lépcsőházba.

– Ő is a második emeleten lakik, az Isabelle kisasszony melletti szobában. Maigret a jegyzeteket tanulmányozta, melyeket Vauquelin adott át neki.

– Jugoszláv származású – mondta. – Régóta Párizsban él.

– Mivel foglalkozik?

– Hát ezt ki nem találná soha. Ápoló egy elmegyógyintézetben. Valószínűleg ezért nem túl beszédes. Azt hiszem, ez elég kemény mesterség. Nem lehet könnyű dolga, odahaza ugyanis ügyvéd volt. Nincs kedve leülni a szalonban?

A kisasszony helyet foglalt, egy világoskék pulóverrel a térdén, s bűvészkedni kezdett a kötőtűkkel.

– Lotard-ék kicsinyének csinálom. Vannak, akik gyerekes családot nem fogadnak be a házukba. Én pedig, ahogy már mondtam, mindent szívesen veszek: a zongorát is, meg a gyerekeket is. Madame Saft is gyereket vár.

– Az ki?

– Második emelet, a folyosón jobbra. Az asszony francia, a férje lengyel. Ha néhány perccel korábban jött volna, láthatta volna, akkor jött haza. Ő vásárol be, mikor kijön a hivatalból. Többnyire hideget esznek. Azt hiszem, az asszony nemigen szeret főzni. Egyetemista volt. A férfi be is fejezte a tanulmányait.

– Milyen tanulmányait?

– Kémiával foglalkozott. De nem talált kémikusi állást, így aztán valahol a rue de Rennes környékén dolgozik mint segédgyógyszerész. Olyan bátrak az emberek, nem gondolja? Még ők sem találtak lakást maguknak. Mikor házaspár keres szobát, már előre tudom, mit fognak mondani, hogy csak átmeneti megoldást keresnek, hogy hamarosan lesz lakásuk, Lotard-ék már három éve várnak rá. Safték azt remélik, hogy még a szülés előtt el tudnak költözni.

Ezen aztán elnevette magát, azon a különös torokhangon. Igazán nem kellett sok hozzá, hogy jókedvre derüljön. Azokra a kedvesnővérekre hasonlított, akik a kolostori élet egyhangúságát azzal enyhítik, hogy a legártatlanabb vicceken nevetgélnek.

– Jól ismerte ön Paulust, Clément kisasszony?

– Annyira ismertem, mint a többieket. Csak öt hónapja lakott itt.

– Milyen fajta fiú volt?

– Hallotta, mit mesélt Isabelle kisasszony. Kiköpötten olyan volt. Annyira félénk, hogy elfordította a fejét, mikor a kémlelőablak előtt elhaladt.

– Sok levelet kapott?

– Csak Limoges-ból. A családjától. Lassanként felismertem a kétféle írást, az apjáét meg az anyjáét Az anyja kétszer egy héten, az apja havonta egyszer írt neki. Mikor az apja leveleit nyújtottam át, az mindig nagy hatással volt rá.

– Nőket soha nem fogadott a szobájában?

– Nem mert volna.

– Mikor a barátja meglátogatta, ön tudta, hogy itt fog aludni?

– Nem. Sőt, első alkalommal nyugtalan is voltam. Vártam, hogy elmenjen, mielőtt elalszom, mert nem szeretem, ha az első álmomból riasztanak fel. Reggel aztán lábujjhegyen jött le a lépcsőn, még épp csak hajnalodott, ezen jól szórakoztam. Van egy bátyám, aki pont ilyen volt. Aztán megnősült, most Indokínában él. Mikor még mindketten otthon voltunk, ő becsempészte a barátait a szobájába, aztán a fiúk nem mertek hazamenni, mert túl későig ott maradtak.

– Nem mondott el önnek Paulus bizalmas dolgokat?

– Hát, a végén már egész jó barátságban voltunk. Néha lejött, hogy jó éjszakát kívánjon, elmondta, hogy milyen nehéz elsózni az enciklopédiákat. Az aktatáskája olyan nehéz volt attól a vaskos mintapéldánytól, hogy a karja belezsibbadt. Biztos vagyok benne, hogy nem mindig lakott jól. – Ezt miből gondolja?

– Előfordult, hogy épp akkor ért haza, amikor vacsoráztam, elég volt látni azt a pillantást, amelyet a tányéromra vetett, meg azt, ahogy a konyhából áradó szagokat beszippantotta, s már tudtam, hányadán állunk. Akkor barátságosan odaszóltam: „Paulus úr, legalább egy csésze levest egyen velem!” Eleinte szabadkozott, azt állította, hogy nemrég állt fel az asztaltól. De aztán csak leült velem szemben.

Clément kisasszony kitartóan nézte a felügyelőt világoskék szemével.

– Rendszeresen fizetett?

– Látszik, Maigret úr, hogy maga még nem adott ki szobákat. Soha nem fizet rendszeresen senki, ha nem tudná. Ha lenne miből rendszeresen fizetniük, valószínűleg nem lennének itt. Nem akarok indiszkrét lenni, így hát nem mutatom meg a jegyzetfüzetemet ahová felírom, mennyivel tartoznak. De azért becsületesek. Előbb- utóbb megadják a pénzt, gyakorta kisebb részletekben.

– Valentin úrral is előfordul?

– Az van mind közül a legjobban leégve. Azok a lánykák, akik idejönnek hozzá énekórára, még rendszertelenebbül fizetnek, sőt van, amelyik egyáltalán nem is fizet

– És mégis ad nekik órákat?

– Persze, mert biztos úgy érzi, hogy tehetségesek. Olyan jószívű ember!

Maigret pont ebben a pillanatban fordult felé, maga sem tudta, miért, s úgy találta, hogy a kisasszony arcán valami egészen más kifejezés ül, mint amit eddig látott. Sajnos, az egész csak egy szempillantásnyi ideig tartott, utána újra lesütötte szemét, s a világoskék pulóverre szögezte.

A helyett a vidám ártatlanság helyett, amely többnyire ott ült a kisasszony arcán, Maigret valamiféle iróniát vélt felfedezni, nem kevésbé vidám, nem kevésbé gyermeki volt ez az arckifejezés sem, de valahogy zavarba hozta a felügyelőt.

Először meggyőzte magát, hogy ez valami olyan jelenség volt, ami időnként előfordul.

De aztán eltűnődött, hogy a kisasszony állandó örömujjongása nem annak a következménye-e, hogy szerepet játszik, s nem is pusztán azért, hogy őt félrevezesse, hogy elrejtsen előle valamit, hanem mert élvezi, hogy komédiázik.

– Jókedve van, Clément kisasszony?

– Mindig jókedvem van, Maigret úr.

Ezúttal már a korábbi ártatlan arckifejezéssel nézett rá. A lányiskolákban ritkán fordul elő, hogy ne akadjon legalább egy csitri, aki kimagaslik a többiek közül, s akinek ugyanilyen párnás teste van. Tizenhárom-tizennégy éves korukban olyanok ezek a lánykák, mint valami kék szemű, óriás rongybabák, akik az életből mit sem látnak, egyedül az álmaiknak élnek.

Idáig Maigret negyvenévesben még nem látott ilyet.

Pipájának füstjétől a levegő egyre kékebb lett, egész füstlepel keringett a lazacszínű lámpaernyő körül.

Különös érzés volt itt üldögélni egy karosszékben, szinte ugyanúgy, mint otthon, azzal a különbséggel, hogy otthon levette volna a zakóját. De még azt is határozottan tudta, hogy egy-két napon belül maga a kisasszony kéri majd, hogy vegye csak nyugodtan le.

Összerezzent, mikor meghallotta a telefoncsengést, megnézte az óráját.

– Azt hiszem, engem keresnek. – mondta sietve.

És mint ahogy tegnap este a körúton, most is kicsit zavarban volt, szinte bűnösnek érezte magát.

– Igen, én vagyok az. Nem volt nagyon nehéz megkapni a számot? Jól. Nagyon jól. Biztosítlak, hogy remekül érzem magam. Dehogy. Nyugodt hely. Gondomat viselik, igen. Hogy van a nővéred?

Mikor letette a kagylót, és visszament a szalonba, Clément kisasszony a munkája fölé hajolt, megvárta, míg a felügyelő leül, újra meggyújtja a pipáját, majd könnyed hangon megkérdezte:

– A felesége volt?

Harmadik fejezet

Amelyben egy pohár frissen csapolt sör emlékének felidézése fontos szerepet játszik, és amelyben Maigret nem várt helyen találkozik Clément kisasszony egyik lakójával.

Maigret az éjszaka jó részét szitkozódással, morgással, sőt, némi nyöszörgéssel töltötte; tízszer is elátkozta magában azt az ötletet, hogy idejött lakni a rue Lhomond-ba, s voltak pillanatok, amikor szégyellte is, azzal vádolta magát, hogy valamiféle szégyenletes hajlandóságának, de mindenesetre valami bevallatlan gyengeségnek engedett; de végül reggel mégiscsak örült annak, hogy itt van.

A chartreuse lett volna az oka? A felügyelő mindig irtózott a likőröktől. Clément kisasszony, éppen ellenkezőleg, szemmel láthatóan élvezte őket.

Mint ahogy előző este is, most sem sokáig késlekedett: kivette a likőrösüveget a pohárszékből, s a cukorzöld folyadék puszta látványára arca gyerekes torkosságot fejezett ki, szeme csillogott, ajka megnedvesedett.

Maigret-nek nem volt mersze visszautasítani a kínálást. Röviden: a kék és a zöld jegyében telt ez az este. A zöld a likőr zöldje volt, a kék pedig a pulóver halványkékje, a pulóveré, mely érzéketlenül hevert a ház-tulajdonosnő ölében.

Nem sokat ittak, hiszen a poharak egészen kicsik voltak. Maigret, mikor felment a szobájába, egyáltalán nem volt becsípve, s Clément kisasszonynak, aki odalent maradt, talán csak a nevetése volt kicsit hangosabb, mint máskor.

A felügyelő nem gyújtott rögtön villanyt. Miután levetette a nyakkendőjét, s kigombolta a gallérját, odament az ablakhoz, s kikönyökölt, mint ahogy bizonyára a párizsiak ezrei aznap este.

A levegő lágy volt, szinte tapinthatóan bársonyos. Semmi mozgás, semmi zaj nem zavarta a rue Mouffetard fényei felé észrevétlenül lejtő rue Lhomond csendjét. Valahonnan a házak mögül odahallatszott némi utcazaj, a boulevard Saint-Michelen haladó autók hangja, fékcsikorgás, dudálás, de mindez csak tompán szűrődött oda, mint egy másik világból, s a háztetők és kémények közötti réseken gyönyörködtek az emberek a csillagokkal tűzdelt végtelenben.

Kridelka úr bizonyára aludt már a szomszédos szobában, mert semmi hang sem hallatszott ki tőle, s az ablakában sem égett fény.

Az ablakon kihajolva Maigret ki tudta venni, azaz inkább csak ki tudta találni azt a helyet a járdán, ahol Janvier elesett.

A gázlámpa távolabb állt, csillogón, magányosan.

Egy percnyi mozdulatlanság után az ember megérezte, azaz megsejtette a ház érverését.

Az első emeleten Lotard-ék is lefeküdtek már. De valamelyikük, bizonyára az asszony, nemsokára felkelt, mert a kisgyerek sírdogált. Nem a mennyezeti lámpát gyújtotta meg, csak egy asztali lámpát, mert az ablakukban nagyon halvány fény gyúlt. Hálóingben, mezítláb bíbelődhetett valamivel, bizonyára egy cumisüveggel; a felügyelőnek úgy rémlett, egy üveg koccanását hallja, ugyanakkor az asszonyka gépies hangon dünnyögött.

Ekkortájt, úgy fél tizenkettő körül, oltotta el Blanche kisasszony a lámpáját. Befejezte a könyvét, s nem sokkal azután hallatszott, hogy lehúzza a vécét.

Távolabb az a kis bisztró, ahol Maigret vacsorázott, már régóta becsukott, persze, a felügyelő, minden ok nélkül épp ekkor érezte úgy, hogy szívesen inna egy pohár frissen csapolt sört. Talán mert egy autóbusz épp akkor fékezett a boulevard Saint-Michel környékén, s ő a körúti sörözőkre gondolt?

S a gondolat lassan nem hagyta nyugodni. A chartreuse-től még mindig ragadt a szája, s úgy érezte, hogy annak a birkaragunak a zsírja, amelyet az auvergne-inél evett, s amelyet oly ízletesnek talált, mintha a torkára fagyott volna.

Egy pillanatig habozott, hogy újra felvegye a nyakkendőjét, hogy nesztelenül lemenjen a lépcsőn, s hogy elugorjon a legközelebbi sörözőig.

Clément kisasszony már lefeküdt. Ha el akar menni, fel kell keltenie, s mikor visszajön, megint csak.

Meggyújtotta a pipáját, továbbra is ott könyökölt az ablakban, beszívta az éjszakai levegőt, de a sör gondolata nem ment ki a fejéből.

Itt-ott a szemközti házak sötét tömegében kirajzolódott néhány fényes négyszög, nem túl sok, úgy öt vagy hat, néha elsötétedett közülük valamelyik; egy-egy függöny vagy redőny mögött árnyak mozogtak csendben ide-oda.

Bizonyára így volt mindez az előző este is, mikor szegény Janvier járt fel-alá a járdán.

Az utca végén valami zajt hallott. Aztán a házsorok között furcsán visszhangzó emberi hangokat: egy férfi- és egy női hangot. Szinte azt is érteni lehetett, mit mondanak. Karonfogva jöttek. Két házzal odébb megálltak. Egy kéz meghúzta a csengő zsinórját, s nem sokkal később a pár eltűnt, egy kapu hangosan becsukódott.

A szemközti házban, az első emeleten, egy gyengén kivilágított redőny mögött fel-alá járkált egy férfi, egy darabig nem mutatkozott, majd újra felbukkant.

Egy taxi állt meg a kapu előtt. Eltelt egy kis idő, és még senki sem szállt ki belőle, Maigret arra gondolt, hogy bizonyára egy szerelmespár csókolózik odabenn. Aztán Isabelle kisasszony ugrott ki belőle, s míg elérte a küszöböt, többször is a kocsiban ülő személy felé fordult.

Maigret hallotta a halk csengőszót, s szinte maga előtt látta az álmából felkelő Clément kisasszonyt, amint a kémlelőnyíláshoz tapasztja arcát, mielőtt felgyújtaná a villanyt. Léptek a lépcsőházban. Aztán hozzá egészen közel megfordul egy kulcs a zárban, rögtön utána heverő nyikorog, két cipő hullik a padlóra. Meg mert volna esküdni rá, hogy a lány megkönnyebbülten sóhajtott fel, mikor levetette a cipőjét, s hogy most fájó lábát masszírozza.

A kisasszony levetkőzött, kinyitotta a vízcsapot.

Ettől a zajtól Maigret még inkább megszomjazott, s ő is odament a vízcsaphoz, vizet engedett a fogmosópoharába. A folyadék teljesen ízetlen volt.

Ekkor rosszkedvűen levetkőzött, még mindig nyitott ablaknál, megmosta a fogát, és lefeküdt.

Azt hitte, rögtön el fog aludni. Elbóbiskolt. Lélegzése rendszeressé vált. A nap eseményei félálomban lassanként összemosódtak.

De öt-tíz perc múltán ismét tökéletesen ébren volt. a szeme nyitva, s jobban zaklatta, mint valaha, egy pohár sör gondolata. Most már a gyomra is égett, semmi kétség: a birkaragu volt az oka. Ha a boulevard Richard Lenoiron van, már fölkelt volna, hogy bevegyen egy kis szódabikarbónát. Nem hozott magával, s Clément kisasszonyt nem merte ilyesmivel felkelteni.

Újra behunyta a szemét, befúrta magát az ágyba, amilyen mélyen csak lehetett, s akkor úgy érezte, hogy hűvös légáramlat legyezgeti a feje búbját és a tarkóját.

Felkelt, hogy becsukja az ablakot. Az a férfi a szemközti házban még mindig nem feküdt le. Csak járkált a szobában, a leeresztett redőny mögött. Maigret eltűnődött, vajon mit csinálhat, hogy ennyit bolyong ide-oda. Talán színész, s most a szerepét gyakorolja? Vagy veszekszik valakivel, aki ül, s ezért nem látni a körvonalait?

Egy másik ablakban is égett a villany a szemközti házban, egy manzárdszobában, s ez még akkor is égett, mikor kora hajnalban Maigret ismét felébredt.

Aludt, bizonyára aludt. Nyugtalan, zaklatott álma volt, nem tudott elfeledkezni róla, hol van, s a megoldatlan kérdések álmában túlzottan nagy fontosságot nyertek. Mintha államügyről vagy még rosszabbról, élethalál-kérdésről lett volna szó. A legapróbb részletek is úgy megnőttek, mint mámoros állapotban. Nemcsak Janvier iránt érzett felelősséget, hanem Janvier felesége iránt is, aki gyereket vár, s aki olyan hősiesen viselkedett, pedig nagyon fáradt volt. Hiszen az asszony tényleg úgy nézett rá, mintha azt mondaná, hogy az ő kezébe teszi le a saját és a megszületendő gyereke sorsát. És hozzá Madame Maigret nincs idehaza. Ettől is, isten a megmondhatója, miért, bűnösnek érezte magát.

Szomjas volt. Égő gyomra időnként még jobban sajgott, s azon kapta magát, hogy nyöszörög is; ügyelnie kellett rá, hogy fel ne ébressze a lakókat, főként Lotard-ék kisbabáját ne, aki végre elaludt.

Neki nem is kellene aludnia. Azért van itt, hogy virrasszon. Az a kötelessége, hogy az éjszakai zajokat figyelje, kémlelje, ki jön, ki megy.

Egy taxi olyan nagy hanggal ment végig az utcán, hogy szinte sértette a csendet. Megállt. Kapucsapódás. Valahol feljebb. Legalább tízháznyira innen.

Mindenki aludt. Isabelle kisasszonyra gondolt, aki megfordult ágyában: fehér teste bizonyára már csupa veríték. Safték a másik szobában egy ágyban aludtak. Járt a szobájukban. Olyan keskeny volt az az ágy, hogy Maigret azon töprengett, hogyan férnek el ketten rajta.

A felügyelő leült az ágya szélére. Pontosabban, egyszer csak ott találta magát anélkül, hogy előzőleg észrevette volna, hogy helyet változtatott. Ott ült, és rögtön fülelni kezdett. Biztos volt benne, hogy valami szokatlan zajt hallott: valószínűleg valami cserépedény vagy porcelán esett le.

Várt mozdulatlanul, visszatartotta a lélegzetét, aztán újabb zajt hallott a földszintről, ezúttal egy szekrényt csukott be valaki.

Gyufát gyújtott, és megnézte az órát. Hajnali fél három volt.

Odament mezítláb az ajtóhoz, óvatosan kinyitotta, aztán, mivel biztos volt benne, hogy valakit talál odalenn, felvette a nadrágját, s kisurrant a lépcsőházba.

Még le sem ért az első emeletre, mikor megreccsent alatta egy lépcsőfok. Biztosan mindig recseg. Minden házban van legalább egy olyan lépcső, amely recseg. Megesküdött volna rá, hogy az imént valami halvány fényt látott a folyosón, amely mintha egy kivilágított szoba ajtaja alatt szivárgott volna ki.

De a fény hirtelen kialudt. Megállt. S minél hosszasabban hallgatózott, annál határozottabban érezte, hogy őt is figyeli valaki, hozzá hasonlóan visszafojtott lélegzettel.

Erre gyorsabban ment lefelé, tapogatózva rátalált a konyhaajtó kilincsére.

Egy csésze leesett a konyhakőre, és eltört.

A felügyelő elfordította a villanykapcsolót.

Clément kisasszony állt előtte hálóingben, haját valami hajhálóféleség tartotta össze. Egy percig csak mindenféle vegyes érzelmek váltották egymást az arcán, végül, épp a legváratlanabb pillanatban, felkacagott, azon a bizonyos torokhangon, nagy keblei csak úgy rázkódtak belé.

– Megijesztett! – kiáltott fel. – Úristen, hogy megijedtem!

A gázrezsó égett. A konyhában friss kávé illata terjengett. A viaszos vászon asztalterítőn jókora sonkás szendvics.

– Úgy megrémültem, mikor lépéseket hallottam, hogy eloltottam a villanyt. Mikor a lépések közeledtek, elejtettem a csészét.

A kisasszony teste, bár kissé kövér volt, azért még elég fiatalosnak és kívánatosnak látszott a hálóing alatt.

– Maga is megéhezett? A felügyelő úgy kérdezett vissza, hogy azt sem tudta, hová nézzen:

– Azért kelt föl, hogy egyen valamit? A kisasszony újra felkacagott, s kicsit elpirult.

– Csaknem minden éjjel felkelek. Tudom, hogy nem szabadna ennyit ennem, de a kívánság erősebb nálam. Olyan vagyok, mint az a francia király, akinek mindig egy hideg csirke volt az éjjeliszekrényén. Kivett egy másik csészét a szekrényből – Kér egy kávét?

Maigret nem merte megkérdezni tőle, hogy nincs-e véletlenül egy üveg söre. S a kisasszony kitöltötte a kávét, ha akarta, ha nem.

– Jobban tenném, ha felvennék egy pongyolát – mondta. – Ha valaki most látna minket.

Valóban különös jelenet volt. Maigret-n nem volt zakó, a nadrágtartója valahol a dereka táján fityegett, a haja összevissza borzolódott.

– Ha megengedi, egy percre.

A kisasszony bement a szobájába, de szinte tüstént vissza is jött, s Maigret látta, hogy a rúzs mintha kicsit elmaszatolódott volna a száján, s ettől a szája egészen megváltozott.

– Nem eszik egy falatot?

Maigret nem volt éhes. Csak szomjas.

– Foglaljon helyet.

A kisasszony eloltotta a gázt. A kávé ott gőzölgött a csészékben. A ropogós szendvics ott aranylott a tányéron.

– Én ébresztettem fel, Maigret úr?

– Nem aludtam.

– Általában nem vagyok félős. Még arra se igen gondolok, hogy kulcsra zárjam az ajtóm. De azok után, ami tegnap történt, kevésbé érzem magam biztonságban.

Beleharapott a kenyérbe. Maigret ivott egy korty kávét. Aztán gépiesen megtömte a pipáját. Csakhogy a gyufát a zakójában felejtette, felállt hát, hogy elvegye a skatulyát a rezsó feletti fűszerpolcról.

A kisasszony kezdetben nagyokat harapott, mint aki roppant éhes, de egy idő múltán egyre lassabban rágcsálta a kenyeret; s néha méltatlankodó pillantásokat vetett a felügyelőre.

– Mindenki itthon van? – kérdezte Maigret.

– Mindenki, kivéve Fachin urat, a diákot, aki egyik társával tanul együtt. Többen összeállnak, úgy veszik meg a tankönyveket. Mindegyikük csak az előadások egy részét hallgatja meg, aztán együtt készülnek a vizsgákra. Így marad egy kis szabad idejük, hogy keressenek. Volt egy olyan lakóm, aki a tanulás mellett éjjeliőr volt egy bankban, és csak három-négy órát aludt egy nap.

– Ön sokat alszik?

– Attól függ. Nagyobb evő vagyok, mint alvó. És ön?

Az utolsó falatok már nehezen csúsztak le.

– Most már jobb a közérzetem. Azt hiszem, jól fogok aludni. Nincs szüksége valamire?

– Nincs, köszönöm.

– Jó éjszakát, Maigret úr!

A felügyelő felment a lépcsőn. Az első emeleten egy csecsemő gügyögött félálomban, s valami ütemes zaj hallatszott, amely bizonyára a bölcsőtől származott: az anya nyilván kitartóan ringatta az ágyából a sötétben, nehogy a kisded végleg felébredjen.

*

Ezúttal, a kávé ellenére, a felügyelő rögtön elaludt, s mivel nem is álmodott, úgy érezte, csak rövid időre. A világosság felébresztette – a függönyt nem húzta el –, s reggel fél hatkor újra kikönyökölt az ablakba.

Az utca még kihaltabb volt, mint éjjel, a hajnali fény, no meg a hűs levegő miatt is, Maigret kénytelen volt felvenni a zakóját.

Az égbolt a háztetők felett világoskék és felhőtlen volt, a házakat a fény mintha bearanyozta volna. Egy rendőr szolgálatba indult, nagy, kimért léptekkel, az utca végére.

A szemközti ház első emeletén már felhúzták a redőnyt, s a felügyelő egy rendetlen hálószobába nyert bepillantást: nyitott bőrönd állt az ablak közelében. Régi típusú, nem túl előkelő, meglehetősen használt bőrönd, melyet a sokat utazó kereskedelmi ügynökök hordanak magukkal: ezekben cipelik a mintadarabokat.

Egy középkorú férfi járt-kelt a szobában, s mikor kihajolt az ablakon, Maigret felülről látta, hogy már jócskán kopaszodik. Az arcát nemigen tudta kivenni.

Ötvenöt körülire taksálta, vagy még többre. Igen, inkább többre. Már tetőtől talpig felöltözött, sötét ruhába. Telerakta a bőrönd felső részét fehér ingekkel, aztán ráhajtotta a fedelet, s hogy be tudja csukni, ráült a bőröndre.

Az ágy felső része is látszott, a párna, mely még őrizte a fej nyomát.

A felügyelő egy pillanatig azon tanakodott, hogy maradt-e még valaki ebben az ágyban, de a válasz szinte azonnal megérkezett egy női kar formájában.

A férfi minden bizonnyal a küszöbig vonszolta a bőröndöt, aztán visszajött, az ágy fölé hajolt, hogy megcsókolja feleségét. Majd még egyszer visszajött a szobába, ezúttal egy kis dobozt vett ki az éjjeliszekrényből, két tablettát és egy tele pohár vizet nyújtott a láthatatlan személy felé.

Bizonyára telefonált is, mert egy taxi tűnt fel az utcában, s megállt a ház előtt. A férfi, mielőtt elment volna hazulról, elhúzta a függönyt, s Maigret már csak akkor látta viszont, mikor kinyílt a ház kapuja.

A bőrönd nehéz volt, a sofőr is kiszállt, hogy segítsen az utasának.

Felhallatszott, amit beszéltek. – A Montparnasse pályaudvarra, legyen szíves. A lehető leggyorsabban. Az ajtó becsapódott.

A másik irányban, Maigret feje felett, a harmadik emeleten kinyílt egy ablak, egy nő, hajcsavarókkal felszerelkezve, mályvaszín pongyoláját a mellén összefogva, kihajolt az utcára.

Megpillantotta a felügyelőt. Az arc idegen volt számára, így hát kicsit csodálkozott, s mielőtt eltűnt volna a szobában, jól szemügyre vette az ismeretlent.

Maigret már csak portörlő rongyot rázó kezét látta viszont, mely a háromemeletnyi űrben lebegett.

Lotard-éknál mozgolódtak. Egy magas, vörös hajú fiatalember jött be a házba, lépteinek zaját követve, Maigret rájött, hogy ez volt Oscar Fachin, a diák, aki azonmód befeküdt az ágyba.

Vajon Clément kisasszony, miután a hazatérő diák felébresztette, visszafeküdt aludni?

Fél hétkor Safték is felkeltek, enyhe kávéillat töltötte be az egész emeletet.

Isabelle kisasszony csak negyed nyolckor bújt ki az ágyból, s rögtön megengedte a vízcsapot.

Kridelka úr még aludt. Valentin úr úgyszintén.

Ami Blanche kisasszonyt illeti, ő egyáltalán nem hallatott magáról, s bizonyára még jóval később is, mikor a ház már rég kiürült, mélyen aludt.

Maigret háromszor-négyszer is rágyújtott a pipájára, míg rá tudta szánni magát, hogy megmosakodjon. Lotard indult el otthonról elsőnek, aztán Saft úr; a felügyelő látta, amint kopott aktatáskájával a hóna alatt ment a járdán.

Maigret legszívesebben nem kávét, hanem egy pohár fehér bort ivott volna, egyre jobban vágyódott már arra, hogy az auvergne-i végre felhúzza a bisztró vasredőnyeit, kitegye a teraszra a székeket és a kisasztalokat.

Lement a földszintre, mind a két kémlelőnyílást, a szobait és az étkezőkonyhait is megvizsgálta, de Clément kisasszonynak nyoma sem volt. Igaz, a szobai kis ablakot sötét függöny takarta. Bizonyára a kisasszony is épp a reggeli toalettjét végezte.

A kapu nyitva állt, s Maigret, épp amikor ki akart lépni rajta, egy sovány, rövid lábú asszonyba ütközött, aki tiszta feketébe öltözve, elszánt arccal igyekezett befelé. Úgy ment be a szalonba, mintha otthon lenne. Megfordult a felügyelő után. S mivel az is megfordult őutána, tekintetük találkozott: az asszony nem sütötte le a szemét, sőt, Maigret úgy látta, mintha megvonná a vállát, s mormogna valamit a foga között. A felügyelőt még az se lepte meg túlságosan, hogy az asszonyon férfi félcipő van.

– Egy kis pohár fehéret – adta fel a rendelést az auvergne-inek, akinek az inge olyan fakókék volt, mint az ég.

– Szóval, ma éjjel nem öltek meg senkit?

Maigret látta, hogy Isabelle kisasszony is, tengerészkék kosztümben, üdén útnak indul. A felügyelő le nem vette a szemét a házról, s akik vele szoktak dolgozni, Lucas vagy a szerencsétlen Janvier ilyenkor már tudták, hogy valami ötlet cikázik ide-oda a fejében.

– Nem tudja, hol szokott Clément kisasszony bevásárolni?

– A rue Mouffetard-on, mint errefelé mindenki. A rue Gay- Lussacon is vannak boltok, de ott minden drágább. A rue Saint- Jacques-i hentes meg nem olyan jó.

Maigret három pohár, zöldes csillogású; fehér bort hajtott fel, aztán kezét a zakója zsebébe mélyesztve, lassan ballagott lefelé az utcán, mintha csak idevalósi lenne. Egy apró termetű öregember sétáltatta előtte a kutyáját, s köszönt neki, mint ahogy faluhelyen üdvözlik az ismeretlent. Talán ez is azért volt, mert olyan otthonosan mozgott itt? Mosolyogva visszaköszönt, s pár perc múlva már a kézikocsikkal zsúfolt, keskeny rue Mouffetard-on járt, ahol átható zöldség- és gyümölcsillat terjengett.

A káposzta- és salátafejeken még harmatcseppek rezegtek – hacsak nem az árusok locsolták meg őket, hogy frissebbnek látsszanak. Maigret a hentest kereste, s rögtön meg is találta; a fehér márványpult mögött pirospozsgás asszony állt, a nyakánál összeráncolt, falusias blúzban. A felügyelő megvárta, míg kettesben maradnak, inkább előreengedett két vásárlót, akik utána érkeztek.

– És önnek mit adhatok?

– Egy felvilágosítást. Clément kisasszony, a rue Lhomond-ból, önnél vásárol, ugye?

– Már tíz éve.

– Jó vevője?

– Hát persze nem annyira jó, mintha maga is főzne a lakóira, mint néhány hasonló házban szokás, de megbízható vevőm.

– És jó étkű? – tréfálkozott a felügyelő.

– Nem kákabélű, az biztos. Ön nála lakik?

– Tegnap óta.

– S nála is étkezik?

– Alkalomadtán.

Az asszony nem sokat töprengett e faggatózás célján. Hirtelen mintha mégis megdöbbent volna.

– Azt mondta, hogy csak tegnap óta?

– Tegnap este óta…

– Azt hinné az ember, hogy néhány napja már ott lakik.

Maigret épp mondani akart valamit, de egy öregasszony lépett be a boltba, így jobbnak látta, ha elköszön. Mikor újra a rue Mouffetard-on találta magát, ugyancsak jókedve volt. Hajszál híján bement egy bisztróba, hogy telefonáljon. Aztán úgy döntött, hogy hű marad az auvergne-ihez, megvárta, míg a rue Lhomond-ba ér; talán a fehér bornak is volt ebben némi szerepe, amelynek falusi vendégfogadók hangulatát felidéző utóíze volt.

– Van itt egy telefonkészülék?

– Ott hátul, az ajtó mögött.

Kilenc óra volt. Épp a jelentéstétel ideje a Quai des Orfévres-en. Az irodafőnökök ilyenkor lépnek be, dossziékkal a hónuk alatt, a főnök szobájába, amelynek szélesre tárt ablakaiból a Szajnára nyílik kilátás.

– Halló! Lucas-t kérem.

A telefonkezelő felismerte a hangját.

– Azonnal, felügyelő úr. Aztán Lucas szólt a kagylóba:

– Maga az, főnök?

– Semmi újság?

– Vauquelin épp most írja a jelentését, mármint arról, amivel megbízta. Nem hiszem, hogy talált volna valami lényegeset.

– Janvier-ról van valami híred?

– Az előbb telefonáltam a Cochin-kórházba. Nyugtalan éjszakája volt, de az orvos azt mondja, hogy ez ilyen esetben várható. A hőmérséklete normális. És maga még mindig Clément kisasszonynál van? Jól aludt?

Lucas hangjában egy szemernyi gúny sem volt, a felügyelőt mégis bosszantotta a kérdezősködés.

– Ráérsz most? Ülj be a kocsiba, és gyere a rue Lhomond-ba! Ne gyere egészen a házig, várj egy kicsit lejjebb! Nem kell sietned. Félóránál előbb nem lesz rád szükség.

Lucas nem mert semmit kérdezni; Maigret-nek megcsapta az orrát a konyhaszag – ott volt a készülék –, s fintorgott, mikor érezte, hogy megint birkát főznek, aztán ivott egy utolsó pohárral a pultnál.

Mikor visszatért Clément kisasszony házába, a férficipős nő, akivel kimenet találkozott, megint útját állta: a feje lenn, a hátsó fele fenn volt, s buzgón, bő vízzel mosta fel a folyosó kövezetét.

A szalonban nem volt senki, ott már teljes rend volt. Clément kisasszonyt a konyhában találta: világos ruhát viselt, az arca friss, a tekintete vidám volt.

– Reggelizni ment? – kérdezte. – Ha mondja, én is készíthettem volna valamit.

– Előfordul, hogy főz a lakókra?

– Főzni nemigen főzök. Néha csinálok nekik egy kávét reggelente. Vagy ők jönnek le a kávéfőzőjükkel, s megcsinálják maguknak.

– Jól aludt az éjszakai falatozás után?

– Elég jól. És ön?

Volt a jókedvében valami kis agresszivitás, valami görcsösség. Maigret mégis úgy látta, hogy ugyanúgy viselkedik, mint előző este. Csakhogy kétségtelenül megérzett valamit. A kisasszony épp krumplit hámozott.

– A bejárónője dolgozik odakinn a folyosón?

– Hát biztos nemcsak betévedt valaki, s most szórakozásból vagy testedzésből takarít.

– Tegnap nem láttam.

– Mert csak hetenként négyszer jön. Öt gyereke van, otthon is el kell látnia a háztartást. Beszélt vele?

– Nem. Ő takarítja a szobákat is?

– Nem mindig. Csak pénteken és szombaton; ő végzi a nagytakarítást.

– A maga szobájában is?

– Hát arra még csak képes vagyok, hogy a magam szobáját rendben tartsam, nem?

Még mindig vidámnak látszott, annyi tény, de kedélyessége erőltetett volt, s valami feszültség érződött köztük a levegőben.

– Szeretném megnézni a szobáját, Clément kisasszony.

– A beosztottjai már megnézték, amint ideértek.

– Aznap, mikor nem találták idehaza Paulust?

– Igen.

– Nem zavarja, ha arra kérem, mutassa meg nekem is?

A kisasszony vállat vont, felállt, kirakta a krumplihéjat a kötényéből.

– Még nem takarítottam. Igaz, hogy maga már hálóingben is látott az éjszaka.

S megint az a jellegzetes torokhang.

– Hát csak jöjjön.

Benyomta az ajtót, s elsőnek lépett a szobába. Odabenn sötét volt, mert a szoba a szomszéd ház keskeny udvarára nézett. Míg az utcai rész napfényben fürdött, s ettől minden csupa élet volt, itt mindenből mozdulatlanság, elhagyatottság áradt.

Pedig csinos kis szoba volt. Az ágy vetetlenül állt. A fésülködőasztalon szép pipere-készlet, a fésűben ott maradt néhány szőke hajszál. Virágos kartonfüggöny rejtette el a mosdófülkét, a levegőben erős szappanillat terjengett.

– Na, megnézte?

Maigret annyit valóban látott, hogy szekrény nincs. Bár tudta, hogy nem valami diszkrét dolog, de elhúzta a mosdófülke függönyét. Clément kisasszony felsóhajtott a háta mögött: – Na, most legalább már tudja, milyen is egy vénkisasszony szobája.

Az éjjeliszekrényen egy csésze állt: alján kávémaradék, a csészealjon kiflimorzsák.

– Ágyba hozza magának a reggelit? Maigret most már nevető szemmel nézett rá, s látta, hogy az óriásbébi arcán egyre növekvő nyugtalanság tükröződik.

– Maga igazán bűbájos, Clément kisasszony. Mélyen elszomorít, hogy fájdalmat kell okoznom önnek, de kénytelen vagyok benézni az ágy alá is.

Arra sem volt ideje, hogy lehajoljon. Az ágy alól kibukkant egy pár férficipő, egy hosszúnadrág, két kar, végül egy holtsápadt arc, amelyből csak a rémült szempár világított ki.

– Álljon fel, Paulus. Ne féljen! Nem bántom.

A fiatalember reszketett. Kinyitotta a száját, de csak dadogni tudott, a torka összeszorult.

– Ő nem is tudta.

– Mit nem tudott?

– Hogy elrejtőztem az ágy alatt. Maigret felnevetett. Úgy érezte, hogy ugyanolyan derűs a kedve, mint ez a szép, tavaszi reggel. – S akkor borotválkozott, amikor nem volt itt? – kérdezte, mert a fiúnak igazán nem volt négynapos a szakálla.

– Esküszöm.

– Ide hallgasson, Maigret úr. – kezdte el Clément kisasszony.

S ő is felnevetett. Képes volt nevetni, s tulajdonképpen talán nem is vette olyan tragikusan az egészet.

– Becsaptam magát, igaz. De nem úgy történtek a dolgok, mint ahogy gondolja. Nem ő lőtt a felügyelőre.

– Mért, vele volt, amikor történt az a dolog?

– Vele.

– Az ágyban?

– Sejtettem, hogy ezt fogja mondani. Az embereknek abban telik kedvük, hogy mindig mindenütt csak rosszra gondoljanak. Ha előfordult, hogy a fiú az ágyamban feküdt, akkor esküszöm, hogy én nem feküdtem benne.

– Így van. – szólt közbe Paulus.

– S gondol, amit gondol, nem én engedtem be ide a szobába. Épp eléggé megijedtem, mikor este valami mocorgást hallottam az ágy alól.

Maigret most tegezni kezdte a kis Paulust, ami mindig annak a jele, hogy gyanúsítanak valakit.

– Odafenn voltál, a szobádban, mikor a felügyelők megérkeztek?

– Igen. De vártam már. Meg voltam rémülve. Láttam őket az ablakból. Mivel a háznak csak egy kijárata van, felmentem a padlásra.

– A padlást nem kutatták át?

– De igen. Épp csak annyi időm volt, hogy felmenjek a tetőre. Ott rejtőztem egy jó darabig, az egyik kémény mögött.

– Szédültél?

– Igen. Mikor azt gondoltam, hogy elmúlt a veszély, a padlásablakon át újra visszamentem a házba, s hang nélkül lementem a földszintre.

– Nem gondoltál arra, hogy elmenekülj?

– Dehogynem. De azt sejtettem, hogy az utcán azért őrködik egy-két rendőr.

Nem volt csúnya fiú, kicsit sovány, kicsit ideges volt, szaggatottan beszélt. Néha olyan elharapva jött ki egy-egy szó a száján, hogy azt lehetett gondolni: remeg az állkapcsa.

Pedig valójában nem is mutatkozott annyira rémültnek, mint hitte volna az ember. Sőt, védekezni látszott. Végül is, talán megkönnyebbülés volt számára, hogy elkaptak.

– Elrejtőztél Clément kisasszony szobájában?

– Nem gondoltam, hogy ilyen hosszú időre. Gondoltam, csak lesz alkalmam, hogy odébbálljak.

– S ő észrevette, hogy ott vagy?

– Biztos akaratlanul is mocorogtam. Aludtam. Megesküdtem, hogy nem alszom el, mégis megesett.

Furcsa volt így együtt nézni kettőjüket: a fiú sovány, mint egy fiatal vad, a kisasszony kövér és békés, mint egy vidéki nagynéni.

De még ennél is viccesebb lett volna látni azt a jelenetet, amely azon az éjszakán, ebben a szobában zajlott le. Vajon Clément kisasszony valóban olyan megdöbbent volt, mint ahogy állítja?

A fiú biztosan sírt, s ő meg biztosan vigasztalta. Hozott neki enni- és innivalót. Majdnem biztos, hogy egy kis pohár chartreuse-t is töltött neki.

S azóta, azaz már öt napja, ugyanabban a szobában, ugyanazon az ágyon éltek, csak éppen az ágyat felváltva használták. Ezt Maigret készséggel elhitte.

A kis Paulus reggeltől estig a heverő rugóit szemlélte, s a legkisebb zajra is összerezzent. Hallotta, hogy a felügyelők, majd Maigret ki-be járnak, hallotta a kérdéseket, a válaszokat.

Az állandó őrizet miatt Clément kisasszony kénytelen volt éjszaka felkelni, hogy enni adjon neki.

Maigret elmosolyodott, mikor eszébe jutott az a hatalmas szendvics, amit a kisasszony kénytelen volt hajnali fél háromkor befalni, holott nem is volt éhes.

Egy autó állt meg nem messze a háztól, a Bűnügyi Rendőrség kocsija, benne Lucas-val, aki az utasításoknak megfelelően türelmesen várt a sofőr mellett.

– Velem mit csinál? – kérdezte Clément kisasszony, mikor hallotta, hogy megáll az autó. – Letartóztat? Sajnálkozó pillantást vetett a falakra, a bútoraira, a házára, azt hitte, mindent itt kell hagynia.

– Most még nem – mondta a felügyelő. – Majd meglátjuk. Te, fiam, velem jössz. Hozd a fogkefédet meg a fésűdet.

– A szüleim meg fogják tudni, ugye?

– Már tegnap megtudták az újságokból.

– Mit szólt az apám?

– Még nem találkoztam vele. De lehet, hogy már tegnap este megérkezett Párizsba.

– Nem szeretnék találkozni vele!

– Értem. Gyere!

A fiú még habozott, Clément kisasszony felé mutatott:

– Tudja, igazán nem az ő hibája, ő. Kereste a megfelelő szót, nem találta.

– Ő.

– Bűbájos, tudom. Majd mindent elmesélsz a Quai des Orfévres-
en.

Átmentek a konyhán, majd a szalonon, ahol Maigret kettesben töltötte az előző estét a terebélyes kisasszonnyal. A küszöbről odaintett Lucas-nak.

S az, mikor észrevette a fiatalembert, elismerően füttyentett.

Természetesen azt hitte, hogy az ügy ezzel véget is ért.

Pedig még csak most kezdődött.

Negyedik fejezet

Amely egy kihallgatást ismertet, melynek során Maigret egyetlenegyszer sem gurul dühbe

A Bűnügyi Rendőrség kis autójában Maigret szünet nélkül figyelte a szeme sarkából a fiatal Paulust, s Lucas, aki viszont őt kémlelte, úgy találta, hogy furcsa egy képet vág.

A fiút nem bilincselték meg. Mohón bámult kifelé az ablakon, már nem félt, nem is vacogott, mint mikor Clément kisasszony ágya alól mászott elő. Aztán egyszer csak olyan meglepő kéréssel állt elő, amilyet Lucas még soha nem hallott olyasvalakitől, akit nemrég tartóztattak le. Az autó rágördült a boulevard Saint-Michelre, elhaladt egy locsolókocsi mellett.

Kicsit távolabb, egy kesztyűárus és egy mozi között, rásütött a nap egy dohánybolt piros cégtáblájára.

Paulus, pontosan olyan arccal, mint amilyennel egy kisiskolás kéredzkedik ki a vécére, azt mondta:

– Nem állhatnánk meg egy pillanatra, hogy cigarettát vegyek?

S ez nem valami trükk akart lenni, hogy megszökhessen. Túl naiv trükk lett volna. Maigret nem jött dühbe, csak nézte a fiút tágra nyitott, álmodozó szemmel, úgy felelt:

– Van az irodámban. A felügyelő szemmel látható élvezettel ült le az irodában, ugyanazzal az élvezettel, amellyel a fiú figyelte a napsütötte utcák nyüzsgését.

– Ülj le!

Maigret előbb átnézte a postáját, utasításokat adott a folyamatban levő ügyekkel kapcsolatban. Kinyitotta az ablakot, megtömte a pipáját, odanyújtott egy csomag cigarettát a fiúnak.

– És most mesélj!

– Tudja, nem én lőttem a felügyelőbe. Esküszöm. Egyébként nem is volt pisztolyom. A Gólyában is csak játékpisztolyt használtam.

– Tudom.

– Ugye, elhiszi nekem? El sem hagytam Clément kisasszony szobáját. Miért öltem volna meg egy felügyelőt?

– S nem is akartad elhagyni a házat?

– Persze hogy nem.

Gyorsan és annyi meggyőződéssel mondta, mindezeket, hogy szinte komikus volt.

– Hová mentem volna? A rendőrség bizonyára azért jött a rue Lhomond-ba, mert tudta, hol vagyok. Tehát keresnek. Akkor viszont, bárhová megyek, letartóztatnak.

– Erre te jöttél rá, vagy Clément kisasszony?

– Én. Könyörögtem, hogy hadd maradjak a szobában, megígértem neki, hogy jól viselem magam, s nem nézek oda, mikor vetkőzik.

– S nem néztél oda?

– Néha.

– Sokáig akartál ott maradni a szobában?

– Amíg csak a rendőrség el nem feledkezik rólam.

– S aztán hová mentél volna?

– Talán megkerestem volna. Az ajkába harapott, elpirult.

– Folytasd csak.

– Nem akarom.

– Miért?

– Mert nincs jogom kiadni a társamat.

– Nem akarod elárulni a cinkosod nevét? Őt akartad megkeresni?

– Igen. De nem vagyok besúgó.

– Inkább te bűnhődsz, még akkor is, ha te vagy a kevésbé bűnös kettőtök közül?

– Nem vagyok kevésbé bűnös.

Maigret-nek tucatjával jártak már az irodájában hasonló korú fiúk, akik többé-kevésbé ugyanazt követték el, ugyanazon okból, olyan fiúk, akik, hogy pénzhez jussanak, szinte minden esetben ostoba módon szembeszálltak a törvénnyel.

Első ízben találkozott olyan esettel, mint a Paulusé. Voltak, akik alighogy letartóztatták őket, összeomlottak, könyörögtek, sírtak, a szüleikre hivatkoztak, többnyire őszintén, máskor meg a szemük sarkából lestek a hatást.

Legtöbbjük ideges, feszült, támadó volt.

Sokukból csak úgy áradt a gyűlölet, s a társadalmat vádolták.

Paulus illedelmesen ült. Nyugodtan, lassú tempóban szívta a cigarettáját, s csak akkor rezzent össze, ha valaki kopogott az ajtón. Mert minden alkalommal azt hitte, hogy az apja, akitől szemmel láthatóan jobban félt, mint a börtöntől.

– Ki ötlötte ki a rue Campagne Premiére-i akciót?

– Együtt ötlöttük ki.

– De a Gólyában te voltál ismerős, nem?

– De igen. Néha betértem. Először néhány héttel ezelőtt.

– Jártál éjszakai mulatókba?

– Mikor pénzem volt.

– S te eszelted ki a játékpisztoly ötletet is?

– Jesz.

Hirtelen elhallgatott. Újra elpirult, majd elmosolyodott.

– Tudom, hogy végül azt is kiszedi belőlem, amit nem akarok elmondani.

– Hát akkor legjobb, ha rögtön kipakolsz.

– Belgiummal van kiadatási szerződés?

– Az a bűnténytől függ.

– De hiszen mi nem követtünk el bűntényt!

– Jogi nyelven ezt bizony bűnténynek nevezik.

– De hiszen én nem lőttem, s ha akartam volna, se tudtam volna lőni.

– Meséld el a dolgot, Paulus. Biztos vagyok benne, hogy ha a társad lenne a helyedben, már rég eláztatott volna.

– Az biztos.

– Hogy hívják?

– Egy belga fiú, Jef Van Damme. Na, most már mindegy! Kávéházi pincér.

– Hány éves?

– Huszonöt éves. Nős. Alighogy megérkezett Párizsba, három évvel ezelőtt, rögtön megnősült, akkor szerelt le. Egy sörözőben kezdett el dolgozni, a boulevard de Strasbourg-on, s egy statisztalányt vett feleségül. Van egy gyerekük, egy kisfiú.

Paulus végre felengedett. Amint elszívta a cigarettát, újabbat kért.

– Hol ismerkedtél meg vele?

– Egy bisztróban, a csarnok mellett.

– Régen történt?

– Majdnem egy éve.

– Akkor is pincér volt?

– Akkor már nem dolgozott egy helyen. Néha beállt valahova. Nagyon szegény volt.

– Megvan neked a címe?

– Gondolom, a feleségével nem akarnak semmit. Rögtön megmondhatom, hogy fogalma sincs semmiről. Én majd mindent elmondok, hihetnek nekem. Juliette-nek hívják az asszonyt. Nem valami egészséges, mindig panaszkodik. Jef azt állította, hogy már nem is tudja, miért vette feleségül, s hogy egyáltalán nincs szándékában az egész életét ezzel a nővel tölteni, és hogy abban sem biztos, hogy a gyerek tőle van.

– A címük?

– Rue Saint-Louis-en-l’Ile 27a, hátsó lépcső, harmadik emelet.

Maigret felírta egy darabka papírra a címet, majd átment a szomszédos irodába, hogy utasításokat adjon Lucas-nak.

– Megy a dolog, főnök?

Maigret vállat vont. Minden szinte túlságosan könnyűnek tűnt.

– Na jó. Térjünk vissza Jefhez és Juliette-hez. Mit is mondtál?

– Rendőrt küldött hozzájuk? Maigret bólintott.

– Akkor legalább meglátja, hogy nem hazudtam, hogy ő nincs ott, a felesége meg nem tud semmiről. De ha elmondják neki, amit én meséltem, akkor fájdalmat okoznak neki, jószívű lány.

– Lefeküdtél vele?

– Én nem akartam.

– Jef tudta?

– Lehet. Vele sosem lehet tudni. Sokkal idősebb nálam, érti? Sokat utazott. Már tizenhét évesen steward volt egy gőzösön, s bejárta a világot.

– El akarta hagyni Juliette-et?

– Igen. S Párizsból is elege volt. Arról ábrándozott, hogy Amerikába megy. De ehhez pénzre volt szüksége. Nekem is pénzre volt szükségem.

– Minek?

– Nem állhattam folyton az éhhalál küszöbén.

Megnyerő egyszerűséggel mondta ki ezeket a szavakat. Sovány volt, rosszul táplált, a vonásai szabálytalanok, de volt valami megnyerő a tekintetében.

– Máskor is loptatok együtt?

– Csak egyszer.

– Mikortájt?

– Amikor náluk laktam.

– Van Dammeékkal laktál?

– Két hónapon át. Mikor Párizsba érkeztem, először a rue Rambuteau-n béreltem egy szállodai szobát; akkoriban a boulevard Saint-Denis-n dolgoztam. Aztán kiraktak.

– Mert elcsented a pénzt a házi kasszából.

– Már tud róla?

– Aztán mit csináltál?

– Állást kerestem. Mindenütt azt kérdezték, hogy voltam-e már katona. Nem akart senki leszerződtetni néhány hónapra. Éjszaka zöldséget zsákoltam a csarnokban. Egy cédulát tűztem a hátamra. A szüleim küldtek egy kis pénzt, de nem eleget, s én nem mertem bevallani nekik, hogy nincs állásom, mert akkor visszahívtak volna Limoges-ba.

– S miért nem mentél vissza Limoges-ba?

– Mert az nem élet.

– S ahogy te éltél, az az volt?

– Megvolt minden reményem. Kéthónapi lakbérrel tartoztam, mikor találkoztam Jeffel, épp ki akarták tenni a szűrömet. Jef befogadott, egy díványon alhattam náluk.?

– Meséld el az első lopást. Kinek az ötlete volt?

– Az övé. Én el sem tudtam képzelni ilyesmit. Egy kávéházban ültünk. Egy idősebb úr kitartóan nézett, nem tudtam, miért. Gyárosnak vagy valami tekintélyesebb vidéki kereskedőnek látszott. Jef azt mondta, hogy ez a pasas biztosan ajánlatot fog tenni, amint egyedül maradok, s én csak hagyjam, hogy beszéljen. Érti?

– Nagyon is értem.

– S mikor már szobán leszünk, akkor megfenyegetem, hogy segítségért kiáltok, mire hallgatásomért pénzt fog felajánlani.

– S így is történt?

– Igen.

– S nem próbálkoztál újra?

– Nem.

– Miért?

– Nem tudom. Talán mert túlságosan féltem. Meg aztán elég szennyes dolognak tűnt.

– Más okod nem volt rá?

– Néhány nappal később találkoztam azzal a férfival, egy idősebb nővel volt együtt, bizonyára a feleségével, s olyan könyörgő tekintettel nézett rám.

– A pénzen osztoztatok, Jef és te?

– Így volt természetes. Hiszen ő eszelte ki a tervet.

– És Juliette?

– Nem tudom. Azt hiszem, Jef szerette volna, ha kiáll az utcasarokra. De a lány nem akart. Folyton veszekedtek. Jef gyakran hagyott vele kettesben. Juliette nyugodtan vetkőzött előttem akkor is, ha Jef odahaza volt. Egyáltalán nem zavartatták magukat, amiért én ott voltam.

– Annyira nem, hogy végül megesett?

– Igen. Szinte úgy, hogy észre se vettem. Mivel nem volt pénzem, nem sok alkalmam nyílt rá.

– Van Damme miből élt?

– Nem számolt be nekem az ügyleteiről. Gyanús bárokba járt a Porte Saint-Denis környékén. Gyakran ment a lóversenyre is. Néha volt zsebpénze, máskor nem.

– Tartott tőled?

– Elsőáldozónak hívott.

– Miért költöztél el tőlük?

– Persze hogy nem maradhattam tovább ott, főleg azután, ami Juliette-tel történt. Minden apróhirdetésre jelentkeztem. Elkezdtem házalni az enciklopédiákkal. Kezdetben egész jól boldogultam, úgyhogy beköltöztem Clément kisasszonyhoz.

– Ki adta meg a címét?

– Véletlenül láttam meg a kiírást, miközben a könyvekkel jártam ajtóról ajtóra.

Jelentkeztem, s ő mintha rögtön érdeklődött volna irántam.

– Vett tőled egy enciklopédiát?

Nem. De megmutatta az üres szobát, s én még aznap este beköltöztem. Mindig kedves volt velem. Nagyon jóságos hölgy. Roppant kedves mindenkivel. Háromhavi lakbérrel tartozom neki, mégsem tette ki a szűrömet. Sőt, ön a tanúja, mire volt képes.

– Soha semmi nem volt köztetek?

– Soha, becsületszavamra.

– Meg se próbáltad?

Paulus őszinte csodálkozással nézett rá.

– Negyvenéves is elmúlt!

– Na persze! S mindent elmondtál neki, amit most nekem meséltél?

– Nem mindent.

– Van Dammet és Juliette-et?

– Azt igen. De a vidéki pasast nem. Van Damme néha meglátogatott, s előfordult, hogy a szobámban aludt, akkor, mikor összeveszett a feleségével. Mind a ketten azon spekuláltunk, hogyan juthatnánk egy csapásra nagyobb összeghez.

– S miért?

– Már elmagyaráztam önnek. Jef Belgiumba akart menni, s ott akarta kérni a papírjait az Egyesült Államokba.

– Otthagyva a feleségét és a fiát?

– Igen. Én pedig azt gondoltam, hogy ha lenne egy kis pénzem, belefoghatnék valami érdekes dologba.

– Talán azért is vágytál a pénzre, hogy lányokat szerezz?

– Persze hogy azért is.

– Tudod, hogy pont az a lány vezetett a nyomodra, akivel aznap este a Gólyában találkoztál?

– Ez nem lep meg. Nem volt valami kedves lány. Mielőbb ki akart rakni, s aztán egy másik bárba sietett, hogy nálamnál jobb klienst találjon.

Minden neheztelés nélkül mondta ezt is, legfeljebb egy kis keserűséggel. Aztán magától folytatta:

– Jef és én olvastunk az újságban egy hold up-ról, amely hárommilliót hozott. Álarcos fiatalemberek megtámadtak egy pénztárost. Az újság azt is kifejtette, miért nincs szinte semmi esély arra, hogy megtalálják a tetteseket.

– Tehát egy pénztárost szemeltetek ki?

– Csak először, mert aztán kiderült, hogy azoknál többnyire fegyver van. De eszembe jutott a Gólya, ahol a pénztár az ajtóhoz közel van, s ahol hajnali kettő után nincs egy lélek sem.

– Ki szerezte az autót?

– Jef. Én nem tudok vezetni.

– Lopta?

– Valamelyik utcasarkon szerezte, aztán ott is hagytuk az utcán, valamivel odébb.

– Jefnek volt pisztolya? Paulus nem habozott a válasszal.

– Volt.

– Tudod a márkáját?

– Gyakran láttam nála. Egy belga gyártmányú kis automata pisztoly volt, a herstali fegyvergyárból.

– Több pisztolya nem volt?

– Biztos, hogy nem.

– S a Gólya-akciónál nem akartátok használni?

– Én elleneztem.

– És miért?

– Hogy ha elfognak, ne legyen olyan súlyos az ügy.

Csöngött a telefon, Maigret felvett egy házi vonalat. Lucas jelentette, hogy visszaért a Saint-Louis szigetről, mire Maigret Paulus szemébe nézve megkérdezte:

– Nem próbálsz megszökni?

– Mire lenne az jó?

A felügyelő egyedül hagyta a fiút az irodában, s bement Lucas- hoz.

– Van Damme? – kérdezte.

– Öt napja eltűnt. A felesége nem tudja, hová lett. Egyébként már régóta várja, hogy egyszer csak lelép. Nem túl jó házasság. Egy gyerekük van.

– Miféle a nő?

– Egy rongyos kis utcalány, egy az ezer közül. S úgy nézem, tüdőbajos is.

– Van pénze?

– Egy fillérje sincs.

– Miből él?

A felügyelő megértette Lucas pillantását és sóhaját.

– A lakásban nem találtál semmit?

Lucas egy belga gyártmányú automata pisztolyt tett az asztalra. Paulus nem hazudott. Persze, nem ebből a fegyverből lőttek Janvier- ra. Van Damme bizonyára azért nem vitte magával, mert át akart jutni a határon, ahol viszont lehet, hogy megmotozzák.

– A nőnek fogalma sincs, hol lehet?

– Azt gondolja, hogy visszament Belgiumba. Többször is beszélt róla. Párizsban kicsit elveszettnek érezte magát, itt folyton gúnyolták az akcentusát.

Lucas egy útlevélfényképet nyújtott felé, amely egy szőke, mondhatni négyszögletes arcú, kiugró állkapcsú férfiról készült; a férfi mereven nézett maga elé, mint katona az őrségben. Inkább gyilkos, semmint pincér kinézete volt.

– Add át a fényképet a belga rendőrségnek. Biztos meg fogják találni, ha az amerikai követség körül szimatolnak.

– A fiú mit mond?

– Mindent.

– Ő volt az?

– Janvier-ra nem ő lőtt.

– Az apja most érkezett, itt vár az előszobában.

– Miféle ember?

– Amolyan könyvelő vagy pénztáros. Mit csináljak vele?

– Csak várjon.

Maigret visszament az irodájába, Paulus ott könyökölt az ablakban.

– Vehetek még egy cigarettát? Nem adna egy pohár vizet?

– Ülj le. Itt az apád.

– S maga arra akar kényszeríteni, hogy találkozzam vele?

A fiúnak, aki eddig olyan nyugodt volt, egyszerre pánik költözött a tekintetébe.

– Félsz tőle? Szigorú ember?

– Nem. Nem erről van szó.

– Hát akkor?

– Nem tudná megérteni. Nem az ő hibája. Biztosan fáj neki, és. könyörgök felügyelő úr! Ne engedje be.

– Tudod, mi vár rád?

– Mennyit kaphatok?

– Fogalmam sincs.

– Nem öltem meg senkit. Játékpisztoly volt. Még csak egy fillért sem költöttem el a részemből.

Egészen természetesen mondta, hogy „a részemből”.

– Azért öt évet is kaphatsz. Utána meg besoroznak valamelyik afrikai hadtestbe.

Ettől nem roppant össze. Csak az apjával való találkozás kellemetlenségére gondolt. Nem próbált szánalmat kelteni. Nem értette, hogy Maigret, akinek nem volt gyerekke, s aki annyira szeretett volna egy fiút, miért néz rá olyan homályos szemmel. Mi lenne ebből a fiúból, milyen jövő várna rá, mire leszerelne abból az afrikai hadestből – ha visszajönne egyáltalán?

– Hülye vagy, Paulus – sóhajtott fel a felügyelő. – Ha tudnám, hogy az apád jól kiveri a fenekedet, rögtön beengedném.

– Még soha életemben nem vert meg!

– Kár.

– De sír, és az sokkal rosszabb.

– Elküldlek a gyűjtőfogházba. Ismersz valami ügyvédet?

– Nem.

– Majd akkor az apád biztosan fogad egyet. Gyere ide.

– Nem fogunk vele összetalálkozni?

– Nem. Oltsd el a cigarettát.

S Maigret rábízta őt Lucas-ra, aki minden formaságot elintézett.

Az apával töltött fél óra még kellemetlenebb volt. Ahogy Paulus előre megmondta, az öreg sírt. S Maigret sem tudta elviselni egy síró férfi látványát.

– Mindent megtettünk érte, felügyelő úr.

Persze, persze. Maigret nem vádolt senkit: Mindenki megtette, amit tudott. Sajnos, az ember nem sokra képes. Ellenkező esetben a Bűnügyi Rendőrség bizonyára megszűnne létezni.

Az viszont továbbra is tény, hogy Janvier-t piszkosul kikészítették a rue Lhomond-ban, s hogy a felügyelő dolga, hogy megtalálja a gyilkost.

Hogy egy kicsit elterelje a gondolatait, Lucas-val ebédelt a Dauphine Sörözőben; a teraszon ültek le, egy piros kockás abrosszal letakart asztalnál. Ebben az évben először ebédelt házon kívül. Szórakozott, elgondolkozó volt. Lucas megérezte ezt, úgyhogy keveset beszélt, mindig habozott, mielőtt kérdezett volna valamit.

– Biztos benne, hogy ezek ketten nincsenek benne a Janvier- dologban, főnök?

– Biztos. Meg fogod látni, hogy Van Dammét megtalálják Brüsszelben; amint volt egy kis zsebpénze, odalógott. Paulus meg, amint elkövették a dolgot, bevette magát a rue lhomond-i házba, s a világ minden kincséért ki nem bújt volna onnan. Clément kisasszonynál biztonságban érezte magát. Hónapokig is eléldegélt volna ott, ha hagyjuk. Egyetlen oka lett volna arra, hogy rálőjön Janvier-ra: ha szabaddá akarja tenni az utat. De ő nem menekült. Hiszek Clément kisasszonynak, mikor azt állítja, hogy a lövés pillanatában a fiú az ágya alatt volt, s ő is benn volt a szobában.

– Hát akkor?

– Semmi. Az imént kutattam át, ki tudja hányadszor, Janvier íróasztalát. Minden kis papírfecnit megvizsgáltam, végigolvastam minden ügynek a dossziéját, amivel csak foglalkozott az utóbbi időben. Mert bosszúról is lehetett szó.

Pedig elég ritka, hogy egy bűnöző bosszút álljon egy rendőrön, még ha az le is tartóztatta. Csakhogy a felügyelő egyetlen eshetőséget sem akart kihagyni.

– Azoknak a névsorát is megszereztem, akik nemrég szabadultak a börtönből. Egyetlenegy sincs köztük, akit Janvier tartóztatott volna le, akár közvetlenül, akár közvetve.

– Mi a szándéka, még visszamegy oda? Az „oda” természetesen Clément kisasszony házát jelentette.

Maigret nem válaszolt azonnal. Csendben evett, szemével követte a járókelők árnyékát a járdán.

– Ki tudott arról, hogy aznap éjjel Janvier lesz az ügyeletes a rue Lhomond-ban?

Ezt a kérdést önmagának tette fel. De Lucas válaszolt.

– Még én sem tudtam. Janvier mindig maga egyezett meg Vauquelinnel is, meg a többi felügyelővel is.

– Azt viszont elég nehéz elképzelni, hogy valaki éppen a rue Lhomond-ban járt, észrevette Janvier-t, s valamilyen okból rálőtt. S ez a valaki semmiképp se tudott volna olyan hangtalanul Janvier közelébe jutni, hogy még csak észre se vegye.

– Kezdem érteni, hova akar kilyukadni..

– Nem személyesen Janvier-t akarták eltávolítani, ez a lényeg. Hanem azt a felügyelőt, aki aznap este a rue Lhomond-ban őrködött. Vauquelint vagy bármelyik másikat is éppúgy kikészítették volna.

– Hacsak össze nem tévesztették Janvier-t valaki mással.

Maigret megvonta a vállát. Töprengett, hogy mit igyon a kávé mellé, végül, a tegnap esti chartreuse elleni tiltakozásul, egy calvadost rendelt.

– Elmegyek, megnézem Janvier-t. Talán az orvos most már megengedi, hogy beszéljen.

– Elkísérhetem? Örülnék, ha üdvözölhetném.

Együtt mentek hát. Madame Janvier még nem érkezett meg. Nem kellett sokáig várniuk. Ezúttal a betegnek már kész szakálla nőtt s a tekintete sokkal tisztább volt.

– Ne izgassa fel túlságosan. A doktor engedélyezi, hogy néhány szót halkan kimondjon, de nagyon fontos, hogy nyugodt maradjon.

Maigret lovagló ülésben ült le egy székre, szájában ott lógott a kialudt pipája; Lucas az ablakfélfának támaszkodott.

– Letartóztattuk Paulust. Ne mondj semmit. Röviden elmondom, mi újság. Clément kisasszony ágya alatt rejtőzött.

S mivel Janvier arcáról némi szégyenkezést olvasott le, hozzátette:

– Rá se ránts! Nekem se jutott volna eszembe, hogy benézzek az asszony ágya alá, Paulus olyan, mint egy ministránsfiú. Nem ő lőtt rád, se nem a cinkosa, egy belga, aki a rablás után lelépett. Ne mocorogj! Ne mondj semmit! Várd meg, míg kérdezlek, s akkor is gondolkozz, mielőtt válaszolsz.

Janvier bólintott, hogy értette.

– Eszembe jutott egy lehetőség, amelyben egyébként nem nagyon hiszek. Tegyük fel, hogy ennek az ügynek vagy egy másik ügynek kapcsán valami olyan nyomra bukkantál, amely valakit kompromittálhatott volna, s ez a valaki eltökélte, hogy végez veled.

Janvier sokáig hallgatott.

– Nem jut eszembe ilyesmi – mondta végül.

– Többször is ügyeltél a ház előtt. Soha semmi különöset nem vettél észre?

– Azonkívül, ami a jelentésekben van, semmit.

Madame Janvier érkezését jelentették. Most már igazán megillette, hogy néhány percet kettesben töltsön a férjével. Zavarban volt Maigret előtt az ibolyacsokor miatt, melyet a kezében szorongatott.

– Ne izgasd magad, barátom. A végén csak megtaláljuk.

De mikor kinn voltak, Lucas-val együtt, már nem volt olyan optimista.

– Valaki rálőtt Janvier-ra. Ez tény. A golyó nem magától kelt útra, tehát van valahol egy gazember, aki megnyomta a ravaszt.

– Gondolja, hogy még mindig ott van a rue Lhomond-ban?

Maigret nem gondolt semmit. Nem tudott semmit. Rosszkedve volt, már a tavasz sem szerzett örömet neki.

– Visszamehetsz a Quai-re. Ha van valami újság, telefonálj!

– Clément kisasszonyhoz?

Úgy látszik, az ilyen pillanatokban a felügyelő érzékenyebb volt, mint egyébként. Szemrehányó pillantást vetett Lucas-ra, mintha azzal gyanúsítaná, hogy gúnyolódik rajta.

– Igen, Clément kisasszonyhoz! S pipáját megtömve, súlyos léptekkel elindult a rue Lhomond felé.

*

– Azon tanakodtam, visszajön-e?

– Hát visszajöttem.

– Börtönbe csukatta?

– Persze!

– Haragszik?

– Kire?

– Rám.

A kisasszony sem fogta fel egészen a dolgokat. Csak állt ott, olyan volt, mint egy lencsibaba, inkább, mint valaha, csak mosolygott félénken, de mintha nem túlságosan aggódott volna.

– Tudatában van annak, hogy mit tett?

– Nem hiszem, hogy rossz fiú lenne. Alapjában véve rendes gyerek.

– Ettől még le kellene önt tartóztatnom bűnpártolásért.

– Szándékában áll?

Mintha csak ujjongana, mintha egyetlen vágya lenne börtönbe kerülni, mint ahogy mások Nizzába szeretnének eljutni.

– Még semmit sem tudok.

– Miért nem ül le?

Valóban, nem volt semmi oka rá, hogy itt álldogáljon a szalonban. Nevetséges volt. De ezért is a terebélyes kisasszonyra haragudott, maga se tudta, miért. Duzzogott.

– Rejteget még valakit előlem?

– Biztosíthatom, hogy most már senki sincs az ágyam alatt, ha erre gondol. Sem a szekrényemben. Átkutathatja a házat.

– Gúnyolódik velem, Clément kisasszony?

– Soha nem merészelnék, Maigret úr.

– Miért mosolyog?

– Mert viccesnek találom az életet.

– S ha a felügyelőmet megölik, akkor is ilyen vicces lenne? Felesége van, két gyereke, most várja a harmadikat.

– Nem erre gondoltam.

– Mire gondolt?

– Magára.

Maigret nem talált szavakat. A kisasszony a maga módján éppolyan jámbor volt, mint az az együgyű Paulus.

– Felmegy a szobájába?

– Igen.

– Nem kér egy csésze teát?

– Köszönöm.

De nem ment fel azonnal; emlékezvén éjjeli, szomjúságára, a szemközti bisztróba ment, s egymás után három pohár sört hajtott fel, mintegy visszavágás gyanánt.

– Megtalálta? – kérdezte az auvergne-i. S Maigret rögtön rávágta:

– Kit?

Mire a férfi jobbnak látta, ha odébbáll.

Íme, egy teljesen hétköznapi kis utca, alig van benne forgalom, a két járda, házsorok, pár száz ember, aki ebben a két házsorban él, reggel elmegy otthonról, este hazatér, asszonyok, akik vezetik a háztartást, sivalkodó gyerekek, öregek, akik az ablakokban vagy a házak küszöbén szívnak egy kis friss levegőt.

Aztán itt van a gyerekszemű, terebélyes kisasszony, aki azzal szórakozik, hogy szobákat ad ki; az öreg ripacs, aki operaénekesnő- jelölt csitriknek ad énekórákat, a diák, aki éhezik, s inkább nem alszik, abban a reményben, hogy egy nap kiteheti az ajtajára az orvos- vagy fogorvostáblát; itt van egy lusta kis prostituált, aki naphosszat hever az ágyán, regényeket olvas, s hetente háromszor egy öregurat fogad a szobájában, meg a fiatal gépírónő, aki éjszaka taxin hozatja haza magát; itt vannak Lotard-ék a gyerekükkel, Safték, akiknek csak lesz gyerekük; Kridelka úr, aki pont olyan, mint a cselszövő a filmekben, de aki valószínűleg a világ legjámborabb embere. Itt van még.

Csupa derék ember, ahogy Clément kisasszony mondta. Olyan emberek, mint a többi, akiknek mindennap meg kell keresniük a pénzt, hogy enni tudjanak, s hogy minden hónapban ki tudják fizetni a lakbérüket.

Aztán itt vannak a szomszédok: a férfi, aki reggel elutazott azzal a kereskedelmiügynök-bőrönddel, egy nő, aki kirázta a porrongyot az ablakon, s egy ismeretlen, a ház legtetején, a manzárdon, akinél késő éjjel is égett a villany.

Mit találna itt az ember, ha gondosan átfésülné az utcát? Többségében bizonyára olyanokat, akiket becsületes embereknek neveznek. Gazdagok nincsenek. Van néhány szegény. Valószínűleg van néhány lecsúszott alak is.

De gyilkos?

Az auvergne-i összeráncolta sűrű szemöldökét, mikor hallotta, hogy Maigret, bár a söröspohár még ott volt a kezében, már szórakozottan mást rendelt:

– Egy pohár fehér bort!

Elfelejtette volna, hogy most ivott meg három pohár sört? Vagy azt gondolta, hogy nem számít, hogy most behozza az előző estét? Vagy talán, egész egyszerűen, nem itt járt az esze?

A vendéglős jobbnak látta, ha hallgat, sietve felkapta a borosüveget, s töltött belőle egy talpas pohárba.

Kicsit később, mikor a felügyelő áthaladt az úttesten, utánanézett, s fejét lehajtva mormolta:

– Különös egy alak!

Mert mindig van, aki különösnek tartja az embert.

Ötödik fejezet

Amelyben Maigret egy halom jegyzetet készít, mert el akarja hitetni önmagával, hogy dolgozik, és amelyben Clément kisasszony nem viselkedik mindig nemeslelkűen

Egész biztos, hogy szándékosan csinálta. Ő így viselte a maga kis háborúját. Igaz. hogy térfogatához képest meglepően könnyedén mozgott. De arra azért semmi oka nem volt, hogy felmásszon a második emeletre, mikor nyugodtan felszólhatott volna neki a lépcső aljáról is.

Talán azt akarta az orra alá dörgölni, hogy mélyen alszik? Reggel, valóban. Madame Maigret is szokta ezzel bosszantani. De egészen más volt, ha nappal elbóbiskolt. A kisasszony viszont, alighogy megkopogtatta az ajtót, már be is lépett, s felöltözve találta őt az ágyon.

– Bocsásson meg. Azt hittem a munkája köti le. Telefonhoz kérik.

Nem beszélt rosszindulatúan. Épp ellenkezőleg. A tekintete csak úgy szikrázott a jókedvtől, sőt szeretettől. Ez a kettőjük ügye volt, a többiek nem is érthették Maigret neheztelt a kisasszonyra. Ez tény. S már több mint két napja. Legalább tízszer ment ki Maigret a házból, s jött vissza. A kisasszony mindannyiszor úgy lintézte, hogy egymásba botoljanak, s kérdő arccal nézett rá:

– Nos, barátok vagyunk?

De a felügyelő vagy úgy tett, mintha nem is látná, vagy homályos dörmögéssel felelt a kezdeményezésére.

S az eső is esett két nap óta, csak néha-néha fúrta át magát egy fénysugár a felhőkön.

– Halló! Igen, én vagyok az.

– Emlékszik egy bizonyos Meyerre, főnök?

A kisasszony biztos, hogy hallgatja vagy a szalonból, vagy a konyhából, talán épp emiatt felelt ilyen mogorván:

– Gondolom, a telefonkönyvben van vagy tízoldalnyi Meyer.

– Az a pénztáros a boulevard des Italiens-ről, aki meglépett. Most kaptunk róla hírt. A holland rendőrség megtalálta Amszterdamban, egy vörös hajú fiatal nő társaságában. Mit tegyünk?

Azt hinné az ember, hogy szándékosan be sem teszi a lábát a Quai des Orfèvres-re. A rue lhomond-i ház szinte a Bűnügyi Rendőrség kirendeltsége lett, még az is előfordult, hogy a nagyfőnök személyesen idetelefonált a felügyelőnek.

– Maga az, Maigret? A vizsgálóbíró telefonált a Piercot-ügy miatt.

Aztán, alighogy letette a kagylót, mintha ismét nyakig elmerült volna e kis utcaszakasz atmoszférájában.

A férfifélcipős takarítónő, isten tudja miért, félt tőle, amint meghallotta a lépteit, azonnal kitért az útjából. A többiek is némi feszélyezettséggel néztek rá, azaz nyugtalansággal, mintha érezték volna, hogy elég egy szó, és a gyanú rájuk terelődhet.

Mindent összevéve, egyedül Clément kisasszony nem vette komolyan, s azzal a meggyőződéssel mosolygott rá, hogy eljön a pillanat, amikor ő is leveti álarcát.

Alig észrevehetőin apró figyelmességekkel halmozta el. Reggel, minden kérés nélkül, letett egy csésze kávét az ajtaja elé, amint hallotta, hogy felkelt. Esténként mindig akadt egy üveg sör a szalonban a kisasztalon, ahová Maigret valamilyen ürüggyel előbb- utóbb betért.

Ha megkérdezték volna, hogy mit csinál itt tulajdonképpen, biztos azt felelte volna, hogy fogalma sincs, hogy egy helyben topog, hogy kezd a könyökén kijönni az ügy, s Madame Maigret a vonal másik végén – mert még mindig Alsace-ban volt – kezdett pontosan úgy viselkedni, mint Clément kisasszony.

Maigret olyasmit művelt, ami ritkán fordult vele elő; egy halom jegyzetet készített. Mikor kihallgatta az embereket, előhúzta nagy, fekete füzetét a zsebéből, melyet egy befőttesgumival tartott össze, s írta, amit csak mondtak.

Aztán odafenn, a szobájában, mikor már elege volt abból, hogy kibámuljon az ablakon, leült az asztalhoz, s lemásolta a jegyzeteit. Mindez valószínűleg semmire se lesz jó, annyit tudott. Az önfegyelmezés egyik formája volt, vagy talán büntetni akarta magát mindezzel, isten tudja, miért.

Ha csak egy függöny meglibbent a szemközti házban, már állt is fel, s ment az ablakhoz, amelyet csukva kellett tartani, mert az esőtől annyira lehűlt a levegő, hogy kedve lett volna az embernek begyújtani a kályhába.

Eugene Lotard – 32 éves, Saint-Etienne-ben született. Vasúti tisztviselő fia. Biztosítási ügynök a Nemzeti Banknál. Három éve nősült meg, az Etretat (Alsó-Szajna megye) vidéki benouville-i születésű Rosalie Méchint vette feleségül.

Blanche Dubut – 22 éves, Chátaigneraie-ben (Vendée megye) született. Színművésznő. Hajadon.

Minden kétségbeejtően banális volt. Ezek az emberek Franciaország, sőt Európa legkülönbözőbb zugaiból érkeztek Párizsba, s végül Clément kisasszony házában kötöttek ki.

Kridelka most várta, hogy megkapja az állampolgárságot, bár rettenetesen beszélt franciául. Saftnak már megvolt.

Valamennyiüket kihallgatta, volt, akit többször is. Bement a szobájukba is, látta az ágyukat, a fogkeféjüket a toalettasztalkán s a kis spirituszfőzőt, amelyen többnyire maguk főzőcskéztek.

Életük legbensőbb titkait is tágra nyílt szemmel fürkészte, tekintete ilyenkor komorrá változott.

És most mi van? Természetesen sehol, sem a szekrényekben, sem az asztalok vagy a matracok alatt nem találta azt a forgódobos pisztolyt, amellyel Janvier-ra lőttek.

Szegény Janvier! Maigret már meg sem látogatta a kórházban, beérte azzal, hogy naponta kétszer telefonált az ápolónőnek; néha átadták a kagylót a betegnek, aki felismerhetetlen hangon üdvözölte. Vajon még sokáig ad ilyen kellemetlen, sípoló hangot, miközben beszél?

Arcok, melyeket három nappal ezelőtt még nem is látott, olyan ismerősek lettek számára, hogy később bizonyára egyszerű járókelőknek is köszön majd az utcán, mert felismerni véli őket.

Az a porrongyos nő például már csaknem ugyanolyan gyakran figyelte az ablakát, mint ő az asszonyét, mégpedig némi kis szemrehányással, mintha csak azt akarta volna értésére adni, hogy egy ilyen nagy, derék férfi igazán valami komolyabb dologgal is foglalkozhatna.

Madame Boulard-nak hívták, a férje valamikor híd- és útépítő mérnök volt; csekély kis özvegyi nyugdíjból él.

Egy hat házból álló kis tömbben öt özvegyasszonyt számolt össze. Reggel látta, hogy karjukon kosárral a rue mouffetard-i piacra mennek. Később látta, hogy tele kosárral jönnek haza: a kosarakból hagyma vagy saláta kandikál ki.

Talán még azt is meg tudta volna mondani, hogy ezek az emberek hánykor esznek, hánykor és hogyan fekszenek le, s hogy hánykor csörög a vekker az éjjeliszekrényükön.

A szemközti ház első emeletén az ágyat áthelyezték: kicsit közelebb hozták az ablakhoz, ahonnan egy férfi azon a bizonyos reggelen egy bőrönddel együtt távozott, s a Montparnasse pályaudvarra hajtatott taxival.

Éjszakánként a legkülönbözőbb időpontokban gyakorta gyulladt fel a lámpa, de Maigret egyetlen árnyat sem látott a redőnyön.

Az asszony beteg volt. Ágyban töltötte a napjait. A házmesterné délelőtt tíz körül felment hozzá, kinyitotta az ablakot, s takarítani kezdett.

A manzárdlakásban egy öreg, ugyancsak özvegy nyugdíjas nő szobalánya lakott, akinél minden éjjel férfiak jártak.

Újra kezdte, amit Vauquelin már megcsinált: kikérdezte valamennyit, az összes szomszédot, mindenkit, aki láthatott vagy hallhatott bármit is. Ehhez viszont kénytelen volt néha ebédidőben kopogtatni az ajtajukon, vagy este, vacsora után. Olyan is volt, akit kétszer is kihallgatott.

– A másik felügyelőnek már elmondtam mindent, amit tudtam – felelték.

De azért csak leült, akár mondták, akár nem. Ez már régi trükk volt. Ha látják, hogy az ember leült, akkor úgyis le kell mondaniuk arról a reményről, hogy néhány perc alatt megszabadulhassanak tőle, s akkor megpróbálnak mindenre kielégítően válaszolni.

– Mit csinált az elmúlt hétfőn este tíz órakor?

Majd hozzátette:

– Azon az estén, mikor egy pisztolylövés dörrent az utcában.

Vastag notesza lenyűgözte az embereket. Legtöbbjük lázasan keresgélt az emlékezetében.

– Épp lefekvéshez készülődtem.

– Az ablakok csukva voltak?

– Azt hiszem. Várjon csak.

– Nagyon enyhe volt az idő.

– Ha jól emlékszem, az egyik ablak nyitva volt.

Türelemjáték volt ez. Vauquelin jegyzeteit is magával vitte. Volt, amikor stimmeltek a dolgok, volt, amikor nem.

Háromszor is nekifogott, hogy összeállítsa a történtek „órarendjét”, de állandóan módosítania kellett.

Gyakran inkább elment, és ivott egy pohár fehér bort, vagy evett néhány falatot az auvergne-inél, ahol végül már ismerte a törzsvendégeket. Lassanként őt is előfizető gyanánt kezelték. Már reggel közölték vele, hogy mi lesz ebédre, s az asszony, aki szoros kis kontyba fogta a haját a feje búbján, mindig hozzátette:

– Hacsak nincs valami különleges kívánsága.

Többnyire még arra se vette a fáradságot, hogy felvegye az átmeneti kabátját. Felhajtotta a zakója gallérját, homlokába húzta a kalapját, s hátát meggörbítve sietett át az úttesten. Voltak nők, akik a kihallgatás alatt kitartóan a lábát nézték, hogy emlékeztessék: lábtörlő is van a világon.

– Biztos benne, hogy nem hallott lépteket?

Jegyzeteit annyiszor átolvasta, ceruzával a kezében, hogy mindenféle irkafirkát is rajzolt rá, mint a kisiskolások a margóra.

A legutóbbi összefoglalása, amelyet péntek délután négy órakor készített, miután megivott egy pohárkával az auvergne-inél, körülbelül így festett.

Clément ház. Tíz óra húsz perc. (Pár perccel a lövés után.)

Clément kisasszony a szobájában van, esti tisztálkodását végzi, Paulus ott fekszik az ágya alatt.

A földszinten balra Valentin úr grogot készít a konyhájában, mint esténként általában.

Az első emeleten Lotard-ék már lefeküdtek. Madame Lotard nem alszik, mert a kisbaba nemrég még nyöszörgött, s ő készenlétben van, hogy esetleg fel kell kelnie.

Blanche Dubut az ágyában olvas.

Fachin nincs otthon (egy barátjánál tanul? Csak reggel jön haza).

Mége úr könyvelő, ablaka az udvarra nyílik, akárcsak Fachiné; az ágyán ül, és a lábáról vágja le a körmöt.

Második emelet. Paulus szobájában nincs senki. Kridelka nincs otthon. Egy negyedórával később érkezik meg. Valami közgyűlésen volt. (Vacher felügyelő leellenőrizte.)

Isabelle kisasszony nincs otthon. (Moziban van, ellenőrizni képtelenség, habozás nélkül elmeséli a filmet, amit állítólag látott.)

Sajt úr és neje. Az asszony már lefeküdt, a férfi egy karosszékben ül, újságot olvas.

A többi lapon a szomszéd házak lakóinak esti „órarendje” szerepelt.

Aztán egy külön lapon ott volt a lehető legpontosabb kimutatás arról, hogy ki mit csinált a lövés pillanatában s az azt követő percekben.

Ez különbözött a legjobban Vauquelin jelentésétől, valószínűleg azért, mert a megkérdezetteknek volt idejük azóta gondolkodni.

Egy azonban bizonyosnak látszott: senki nem hallott lépéseket a detonáció előtt.

– A felügyelő lépteit sem hallotta?

– Nem. Valamivel korábban láttam őt, mikor becsuktam az ablakot. Azt nem tudtam, hogy rendőr, s mivel fiatalnak láttam, azt gondoltam, hogy kis barátnőjét várja.

Ez a porrongyos hölgy vallomása volt.

Valentin úr is akkor látta Janvier-t, mikor becsukta az ablakot, mielőtt kiment volna a konyhába – de ez már inkább este tíz körül volt. S benne fel sem vetődött, hogy mit kereshet az a férfi ilyenkor az utcán.

Aztán eldörrent a lövés a kihalt utca csendjében.

Úgy tűnik, Blanche Dubut sietett elsőnek az ablakhoz, mely nyitva állt, csak a függönyöket húzta el.

– Látott valami fényt más ablakokban is?

– Azt sem tudom, volt-e valaki a szemközti ablakban. Szokott lenni ekkortájt, de én rögtön az utcára néztem.

A vele szemközti ablak mögött lakott az a férfi, aki egy bőrönddel távozott, s aki azzal a beteg, tehetetlen feleségével élt együtt.

– Mások ablaka is kinyílt?

– Igen. Mindenfelé nyíltak ablakok.

– S volt, amelyik nyitva állt, mielőtt maga is ablakot nyitott volna?

– Nem hiszem. Azt hiszem, én láttam meg először a testet a járdán, s én kiabáltam először.

Ez így igaz. Legalább négyen hallották a kiáltását, közülük Saft úr odasietett, azt hitte, hogy segítségért kiált.

– Ki ment ki elsőnek az utcára?

– Minden valószínűség szerint Valentin úr, az otthoni fekete bársonyzakójában. Szinte ugyanakkor lépett ki a házfelügyelő a szomszéd házból.

– Százszor is feltette Maigret a kérdést:

– Melyik ablakokban volt fény a lövés pillanatában?

De erre rögtön mindenki összezavarodott. Mert végül is szinte valamennyi ablak ki nyílt, egyik a másik után. Clément kisasszony nem hagyta el a küszöböt. Onnan kérdezte:

– Megsebesült?

S idejét nem vesztegetve, a telefonhoz sietett, hogy kihívja a rendőrséget.

– Mennyi idő telt el a lövés és a között a pillanat között, mikor Valentin úr kiment a házból?

– Még fél perc sem. Néhány másodperc. A konyha közvetlenül a szobája mellett van, úgyhogy csak ez utóbbin kellett átmennie. A gázt is elfelejtette eloltani, csak pár perccel később ment vissza emiatt.

De sem Valentin, sem a többiek nem hallottak lépéseket. A gyilkosnak tulajdonképpen nem is lett volna ideje, hogy eltűnjön szem elől. Legalább egy gázlámpa alatt el kellett volna haladnia, márpedig senki nem látott semmit.

Még mindig nem mutatkozott eredmény, sőt, ez a néhány biztos pont is számos kihallgatás gyümölcse volt.

Madame Keller, a házmesterné a szemközti házból, igazán mindent megtett, hogy segítsen a felügyelőnek, de az a fajta eleven kis asszonyka volt, aki mindig szélsebesen hadar, s éppen mert tárgyilagos akar lenni, mindent összezavar.

– Ön kiment a házból?

– Csak a küszöbig, az úttesten nem mentem át. Azt hittem, hogy a férfi meghalt, s nem szeretek halottat látni.

– A lakói közül volt, aki kiment?

– Piedboeuf úr a másodikról, az a szakállas, aki a Bon Marché áruházban dolgozik, háziköntösben lement az utcára, s átment a szemközti járdára is, hogy megnézze, mi történt. Még mondtam is neki, hogy meg fog fázni.

– Látta, mikor érkezett meg a rendőrségi autó?

– Igen. Nem. Szóval, pont mikor befordult az utcába, épp a szobámban voltam, bementem, hogy felvegyem a kabátomat.

Maigret négyszer-ötször is telefonált az V. kerületi rendőrkapitányságra, hogy kikérdezze azokat a rendőröket, akik kijöttek akkor este a helyszínre.

Szerintük vagy húszan voltak ott a járdán, körbefogták Janvier-t, mire ők megérkeztek. Csak néhány nevet írtak fel, találomra. Valentin úr kérés nélkül bemondta az övét. A terebélyes Clément kisasszonyt mindenki látta.

– Nem jegyezték fel, hogy melyik ablakokban láttak fényt?

Erre egyikük sem figyelt fel.

– S azt sem látták, hogy ment-e valaki az utcán, bármelyik irányban?

Ez is homályos pont. Egyes szomszédok csatlakoztak a már ott álldogálókhoz, közéjük vegyültek, volt, aki mondogatta, hogy mit gondol a történtekről, míg mások hazamentek. Volt két-három járókelő is, aki megállt.

Mindezek a szálak nem vezettek sehova. Siralmas ügy volt, mint az eső, mely szünet nélkül ömlött, és nedvességgel itatta át a házat. Csak a szalonban égett a villany, ahová Maigret néha be-beült, s dörmögéssel válaszolt Clément kisasszony ajánlataira.

Van Damménak könnyen a nyomára bukkantak Brüsszelben, hiszen, ahogyan Paulus előre megmondta, első dolga az volt, hogy elmenjen az Egyesült Államok követségére, az információs irodába.

Először tagadta, hogy részt vett volna a Gólya-akcióban, aztán, mikor sarokba szorították, minden felelősséget Paulusre hárított. Az viszont tény és való, hogy akkor éjjel, mikor Janvier-t leterítették a rue Lhomond-ban, ő Brüsszelben volt. Megtalálták azt a nőt is, akivel moziba ment aznap este, aztán meg a rue des Bouchers egyik felkapott vendéglőjében látták őket együtt.

– A telefonhoz kérik, Maigret úr. Olyan lett az egész, mint valami játék. A kisasszony minden esetben felmászott a két emeleten, mintha csak öröme telne benne, s szórakozott pillantást vetett a papírlapokra, melyeken ott feketéllettek Maigret betűi.

Megint a Bűnügyi Rendőrség – valami folyó ügyben kértek felvilágosítást. Távollétében Lucas helyettesítette. Egyszer-kétszer személyesen is odajött minden nap a rue Lhomond-ra, hogy aláírassa vele a papírokat.

Nem kérdezett semmit, kerülte azt is hogy kérdő pillantással nézzen a felügyelőre.

Maigret ismét átment az utcán, először betért egy pohár fehér borra, majd: irány a szemközti ház.

– Mondja csak, Madame Keller…

– Tessék, felügyelő úr.

A lakás nagyon tiszta, de nagyon sötét volt. Egy nagy kályha duruzsolt odabenn, Maigret önkéntelenül is nekitámaszkodott.

– Az első emeleti bérlő.

– Igen, Boursicault úr. Mi csak Désiré úrnak hívjuk. Ez a keresztneve.

– Azt mondta, hogy az Egyesült Tengeri Szállítmányozó Vállalatnál dolgozik.

– Több mint húsz éve. Fedélzetmester az egyik hajójukon.

– Tudja, melyiken?

– Nem mindig ugyanazon. De egy éve az Ázsián.

– Gondolom, akkor reggel, mikor a bőrönddel láttam elmenni, a hajóra igyekezett.

– Most éppen Pointe-Noire felé van útban, Közép-Afrika felé. Szinte soha nincs itthon. Több mint egy hónap az út oda, ugyanannyi vissza.

– Úgyhogy nagyjából kéthavonta jár haza?

– Igen.

– S akkor hosszabb időre?

– Attól függ. Az nem olyan egyszerű. Már többször is elmesélte nekem a szolgálati rendszert, de egy szót sem értettem belőle.

– De, gondolom, pár hétig csak Párizsban marad?

– Nem. Éppen ez az. Csak minden második alkalommal. S akkor majdnem egy hónap szabadsága van. Egyébként épp csak arra van ideje, hogy hazaszaladjon megölelni a feleségét, hogy összeszedje a dolgait, aztán újra behajózik.

– Most, hogy legutóbb itt járt, egy hónapig maradt?

– Nem. Mindössze két éjszakát.

Maigret nem volt elragadtatva. Mikor kikérdezett valakit, már tízszer is azt gondolta, hogy na végre, itt a megoldás, aztán egy egyszerű kis válasz szétrombolta minden reményét.

– Azt mondja, hogy két éjszakát? Várjon csak! Tehát aznap este érkezett volna, mikor a felügyelő megsebesült?

– Igen, így van. Nem is jutott eszembe, hogy mondjam magának. – Valamivel a lövés előtt ért haza?

– Nem. Még nem volt itthon, mikor a lövés eldörrent.

– Valamivel később jött?

– Sokkal később. Éjfél körül érkezett a vonatja a Montparnasse pályaudvarra. Majdnem egy óra volt, mikor kaput nyitottam neki.

– Gondolom, taxin jött?

– Másképp nem bírta volna el a bőröndjét.

– A félesége várta?

– Hát, biztosan. Az asszony mindig tudja, hol jár. A hajókkal is csak úgy van, mint a vonatokkal. Azoknak is van menetrendjük. Minden kikötőbe ír neki, repülőpostával küldi a levelet. Én vagyok a megmondhatója, hiszen én adom fel a leveleket a postán.

– Szóval, várta?

– Mondhatom, türelmetlenül.

– Jó a házasságuk?

– A legjobb, amit valaha láttam, bár Désiré úr foglalkozása miatt nem sokat vannak együtt.

– Milyen ember Désiré úr?

– Derék ember, igazán gyengéd férj. Nagyon türelmes. Egy éven belül nyugdíjba megy, s akkor vidékre költöznek.

– A felesége beteg?

– Öt éve alig kelt fel az ágyból. Soha nem szabadna felkelnie, de ha nem vagyok odafenn, előfordul, hogy fel-alá vánszorog a lakásban.

– Mi baja van?

– Valójában nem is tudom. A lábával, van valami. Félig-meddig béna. Néha olyan mintha teljesen megbénulna, moccanni sem tud.

– Vannak itt rokonai Párizsban?

– Senki.

– Soha nem látogatja meg senki?

– Rajtam kívül nem. Én vezetem a háztartást, mint már mondtam. Napjában többször is felmegyek, felviszem az ételt, s megnézem, nincs-e szüksége valamire.

– S miért nem helyezi el a férje valahol vidéken, mondjuk, Bordeaux-ban, hiszen ott szokott kikötni.

– Már ajánlotta neki. De, azt hiszem, az asszony megszokott engem. Arról is volt szó, hogy elhelyezik valamilyen gyógyintézetben, de hallani sem akart róla.

– Azt mondja, hogy nincsenek rokonai?

– Désiré anyja, aki már nagyon öreg, és maga is csaknem tehetetlen, minden hónapban meglátogatja, hoz neki egy doboz bonbont. Szegény asszony nem meri bevallani neki, hogy nem szereti a csokoládét, így aztán mindig a lányomnak adja.

– Nincs semmi más közlendője velük kapcsolatban?

– Mi lenne? Derék emberek, akik sokat szenvedtek már. Hiszen nem valami rózsás egy olyan férfi helyzete, akinek beteg a felesége, s bizony az asszonyé sem valami rózsás.

– Mondja, Madame Keller, aznap este, mikor a felügyelőbe lőttek, nem ment fel a lakójához?

– Tényleg. Ki is ment a fejemből.

– S mikor ment fel?

– Ó, sokkal később. Akkor már rég elvitték a fiatalembert a mentőkocsival. Én is átmentem, hogy megnézzem a helyet, ahol feküdt, és hogy meghallgassam, mit mondanak az emberek. A járda véres volt. Észrevettem, hogy Madame Boursicault-nál ég a villany, s rögtön gondoltam, hogy szegény teremtés biztosan magán kívül van a félelemtől.

– Mennyi idő telt el azóta, hogy a felügyelőt megtámadták?

– Legalább egy félóra. Nem emlékszem pontosan. Felmentem. Az asszony nem aludt. Azt hiszem, várt engem. Tudta, hogy feljövök és megnyugtatom.

– Mit mondott magának?

– Semmit. Én meséltem el neki, mi történt.

– Nem kelt föl az ágyból?

– Azt hiszem, odament az ablakhoz. Az orvos ugyan megtiltja neki, hogy járjon, de mondtam már, hogy ezt nem mindig tartja be.

– Ideges volt?

– Nem. A szeme karikás volt, mint mindig, mert szinte sohasem alszik, bár altatót szed. Próbálom néha rábeszélni, hogy olvasson, hozok neki könyveket, de nem érdeklik. Órákat tölt úgy, egyedül, hogy csak meditál.

Egy negyedórával később Maigret ott állt a telefonkészüléknél, a kagyló a kezében, mereven nézte a persely fölötti cédulát: a Hajózási Társasággal beszélt.

Minden igaz volt, amit a házmesterné Boursicault-ról mondott. Kiváló embernek tartják, nagy becsben áll a társaságnál. Az Ázsia még épp időben érkezett Bordeaux-ba, hogy Boursicault fel tudjon szállni a Montparnasse pályaudvarra néhány perccel éjfél után érkező vonatra.

Ő tehát nem lőhetett Janvier-ra.

Alighogy Maigret letette a kagylót, egy hang szólalt meg a feje fölött:

– Nem jönne fel egy, percre, felügyelő úr?

Blanche kisasszony volt az, aki gyakran hagyta nyitva az ajtaját, s így bizonyára végighallgatta a beszélgetést.

Blanche kisasszonnyal kapcsolatban egyébként volt egy mulatságos megfigyelése Maigret-nek. Mióta ő itt lakott a házban, a híres-nevezetes nagybácsi nem merte meglátogatni a lányt; bizonyára égett a türelmetlenségtől, hogy a vizsgálat végre befejeződjön.

– Nem tudom, fontos-e, amit mondani akarok, de meghallottam, amit a telefonba beszélt, s erről eszembe jutott valami.

A szobában vágni lehetett a cigarettafüstöt, az ágy mellett, amely még őrizte a fiatal nő testének formáit, egy tányéron sütemény állt.

A kisasszony pongyolában volt, mint mindig, s látszott, hogy alatta nem visel semmit.

Láthatóan nem is volt merészsége tudatában.

– Üljön le! Elnézését kérem, hogy felhívtam. A szemközti lakókról szeretnék mondani valamit.

Leült az ágy szélére, keresztbe tette a lábát, s Maigret felé nyújtotta a süteményes tányért.

– Köszönöm.

– Tudnia kell, hogy én nem ismerem őket, még soha nem beszéltem velük. Csakhogy egész nap itthon vagyok, s az ágyamból is kilátok az ablakon. Bár nem vagyok különösebben kíváncsi természetű.

Valóban így volt. Bizonyára csak önmaga érdekelte, meg annak a sok regénynek a hőse, melyeket csak úgy falt.

– Van azonban egy apró kis részlet, ami mégiscsak felkeltette a figyelmemet, magam sem tudom, miért. Vannak napok, mikor a redőnyt felhúzzák, s úgy is marad egész nap, ilyenkor látom az asszonyt a csipkés függönyön át, amint ott fekszik az ágyban.

– S más napokon?

– Más napokon a redőnyt se húzzák fel, még az ablakot se nyitják ki, hogy szellőztessenek.

– Ez gyakran előfordul?

– Elég gyakran, ha még nekem is szemet szúrt. Először azon tűnődtem, vajon meghalt-e az asszony. Mert azt láttam, hogy folyton ágyban van. Említettem Clément kisasszonynak is…

– Ez régen történt?

– Ó, már régen.

– Hónapokkal ezelőtt?

– Még régebben. Van már vagy két éve! Néhány héttel azután, hogy ideköltöztem. Annál is inkább meglepett a dolog, mert nyár volt, meg aztán az előző napokon reggeltől estig tárva-nyitva voltak az ablakaik.

– Nem tudja, rendszeres időközökben fordul elő az említett dolog?

– Nem figyeltem. De néha három napig is zárva van minden.

– Soha nem látott senki mást a szobában?

– Csak a házmesternét, őt mindennap, néha naponta többször is, felfogadták az öregasszonyt, meg nagyon ritkán látom a férjet is. Mikor hetekig otthon van, ő takarít, kivéve a szombati nagytakarítást. És kifelejtettem a doktort, hát persze!

– A doktor gyakran meglátogatja?

– Attól függ, mit nevezünk gyakorinak. Talán havonta egyszer. Persze, nem ülök állandóan az ablakban. Ha nem hallottam volna az előbbi telefonbeszélgetést, nem is jutott volna eszembe az egész. Gondolja, hogy jelent mindez valamit? Higgye el, nem akarok semmi rosszat mondani róluk. Hiszen még csak nem is beszéltem velük.

– Legyen szíves, gondolkozzon egy kicsit! Mikor eldördült a lövés, és maga odament az ablakhoz.

– Tudom, mire gondol. Majdnem biztos vagyok benne, hogy a szemközti ablak sötét volt.

– A redőny lenn volt?

– Nem hiszem. Ha le van eresztve, akkor egy világos foltot látni, a redőny ekrü színű. De ha jól emlékszem, fekete foltot láttam, mintha egy kivilágítatlan szoba ablaka lett volna nyitva.

Clément kisasszony vajon minden bosszúságra bosszantással felel? Mikor Maigret lement a földszintre, a kisasszony, szokása ellenére, nem mutatkozott. Talán féltékeny Blanche kisasszonyra?

– Már megint én vagyok – közölte Maigret, belépve a házmesterlakásba.

– Éppen Madame Boursicault vacsoráját akartam felvinni.

Valóban, épp egy tálcára készítette rá.

– Előfordul, hogy a lakójának sokszor egész nap le van eresztve a redőnye?

– Egész nap? Talán három-négy napig is! Hiába veszekszem vele.

– S mivel okolja meg, hogy ebben a félhomályban akar élni?

– Tudja, felügyelő úr, a betegeket meg sem kell próbálni megérteni. Néha már majdnem megharagszom rá. Aztán a helyébe képzelem magam, s arra a megállapításra jutok, hogy én biztos még rosszabb lennék mint ő. Azt hiszem, időnként neuraszténiás. Már említettem a doktornak.

– S mit felelt rá?

– Hogy ne izgassam magam. Rohamokban tör rá ez a dolog. Ilyenkor megesküdnék, hogy gyűlöl. Ha be tudna zárkózni, biztos meg is tenné. Nemcsak hogy megparancsolja, eresszem le a redőnyöket, vagy maga ereszti le, hanem azt is megtiltja, hogy rendet tegyek. Azt állítja, hogy migrénje van, hogy a legkisebb zajtól, a legkisebb mozgástól megőrül.

– Gyakran előfordul, amiről beszél?

– Sajnos, igen.

– De azért eszik?

– Úgy, mint máskor. De azonkívül épp csak az ágyát vethetem meg, és letörölhetem a port.

– Hány helyiségből áll a lakás?

– Négyből, s van még egy kamra, amit lomtárnak használnak, meg egy mosdófülke. Két szoba van: az egyiket egyáltalán nem használják, aztán van az ebédlő és a szalon, amit ugyancsak nem használnak. Nem nagy a lakbérük, mert Boursicault úr már több mint húsz éve lakik a házban. Régebben, mint én.

– Az asszony is?

– Úgy tizenöt éve házasodtak össze, már nem volt egyikük sem fiatal.

– Hány éves az asszony?

– Negyvennyolc éves.

– És a férfi?

– Jövőre lesz hatvan. Mikor elmondta, hogy nyugdíjba megy, azt is bevallotta, hogy a lakás akkor megürül.

– Azt mondta az előbb, hogy maga viszi Madame Boursicault leveleit a postára.

– Nem „viszem” őket. A postás viszi el tőlem, a fülkéből, mikor arra jár.

– És kinek ír az asszony?

– A férjének. Néha az anyósának is.

– Másnak nem?

– Én más levelet még sohasem láttam.

– S ő sok levelet kap?

– A férjétől igen. Az öreg hölgy sosem ír.

– Mástól nem kap?

– Ritkán. Egyszer vittem fel neki egy borítékot, amelyen gépelve volt a cím.

– Hányszor kapott ilyet?

– Négyszer-ötször. A többi gázszámla, villanyszámla és néhány prospektus.

– Telefonjuk van?

– A férfi öt évvel ezelőtt, mikor a felesége megbetegedett, bevezettette, hogy az asszony szükség esetén könnyebben hívathassa az orvost.

– Megkérem, hogy ne szóljon neki a faggatózásomról.

– Már említettem neki. Rosszul tettem? Mindig igyekszem valami érdekeset mondani neki. Elmondtam hát, hogy miket kérdezett az utcában mindenkitől. Még vicceltem is: mondtam, hogy ha a férje pár órával korábban jön haza, gyanúba keveredik Ne haragudjon.

– És hogyan reagált a dologra?

– Sehogy. Nagyon fáradtnak látszik. Nem lennék meglepve, ha holnap vagy holnapután megint rátörne a migrén.

– Felviheti a vacsoráját. Jelentse be, hogy beszélni akarok vele. Mondja azt ne ki, hogy már minden lakót kikérdeztem, s neki is fel szeretnék tenni két-három kérdést.

– Most rögtön?

– Majd pár perc múlva visszajövök.

Egy kis friss levegőre vágyott, meg leginkább egy pohár fehér borra az auvergne-inél.

A szemközti házból, a szalon függönye mögül Clément kisasszony szemmel tartotta; Maigret kis híján kiöltötte rá a nyelvét.

Hatodik fejezet

Amelyben egy ágyban fekvő, védtelen nőről van szó, és egy felügyelőről, aki egyszerre csak kegyetlen lesz

Valójában szüksége volt arra, hogy összeszedje a bátorságát. Már az elmúlt napokban is, mikor sorra megzavarta a levesüket békésen kanalazó családokat, hogy nagy szemeket meresztve rájuk, kérdéseivel zaklassa őket, sokkal nagyobb zavarban volt, mint ahogy látszott rajta.

Pedig Madame Boursicault-t már ismerte is egy kicsit: először az ablakban vette észre, akkor csak egy meztelen kar volt számára, aznap, mikor a férje elutazott, aztán másnap látta az alakját is, sovány testének körvonalait a lepedő alatt.

Kortalan lény volt az asszony, arca beesett, színtelen, élettelen, mint bizonyos szenteknek a vallásos tárgyú képeken, s Maigret zavartan gondolt vissza arra a két-három alkalomra, mikor pillantásuk találkozott az utcán keresztül. Vajon tudta az asszony, hogy ki ő? Talán egyszerűen azt hitte, hogy Clément kisasszony új lakója? Vagy beszélt neki róla a házmesterné takarítás közben?

Akárhogyan is, de az volt az érzése, hogy személyesen ismerik egymást. Apró és egészen sötét szeme volt az asszonynak, mintha minden életereje ott összpontosult volna.

„Egy nagy, erős ember, aki jól bírja magát, aki jöhet-mehet az utcán, s csak itt áll, könyököl az ablakban, s bámul egy szegény, beteg asszonyt, mintha ez valami lebilincselő látvány lenne!”

Talán semmi ilyesmi meg sem fordult az asszony fejében. Bizonyára csak a felügyelő képzelete játszott a gondolattal.

De azért kellemetlen érzése volt, s egyre késleltette azt a pillanatot, mikor fel kell mennie hozzá, hagyta, hadd fejezze be nyugodtan a vacsorát, amit a házmesterné vitt fel neki. Madame Keller kíméletesen közölte vele, hogy meglátogatja, de nincs sok jelentősége a dolognak, egyszerű formaság az egész.

Valószínűleg rendet is rak a szobában, kicseréli a lepedőket, áthúzza a párnákat.

– Még egyszer ugyanezt! – rendelte.

Háromszor kérte ugyanazt, csak akkor hagyta el a bisztrót, mikor valami melegséget érzett végre a torkában és a fejében. A másik járdán Isabelle kisasszonyt pillantotta meg, aki épp akkor jött haza, s vidáman rámosolygott a felügyelőbe. Ez a lány aztán tényleg remekül bírja magát, tele van élettel, meg. Mi az ördög van vele, hogy így elkalandoznak a gondolatai? Megtömte a pipáját. Aztán a zsebébe süllyesztette, mert eszébe jutott, hogy beteghez készül, s már előre megborzadt a gondolattól, hogy egy darabig talán nem gyújthat rá.

Felment a lépcsőn, bekopogott azon az ajtón, amely alól fény szivárgott ki, bár még odakinn is világos volt.

– Tessék!

A házmesterné hangja volt. Ő nyitott ajtót. A tálca egy piros bársonyhuzatú széken pihent. A húslevesnek csak a fele hiányzott, s valami püréféleségbe épp hogy beleturkált a beteg.

– Nagyon bánt, hogy zavarnom kell, Madame Boursicault…

Maigret nem csalódott. A lepedők frissek voltak, és a betegen új hálóing volt. Madame Keller még meg is fésülte. A barna hajon, melybe már ősz szálak is keveredtek, még ott volt a fésű nyoma.

Az asszony fölült az ágyban, s csontos kezével az ágy lábánál álló karosszékben mutatott helyet a felügyelőnek.

– Le kell mennem, Françoise asszony. Mikor a felügyelő végzett magával, feljövök, hogy jó éjszakát kívánjak. A legfontosabb, ismétlem, hogy ne izgassa fel magát.

A házmesterné azzal a tettetett könnyedséggel beszélt hozzá, mint a haldoklókhoz szoktak, s Maigret azon kapta magát, hogy ő is utánozza.

– Semmi oka rá, hogy izgassa magát – licitált rá a házmesternére. – Tud róla, hogy bűntény történt az utcában, a házukkal szemközt.

Minden szomszédot kihallgattam, volt, akit többször is, mert a lehető legpontosabban kell rekonstruálnunk a történteket.

Az asszony még ki sem nyitotta a száját. – Csak nézett rá komolyan, olyan szemekkel, mint a koravén gyerekek néznek a felnőttekre.

– Madame Keller azt mondta, hogy önt nem zavarja, ha meglátogatom.

Ekkor mondta ki az asszony az első szavakat.

– Rágyújthat a pipájára.

Biztosan látta az ablakon át, hogy egész nap pipázik.

– A férjem is dohányzik. Engem nem zavar.

S mivel a felügyelő még habozott, megismételte:

– Csak nyugodtan. Talán emiatt érezte úgy Maigret, hogy hosszas magyarázkodással tartozik neki.

– Egy ilyen vizsgálat során azt a legnehezebb megállapítani, hogy ki hova és mikor ment vagy jött. Nem azért, mert az emberek hazudnak, hanem azért, mert az emlékeik nem pontosak. Arra gondoltam, hogy olyasvalaki, aki a külvilágot csak az ágyból figyeli, bizonyára pontosabban vissza tud emlékezni egyes részletekre, mint mások. Feltételezem, Madame Boursicault, hogy ön az ágyban volt a lövés pillanatában.

– Igen, felügyelő úr. Olyan ritkán kelek fel. S ha hallgatnék a többiekre, sose kelnék fel. Ha felkelek is, inkább csak titokban.

Lassan, színtelen hangon beszélt, s ettől minden szava valahogy komoran hangzott.

– Aznap éjjel várta haza a férjét, ugye?

– Tudtam, hogy éjjel egy óra körül jön haza.

– És mégis elaludt?

– Nem aludtam. Csak eloltottam a villanyt. Egy bizonyos idő után fáraszt a fény.

– Az ablaka csukva volt?

– Azt hiszem, nyitva volt. Néhány centire biztosan.

– A redőny le volt eresztve?

– Valószínűleg. Már nem is tudom.

– Hallotta a lövést?

– Hogyne hallottam volna.

– Rögtön tudta, hogy pisztolylövés volt?

– Autó nem járt akkor az utcában. Tehát kerék kipukkadásáról nem lehetett szó.

– Valamivel korábban nem hallott lépéseket?

– Nem.

– S azt sem, hogy kinyitottak vagy becsuktak volna egy ablakot vagy ajtót?

– Előtte nem, csak utána. Akkor többet is. A szomszédok kinéztek az ablakukon. Valaki kijött a szemközti házból.

– Pillanat. Közvetlenül a detonáció után nem hallott sietős lépteket?

– De, azt hiszem, igen.

– Nem biztos benne?

– Nem.

– Nem kelt fel az ágyból?

– Nem azonnal.

– De felkelt?

– Akkor, mikor suttogást hallottam a szemközti járdán.

– Felgyújtotta a lámpát?

Gondolkozni látszott.

– Nem. Biztos nem tettem ilyet. Hálóingben voltam, s szemben több ablakban égett a fény. Nem szívesen mutatkoztam volna így.

– Mit látott?

– Többen is körülvették a fekvő embert. Egyre újabbak érkeztek.

– Sokáig ott maradt az ablakban?

– Amíg a rendőrautó megérkezett.

– Mindent összevéve, nem látott, nem hallott semmi olyasmit, ami segítségemre lehetne a vizsgálat során?

– Sajnálom, felügyelő úr. Madame Keller kicsit később feljött, hogy tájékoztasson a dologról. Nem vallottam be neki, hogy odamentem az ablakhoz; megszidott volna.

Meleg volt a szobában, és émelyítő szag terjengett. Maigret kényelmetlenül érezte magát a túlságosan alacsony fotelban, s udvariasságból csak egészen kicsiket szívott a pipájából.

– Megtudhatom, hogy hány éves, asszonyom?

– Negyvennyolc. Éppen tizenöt éve, hogy férjhez mentem. Tudja, vénlány voltam, abban a korban már így mondják.

Szemével egy felnagyított fénykép felé mutatott, valahol az ággyal szemben, a kályha fölött: őt ábrázolta esküvői ruhában egy nálánál idősebb, komoly, kicsit ünnepélyes arcot vágó férfi karján.

– Ez a férje?

– Igen. Ó özvegy volt. Az első felesége hétévi házasság után tüdőgyulladásban halt meg.

Aztán kicsit fátyolos hangon még hozzátette:

– Ebben a szobában, ebben az ágyban halt meg. Gyerekük nem volt.

S ettől fogva már, anélkül, hogy Maigret kérdezte volna, hosszasan mesélt, szemmel láthatóan inkább csak magának; monotonul folyt belőle a szó, mint csapból a víz.

Nem is nézett a felügyelőre, mintha egy meghatározhatatlan pontra bámult volna maga előtt, néha szünetet tartott, hogy visszanyerje lélegzetét.

– Tudja, Boursicault a legjobb ember a földön. Mindenkinek ez a véleménye, a Hajózási Társaságnál imádják. Tizenhat éves korában lépett be hozzájuk mint kifutófiú, önerejéből képezte magát, lemondott mindenről a tanulásért. A szülei nagyon szegények voltak, Bordeaux-ban laktak. Az apja iszákos volt, az anyjának minden szombaton végig kellett járnia a kapitányságokat, míg megtalálta.

Ezért aztán a férjem mindig is irtózott az italtól. Roppant sajnálom, de nem tudom semmivel megkínálni. Soha egy csepp szeszes ital, még csak bor sincs a házban. Azt hiszem, eleinte reszketett az öröklődéstől, s ezért rendkívül szigorú rendszabályokat irt elő magának.

Maigret szólni akart, de az asszony nem hagyott rá időt, így aztán belenyugodott, hogy végighallgatja.

– Vannak, akik gúnyolják ezért, különösen a hajókon, hiszen ott bizony sokat isznak. Meg aztán nem is kártyázik, nem fut a nők után. Esténként a hajón olvas vagy dolgozik a kabinjában. Önerejéből tanult meg öt-hat nyelvet, folyékonyan beszél több bennszülött nyelvjárást.

A bútorok meglehetősen öregek voltak, mint minden tárgy a szobában. A villanyfény a kinti fénnyel párosulva fakónak tűnt, s ettől a szoba egészének elmosódott, poros jellege volt.

Maigret azért jött ide, hogy nagyon is konkrét kérdéseket tegyen fel, s most kénytelen véget nem érő, bizalmas vallomásokat végighallgatni.

– Akkor találkoztam vele, mikor két behajózás között itt tartózkodott Párizsban, mert mikor megözvegyült, akkor is itt élt, fenntartotta a lakását.

– Az anyja nem Párizsban él?

Az asszony nem csodálkozott, hogy Maigret ilyen jól tájékozott.

– De igen. A férjem felhozta már régen, még az első házassága idején. Mindig is ő gondoskodott róla, hiszen egyetlen gyerek. Kivett az anyjának egy lakást a rue des Tournelles-ben. Imádja az anyját. Az anyósom most már nagyon öreg. Néha még el-eljön meglátogatni, szinte ez az egyetlen dolog, amiért kimozdul otthonról.

– Miért nem költözött magukhoz?

– Ő nem akart soha. Az a véleménye, hogy az ilyesminek mindig rossz a vége, hogy minden családnak függetlenül kell élnie.

– Jól megértik egymást?

– Úgy szeretem, mintha az anyám lenne. Mikor Boursicault-val találkoztam, elárusítónő voltam egy férfifehérnemű-boltban a boulevard Saint-Michelen. Azért jött be, hogy fekete zoknit és nyakkendőt vásároljon. Nem udvarolt, de láttam, hogy kíváncsian néz, mintha valami megdöbbentette volna rajtam. Később megtudtam, mitől hatódott meg annyira. Nem is próbálta eltitkolni. Valószínűleg a megszólalásig hasonlítok az első feleségére. Menjen csak oda a kályhához! Ott balra, abban a kis mahagóni keretben van róla egy fénykép.

Maigret sóhajtva felállt, s igazán lelkiismeretesen megnézte a meglehetősen jelentéktelen kis asszonykáról készült, rossz képet, az asszony arcán szomorú mosoly lebegett, mintha csak előre érezte volna, hogy korán fog meghalni.

A felügyelő már sajnálta, hogy feljött. Elege volt a szürkeségből, egyetlen vágya az volt, hogy az éltető, friss levegőt szívja, s mikor visszaült a fotelba, érezte, hogy a szeme majd lecsukódik.

– Aztán csaknem három hónapig nem is láttam. Nem is tudtam, mi a foglalkozása. Épp egy közép-afrikai úton volt. Mikor visszaérkezett, meghívott, menjek el vele valahova. Egy percig sem haboztam.

Harminchárom éves volt akkor az asszony, a férfi pedig negyvenhat; bizony, már eléggé felnőttek voltak ahhoz, hogy ne kelljen melléjük gardedám.

– Azon az estén, miután megvacsoráztunk a Périgord-i Étteremben, beszélt nekem az első feleségéről, s megkérdezte, hogy hajlandó lennék-e feleségül menni hozzá? Egyedül éltem, nagyon szegényen, családom nem volt. Igent mondtam. Csak később értettem meg, milyen is ez az ember, s hogy milyen szerencsém volt, hogy találkoztam vele. Gondolja el, mi lett volna, ha megbetegszem, mielőtt megismerem. Most egy kórházban vegetálnék, kegyelemkenyéren.

Persze, nem lehet valami vidám dolog számára, hogy mikor hazajön, egy ilyen tehetetlen asszonyt talál, de soha egy szóval sem panaszkodott. Ellenkezőleg, még ő vigasztal engem, igyekszik jókedvű lenni, amennyire csak telik tőle. Miért gondolt Maigret rögtön arra, hogy bizony ennek az embernek gyászos lehet a vidámsága? Sajnálta mindkettőjüket, az tény. De miért, miért nem, nyomorúságuk valahogy nem hatotta meg.

A szavak mintha csak egy fátyolon át jutottak volna a fülébe. A jelenet, amely most itt, ebben a szobában játszódott le, azoknak a családi albumoknak a halálos unalmát lehelte, melyeket ismeretlenek mutogatnak erőszakkal: nincs kegyelem, meg kell nézni minden egyes nagynénit és unokaöcsikét.

Az az igazság, hogy a felügyelő bóbiskolt, csak nagy erőfeszítéssel tudta nyitva tartani a szemét. Túl régen forog már körbe-körbe ezen a rövid kis utcaszakaszon, hirtelen megneheztelt rá, s veszettül vágyott a fények, a nagykörutak zsúfoltsága után.

– Öt évvel ezelőtt betegedtem meg, a férjem felfogadta a legjobb specialistákat. A legelején kivett egy fél év szabadságot, hogy gondomat viselje, persze, most ennyivel később mehet csak nyugdíjba. Nem is tudom, miért mesélem el magának ezeket a dolgokat. (Maigret sem tudta.) Talán azért, mert többször is láttam magát az ablakban, s mindig olyan érdeklődve nézett át ide hozzánk. Madame Keller és az anyósom látogatásait kivéve, mindig egyedül vagyok. Ezért, úgy gondolom.

A felügyelő kis híján elaludt. Le kellett hunynia a szemét, olyan szomorú arccal nézett rá az asszony.

– Untatom, ugye?

– Dehogy, asszonyom. Egyszerűen azért hunytam le a szemem, mert én is gondolkodom.

– Min gondolkodik?

– Önön. az életén. Párizsban született?

Na végre, talán most szóhoz jut, feltehet néhány kérdést.

– Le Havre-ban születtem.

– Nagyon indiszkrét vagyok, ha megkérdezem a leánykori nevét?

– Binet. Françoise Binet.

Ennyi elég is volt, hogy az asszony ismét nekilendüljön.

– Az apám tengerész volt. Micsoda véletlen egybeesés, ugye? Fertálymester lett belőle. Kilencen voltunk testvérek. Mostanra már csak hárman-négyen maradtak meg.

– Nem tartja a családjával a kapcsolatot?

– Már régóta nem. A lányokat, amint abba a korba jutottak, odaadták cselédnek, a fiúk meg csináltak, amit tudtak. Anyám és apám meghalt.

– Mindenes volt?

– Először, tizennégy éves koromban, gyerekekre felügyeltem egy családnál, amely minden évben Étretat-ban nyaralt. Ez a család hozott fel Párizsba, az avenue Hoche-on laktak. Nagyon gazdag emberek voltak. Szobalány akartam lenni. Elszegődtem egy varrodába is tanulni, az avenue de Wagramon. – S később? Mit csinált?

Maigret hirtelen észrevette, hogy az asszony hangjában van némi habozás.

– Volt egy szerelmem, mire a gazdáim kitették a szűrömet.

– Hány éves volt akkor?

– Tizenhat.

– Miért tették ki a szűrét?

– Mert éjszakára nem mentem haza.

– Nem aludt otthon?

– Hát igen. Volt idő, mikor nem voltam valami rendes lány. Fiatal voltam. Szórakozni akartam.

– És szórakozott?

– Abban a korban azt hiszi az ember szórakozásnak.

– Volt, amikor nem dolgozott?

– Előfordult. Aztán meg felszolgáló voltam egy népszerű vendéglőben.

– A férje tud ezekről?

– Mondtam neki, hogy nem vagyok méltó hozzá.

– Elmondta a részleteket is?

– Nem volt hajlandó meghallgatni őket.

– Nagyon mélyre süllyedt? – kérdezte tőle Maigret, kíváncsi tekintettel.

– Nem, azért nem annyira.

– Voltak szeretői?

– Igen.

Majd halkan nevetve hozzátette:

– Nehéz elképzelni, ugye, ahogy most lát?

– Pénzt is adtak magának?

– Néha, igen. De ha erre kíváncsi: nem űztem a dolgot foglalkozásszerűen.

– Akkor is voltak még flörtjei, mikor Boursicault-val találkozott?

– Akkor már rég befejeztem az egészet.

– Miért?

– Nem tudom. Mert már nem volt hozzá kedvem. Valójában az egész nem tartott soká. Azt hiszem, nem is illett a temperamentumomhoz. Arra születtem, hogy háziasszony legyek.

– Amikor a fehérneműüzletben dolgozott, hol lakott?

– Volt egy szobám a közelben, a rue Monsieur-le-Prince-en.

– Bútorozott szoba?

– Nem. Vettem magamnak egy-két bútort. Azt hittem, vénlányként fogom leélni az életemet. Ez lett a rögeszmém.

Miért állt fel hirtelen Maigret, s kezdett fel-alá járni a szobában, pont úgy, ahogy az irodájában szokott? Mintha elfelejtette volna, hogy egy beteg fekszik az ágyban; összeráncolta a szemöldökét, arca zaklatott kifejezést öltött.

Gépiesen egy hamutartót keresett, hogy kiürítse a pipáját, de nem talált; az asszony rájött, hogy mit keres.

– Az ebédlőasztalon van egy. Nyissa csak ki ezt az ajtót. Maigret kinyitotta, elfordította a villanykapcsolót, s valóban, a II. Henrik stílusú asztalon ott állt egy réz hamutartó, rajta egy nagy, görbe pipa. Kicsit olyan volt, mintha Boursicault-val találkozott volna személyesen, papucsban és ingujjban képzelte maga elé, amint pipáját szívja a lakásban.

A monoton hang, mintha a rózsafüzért mormolná, újra megszólalt:

– A hajón a férjem cigarettázik, csak a kabinjában nem, viszont idehaza inkább pipázik, és.

Maigret hirtelen hátrafordult, s az asszony szemébe nézett.

– Idáig őszintének látszott, Madame Boursicault.

Az asszonyt meglepte a támadás, várt egy kicsit, s a felügyelő észrevette, hogy egyik keze a paplant markolássza.

– Biztos vagyok benne, hogy az igazat mondta.

Az asszony is ezt suttogta:

– Az igazat mondtam.

– Szeretném, ha továbbra is azt mondaná.

Maigret még habozott egy kicsit, hogy átmenjen-e támadásba, mert nem volt egészen biztos benne, hogy nem téved, s ha igen, akkor a hóhér szerepét játssza.

– Hogy jött be ide a házba?

A felügyelő mindössze egy méterre állt az ágytól, ott tornyosult a beteg előtt; az üres pipával a szájában végigmérte. Hirtelen másfajta csend vette őket körül, mintha egyik is, másik is visszatartotta volna a lélegzetét.

Maigret biztos volt benne, hogy az asszony elsápadt, ha egyáltalán lehetséges ilyesmi, mikor valaki olyan sápadt, mint ő. Orra úgy meghegyesedett, mint a halottaké. Nagyon vékony volt a teste a lepedő alatt. Maigret-nek kedve lett volna elfordítani a fejét, sőt, venni a kalapját és odébbállni.

– Kiről beszél?

– Nem tudom, ki ő. Arról az emberről beszélek, aki akkor látogatja önt, mikor a férje a tengeren van, s akivel a házmesterné sohasem találkozott.

– Nem értem.

– Ide figyeljen, Madame Boursicault. Nem akarok magának semmi rosszat. Rendőr vagyok, a kötelességemet végzem. Az egyik felügyelőmet leterítették az utcán, az ön ablakával szemközt.

– Azt gondolja, hogy én lőttem?

– Ezt soha nem állítottam, sőt meg vagyok győződve róla, hogy nem maga volt az. De tudja, arról is meg vagyok győződve, hogy azért beszélt nekem annyit a férjéről, s az életének egy bizonyos szakaszáról, mert el akart titkolni más dolgokat. Amint elmegyek öntől, megbízom az embereimet, hogy kutassanak ki mindent, ami azóta történt, hogy ön férjhez ment. A Le Havre-i rendőrség meg majd ott nyomoz. Biztos, hogy beletelik egy kis időbe, míg eredményre jutunk. Valószínűleg lesznek hézagok. De egy kis türelemmel végül rekonstruálni fogjuk nagyjából az egész életét, s meg fogjuk találni azokat, akik kapcsolatban voltak önnel.

Ezúttal Maigret elfordította a fejét, mert az asszony lehunyta a szemét, s a felügyelő látta, hogy egy könnycsepp gördül ki a szemhéja alól. Az asszony nem mozdult. Maigret is csaknem egy percig hallgatott.

Aztán megszólalt, s hogy nyugalmat erőltessen magára, megtömte a pipáját:

– Bocsásson meg, de nem hiszek a migrénjeiben. Ha elmentem innen, telefonálok az orvosának is, s előre tudom, mit fog válaszolni.

Az asszony halkan felsóhajtott, s még mindig nem nyitotta ki a szemét.

– Ott tartunk, hogy ilyen esetben, ha egy angol kollégám lenne a helyemben, az már őrizetbe venné önt, s emlékeztetné arra, hogy minden, amit mond, terhelő vallomásnak számít. A francia törvény engem nem kötelez erre, s én nem akarom önt tőrbe csalni. Döntse el önmaga, van-e valami mondanivalója vagy sem.

Az asszony lassan nemet intett. A felügyelő rosszabbra volt elkészülve, valódi vagy színlelt ájulásra, idegrohamra, méltatlankodásra. Sokkal kellemetlenebb volt mozdulatlanul, kimerülten látni az asszonyt.

– Meggyőződésem, s ezt nem is titkolom ön előtt, hogy mindenki tudta nélkül látogatót fogad, s hogy amikor a redőny le van eresztve, néha három napon át, azért van, mert van önnél valaki. Ez a valaki, minden valószínűség szerint, ismeri a házbeli szokásokat. A házmesterné például minden reggel több mint egy félóráig nincs idehaza, elmegy bevásárolni. Ebben az időpontban könnyű bejutni önhöz. Ehhez mit szól?

Jó időbe telt, míg az asszony ki tudta nyitni a száját, ajka ugyanolyan sápadt volt, mint az arca.

– Nincs mit mondanom.

– Azt állítja, hogy nem így van?

Az asszony szemhéja végre felnyílt; hideg pillantást vetett a felügyelőre.

– Gondolom, jogában áll, hogy azt képzeljen, amit akar.

A hangjába hirtelen erő költözött, olyan erő, melyről néhány perccel korábban még semmi sem árulkodott.

– Férfi volt a szobájában, mikor eldörrent a lövés?

Az asszony nem válaszolt, csak nézett rá.

– Vagy nő? – kérdezte makacsul Maigret.

Az asszony szája nem mozgott.

– Tudom, hogy valóban beteg, ezért nem akarom tovább fárasztani. Mint tudja, itt lakom szemben, Clément kisasszonynál. A telefon ott van az ágya fejénél. Ha bármikor szükségét érzi, hogy közöljön velem valamit, csak hívjon fel.

A felügyelő habozott, zavarban volt.

– Tudnia kell, Madame Boursicault, hogy a látszat ellenére nem vagyok az ellensége. Az a feladatom, hogy kikutassam az igazságot, s meg is fogom találni. Azt kívánom, s ezt szeretném, ha megértené, hogy úgy akarom kideríteni, hogy a lehető legkevesebb fájdalmat okozzam.

Az asszony még mindig nem szólt semmit. Figyelmesen, elgondolkozó arccal nézte Maigret-t. Az még várt egy kicsit, még mindig remélte, hogy az asszony beszélni kezd.

Vette a kalapját. Elindult az ajtó felé. Még egyszer, utoljára kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de aztán szó nélkül becsukta.

Ebből nem húz ki semmit, most már biztos volt benne. De talán felhívja majd telefonon?

Arra sem igen számított. Komoran köszönt el tőle.

– Bocsásson meg. Felküldöm Madame Kellert.

Az asszony összeszorított szájjal nézte, hogy elmegy, hogy becsukódik mögötte az ajtó, majd mikor kinn volt, mélyen felsóhajtott.

A házmesterné már várta a folyosón, csodálkozott, hogy ilyen gondterhelt az arca. Talán maga sem tud róla, milyen képet vág?

– Nincs jól az asszony?

– Jobb, ha most felmegy hozzá. Bármi történik, értesítsen Clément kisasszonynál.

A felügyelő még nem vacsorázott. Azzal a szándékkal ment be az auvergne-ihez, hogy eszik valamit, de aztán megállt a pultnál, s egymás után két pohár bort is felhajtott. Az italos üvegek mögött tükör volt: Maigret csodálkozott, hogy milyen megviselt az arca.

Néhány perccel később, anélkül hogy megvacsorázott volna, már Torrence-szal beszélt telefonon.

– Lucas nincs ott?

– Az előbb ment el a Place d’Italie-ra, valami arabok megkéselték egymást.

– Légy szíves sürgősen szólj a központnak, hogy figyeljék Madame Boursicault számát a rue Lhomond-ban. S küldj ide egy felügyelőt!

– Vacher van itt.

– Jól van. Ő már ismeri a házat. Valószínűleg a szemközti bisztróban talál meg.

Mikor letette a kagylót, észrevette, hogy a kémlelőnyílás mögül Clément kisasszony szokatlan arckifejezéssel figyeli. Nem kapcsolt rögtön, hogy miért. Az biztos, hogy most már nem játszott a kisasszony. Ha nem is rémülten, de legalábbis némileg nyugtalanul nézett rá.

Persze azért, mert ő maga is egy csapásra megváltozott. S a kisasszony nem ilyennek ismerte. Leesett végre a tantusz, nem topogott már egy helyben, nem szimatolt minden sarokban.

Ott találta Clément kisasszonyt a szalon ajtajában.

– Elmegy?

– Vacsorázni megyek.

– Mit tegyek, ha telefonon keresik?

– Jöjjön át, ott leszek az auvergne-inél.

A kisasszony nem merte megkérdezni, van-e valami újság. Lehet, hogy hallotta, amit Maigret Torrence-nak mondott? Annyit mindenesetre megérzett, hogy most nincs helye a bolondozásnak.

– Te vagy az, Torrence? Ezúttal már a bisztróból telefonált.

– A nő még nem telefonált senkinek, főnök.

– Akkor valószínűleg már nem is fog. De azért csak figyeljék. Van sok szabad embered?

– Négy-öt használható van ma éjszaka. Maigret lebetűzte a Boursicault és a Binet nevet.

– Jegyezd fel! Az asszony negyvennyolc éves, Le Havre-ban született. Az apja a tengerészeinél szolgált. Fivérei, nővérei vannak. Erre a Le Havre-i rendőrőrsnek lesz szüksége. Böngésszék át a nyilvántartásokat a városházán, s mindent, amit csak tudnak. Valószínűleg nem sokat találnak.

– És Párizsban?

– Itt is menjenek el a városházára. Az asszony a Roule- negyedben lakott. Jó lenne, ha belenéznél a húsz, sőt huszonöt évvel ezelőtti erkölcsrendészeti dossziékba.

A jól megtermett Torrence a vonal másik végén lázasan írt.

Ennyi az egész?

– Nem. Menj fel a nyilvántartókhoz, s győződj meg róla, hogy nincs-e valami a Binet név alatt? Holnap reggel szeretném ha elmenne valaki abba a férfi fehérnemű-üzletbe, amely a boulevard Saint-Miehelen van, nem messze a rue Monsieur-le-Prince-től. Az üzlet lehet, hogy gazdát cserélt az utóbbi tizenöt év alatt, de talán megtaláljuk a régi gazdáit. Mindez lehet, hogy néhány hetet vesz igénybe, de az is lehet, hogy csak néhány órát. Szerencse dolga. Végül érdeklődj egy Françoise Binet nevű nő után a rue Monsieur- le-Prince 48-ban. Tizenöt évvel ezelőtt lakott a házban.

– Maga ott marad a kisasszonynál?

– Igen. És Vacher is velem marad. Éjszakás?

– Egy órája jött be.

– Mi van Janvier-val?

– Két-három napon belül haza lehet vinni. Nagyon türelmetlen. A felesége is. Az orvos jobb szeretné, ha egy darabig még benn maradna.

Mikor Maigret visszament a bisztróba, Vacher felügyelő már ott várta, egy rumos kávé mellett.

– Vacsoráztál?

– Igen. Van valami újság?

– Még mindig esik?

Vacher odamutatott ázott esőköpenyére a fogason.

– Elég baj, öregem. Mert azt hiszem, arra kérlek, töltsd odakinn az éjszakát.

Aztán jobb ötlete támadt.

– Persze, az is megteszi, ha a szalon ablakába állsz. Csak egyetlen házat kell figyelni.

Maigret ímmel-ámmal evett. Elfelejtett telefonálni az asszony kezelőorvosának, pedig azzal fenyegette. Egyébként meg sem kérdezte tőle a nevét. Igaz, megtudhatja a házmesternétől.

Mikor befejezte az evést, felkereste Madame Kellert a fülkéjében, de nem ezért. Ahogyan várható volt, az asszony szemrehányó tekintettel nézett rá.

– Hogy van Madame Boursicault?

– Miket mondott neki? Félholtan találtam az ágyán, ügyet se vetett rám. A szemét lehunyta. Sírt. Nagy könnyek gurultak végig szegény kis arcán.

– Nem mondott semmit?

– Csak a fejét rázta, mikor megkérdeztem, hogy nincs-e szüksége valamire. Az sem érdekelte, hogy világosság van a szobában, vagy sem. Becsuktam az ablakot, eloltottam a villanyt.

Maigret csaknem felment hozzá. De mit mondjon neki?

Tudatában volt, mekkora felelősséget vállalt magára.

– Vannak gyógyszerek a szobájában?

– Van ott mindenféle: üvegcsék, tabletták, porok. Az orvosok már mindennel próbálkoztak. Gondolja, hogy.

A házmesterné megrémült. Maigret megőrizte hidegvérét.

– Nem hiszem, ez nem az ő műfaja – mondta –, de azért jobban tenné, ha mellette maradna, amíg küldök egy ápolónőt.

– Nem fog belemenni.

– Mondja meg neki, hogy én parancsoltam rá magára.

– Megharagszik rám.

Maigret vállat vont, átment az utca túlsó felére, Vacher-t ott találta Clément kisasszony házának küszöbén; elküldte egy ápolónőért, akinek a szolgálatait a Bűnügyi Rendőrség gyakran vette igénybe.

Este tíz körül a rue Lhomond csendes volt, csak az eső halk neszezése hallatszott. A szemközti házban világos volt. A redőnyt nem eresztették le. Maigret jól látta ablakából az ápolónőt, aki ugyanabban a fotelban ült, mint korábban ő maga, s egy regényt olvasott. Madame Boursicault aludni látszott.

Clément kisasszony egy ideje már visszavonult a szobájába. Isabelle kisasszony nem ment el otthonról. Lotard-ék kisbabája nem sírt. Fachin tanult, és Safték halkan beszélgettek a szobájukban.

A földszinten Vacher elhúzta a szalon függönyét, hogy jól lássa, mi történik odakinn, egy csésze kávé volt a keze ügyében, s egymás után szívta a cigarettákat.

Maigret nem akart addig lefeküdni, míg a felesége telefonját várta; papucsban ment le a földszintre.

– Persze. Nagyon jól érzem magam – bizonygatta.

– Remélem, nem egy életre költöztél be abba a házba. Ide figyelj! Hortense sokkal jobban van, lehet, hogy két napon belül otthon vagyok, talán már holnap este. Mintha nem is örülnél neki.

Maigret szórakozottan ismételgette:

– Dehogynem! Dehogynem!

Aztán, mielőtt felment volna, váltott néhány szót Vacher-val a sötét szalonban. Hallotta, hogy Clément kisasszony még mindig fel- alá jár a szobájában, majd megcsikordult az ágy a súlya alatt.

Sokáig nem aludt el. Maga előtt látta azt a kivilágított ablakot az utca túloldalán. Meg arra a bolond Paulusre is gondolt, s megdühödött rá, mintha ő lett volna a felelős mindazért, ami történt s ami még történni fog.

Mindenesetre, nehéz ügy. S ő már nyakig benne van.

Hetedik fejezet

Amelyben Maigret visszaemlékszik arra az egyetlen csirkére, amelynek valaha is kitekerte a nyakát, s amelyben Clément kisasszony nagyon megilletődik hogy egy gyilkossal találkozott

Mikor először ébredt fel, valamivel egy óra előtt, két helyen égett a villany a házak tömkelegében, s ő név szerint meg tudta mondani, kinek az ablaka világos, s majdnem biztosan azt is, hogy mit csinálnak az emberek az ablakok mögött.

Utasításainak megfelelően az ápolónő nem eresztette le a redőnyt, a csipkefüggönyt is elhúzta úgy, hogy Maigret jól láthatta az ágy fehér foltját és Francoise Boursicault mozdulatlan arcát.

Az asszony a hátán feküdt, lehunyt szemmel. Felülről nézve, az orra még hosszabbnak és keskenyebbnek látszott.

Az ápolónő még mindig a könyvét olvasta, egy csésze kávé állt mellette egy kisasztalon, melyet odahúzott a karosszéke mellé.

Maigret ezen az éjszakán nem állt távol attól, hogy lelkifurdalást érezzen. Az imént zavaros álmai voltak, melyekre csak homályosan emlékezett, de ezek az álmok kellemetlen érzést keltettek benne. Nem gyújtott villanyt, úgy ment le a földszintre. Belépett a szalonba, ahol nem látott mást, mint Vacher cigarettájának parázsló végét.

– Maga az, főnök?

– Minden rendben?

– Igen. A kisasszony mindent adott, amire szükségem van. Az előbb felkelt, és főzött nekem egy kávét. Hálóingben volt. Ha nem lennék szolgálatban, szívesen elbeszélgettem volna vele egy kicsit.

– Odakinn nem vettél észre semmit?

– Egy részeg emberen kívül, aki úgy fél órája dülöngélt el a ház előtt, semmit. Utasításainak megfelelően kimentem, s kicsit távolabb igazoltattam. Egy csavargó volt, látásból ismerem, a place Maubert-re készült, aludni.

A lehallgató ügyelet nem jelzett semmit. Igaz, Madame Boursicault csak addig telefonálhatott volna, míg az ápolónő meg nem érkezett, azaz legfeljebb egy órán át.

– Őrködj csak tovább! – sóhajtotta Maigret.

Tanakodott magában egy kicsit. Tudta, hol tartja Clément kisasszony a sört, a pinceajtó mögött. Kiment, s nesztelenül felvitt egy üveggel a szobájába, Vacher-t ott hagyta az ablaknál.

A Ternes negyedben még sok kis étterem nyitva volt, a Bűnügyi Rendőrség emberei mindenkit egy bizonyos Françoise Binet-ről, faggattak.

Vajon van rá remény, hogy ennyi idő után megtudnak valamit? Szerencsére, több olyan párizsi van, mint gondolnánk, aki szármára a város legnagyobb része idegen terület, s aki úgy elhatárolja magát a negyedében, akár egy falucskában. Vannak, akiknek az egész kis világa mindössze néhány utcából áll, s akik húsz éve vagy még régebben ugyanazokba a sörözőkbe vagy ugyanabba a kisvendéglőbe járnak.

Maigret meg volt róla győződve, hogy Françoise Boursicault nem alszik, s egész éjjel nem is fog aludni, és hogy az agya lázasan működik.

Vajon sejtette-e, hogy figyelik a telefonját? Valószínűleg. Bizonyára mindenre gondolt egy olyan ember türelmével, aprólékosságával, aki már évek óta nem ismer mást, mint az ágymagányt.

Ugyanakkor a felügyelő megesküdött volna rá, hogy csinálni fog valamit: kénytelen csinálni valamit.

Nagy nehezen újra elaludt, megint álmodott, s nem sokkal napkelte előtt ismét felébredt; látta, hogy az ápolónő ott könyököl az ablakban, s cigarettázik. Nem ment le, újra visszafeküdt az ágyra, s mikor kinyitotta a szemét, az ég kékeszöld volt, az ereszekről csöpögött a víz, de az eső elállt.

Az éjszaka teljesen eseménytelen volt. Vacher hiába virrasztott, a felügyelő haza is engedte.

– Menj haza, lefeküdni. Lehet, hogy ma éjjel újra szükség lesz rád. Ugorj be a Quai-re, s mondd meg Torrence-nak, hogy küldjön helyetted valakit. Ha van valami hír, értesítsen.

Egyetlenegyszer életében, talán tizenkét éves lehetett akkor, megpróbálta elvágni egy csirkének a nyakát, mert az apja nem volt otthon, s az anyja megkérte rá. Még mindig emlékszik a dologra. Sápadt volt, összehúzta az orrcimpáit. A tollak lüktettek a kezében. Az állat csapkodott a szárnyával. Képtelen volt leszorítani a fejét a fatönkre, amin a fát szokták vágni, másik keze sután markolászta a baltát.

Az első csapása olyan ügyetlen volt, hogy csak megsebezte a szárnyast, s hogy újra le tudjon sújtani, be kellett hunynia a szemét.

Ő nem evett belőle. Életében soha többé nem vágott le csirkét.

Madame Boursicault-nak is hosszú, sovány nyaka volt. S hiába feküdt mozdulatlanul az ágyában, Maigret úgy érezte, mintha vergődne a szorításában.

Tévedett, mikor egy pillanatra arra gondolt, hogy öngyilkosságot követ el. Ha képes lett volna rá, valószínűleg rögtön megtette volna, amint Maigret elhagyta a szobát, még mielőtt az ápolónő megérkezett.

Maigret felhívta az ápolónőt.

– A betegnek nyugodt éjszakája volt – mondta az ápolónő. – Nem sokat aludt, talán két vagy három órát, azt sem egyfolytában, de nem nyugtalankodott.

– Nem mondott semmit?

– Hozzám se szól, még csak egy pohár vizet sem kér.

– Azt hiszem, magára hagyhatja.

Maigret látta, amint az ápolónő valamivel később, fehér ruhája fölött esőkabáttal, kezében esernyővel, kijön a házból. Később Madame Keller kihúzta a szeméttartókat a járda szélére, odapillantott a felügyelő ablakaira, észre is vette őt, de csak egy sötét, rosszalló tekintetet vetett rá.

A felügyelő azt gondolta, hogy most, miután az ápolónő elment, Madame Boursicault bizonyára fel fog kelni, hogy elhúzza a függönyöket, s talán a redőnyt is leereszti.

De alábecsülte ellenfelét. Az asszony úgy hagyta az ablakot, amint volt, s Maigret megértette, hogy mintegy dacból vagy megvetésből cselekszik így. Tehát figyelheti nyugodtan továbbra is, meg sem próbál elrejtőzni. A házmesterné felvitte a reggelijét. Látta, hogy mindkét asszonynak mozog a szája, de csak a házmesterné fordult időnként Maigret felé. Vajon Madame Boursicault-nak lenne bátorsága, hogy megbízza valamivel?

Nem sokkal ezután Lucas érkezett taxin, épp akkor ment fel Maigret-hez, mikor az borotválkozott.

– Torrence hazament lefeküdni. Influenzás, szörnyen nézett ki. Rám bízta a híreket, hogy mondjam el magának.

– Találtak valakit, aki ismerte az asszonyt?

– A Diabolóban, valami szánalmas kis éjszakai mulatóban, a rue de l’Étoile-on. Egy részeges, öreg nőt, aki csaknem minden éjjel ott van. Biztos találkozott már vele maga is a Ternes negyedben. Most is a huszonöt évvel ezelőtti divat szerint öltözködik, nagyon rövid, nagyon feszes szoknyában jár, amitől amolyan kislány kinézete van, s éjszakánként gyakran köt ki a kapitányságon. Thérése-nek hívják.

– És mit mondott?

– Már nagyon sokat ivott, mikor a kis Lapointe rátalált, nem tudott sokat kiszedni belőle. Kértem a kerületi rendőrséget, hogy hozzák be a Quai-re, amint kialussza a részegségét.

– Ismerte Françoise Binet-t?

– Azt állítja. Szép kislány volt, azt mondta, begyes, mint egy galamb, s mindig tele szájjal nevetett, neki volt a legszebb foga a világon. Dédével élt együtt. Persze, nem sokáig, mert Dédé azt akarta, hogy stricheljen.

– Ki az a Dédé?

– Valószínűleg az a pasas, akinek most Nantes-ban van egy mulatója.

– Másokat nem emlegetett?

– Mindig csak keresztneveket meg beceneveket mondott. S azt ismételgette, hogy: „Szép kislány volt. Kíváncsi lennék, mi lett belőle később.”

– Ide figyelj, Lucas! Ott szemben a házmesterné valószínűleg mindjárt indul bevásárolni. Légy résen! Szegődj a nyomába! Lehet, hogy levelet ad fel vagy táviratot, vagy találkozik valakivel. Nem nagyon hiszem, de ha mégis így lenne, nagyon fontos, hogy megtudjuk az üzenetet.

– Értettem, főnök.

Maigret lement a földszintre, s találomra felhívta a nantes-i rendőrkapitányságot. Clément kisasszony, aki épp akkor öltözködött, félrehúzta a függönyt a kémlelőnyílásról, hogy lássa, ki telefonál.

– Itt Maigret a Bűnügyi Rendőrségről. Kivel beszélek?

– Grollin vagyok, örülök, hogy hallom a hangját, fónök.

– Nem néznél körül egy bizonyos bárban, mely állítólag egy Dédé nevezetű egyéné? Ismersz ilyet?

– Igen. A kikötőben.

– Faggasd ki egy bizonyos Françoise Binet-ről, akit húsz éve vagy még régebben ismert.

– Gondolja, hogy még emlékszik rá? Ahogy nézem, ismert az egy jó pár lányt életében.

– Azért csak menj. Próbáld megtudni, hogy ki volt a lány következő palija. Szedj ki belőle mindent, amit csak tudsz. Ezen a számon hívj vissza, ne a Quai-n.

Megadta Clément kisasszony számát.

– Úgy esik, mintha dézsából öntenek – sóhajtott fel Grollin. – De nem tesz semmit. Van nálam esernyő. Dédé még biztosan ágyban van. Jól be fog gyulladni, ha a rendőrség ébreszti fel.

Clément kisasszony kijött a szalonból, arcát frissen púderezte, a füle körül és a nyakán még nedves volt a haja.

– Kér kávét?

– Kérek, és Lucas is kér egyet, ha lehetséges.

A lakók már úgy üdvözölték a felügyelői, mintha közülük való lenne, de a szemükben mintha állandóan egy kérdés lebegett volna.

– Nézd meg jól azt az ablakot, Lucas! Jegyezd meg a függönyök helyzetét. S ha bármikor a nap folyamán valami változást tapasztalsz, ne felejts el szólni.

– Azt gondolja, hogy az asszony valami jelt ad?

– Megesküdnék, hogy van valami jelük.

– És a telefon? Hiszen ott van a készülék a keze ügyében.

– Az nem minden.

– Biztos benne, hogy valaki meglátogatja, mikor a férje nincs itthon?

– Meggyőződésem. Ez az egyetlen lehetséges magyarázat. Persze, az valószínű, hogy a pasas felhívja, mielőtt idejön.

– Akkor viszont nincs szükségük jelre.

– Tegyük fel, hogy a házmesterné véletlenül előbb jön haza, vagy beállít az orvos. Hiszen nem mindig ugyanazokon a napokon jön. Időnként felnéz hozzá, mikor bejárja a körzetét.

– Értem.

– Biztosan van valami egyezményes jelük, veszély esetére. Ez lehet a függönyök helyzete, a redőny helyzete vagy bármi más. Én az elmúlt napokban már annyit bámultam ezt az ablakot, hogy nem hiszem, hogy észrevenném a különbséget. Te mikor voltál itt legutóbb?

– Tegnapelőtt.

Lucas felnézett a szemközti ablakra, összeráncolta a szemöldökét.

– Valami nem stimmel?

– Nem vagyok biztos benne. Meg kell néznem odafentről.

Felmentek Maigret szobájába, amely előzőleg Emile Paulusé volt.

Lucas rögtön odasietett az ablakhoz.

– Amikor legutóbb itt voltam, három nappal ezelőtt, úgy emlékszem, a szemközti ablak nyitva volt.

– Így van. Akkor még nem esett az eső. Sokkal melegebb volt, mint ma. De folytasd.

– Lehet, hogy tévedek, de úgy rémlik, hogy az a rézedény nem volt ott.

Az ablakpárkány közepén most valóban ott volt egy rézedény, benne valami zöld növény.

Maigret biztos volt benne, hogy tegnap este ez az edény nem volt ott. Hiszen látta is a szoba valamelyik sarkában, egy keskeny kis asztalon, egy darabig épp ezt nézte mereven, mialatt Madame Boursicault-val beszélt.

– Maradj itt. Figyeld az utcát Maigret átment az úttesten, benyitott Madame Keller fülkéjébe, aki roppant hidegen fogadta. Épp bevásárolni készült. A postás már itt járt, a postaládákban ott voltak a levelek, de Madame Boursicault-nak nem jött semmi.

– Megmondaná, Madame Keller, hogy a lakója, mikor ma reggel felment hozzá, megkérte-e, hogy azt a zöld növényt máshova tegye?

Madame Keller egy kimért nemmel válaszolt.

– Volt olyan eset, hogy maga tette ki az, ablakba?

– Nem.

– Bocsásson meg, hogy faggatom. De ez a kérdés sokkal fontosabb, mint gondolná. Hiszen a lakásban ön takarít. Ha nem csalódom, ez a növény általában a szoba bal sarkában van, az ebédlő ajtaja mellett.

– Az a helye.

– És soha nem kérték arra, hogy tegye ki az ablakba?

Madame Keller hirtelen fürkészve nézett rá, s Maigret megértette, hogy valami emlék után kutat. Csak éppen nincs kedve beszélni, mert most már kegyetlen embernek tartja, aki szenvedést okozott a lakójának.

– Kérte, ugye? Mikor?

– Egyszer régen.

– És miért?

– Nem tudom. Ez nem az én dolgom. Maigret úgy tett, mintha észre se venné a kelletlenségét, s folytatta:

– Több hónapja már?

– Legalább hat hónapja.

Jó úton jár tehát; Maigret egy kis viszketést érzett a bensejében. Egyedül attól tartott, hogy ez az asszony, aki itt áll előtte, hallgatásba burkolózik. Félénken rámosolygott.

– Hat hónapja, ősszel történt. Az ablak biztosan nyitva volt.

– Már nem emlékszem.

– Biztos vagyok benne, hogy maga felment, kitakarított, aztán lejött, s hogy akár-csak ma, már éppen vásárolni indult, mikor.

Madame Keller figyelmesen nézett rá, s emlékei érezhetően pontosabbak lettek. Csodálkozott rajta, hogy Maigret ezt ilyen határozottan érzi.

Meg is szólalt:

– Felmentem újra, igen.

– Felment, holott nem kellett volna felmennie.

– Elfelejtettem megkérdezni, hogy mit szeretne enni. Azt is meg akartam kérdezni, hogy megújítsam-e a receptjét? Akkor kért meg, hogy tegyem ki a rézedényt az ablakba.

– S azt nem mondta, hogy miért?

– Mert hogy az jót tesz a növénynek. Épp sütött a nap.

– S a következő napokon mi volt a helyzet?

A csodálkozástól kerekre tágult szemmel, legyőzötten vetette oda Madame Keller a felügyelőiek a következő szavakat:

– Fogalmam sincs, hogyan jött rá. Másnap is sütött a nap, mire én kint akartam hagyni a növényt az ablakpárkányon.

– S Madame Boursicault azt kérte, hogy ne tegye?

– Igen.

– Köszönöm, Madame Keller. Majdnem megkérdezte az asszonytól, hogy nem bízott-e rá valamit a lakója, de aztán jobbnak látta, ha erről Lucas bizonyosodik meg.

– Fogja még gyötörni?

Inkább nem is felelt semmit, majd néhány perc múltán bekopogott Madame Boursicault-hoz. Semmi válasz. Lenyomta a kilincset, benyitott, s szeme találkozott Françoise Boursicault szemével, aki megadó sóhajjal hanyatlott vissza a párnájára.

– Roppantul sajnálom, hogy ismét zavarnom kell.

Az asszony egy szót se szólt, összeszorította az ajkait, minden életereje a szembogarába költözött.

– Csak meg akartam győződni róla, hogy az ápolónő jelenléte nem gátolta az alvásban.

Még mindig semmi.

– S arra gondoltam, hogy talán ma reggel van már valami mondanivalója számomra.

Még mindig nem akadt horogra. Maigret fel-alá járt a szobában, s mintegy véletlenül letáborozott a zöld növénynél, simogatni kezdte a leveleit.

Aztán, mint ez másokkal is előfordul, ha vendégségben vannak, s mindenáron abban a környezetben akarnak élni, amelyet ismernek, megfogta a rézedényt, s visszarakta a kis asztalra.

– Ennek itt a helye, ugye? A házmesterné biztosan eltévesztette.

Szándékosan nem nézett az asszonyra. Kicsit még járkált, aztán megfordult, s ekkor, várakozásának megfelelően, úgy találta, hogy az asszony sokkal sápadtabb, mint volt, s hogy rémület ül a szemében.

– Haragszik, hogy bevettem az edényt az ablakból?

Maigret félt, hogy a nő megint sírva fakad, s eszébe jutott az a gyerekkori emlék a csirkével. Néhány másodpercig habozott, megragadta egy karmazsinszínű bársonnyal bevont szék támláját, s lovagló ülésben ráült, szemben az ággyal; meg akarta gyújtani a pipáját.

Ha nem puhult még meg, annyi baj legyen. Eldöntötte, hogy támadásba lendül.

– Azt várja, hogy ma reggel meglátogatja?

Talán még soha nem érezte, hogy valaki ilyen gyűlölködő, ilyen elvakult gyűlölettel teli pillantást vetett rá; e tekintetben nem volt szenvedély, inkább egy kis megvetés, a talán némi keserű belenyugvás.

Idegen földön jártak, ahol úgy mozogtak, mint valami irreális közegben, félszavakból is értették egymást. Minden pillantás, minden rezzenés mélyértelmű volt.

– Még mindig itt van Párizsban, ugye? Maigret minden mondat után hagyott egy kis időt az asszonynak, s közben figyelte, hogy nem hall-e zajt a lépcsőházban.

– Ha nem lenne Párizsban, maga most nem lenne nyugtalan, s nem tette volna ki ezt az edényt az ablakba. Mert inkább felkelt az ágyból, de ki kellett tennie. Nem a házmesterné tette ki. Se nem az ápolónő.

Az asszony csontos kezével az éjjeliszekrényen álló pohár vízért nyúlt, ivott belőle egy kortyot, de még ez is erőfeszítésébe került, a nyaka szinte megmerevedett tőle.

– A nantes-i rendőrség jelenleg azzal van elfoglalva, hogy kivallasson egy férfit, akit maga valamikor jól ismert, egy bizonyos Dédét. Dédé pedig el fogja árulni nekünk a többiek nevét. Aztán azok is beköpnek másokat.

Maigret-nek szinte minden idegszála sajgott

– Lehet, hogy nem jön ide, lehet, hogy óvatos. Biztosan várta tegnap vagy ma éjjel a telefonját, de maga nem tudta felhívni.

Csend.

– Tudja, mert maga közölte vele, hogy az utcában őrszem cirkál. Lehet, hogy a napokban is idemerészkedett a környékre, na, nem egész a házig. Csak azt nem értem, miért nem bérelt egy szobát vagy egy lakást a házban! Annyival egyszerűbb lett volna minden!

Tévedne? Mintha az asszony ajkain valami halvány mosolyféle jelent volna meg. „Visszaemlékezett a részeges öregasszony szavaira:

„Szép kislány volt, békés, mint a galamb.”

– Tudja, Françoise, hogy mi fog történni?

Az asszony összeráncolta a homlokát, hallván, hogy a felügyelő a keresztnevén szólítja.

– Idejön az utcába. Talán már itt is van, és látta is a rézedényt, amely figyelmeztette a veszélyre. Lehet, hogy követi a házmesternét, s megpróbál szóba elegyedni vele, mert még magánál is nyugtalanabb. Azt gondolja, hogy letartóztatjuk magát. S mindenáron meg akarja akadályozni, hogy ez bekövetkezzék.

Ez váltotta ki az első reakciót. A beteg asszony felegyenesedett az ágyban, s gyűlölködve felkiáltott:

– Nem akarom!

– Látja, hogy tényleg létezik egy ilyen személy. Nem tévedtem.

– Nincs magában semmi szánalom?

– Miért, őbenne volt szánalom a felügyelőmmel szemben, pedig az nem ártott neki semmit? Ő nem gondolt csak a személyes biztonságára.

– Ez nem igaz.

– Tegyük fel, hogy csak magára gondolt.

Az asszony még nem sejtette, hogy néhány mondatfoszlánnyal máris többet mondott Maigret-nek, mint az remélte, hogy ki tud húzni belőle.

– Igen! Tegyük fel, hogy ön miatt lőtt, azért, hogy megakadályozza, hogy a férje, aki épp Bordeaux-ból érkezik.

– Az isten szerelmére, hallgasson! Nem érzi, hogy milyen gyűlöletes ez az egész?

Az asszony elvesztette a hidegvérét. Nem bírta tovább, képtelen volt továbbra is ott feküdni mozdulatlanul az ágyban, felkelt, hálóinge alól kilátszott meztelen lábfeje, sovány lábszára. Csak állt, szemében dühvel, a nagy szőnyegen.

– Tartóztasson hát le, ha ennyi mindenre rájött. Én lőttem. Én sebesítettem meg a felügyelői. Csukjon börtönbe, csak legyen már vége ennek az egésznek.

Oda akart menni az egyik szekrényhez, bizonyára azért, hogy elővegye a ruháit és felöltözzön, de megfeledkezett a tehetetlenségéről, s nevetséges módon Maigret lába előtt esett a földre; négykézláb vonaglott a padlón, s hiába próbálkozott, hogy fel tudjon állni.

Maigret maga előtt látta a csirkehistóriát, élesebben, mint valaha.

Elég eresnek kellett lennie ahhoz is, hogy megragadja az asszonyt a hóna alatt, mert az kézzel-lábbal kapálózott, s akarva, nem akarva ütötte-rúgta, belecsimpaszkodott a nyakkendőjébe.

– Nyugalom, Françoise. A végén még rosszul lesz, tudja jól, hogy nem tartóztatom le, hogy nem maga lőtt, hogy nem is tudta volna megtenni.

– Mondom magának, hogy én voltam.

Ez eltartott egy darabig; Maigret azon tűnődött, vajon, Isabelle kisasszony vagy Kridelka úr nem látja-e őket az ablakából. Végül sikerült felemelnie az asszonyt, nem volt valami nehéz. Lefektette az ágyra, s addig fogta a csuklóját, amíg érezte, hogy izmai végre elernyednek.

– Összeszedi magát?

Az asszony tagadólag intett, de mikor a felügyelő elengedte, nem mozdult, betakarózott a lepedővel, mert a küzdelem alatt félmeztelen volt.

Maigret felegyenesedett, végigsimított a haján, s ekkor hallotta, hogy az asszony, mint egy dühös kislány, odaveti neki:

– Úgysem mondok semmit.

Arcát a párnába rejtve, a foga között, mintegy magának szűrte a szavakat, alig lehetett érteni valamit belőle:

– Nem mondok semmit, úgyse találják meg soha. Maga vadállat. Gyűlölöm magát. S ha valami újabb szerencsétlenség történik, maga az oka. Ó, hogy gyűlölöm magát.

A felügyelő akaratlanul is elmosolyodott, csak állt, és nézte az asszonyt minden neheztelés nélkül, szánakozó szemmel.

Mivel Maigret nem moccant, az asszony fordult felé, hogy fél szemmel figyelje.

– Mire vár? Hogy színt vallok? Nem mondok magának semmit. Azt csinál, amit akar, akkor se mondok semmit. Különben is, milyen jogon tartózkodik a szobámban?

Szóval, más lapokkal játszik. Már nem az ötvenes asszony, aki volt. Hanem egy csitri, aki tudja, hogy bűnös, de nem akarja beismerni, s vadul küzd ellenem.

– Az lehet, hogy rendőr, de akkor sincs joga behatolni emberekhez, ha nincs rá megbízatása. Vagy van? Mutassa! És ha nincs, akkor tűnjön el innen! Hallja? Megparancsolom, hogy hagyja el ezt a szobát.

Maigret kis híján felnevetett, most már ő is felszabadultan. Ez már az a reakció volt, amire számított.

– Butaságokat beszél, Françoise.

– Megtiltom, hogy így szólítson. Ha nem távozik azonnal, kiáltok, fellármázom a szomszédokat, elmondom nekik, hogy abban leli örömét, ha megkínozhat egy beteg asszonyt.

– Visszajövök még, gyermekem – közölte Maigret, miközben elindult az ajtó felé.

– Nincs semmi értelme. Úgysem húz ki belőlem semmit. Kifelé! Gyűlölöm magát. én.

Maigret látta, hogy az asszony mindjárt kiugrik újra az ágyból, így hát jobbnak tartotta, ha elmegy, s becsukja maga után az ajtót, önkéntelenül is mosolygott, hallotta a közfalon át is, hogy az asszony tovább beszél magában.

Mikor leért az utcára, felnézett, s látta, hogy az asszony újra kitette a rézedényt az ablakba, lehet, hogy egyszerűen csak azért, hogy bosszantsa.

*

Ivott egy pohár fehér bort, aznap először, az auvergne-inél; a házmesterné akkor jött vissza a piacról. Maigret látta, hogy Lucas a nyomában van, s odahívta.

– Na, mi van?

Lucas észrevette, hogy a főnök kedve megváltozott, csodálkozott is, hogy milyen vidám.

– Mondott valamit?

– Nem. És te, mit végeztél?

– Követtem a házmesternét, ahogyan mondta. A rue Mouffetard- ra ment, folyton rajta tartottam a szemem. Több kocsinál is megállt. Közel mentem hozzá, hogy jól halljam, mit mond. De csak egy kis zöldfélét és gyümölcsöt vásárolt. Aztán bement a henteshez.

– Senki nem ment a közelébe?

– Semmi gyanúsat nem észleltem. Nem adott fel levelet. Igaz, észrevette, hogy a sarkában vagyok.

– Nem is telefonált?

– Nem. Többször is rám nézett rosszallóan, az ajkai mozogtak, mintha a lelke mélyén dorgáló beszédeket intézne hozzám.

– Pedig csak rá számíthatunk! – sóhajtotta Maigret.

Továbbra is szemmel tartotta az utcát.

– Gondolja, hogy az az ember itt van a negyedben?

– Minden valószínűség szerint. Tegnap este nem jött a szokásos telefonhívás. Tehát nyugtalan. Viszont nem tudtam megakadályozni, hogy Françoise ki ne tegye újra a rézedényt az ablakba.

Szerencsére, nem sokan jártak az utcában. Ha bárki is felnézett volna Madame Boursicault ablakára, a két férfi feltétlenül észrevette volna.

Mikor megérkeztek Clément kisasszonyhoz, az éppen akkor indult vásárolni. Látták, amint elmegy a bevásárló szatyorral a kezében. Lucas letelepedett a szalon ablakánál. Maigret telefonált a Quai des Orfèvres-re.

Vauquelin vette fel a kagylót.

– Egy jó félórája faggatom az öregasszonyt – mondta. – Már pénzt is beígértem neki, hogy inni tudjon valamit. Egy csomó nevet sorolt fel, akik mind a Ternes negyedbe jártak huszonöt évvel ezelőtt, s akik később többnyire kivonták magukat a forgalomból. De az egész nagyon zavaros.

Mindent felírok. Majd ellenőrzöm a dolgokat.

– Elment valaki a rue Monsieur-le-Princebe is?

– Collin most jött vissza. Még mindig ugyanaz a házmester. Emlékeznek a kisasszonyra. Rendes lány volt, soha nem vitt fel senkit, este soha nem ment el otthonról. A házmesterné szerint összeismerkedett valami jóravaló, idősebb özvegyemberrel, a házból csak akkor költözött el, mikor férjhez ment.

– Külföldről nem kapott leveleket?

– Nem. Egyáltalán nem kapott levelet.

Maigret bedobott egy pénzdarabot a perselybe, aztán Lucas-val akart beszélni egy kicsit. Pár perccel később csengett a telefon. Nantes jelentkezett.

– Maga az, főnök? Most jöttem meg Dédé mulatójából. Még ágyban találtam, ahogy gondoltam, s eleinte meglehetősen szófukar volt. Mikor Françoise Binet-t említettem neki, egy darabig gondolkozott, míg eszébe jutott. Lulunek hívta.

– Nem tudja, mi lett vele?

– Elvesztette szem elől. Aztán két-három évvel később találkozott vele egy fiatal, barna bőrű fickó társaságában.

– Hasonszőrű fickó volt az is?

– Nem. Épp hogy nem. Dédé sosem látta még. Szerinte valami hivatalnok vagy áruházi eladó lehetett.

S ez melyik negyedben történt?

– A place Clichy környékén. Dédé nem beszélt velük. Lulu úgy tett, mintha nem ismerné.

– És mit mond a lányról?

– Azt mondja, hogy felfuvalkodott kis pulyka volt, aki nemigen tudta, mit is akar, s hogy a végén biztosan férjhez ment, és szült egy csomó gyereket.

– Ennyi az egész?

– Ennyi. Úgy éreztem, hogy tényleg kipakolt mindent. Azt sem titkolja, hogy megpróbálta „dolgoztatni” a lányt, s ez, tudja, mit jelent. A lány ugyan megkísérelte, de nem ment a dolog. Dédé azt állítja, hogy azért, mert volt egy olyan kliense, aki megutáltatta vele az egész mesterséget.

– Köszönök mindent.

A rézedény még mindig kinn volt az ablakban. Maigret felment a szobájába, és látta, hogy Françoise Boursicault ott fekszik az ágyában és telefonál. Maigret ablaka felé nézett. A tekintetük találkozott. S az asszony nem tette le a kagylót.

Nyugodtan, komoly arccal, meggondoltan beszélt. Időnként helyeslően bólintott.

Mikor helyére tette a kagylót, lefeküdt, behunyta a szemét.

Maigret tudta, hogy nemsokára felhívják, lement hát, fel-alá járt a folyosón, várta a hívást

– Halló! Ön az felügyelő úr? – Igen. Kivel beszélt az a nő?

– Egy ügyvéddel. Lechat doktorral, aki a boulevard des Batignolles-on lakik.

– Vajon ismeri a doktort?

– Nem. Azt mondta neki, hogy tanácsra van szüksége egy nagyon fontos ügyben, de mivel ágyban fekszik, nem tud maga odamenni.

Arra kérte, hogy a lehető legsürgősebben jöjjön el hozzá a rue Lhomond-ba. Háromszor-négyszer is elismételtette vele a nevét. Az ügyvéd nem volt túlságosan elragadtatva, hogy utazhat keresztül- kasul Párizson, s még csak azt sem tudja, miért. Megpróbálta kiszedni belőle a lényeget, de az asszony semmit nem mondott.

– Megbeszéltek egy időpontot?

– Az ügyvéd végül megígérte, hogy késő délelőtt felnéz hozzá.

Clément kisasszony visszajött a bevásárlószatyrával, Maigret, miközben letette a kagylót, bár még nem látta, de hallotta kissé ziháló lélegzését. A felügyelő észrevette, hogy a kisasszony el akarja kerülni, szokatlan sietséggel igyekezett a konyha felé.

– Mi baja van? – kérdezte Lucas.

– Nem tudom. Mintha teljesen magán kívül lenne.

Maigret bement a konyhába, ahol a kisasszony épp a zöldféléket rakta be a jégszekrénybe.

Szándékosan hátat fordított Maigret-nek, érezhetően kerülte, hogy szembenézzen vele. A füle tűzvörös volt, hangosabban fújtatott, mint rendesen, s tekintélyes keble csak úgy emelkedett.

– Mondja csak, Clément kisasszony.

– Mit mondjak?

– Nem akar rám se nézni?

A kisasszony skarlátvörös arccal, csillogó szemmel hátrafordult.

– Mit akar eltitkolni előlem?

– Én?

Maigret nevető szemmel nézett rá.

– Mire kérte magát?

– Maga utánam jött?

– Mesélje el, hogy szólította meg, és mondja el pontosan, mire kérte.

– Azt mondta, hogy újságíró.

– Újságírónak nézett ki? – Nem tudom, nem hiszem. Nem sok újságírót ismerek, de.

– De?

– Majdnem tiszta ősz a haja.

– Magas, alacsony?

– Alacsony. Sokkal alacsonyabb, mint én.

– Jól volt öltözve?

– Igen, egész rendesen. Épp megálltam egy stand előtt, és retket akartam venni, ő levette a kalapját, hogy üdvözöljön.

– Milyen volt a kalapja?

– Szürke posztókalap. Az egész öltözete szürke volt.

– És megkérdezte, hogy mit csinálok itt?

– Nem pontosan így. Elmagyarázta, hogy egy újság riportere, s hogy szeretné tudni, hol tart a vizsgálat?

S mit válaszolt neki?

– Magát kerestem a tekintetemmel, vagy a felügyelőjét.

– Félt tőle?

– Nem is tudom. Állhatatosan nézett. Nagyon sovány, sárgás bőrű férfi, karikás a szeme. „Miért nem kérdezi meg magát a felügyelőt?” – mondtam neki. „Mert ő nem mondana semmit. Még ott lakik magánál?” „Igen.” „A szemközti házban is járt?” Mire én azt dadogtam, hogy nem is tudom. Félni kezdtem. Gondoltam, hogy a tömegben csak nem mer csinálni semmit, de azért befurakodtam egy henteshez. Még ott is a sarkamban volt. Észrevettem, hogy habozik. Nyugtalanul nézett jobbra is, balra is, aztán eltűnt a boulevard Saint-Germain irányában.

– Biztos benne, hogy nem árulta el neki a két látogatásomat Madame Boursicault-nál?

– Biztos vagyok.

– S abban is, hogy nem is beszélt neki az asszonyról?

– Amíg magától nem hallottam, nem is tudtam a nevét.

– Kinek a nevét?

– Annak a beteg asszonynak a nevét, ott szemben, az első emeleten. Mert róla beszél, ugye? És az a férfi a gyilkos?

– Nincs kizárva.

A terebélyes kisasszony egy percig csak nézett rá, kikerekedett szemmel, aztán idegességében véget nem érő nevetésben tört ki.

Nyolcadik fejezet

Amelyben Lucas felügyelő jegyzeteket készít egy szép kis históriához

Ez a vizsgálat később egyike lett azoknak, amelyekről Lucas a legszívesebben mesélt, olyannyira, hogy a Bűnügyi Rendőrségen végül egyes mondatait már kívülről tudták.

– Még mindig ott álltam a kis szalon ablakában. Az ég hirtelen beborult, mint nagypénteken, s akkora jegek estek, mint a dió, csak úgy pattogtak vissza a kövezetről. Eszembe jutott, hogy nyitva hagytam az ablakomat a Quai-n. Telefonálni akartam Joseph-nek, az altisztnek, hogy megkérjem, csukja be.

A felügyelő a folyosón járkált, a pipájával a foga közt, kezét összekulcsolva a hátán; mikor elmentem mellette, az volt az érzésem, hogy észre sem vett.

De mikor leemeltem a kagylót a lépcső tövében, kivette a kezemből, visszatette a helyére, s bár továbbra is máshol járt az esze, azt mondta:

– Ne most, fiacskám.

Lucas elbeszéléseiben Maigret gyakran hívta őt „fiacskám”-nak, bár alig tíz év lehetett köztük.

– Majdnem egy óráig tartott a jégeső, az újságban úgy emlegették, mint az egyik legdühöngőbb vihart, ami valaha is volt; Argenteuil környékén több milliós károk keletkeztek. A felügyelő nyitva hagyta az ajtaját. Egész idő alatt a küszöb és a folyosó túlsó vége között járt fel-alá.

Clément kisasszony a konyhából figyelte, a kémlelőnyíláson át. Odajött hozzám, s halkan suttogott valamit, nagyon meg volt illetődve.

– Nem tudom, mi lelte. Szinte félek tőle!

Végre megcsörrent a telefon.

Lucas, valahányszor ideért az elbeszélésben, nem mulasztotta el, hogy egy kis szünetet tartson, s csak aztán folytatta, közömbös hangon:

– Felkapta a fejét, s megkönnyebbült sóhajjal felemelte a kagylót.

S ez így igaz: aznap reggel jégeső esett, Maigret dörmögve járt fel-
alá a folyosón, s mikor csengett a telefon, odasietett.

– Halló! Itt Maigret.

S egy hang a vonal másik végén, egy igen távolinak tűnő hang visszhangozta:

– Halló!

Aztán pedig csend lett. Néhány jégdarab bepattant a küszöbről a folyosóra. Clément kisasszony a konyhában, a serpenyővel a kezében meg se moccant, mozdulata függőben maradt, akár egy fényképen.

– Tudja, ki telefonál? – kérdezte végül a hang.

– Igen.

– Na ki?

– Az, aki rálőtt Janvier felügyelőre.

– De a nevemet nem tudja?

– Nemsokára tudni fogom.

– Honnan?

– Már a place Clichynél tartunk. Újra csend támadt.

– És ő mit mondott?

– Semmit. Kitette a zöld növényt az ablakba.

Újabb csend. A férfi bizonyára egy bisztróból telefonált, amelynek nyitva volt az ajtaja, mert behallatszott a jégeső zaja a vonal másik végéről.

– Át tudok menni a határon, mielőtt felfedik a kilétemet.

– Az lehet. De nem hiszem, hogy megteszi.

– Miért?

– Maga is tudja.

Maigret rátette a pipáját a készülékre, s tekintetével rátapadt a perselyre, meg fölötte a cédulára.

– Le fogja tartóztatni?

– Kénytelen leszek.

– Az újságírók tudják, hogy beszélt már vele?

– Még nem.

– Nem tudja senki?

– Csak a házmesterné.

Maigret hallotta, hogy a férfi felsóhajt.

Nem siettette. Mindenkinek időre van szüksége.

– Mit tud maga rólam?

– Hogy alacsony termetű, benne van a korban, ősz a haja, s hogy szürke öltönyt, felöltőt és kalapot visel.

– Clément kisasszony mondta el?

– Igen.

– Van rá időm, hogy átöltözzem, kimenjek a repülőtérre, s külföldre utazzam.

– Nem mondom, hogy nincs.

– Tehát elismeri, hogy el tudok szökni?

– Igen.

– S ha önként jelentkezem, megígéri, hogy kihagyja a szóban forgó személyt az ügyből?

– Erre az eshetőségre már felkészültem.

– De nem ígér semmit?

– Nem; amíg nem ismerem a részleteket.

– Minek a részleteit?

– Annak, ami húsz évvel ezelőtt történt.

– Csak annak?

– Igen.

– S nem fogja belekeverni ezeket a felügyelővel kapcsolatos esetbe?

Most Maigret hallgatott egy darabig, s ez egy örökkévalóságnak tűnt.

– Nem – mondta végül.

– Megengedi, hogy meglátogassam őt, mielőtt foglyul ejt? Clément kisasszony még mindig ott állt mozdulatlanul a konyhában, kezében a serpenyővel, s Lucas, amint ott ült a karosszékben, mintha visszatartotta volna a lélegzetét.

– Egy feltétellel.

– S mi lenne az?

– Hogy nem követ el öngyilkosságot sem ő, sem maga. Még akkor sem, ha ő kéri.

Mire a másik oldalon lett csend. S ezúttal még tovább tartott.

– Ez a követelése?

– Ez.

– Legyen.

– Ebben az esetben jöjjön nyugodtan. Gondolom, nincs messze a rue Lhomond-tól.

– Két lépésre vagyok.

– Egész idő alatt az ablakban leszek, míg nála jár. Ne húzza be a függönyöket, ne eressze le a redőnyt.

– Megígérem.

– Mikor kijön a házból, egy kis fekete kocsi várja, valamivel lejjebb az utcán. Elég, ha ott találkozunk.

Újabb csend. Aztán helyére tették a kagylót.

Maigret most végre rágyújtott a pipára, belépett a szalonba, s csak úgy odavetette Lucas-nak:

– Telefonálj a Quai-re, hogy küldjenek egy kocsit. Egy kicsit lejjebb álljon meg az utcában.

– Megvárjam önt?

– Nem érdemes.

– Nincs rám szüksége?

– Nincs.

– De maradhatok, ha akarok?

– Ha akarsz.

Vajon tényleg azt mondta Maigret, hogy: „Ha akarsz”?

Ez soha nem bizonyosodott be, de Lucas így értette, s ennek köszönhető, hogy később rekonstruálni tudta az egész történetet, nagyjából a végéig.

Mialatt Lucas a készülék felé tartott, Maigret kivett egy üveg sört a pinceajtó mögül, anélkül hogy egy pillantást is vetett volna Clément kisasszonyra; mintha észre sem vette volna. Aztán kiment a lépcsőházba, lassan felment a lépcsőn, benézett Blanche kisasszony szobájába, aki most is ott feküdt az ágyán, pongyolában, s valami könyvet olvasott.

Néhány perccel később Maigret kikönyökölt a nyitott ablakba, mire a jégeső, mintegy varázsütésre, elállt. Madame Boursicault ott feküdt az ágyában, kezét összekulcsolta a feje alatt, a mennyezetet nézte, s nem moccant, mint mikor valaki tudja, hogy figyelik.

Az ég már világosabb volt, de a nap még nem sütött, a fénye olyan kemény volt, mint valami csiszolt üveggömbé. Jégdarabkák csúszkáltak a járda mentén.

A férfi feltűnt az utca végén, egyszerűen, természetesen közeledett, mint bármely járókelő. Alacsony és sovány volt, az öltözete szürke, s valahogy az arca is szürke benyomást keltett. Lehetett öreg, de jól konzervált, lehetett akár fiatalon megöregedett is.

Jó szabású ruhát viselt, s az egész jelenség nem volt híján némi eleganciának.

Mikor már csak két-három házra volt, tekintetét az ablakra emelte, s megpillantotta Maigret felügyelőt. Nem adott semmi jelt, vonásai nem árultak el semmit. Egy pillanatra sem állt meg, bement a szemközti házba, s csak a lépcsőházban vagy az ajtó küszöbén állhatott meg egy kicsit, mert két-három perc is eltelt, míg Maigret látta, hogy az asszony az ajtó felé fordul.

Szája kinyílt, bizonyára azt mondta:

Tessék!

Előbb látta meg a férfit, mint Maigret-t, felegyenesedett az ágyban, s szinte ezzel egy időben az ablak felé fordult, mintha oda akart volna rohanni.

A férfi egyetlenegyszer sem fordult Maigret felé, leült az ágyra, s Françoise Boursicault hozzásimult, fejét a válla mélyedésébe fúrta, s egyik kezével a homlokát simogatta.

Az asszony úgy ült, hogy épp a felügyelőre látott rá, amitől ez olyan zavarba jött, hogy inkább behátrált a szobába, felnyitotta a sört; egyenesen az üvegből ivott, mert elfelejtett poharat felhozni, s a fogmosó pohár nem volt valami biztató.

Kiment a szobából. Blanche kisasszony meglepődött, mikor belépett hozzá – valójában azt hitte, hogy azért, mert szívesen nézegeti levetkőzve –, s főként az lepte meg, hogy hosszasan beszél erről-arról, a könyvről, amit a lány éppen olvas, meg az iménti jégesőről.

Maigret hallotta, hogy cseng a telefon. Lucas hangja válaszolt odalenn, majd sietős léptek felfelé.

– Magát keresik, főnök. A Quai-ről. Nyomon vannak.

Lucas is elképedt, hogy a felügyelőt a lány szobájában találja, s még inkább, mikor Maigret minden csodálkozás és ujjongás nélkül fogadta a hírt.

– Egy darabig a rue des Dames-on lakott, egy kis szállodában, ahol egy férfi, aki.

– Tartják még a vonalat?

– Igen. Lapointe van a túlsó végén, nagyon izgatott. Szeretné elmondani a részleteket. A nyilvántartást is megnézte. Csaknem bizonyos.

– Mondd meg neki, hogy mindjárt ott leszek az irodámban.

Lucas elbeszélésében ezek a részletek epikus méreteket öltöttek.

– Azt is gondolhattam volna, hogy semmi más nem érdekli, mint az a csinos lány ott az ágyon, aki illegette magát a szétnyílt pongyolában.

Lucas vette magának a fáradságot, és lement, hogy beszéljen Clément kisasszonnyal a konyhában. A kisasszony is kicsit nyugtalanul sürgött-forgott.

– És most mit csinál? Mi történik itt?

Maigret csak akkor hagyta el Blanche kisasszony szobáját, mikor már semmi látnivaló sem volt ott szemben, hacsak nem egy ágyban fekvő asszony, aki felé fordította az arcát, s akinek az arcán ott égett a könnyek nyoma.

Maigret leballagott hát Clément kisasszonyhoz, aki észrevette kezében a bőröndöt.

– Végleg elmegy?

– Majd visszajövök, hogy üdvözöljem.

– A vizsgálatnak vége? Megtalálta a bűnöst?

Maigret nem válaszolt nyíltan.

– Köszönöm a gondoskodását és a kedvességét.

S mivel a felügyelő még egyszer utoljára körülnézett ezen a számára oly otthonos helyen, a kisasszony felnevetett azon a bizonyos torokhangon, amelytől nagy keblei is hullámzottak.

– Ostobaság, de valahogy rosszul esik. Hozzászoktam, hogy itt van, már szinte a lakómnak tekintettem.

S Maigret, talán hogy örömet szerezzen neki, ezt mormolta:

– Én is így voltam vele. Aztán Lucas-hoz szólt:

– Nemsokára találkozunk a Quai-n. Clément kisasszony kikísérte a kapuig, s maradt, amíg csak át nem ment az úttesten. A rendőrség kis fekete kocsija ott állt, valamivel lejjebb, két házzal odébb, mint az auvergne-i bisztrója.

Maigret habozott, odament a pulthoz.

– Elmegy?

– Igen, adjon egy pohár fehér bort, utoljára.

Megitta, aztán a tulajon volt a sor. Erre, persze, a tulajnő is előkerült a konyhából, ő is koccintani akart. Akárcsak Clément kisasszony, ő is azt mondta:

– Már úgy hozzászoktam, hogy itt van. S ő, mint az imént, most is nagy komolyan így válaszolt:

– Én is.

Utánanéztek, amint távolodott; a terebélyes kisasszony még mindig ott állt a küszöbön. Maigret kinyitotta a kocsi ajtaját, először a bőröndjét tette az ülésre, s azt mormolta:

– Megengedi?

Csak miután jól elhelyezkedett, akkor szólt oda a sofőrnek:

– A Quai-re!

A szürke kis ember ott ült mellette; udvariasan levette a kalapját, s egész útjuk alatt ott tartotta a térdén.

A két férfi egyetlen szót sem váltott.

Kilencedik fejezet

Amelyben a kis Lapointe már kevésbé büszke a dossziéjára

A két férfi lassan ment fel a poros lépcsőn, amelynek családias illatát Maigret élvezettel szívta be. Az üvegfalú előszobában emberek várakoztak, mint mindig. Joseph, az öreg altiszt, vidáman köszöntötte:

– Jó napot, felügyelő úr!

– Jó napot, Joseph!

– A főnök kéri, hogy nézzen be hozzá.

– Mindjárt megyek.

– Lapointe úr is arra kért, hogy szóljak neki, ha ön bejön.

– Tudom.

– Torrence úr telefonált.

– Köszönöm, Joseph.

Szép csendesen tért vissza a hétköznapokba, benyomta irodájának ajtaját, amely mintha szemrehányóan fogadta volna távolléte miatt.

– Tessék!

Kinyitotta az ablakot, levetette a kalapját meg a felöltőjét.

– Helyezze magát kényelembe. Üljön le.

A házi telefon azonnal megszólalt. Lapointe volt az.

– Megvan a neve és az egész történet, főnök. Odamenjek magához a dossziéval?

– Egy pillanat. Rögtön visszahívlak. Szegény Lapointe! Bosszúsan felsóhajtott:

– Jól van!

Ott ült Maigret előtt a férfi egy széken, nadrágját kicsit felhúzta, hogy az éle össze ne gyűrődjön. Érezni lehetett, hogy ad a külsejére. Az arca simára volt borotválva. A körme rendben volt. Tekintetében valami nagy-nagy fáradtság tükröződött.

– Valamelyik gyarmaton élt?

– Miből gondolja?

Nehéz lett volna megmondani. Volt benne valami meghatározhatatlan. Az arcszínében, a tekintetében, ebben a korai öregségben, mert Maigret most már biztos volt benne, hogy a férfi nem sokkal több negyvenöt évesnél.

– Fiatalabb, mint a hölgy, ugye?

Úgy ültek ott az irodában, mint két üzletember, aki nyugodtan tárgyal, s mintha az imént egyikük nem szűnt volna meg ugyanolyan ember lenni, mint a többi.

– Dohányzik?

– Köszönöm. Évek óta nem dohányzom.

– S nem is iszik?

Most ismerkedtek, apránként, tekintetük még összevissza repdesett, nem állapodott meg egymáson.

– Nem is iszom, nem.

– Sokat ivott régebben?

– Valamikor.

– Az egyik felügyelőm most arra vár, hogy behozza az ön dossziéját.

Furcsa dolog, de a férfi egy pillanatig sem hitte azt, hogy Maigret blöfföl. Egyszerűen, azt mondta:

– Ennek ma vagy holnap be kellett következnie.

– El volt rá készülve?

– Tudtam, hogy így lesz.

– S most szinte megkönnyebbültnek érzi magát, nem?

– Lehet. Hacsak őt bele nem keverik az ügybe. Nem az ő hibája. Ne felejtse el, mit ígért.

Ez volt az egyetlen alkalom, mikor némileg nyugtalannak mutatkozott. Egyébként nyugodt volt, mondhatni, hogy mialatt ott beszélgettek az irodában, egyre inkább felengedett, mint az olyan ember, aki ezt már évek óta nem engedhette meg magának.

– Részemről úgy döntöttem, hogy fizetek.

Majd félénk mosollyal hozzátette:

– Gondolom, drágán?

– Valószínűleg drágán.

– A fejemmel? Maigret tétován intett.

– Nehéz előre kiszámítani az esküdtek viselkedését. Talán nem olyan drágán, ha.

Mire a férfi határozottan, sőt kissé haragosan jelentette ki:

– Azt nem!

– A maga dolga. Hány éves volt, mikor találkoztak?

– Húsz. Akkor estem át a sorozáson, és alkalmatlannak nyilvánítottak.

– Párizsban született?

– Niévre-ben.

– Szülei jómódúak voltak?

– A középosztályból valók, inkább szegények.

– Tanulmányokat folytatott?

– Három évig.

Körülbelül olyan idős volt akkor, mint most Paulus. S ő is azért jött Párizsba, hogy itt majd megcsinálja a szerencséjét.

– Dolgozott?

– Dolgoztam.

– Hol?

– Irodákban. De rosszul fizettek.

Pont úgy, mint Paulust.

– Mire elkezdett bárokba járni?

– Egyedül voltam Párizsban. A szobámtól iszonyodtam.

– Egy bárban találkozott Frangoise-zal is?

– Igen. Négy évvel volt idősebb nálam.

– Volt szeretője?

– Volt.

– Maga miatt hagyta ott?

– Igen.

– Összeköltöztek?

– Nem tudtunk, mert nekem nem volt pénzem. Épp akkor hagytam ott a munkahelyemet. Másikat kerestem.

– Szerette őt?

– Azt gondoltam. De még nem tudtam. Lassan, megfontoltan ejtette ki ezeket a szavakat, s közben a padlóra szegezte a tekintetét.

– Hozzam inkább a dossziét?

– Nem érdemes. A nevem Julien Foucrier volt. Françoise akkori barátjának tele volt pénzzel a zsebe, én meg majd megvesztem, hogy nem tudok semmit sem nyújtani neki.

– Françoise panaszkodott?

– Nem. Azt mondta, hogy előttünk az élet, s hogy végül minden sikerülni fog.

– De magának elfogyott a türelme?

– Így van.

– Kit ölt meg?

– Nem volt szándékomban senkit megölni. Azzal a szállodával szemben, ahol laktam, a rue des Dames-on, a boulevard des Batignolles mögött élt egy hatvan év körüli férfi, akire a szálloda tulajdonosa hívta fel a figyelmemet.

– Miért?

– Mert mindig késve fizettem a lakbért. A tulajdonosnő azt mondta, hogy ez az ember szokott kölcsönadni pénzt a hozzám hasonló helyzetben levőknek, s hogy jobban tenném, ha neki tartoznék, mint a szállodának. Erre elmentem hozzá. Kétszer adott kölcsön, százszázalékos kamatra. Egyedül lakott egy sötét lakásban, amelyet maga takarított. Mabille-nak hívták.

Maigret nem árulta el neki, hogy halványan emlékszik is arra az ügyre.

– Megölte?

– Igen. Elmentem hozzá harmadszor is, hogy kölcsönt kérjek; épp nyitva volt a páncélszekrénye. Két gyertyatartó állt a kandallón. Az egyiket felkaptam.

– S aztán mit csinált?

– A rendőrség legalább egy hónapot vesztett. Ugyanis nem sokkal utánam valaki más is felment Mabille-hoz, méghozzá egy büntetett előéletű fickó, s a házmesterné az ő személyleírását adta meg. Letartóztatták. Sokáig azt hitték, hogy ő volt a tettes.

– Megmondta az igazat Françoise-nak?

– Magamon kívül voltam. Mikor olvastam az újságban, hogy elengedték azt az embert, akit helyettem tartóztattak le, elvesztettem a fejemet, és átkeltem a határon.

– Françoise-nak akkor sem mondott semmit?

– Azt írtam neki, hogy a családom hívott, s hogy nemsokára visszamegyek.

– Hová ment?

– Spanyolországba. Onnan Portugáliába, ahonnan hajóra szálltam Panama felé. A francia újságokban megjelent a nevem és a személyleírásom. Portugáliában sikerült szereznem egy hamis útlevelet, Vermersch névre.

– Azóta ezen a néven él?

– Igen.

– Sokáig maradt Panamában?

– Tizennyolc évig.

– S Françoise-rol nem kapott semmi hírt?

– Hogy kaphattam volna?

– Nem írt neki?

– Soha. Először pincérnek álltam be egy francia szállodába. Aztán, saját pénzemen, vendéglőt nyitottam.

– Vagyonos lett?

Szerényen így válaszolt:

– Kerestem egy kis pénzt. Amiből gondtalanul élhettem. Aztán megbetegedtem. A májammal. Túl sokat ittam. Odaát igazi abszintot mérnek. Rákaptam. Három hónapot töltöttem kórházban, aztán az orvosok azt tanácsolták, hogy költözzem más éghajlatra.

– Mióta van ismét Franciaországban?

– Hét éve.

– Szóval, még mielőtt Françoise is megbetegedett volna?

– Igen. Két évvel azelőtt.

– Hogyan talált rá?

– Nem kerestem. Nem mertem volna. Biztos voltam benne, hogy hallani, sem akar rólam. Véletlenül találkoztam vele a metrón.

– Ön hol lakott?

– Még most is ott lakom. A boulevard Richard-Lenoiron.

Ekkor mosolyodott el másodszor, ha azt mosolynak lehetett nevezni.

– Néhány házra maguktól, a rue du Chemin-Vert sarkán.

– Françoise elmondta, hogy férjhez ment?

– Így történt.

– Nem haragudott magára?

– Nem. Önmagát érezte felelődnek mindazért, ami történt.

– Még mindig szerette magát?

– Azt hiszem.

– És ön?

– Én mindig is szerettem.

A férfi nem emelte fel a hangját, nagyon egyszerűen, semleges hanghordozással beszélt; közben a nap kezdett áthatolni a felhőkön, még minden friss volt és nedves.

– Nem kérlelte, hogy hagyja ott a férjét?

– Azt mondta, hogy ehhez nincs joga. Tudja, nagyon rendes az az ember, Françoise tiszteli.

– Gyakran találkoztak?

– Hetenként kétszer-háromszor, mikor a férje oda volt, egy kávéházban a boulevard Sébastopolon. Én akartam megismerni azt a helyet, ahol él. Nem azért, amiért gondolja. Nem is jutott eszünkbe. Egy napon aztán bementem a házba, mialatt a házmesterné bevásárolt, majd rögtön ki is mentem.

– Szokásává vált?

– Többször is előfordult.

– A jelben már akkor megegyeztek?

– Igen. A rézedényben! De tudtam, hogy egyszer csak elkapnak. Ez elkerülhetetlen volt.

– Nem ajánlotta Francoise-nak, hogy szökjön maga után külföldre?

– Nem ment volna bele.

– Boursicault miatt?

– Igen. Maga nem ismeri Françoise-t.

– Aztán megbénult?

– Majdnem. Hiszen látta. Ez volt a legrosszabb, ami történhetett velünk. Azontúl nem tudott kimenni a házból. Gyakrabban jártam hozzá. Egy reggel még ott voltam a lakásban, mikor a házmesterné már visszaérkezett; elrejtőztem. S ott maradtam másnapig.

– S ez aztán szokásukká vált?

– Igen. Így az volt az érzésünk, mintha együtt élnénk. Ne felejtse el, hogy soha nem éltünk együtt. Mikor a rue des Dames-on laktam, ő fenntartotta a boulevard rochechouart-i szobáját. Csak így tudta elérni, hogy nem pletykáltak róla. Micsoda história! Szóval, kezdtem két-három napig is nála maradni, néha még tovább. Végül erre rendezkedtünk be. Ott volt azonban az étkezés kérdése, amit úgy oldottunk meg, hogy én hoztam magammal mindent.

– Azt természetesen nem kockáztatták, hogy a férj váratlanul hazajön, lévén, hogy a hajóknak megvan a pontos menetrendjük.

– A legnehezebb akkor volt, mikor egyhónapi szabadságra jött. Ez az egész történet olyan szürke volt, mint maga a férfi, olyan mélabús, mint maga ruet lhomond-i lakás, s mint, az az asszony, aki napjait ágyban töltötte.

– A múlt héten észrevettem az ablakból, hogy figyelik az utcát.

– Azt gondolta, hogy maga miatt?

– Az újságokban egy szó se volt Paulusről. Nem is gyanítottam, hogy a szemközti ház iránt érdeklődik a rendőrség. Természetesen azt hittem, hogy a nyomomban vannak. Talán még nem biztosak a dolgukban, azt hiszik, hogy nem vagyok a házban, s arra várnak, hogy idejövök. Két napon át minden lehetséges feltételezést végiggondoltam. Tízszer is azon a ponton voltam, hogy önként jelentkezem, de ehhez Françoise-nak is el kellett volna magyaráznom a dolgokat, s akkor őt is kihallgatták volna, talán letartóztatták volna, megtudta volna a férje is.

– Szóval – mondta Maigret, megtömve kihűlt pipáját – rálőtt a felügyelőbe, hogy kijusson a házból.

– Igen.

– Mert a férj nemsokára otthon lehetett, és akkor ott találta volna?

– Igen, ezért. Három napig hiába vártam, hogy abbamaradjon az őrködés. De láttam, hogy a felügyelőd egymást váltják. Mikor bevették magukat Clément kisasszonyhoz, biztos voltam benne, hogy azért, mert ki akarják fürkészni, melyik lakásba járok.

Szinte az utolsó percig vártam. Boursicault már fenn ült a vonaton. Valamivel éjfél után kiszáll. Feltétlenül ki kellett jutnom, érti?

– Hordott magánál fegyvert?

– Soha, még Panamában sem. De tudtam, hogy Boursicault pisztolya ott van az éjjeliszekrényben. Gyakran láttam. Jó nagy pisztoly volt, az első világháború óta őrizte, s azért hagyta a felesége keze ügyében, mert félősnek ismerte az asszonyt.

– Az ablakból lőtt?

– Megvártam, míg a felügyelő cigarettára gyújt – tudtam, hogy gyakran rágyújt – így jobban tudtam célozni.

– Françoise tudta, mit csinál?

– Nem. Még csak azt sem látta, hogy a pisztoly a kezemben van, hiszen sötétben voltunk.

– Vigyázott arra, hogy ne hagyja el a házat azonnal?

– Megvártam, míg nagyobb lesz a sürgés-forgás, hogy észrevétlen kijussak. Mikor kimentem a házból, a házmesterné ott állt a szemközti járdán a többi szomszéd között, háttal nekem. A kaput nyitva hagyta.

– Françoise tudta, hogy maga lőtt?

– Hogyne tudta volna? De megígértem neki, hogy külföldre megyek.

– Mikor hívta fel telefonon?

– Másnap. Akkor újra könyörgött, hogy utazzam el.

– S miért nem hallgatott rá?

A férfi nem válaszolt. Aztán tekintetét a felügyelőbe emelve, azt mondta:

– Mire lett volna jó?

Megint, akárcsak Paulus, aki Clément kisasszony házában remélt menedéket. Ez a férfi egyszer már elment, mégis visszajött.

– Tudta, hogy elkapják?

A férfi vállat vont.

– Mindegy magának?

– Ha őt nem zaklatják. Semmi köze a dologhoz. A rue des dames- i esethez sem. Egyedül az én hibám. Ez a végzet.

Az a hülye Paulus a cellájában biztos ugyanezt gondolta.

– Most már sajnálom, hogy rálőttem a felügyelőbe. Nagy megkönnyebbülés volt, mikor olvastam az újságban, hogy nem halt meg. Különösen, mikor megtudtam, hogy két gyereke is van, s hogy a felesége most várja a harmadikat.

Elhallgattak mindketten, egy napsugárnyaláb épp az ablakon tűzött be, de egy felhő szinte azonnal el is takarta.

– Ne feledje, hiszen megígérte. Maigret összevonta a szemöldökét, mikor eszébe jutott az ügyvéd, akit Françoise Boursicault magához rendelt. Már nyúlt is a telefonkészülék felé, de aztán meggondolta magát.

– Mondta magának, hogy ügyvédet is hívott?

– Igen. De nem mond el neki semmit. Maigret mégis felemelte a kagylót.

– Kapcsolja nekem a Dauphine Sörözőt.

Halló! Justin? Itt Maigret. – Majd odaszólt a férfinak: – Egy pohár sört?

– Egy kávét.

– Kérek két pohár sört meg egy csésze kávét.

Felállt, odament az ablakhoz. Csengett a telefon.

– Igen, főnököm. Egy pillanat. Odafordult a férfihoz, aki illedelmesen várakozott a helyén. – Van ügyvédje?

– Felfogadom az elsőt, akivel összeakadok. Az én helyzetemben.

Maigret rágyújtott, néhány perc múlva a pincér letett egy tálcát az íróasztalára.

Az első pohár sört egy hajtásra kiitta, majd megtörölte a száját.

– Gondolom, itt hagyhatom néhány percre?

– Nyugodtan.

Bement a főnökhöz.

– Azt mondják, vége az ügynek, Maigret.

– Valóban. A tettes a szobámban van.

– Vallott?

– Vallott. Bement a Clémént kisasszonyéval szemben álló házba, hogy fosztogasson, s mikor kijött, látta, hogy egy felügyelő sétál az utcán.

– Ez igaz?

– Nem. De én a magam részéről úgy teszek, mintha igaz lenne.

– Asszony van a dologban?

– Igen.

– Csinos?

– Nem. Hamarosan ötvenéves, és már öt éve béna.

– Nem lesz valami váratlan esemény?

– Nem hiszem.

– Ide figyeljen Maigret, szeretném, ha végre beszélne valakivel, aki három napja itt ácsorog az előszobájában, s már teljesen kimerült.

– Ki az?

– Paulus apja. Feltétlenül találkozni akar magával, meg akarja magyarázni, hogy.

– Beszélek vele – sóhajtott fel Maigret. – Janvier hogy van?

– Ma reggel hazavitték. És a maga felesége?

– Ma este jön haza. Elémegyek a pályaudvarra.

Bement a felügyelői szobába, ahol a kis Lapointe felélénkülve, megenyhülve fogadta, s egy vaskos dossziét nyújtott felé.

– Milyen szerencse, főnök! Megtaláltuk.

– Tudom, barátom. Jól dolgoztál.

Hóna alá csapta a dossziét, jelezve, hogy nincs semmi jelentősége.

– Tudja, hogy egyszer már ölt?

– Tudom.

– Igaz, hogy már le is tartóztatta? Lucas azt állítja, hogy.

Maigret az ajtónyílásban állt, a pipájával a foga között, s Lapointe nem volt benne biztos, hogy jól értette, amit dörmögött:

– Muszáj volt!

Lapointe odafordult Vacher-hoz, aki ugyancsak ott volt, s épp egy jelentést körmölt.

– Mit mondott?

– Hogy muszáj volt.

– Mit volt muszáj?

– Gondolom, letartóztatni a pasast.

A kis Lapointe az ajtóra meredt, amely mögött Maigret eltűnt, s csak ennyit mondott:

– Aha!

Tartalom

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet