Maigret és a becsületes emberek
Author: Georges Simenon
Date: 1980-12-09T23:00:00+00:00
Keywords: magyar nyelvű; gyilkosság; Párizs; krimi; belga; filmadaptáció; regény
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. "Maigret csüggedten meredt a vázlatra. Persze, voltak üres négyzetek is: ki a tengerparton volt, ki falun, ki külföldön. De a lakók fele mégiscsak otthon töltötte az éjszakát. Kártyáztak, nézték a televíziót, olvasgattak vagy aludtak. Sőt az egyik dolgozott. A házmesterné is csak fél szemére aludt el Fabre doktor távozása után. Leadnak két pisztolylövést, egy ember meggyilkolnak az egyik négyzetben, de ez egy csöppet sem zavarja meg a többiek mindennapi életét. Nyilván ők is talpig becsületes emberek, rendesen dolgoznak, az életük kényelmes, rejtély nélkü
Publisher: L:J:

GEORGES SIMENON – MAIGRET ÉS A BECSÜLETES EMBEREK

“Maigret csüggedten meredt a vázlatra. Persze, voltak üres négyzetek is: ki a tengerparton volt, ki falun, ki külföldön.

De a lakók fele mégiscsak otthon töltötte az éjszakát. Kártyáztak, nézték a televíziót, olvasgattak vagy aludtak. Sőt az egyik dolgozott. A házmesterné is csak fél szemére aludt el Fabre doktor távozása után.

Leadnak két pisztolylövést, egy ember meggyilkolnak az egyik négyzetben, de ez egy csöppet sem zavarja meg a többiek mindennapi életét.

– Becsületes emberek…

Nyilván ők is talpig becsületes emberek, rendesen dolgoznak, az életük kényelmes, rejtély nélküli.”

GEORGES SIMENON

MAIGRET ÉS A BECSÜLETES EMBEREK

Maigret et les Braves Gens

Fordította: Ádám Péter

Első fejezet

Bár Maigret mindig szitkozódott, amikor az éjszaka közepén megszólalt a telefon, most – szokása ellenére – megkönnyebbülten sóhajtott, miközben a készüléket kereste a sötétben.

Már nem emlékezett pontosan az álomra, amelyből felriasztották, de annyit tudott, kellemetlen egy álom volt: épp azt próbálta megmagyarázni valami magas rangú tisztviselőnek, akinek nem látta az arcát, és aki roppant elégedetlen volt vele, hogy ne őt hibáztassa, ne legyen olyan türelmetlen, csak néhány napra van szüksége, mert kizökkent a kerékvágásból, eltunyult, rossz a közérzete. Csak bízzanak benne, hamar végére jár a dolognak. S főleg ne méregessék ilyen rosszalló, csúfondáros tekintettel.

– Tessék…

Mialatt a tartalék hallgatót a füléhez illesztette, Maigret-né félkönyékre támaszkodva meggyújtotta az éjjelilámpát.

– Maigret? – kérdezte valaki.

– Én vagyok.

Maigret nem tudta, kivel beszél, de a hang, úgy rémlett, ismerős…

– Itt Saint-Hubert…

Ezt a rendőrfelügyelőt, aki csaknem egyidős volt vele, pályája kezdete óta ismerte.

Vezetéknevükön szólították egymást, nem tegeződtek… Saint-Hubert hórihorgas, vörös hajú, mindig, kimért és ünnepélyes férfi volt, s szőrszál hasogatóan lelkiismeretes.

– Felébresztettem?

– Fel.

– Ne haragudjon, úgyis minden percben hívhatja az ügyelet, Már értesítettem az ügyészséget meg a bűnügyi rendőrséget.

Maigret az ágyon ültében a pipájáért nyúlt, amelyet lefekvés után az éjjeliszekrényen hagyott kialudni. Tekintetével a gyufát kereste. Maigret-né felkelt, hogy a kandalló párkányáról odavigye a dobozt. Az ablak nyitva volt, a még langyos Párizsban fel felvillantak a fények, és hallani lehetett, amint egy-egy taxi húz el a távolban.

Már öt napja, hogy hazajöttek a nyaralásból, de most először verték fel álmából, és ez az ébredés Maigret-nek azt is jelentette, hogy vissza kell zökkennie a hétköznapokba.

– Hallgatom – dünnyögte, és nagyot szívott a pipájából, amely fölé felesége tartotta oda az égő gyufaszálat.

René Josselin úr lakásából beszélek, Notre Dame des Champs utca 3/a, a ház itt van az Irgalmasok kolostora mellett… Bűntényt fedeztünk fel, de még nem sokat tudok, alig húsz perce értem a helyszínre… Hallja, amit mondok?

– Persze hogy hallom…

Maigret-né a konyhába indult, hogy feltegye a kávét, Maigret cinkosan rákacsintott.

– Az ügy elég zavaros. És talán kényes is… – Ezért gondoltam, hogy felhívom… Attól féltem, nem elégszenek meg a szolgálatos felügyelő kiküldésével…

Keresgélte a szavakat, úgyhogy sejteni lehetett, nincs egyedül a helyiségben.

– Hallom, nemrég jött haza a nyaralásból.

– A múlt héten.

Szerda volt. Helyesebben csütörtök, hiszen az ébresztőóra, amely Maigret-né éjjeliszekrényén állott, már két óra tíz percet mutatott. Maigret este moziban volt a feleségével, nem is annyira a filmet akarták látni, valami limonádét, mint inkább feleleveníteni a szokásaikat.

– Számíthatunk magára?

– Máris öltözöm.

– Igazán hálás vagyok. Ismerem valamelyest Josselinékat. Olyan emberek, akiknél nem fordulhat elő ilyen tragédia…

Maigret-nek még a dohányillat is a foglalkozását juttatta eszébe: az előző este kialudt pipa szaga – éjszaka mindig újra rágyújtott, ha valamilyen sürgős ügyben felébresztették. Ilyenkor még a kávénak is más az íze, mint reggel. Meg a benzinszag is, amely a nyitott ablakon beáradt…

Maigret úgy érezte, elkényelmesedett az utóbbi napokban. Végre-valahára három hetet töltöttek egyhuzamban Meung sur Loire mellett, s ez alatt úgyszólván minden kapcsolata megszakadt a bűnügyi rendőrséggel, egyszer se rendelték vissza Párizsba, mint a korábbi években.

A házat csinosítgatták, meg a kertet. Maigret pecázott, kuglizott a falubeliekkel, és amióta hazajött, képtelen volt visszazökkenni a rendes kerékvágásba.

– Mint a legtöbb párizsi – mondatná valaki. De hát hiányzott az eső, a vakációt követő napok hűvössége. Továbbra is turistákkal tömött autóbuszok járták az utcákat, ahol mást se lehetett látni, csak tarka inges külföldieket, és ha sok párizsi hazaérkezett is a nyaralásból, mások épp most indultak vakációra a zsúfolt vonatokon.

Maigret egy kicsit valószínűtlennek érezte a bűnügyi rendőrséget meg az irodáját, nem értette, hogy mi keresnivalója van ott, mintha az ő igazi élete odalent volna, a Loire partján.

Alighanem ebből a rossz közérzetből fakadt az álma, amelynek hiába próbálta felidézni a részleteit. Maigret-né egy csésze gőzölgő kávéval tért vissza a konyhából, és rögtön látta, hogy férje egyáltalán nem bosszankodik a váratlan ébresztés miatt, inkább örül neki.

– Hová kell menned?

– A Montparhasse-ra…. A Notre Dame des Champs utcába…

Felvette az ingét, felhúzta a nadrágját. Már a cipőjét fűzte, amikor újra megcsörrent a telefon. Ezúttal csakugyan a bűnügyi rendőrség volt.

– Maga az, főnök? Itt Torrence… épp most kaptuk az értesítést, hogy… egy embert meggyilkoltak a Notre Dame des Champs utcában…

– Már szóltak? Odamegy?

– Ki van az irodában?

– Dupeu, épp egy ékszerlopással gyanúsított pasast hallgat ki, meg itt van Vacher is… Várjon, most lépett be Lapointe…

– Szólj neki, hogy várjon meg a helyszínen…

Janvier szabadságon volt. Lucas, aki előző este tért haza, még nem vette fel a szolgálatot az Orfévíes rakparton. .

– Hívjak taxit? – kérdezte Maigret-né. A kapu előtt az a taxisofőr várta, aki már régi ismerőse volt, és most ez is jólesett neki.

– Hova lesz a fuvar, főnök?

Maigret megadta a címet, és újra megtömte a pipáját. A Notre-Dame des Champs utcában megpillantotta a bűnügyi rendőrség kis fekete autóját, meg Lapointe-t, aki cigarettával a szájában, egy rendőrrel beszélgetett a járdán.

– Harmadik emelet, jobbra! – szólt oda a rendőr.

Maigret és Lapointe beléptek az előkelő és gondozott bérház kapuján. A házmesterlakásban égett a villany. Mintha a főfelügyelő a függönyön keresztül felismerni vélné a VI. körzet nyomozóját, aki már el is kezdte a házmesterné kihallgatását.

Alighogy megállt a felvonó, már nyílt is az egyik ajtó, és Saint-Hubért sietett eléjük.

– Az ügyészség csak félórán belül tud küldeni valakit… Erre tessék… Mindjárt megérti, miért telefonáltam…

Tágas előszobába érkeztek, majd Saint-Hubert belökött egy félig nyitott ajtót: a nyugalmát sugárzó nappaliban, ahová beléptek, senki se tartózkodott, csak egy férfi holtteste hevert a bőrfotelban. Magas, egy kicsit elhízott férfi volt, teste előregörnyedt, feje oldalvást hanyatlott, a szeme még nem volt lezárva.

– Megkértem a hozzátartozókat, hogy a másik szobában várjanak… Madame Josselint a háziorvos, Larue doktor gondjaira bíztam, aki történetesen nekem is jó barátom…

– Ő is megsebesült?

– Dehogy! Nem volt idehaza, amikor megtörtént a tragédia. Elmondok mindent, legalábbis amit idáig megtudtam.

– Kié a lakás? Hányan laknak benne?

– Ketten…

– Az imént családról beszélt…

– Mindjárt megmagyarázom… Josselin úr meg a felesége egyedül élnek itt, amióta a lányuk férjhez ment… Egy fiatal gyermekorvos vette feleségül, bizonyos Fabre, Baron professzor mellett dolgozik a gyermekklinikán…

Lapointe mindent feljegyzett.

– Ma este Madame Josselin meg a lánya a Madelaine Színházban voltak…

– És a két férj?

– René Josselin egy darabig egyedül maradt.

– Nem szeret színházba járni?

– Nem tudom. Inkább azt hiszem, hogy nem szívesen jár el hazulról esténként.

– De hát mit csinált?

– Az utóbbi tíz évben semmit. Azelőtt csomagolóüzeme volt a Saint-Gothard utcában. . Papírdobozokat gyártott luxuskivitelben, a divatházaknak például… De egészségi okok miatt eladta az üzemet…

– Hány éves volt?

– Hatvanöt vagy hatvanhat… Szóval este egyedül maradt… Aztán beállított a veje – hogy hány órakor, még nem tudjuk —, és sakkozni kezdtek.

A kis asztalon csakugyan ott volt a sakktábla, és a bábuk úgy álltak rajta, mintha félbeszakították volna a játékot.

Miközben Saint-Hubert suttogva beszélt, a másik szobából, amelynek az ajtaja nem volt betéve, jövés-menés hallatszott.

– Amikor a két asszony hazatért a színházból…

– Hány órakor?

– Negyed egykor… Szóval, amikor hazatértek, ott találták René Josselint a fotelban…

– Hány golyót kapott?

– Kettőt. Mind a kettőt a szívtájékra…

– A lakók semmit se hallottak?

– A közvetlen szomszédok nyaralnak

– Magát azonnal értesítették?

– Nem. Először Larue doktornak telefonáltak, alig kétlépésnyire lakik ide, az Assas utcában, ő az áldozat háziorvosa. Ezzel elég sok idő elveszett, úgyhogy csak egy óra tízkor hívtak a rendőrségtől, miután tudomást szereztek a történtekről. Rögtön felöltöztem, és idesiettem… Csak néhány kérdést tettem fel, azt is nehezen, Madame Josselin állapota miatt…

– És a veje?

– Valamivel előttünk érkezett.

– Mit mondott?

– Nehezen tudtuk, elérni, de végül megtaláltuk a klinikán, épp egy kis beteget látogatott meg, agyvelőgyulladása van, ha jól értettem…

– És most hol van?

– Odaát.

Saint-Hubert az egyik ajtóra mutatott. Az ajtó mögül suttogás hallatszott.

– Ami keveset megtudtam, arra vall, hogy betörésnek semmi nyoma, semmit se vittek el a lakásból… Josselinéknak nem volt ellenségük… Becsületes emberek, sohase volt dolguk a rendőrséggel…

Kopogtak. Ledent lépett be, a fiatal orvosszakértő, akit Maigret már ismert; a férfi mindenkivel kezet rázott, majd a komódra tette táskáját, és kinyitotta.

– Valaki telefonon értesített az ügyészségtől. A helyettesem mindjárt itt lesz.

– Szeretnék néhány kérdést feltenni a fiatalasszonynak – mormogta Maigret, és tekintetét többször körüljártatta a helyiségben.

Megértette Saint-Hubert aggodalmát. A szoba berendezése nemcsak finom volt és előkelő, hanem nyugalom, meghittség áradt belőle. Nem volt a bútorokban semmi kérkedő: olyan érzése volt az embernek, hogy ebben a szobában kellemes élni, és hogy egytől egyig minden bútordarabnak megvan a maga rendeltetése és története.

A mályvaszínű, kényelmes bőrfotelban például nyilván René Josselin üldögélt esténként, szemben a szoba másik végében álló televíziós készülékkel.

A zongora éveken át azé a kislányé lehetett, akinek a fényképe a falon függött, a másik bőrfotel mellett pedig, amely nem volt olyan mély, mint a családfőé, egy XV. Lajos korabeli kézimunkaasztal állott.

– Szóljak neki?

– Inkább egy másik szobában találkoznék vele…

Saint-Hubert kopogott az ajtón, eltűnt, majd kisvártatva újra felbukkant, s Maigret a hálószobaajtó nyílásában egy fekvő nő fölé hajló férfit pillantott meg.

Egy másik fiatalabb asszony a főfelügyelőhöz lépett, és halkan így szólt:

– Talán menjünk át az én régi szobámba…

Ez a szoba még mindig a leányszoba volt, tele emlékkel, csecsebecsével, fényképpel, mintha a szülők azt akarták volna, hogy a lányuk, ha férjhez ment is, hazatérve visszacsöppenhessen fiatalsága környezetébe.

– Maigret felügyelőhöz van szerencsém? Maigret bólintott.

– Nyugodtan gyújtson rá a pipájára… A férjem reggeltől estig cigarettázik, csak ha beteget látogat, akkor hagyja abba…

Divatos ruha volt rajta, fodrásznál is lehetett az előadás előtt. Kezével zsebkendőjét tépdeste.

– Nem ül le?

– De, igen… És ön ?

Az asszony képtelen volt egy helyben maradni, fel és alá járkált a helyiségben, miközben ide-oda rebbent a tekintete.

– Nem tudom, hogy át tudja-e érezni, milyen hatással van rám ez a tragédia… Nagyon szeretett az apám… Egyetlen gyerek vagyok… Ki kell derítenie, Maigret úr, hogy mi történt, nekünk is tudnunk kell… Nem tudom kiverni a fejemből, hogy csak valami iszonyú félreértés lehet…

– Arra gondol, hogy a gyilkos eltévesztette az emeletet?

A fiatalasszony olyan pillantást vetett a férfira, mintha az rátalált volna a rejtély kulcsára, de rögtön megrázta a fejét.

– Nem, ez lehetetlen… a zár nincs feltörve… Alighanem a papa nyitott ajtót…

Maigret kiszólt:

– Lapointe! Bejöhetsz!

A fiatalasszonynak bemutatta a férfit, aki fülig pirult a leányszoba láttán.

– Megengedi, hogy feltegyek néhány kérdést? Ki indítványozta, hogy ma este színházba menjenek, ön vagy az édesanyja?

– Nehéz megmondani. Azt hiszem, hogy a mama. Mindig ő akarja, hogy kimozduljak hazulról. Két gyerekem van, az idősebbik hároméves, a másik tízhónapos. Amikor a férjem épp nincs a rendelőjében, akkor vagy a klinikán van, vagy a betegeinél. Olyan ember, aki csak a munkájának él. Így aztán, kétszer-háromszor havonta, a mama felhív telefonon, és elvisz valahova.

Ma este olyan darabot adtak, amit már régen szerettem volna megnézni…

– A férje nem ért rá?

– Fél tízig nem. Ez már késő volt. Különben se szeret színházba járni…

– Hány órakor ért ide?

– Fél kilenc felé.

– Hol laknak?

– A Brune körúton, az egyetem mellett.

– Taxival jött?

– Nem, a férjem hozott el a kocsiján. Volt egy kis ideje két vizit között.

– Ö is feljött?.

– Csak kitett a ház előtt.

– Úgy volt, hogy később visszajön?

– Majdnem mindig így történt, amikor szórakozni mentünk az anyámmal. Paul, ez a férjem neve, mihelyt befejezte a rendelést, felment a papához, és sakkoztak, vagy nézték a televíziót, amíg haza nem értünk.

– Tegnap is így volt?

– Azt mondja, igen. Néhány perccel fél tíz után érkezett. Elkezdtek játszani. De hamarosan telefonon keresték a férjemet…

– Hánykor?

– Annyi ideje se volt, hogy az órájára nézzen. Elment, és amikor anyámmal hazaérkeztünk, ez várt bennünket…

– A férje akkor hol tartózkodott?

– Rögtön hazatelefonáltam, de Germaine, a házvezetőnőnk azt mondta, még nincs otthon.

– Nem jutott eszébe, hogy értesítse a rendőrséget?

– Nem is tudom… teljesen elvesztettük a fejünket… Nem értettük, hogy mi történt… Szükségünk volt valakire, aki megmondja, hogy mit csináljunk… Ezért gondoltam, hogy Larue doktornak telefonálok… Nemcsak kezelte a papát, hanem barátja is volt…

– Nem csodálkozott, hogy a férje még mindig nincs odahaza?

– Először arra gondoltam, hogy valami sürgős eset tartotta vissza… De később, amikor Larue doktor megérkezett, telefonáltam a klinikára… Ott volt…

– Mit mondott, amikor megtudta a történteket?

– Hogy rögtön jön… Larue doktor ekkor már értesítette a rendőrséget… Persze, nem vagyok biztos benne, hogy csakugyan ebben a sorrendben történtek a dolgok…– Közben a mamával is törődnöm kellett, szinte magánkívül volt…

– Hány éves a mama?

– Ötvenegy. Sokkal fiatalabb a papánál, aki későn nősült, harmincöt éves korában…

– Szóljon a férjének, kérem, hogy szeretnék vele beszélni.

Amikor kinyílt az ajtó, Maigret hangokat hallott a nappaliból; Mercier futott be, az orvosszakértő helyettese, és Étienne Gossard, a fiatal ügyész, őt is az ágyból ugrasztották ki, mint a többieket. Nem sokkal ezután a nappalit teljesen birtokba vették a bűnügyi csoport emberei.

– Velem szeretne beszélni?

A férfi fiatal volt, sovány és ideges. A felesége is vele jött, és félénken megkérdezte:

– Maradhatok? Maigret bólintott.

– Úgy tudom, doktor úr, hogy fél tíz felé ért ide.

– Egy kicsit később, néhány perccel…

– Befejezte a rendelést?

– Azt hittem, igen, de a mi szakmánkban sohase tudhatja az ember.

– Feltételezem, hogy amikor egy orvos elmegy hazulról, meghagyja, hol lehet megtalálni.

– Germaine tudta, hogy itt vagyok;

– Ö a házvezetőnő?

– Igen. Meg a gyerekekre is vigyáz, amikor a feleségem nincs odahaza.

– Nem tapasztalt valami különöset az apósa viselkedésében?

– Olyan volt, mint mindig. A televíziót nézte. De a műsor unalmas volt, úgyhogy kihívott egy partira. Belefogtunk a játékba.

– Negyed tizenegy felé aztán megszólalt a telefon…

– Önt keresték?

– Engem, Germaine volt, azt mondta, sürgősen hívnak a Julié utca 28-ba… Ez az én körzetem…Germaine nem értette jól a nevet, valami Lesage vagy Lechat, esetleg Lachat… a telefonáló állítólag nagyon izgatott volt…

– Azonnal elindult?

– Igen. Abban egyeztem meg az apósommal, hogy még visszajövök, ha nem kell túl sokáig a beteg mellett maradnom, máskülönben egyenesen hazamegyek… Korán kelek a klinika miatt…

– Mennyi ideig maradt a betegnél?

– Szó se volt semmiféle betegről… A házmesternél érdeklődtem, aki nagy szemeket meresztett, és azt mondta, egyetlen lakó sincs a házban, akinek akárcsak hasonlítana is a neve Lesage-ra vagy Lechat-ra, és hogy nem tud róla, hogy valamelyik gyerek beteg volna…

– Erre mit csinált?

– Megkértem a házmestert, hadd telefonáljak haza, és újra megkérdeztem Germaine-t… A lány megerősítette, hogy csakugyan a 28-as számú házról volt szó… Mindenesetre becsöngettem a 18-ba meg a 38-ba is, de eredménytelenül… Ha már úgyis az utcán voltam, útba ejtettem a klinikát, egyik betegemet akartam megnézni, akinek nyugtalanított az állapota…

– Ez hánykor történt?

– Fogalmam sincs róla… Csaknem félórát töltöttem a beteg mellett… Aztán az egyik ápolónővel végigjártam a kórtermeket… Nem sokkal ezután szóltak, hogy a feleségem keres telefonon…

– Ön az utolsó, aki élve látta az apósát… Nem látszott nyugtalannak?

– Egyáltalán nem… Miközben kikísért, azt mondta, egyedül fejezi be a játszmát… Még hallottam, hogy beakasztotta a láncot.

– Biztos ebben?

– Hallottam a lánc jellegzetes csörrenését… Meg mernék rá esküdni…

– Ezek szerint valószínűleg maga nyitott ajtót a gyilkosának… Mondja csak, asszonyom, amikor hazaérkezett az édesanyjával, a lánc, ugye, nem volt beakasztva?

– Hiszen akkor nem tudtunk volna bejönni!

A doktor egyik cigarettáról a másikra gyújtott, apró felhőkben, idegesen fújta ki a füstöt, izgatottan hol a szőnyegre, hol a főfelügyelőre vetődött a tekintete. Látszott rajta, hogy valamilyen problémája van, amellyel nem tud megbirkózni, és a felesége is nyugtalan volt.

– Holnap, ha nem haragszik, még részletesen visszatérünk ezekre a kérdésekre…

– Állok rendelkezésükre.

– Ideje, hogy beszéljek az ügyészség embereivel.

– Elviszik a holttestet?

– Muszáj…

Senki se beszélt boncolásról, de sejteni lehetett, hogy a fiatalasszonynak egyre csak ez járt az eszében.

– Madame Josselinnek biztosan szüksége van magukra. Mindjárt vele is beszélek, ígérem, nem tartom fel sokáig…

A nappaliban Maigret gépies kézfogással üdvözölte a bűnügyi nyilvántartó embereit, akik szétrakosgatták műszereiket.

A vizsgálóbíró gondterhelten megkérdezte:

– Mi a véleménye, Maigret?

– Semmi.

– Nem találja különösnek, hogy épp ma este hívták az áldozat vejét egy nem létező beteghez? Milyen viszonyban volt az apósával?

– Fogalmam sincs.

– Ki nem állhatta, ezeket a kérdéseket, amikor ő meg az emberei, alighogy behatoltak egy család meghitt világába. A nyomozó, akit Maigret futólag már látott a házmesterfülkében, jegyzetfüzettel a kezében belépett a helyiségbe, és Maigret-hez fordult:

– A házmesternével semmi probléma. Csaknem egy órája faggatom. Értelmes fiatalasszony, a férje közlekedési rendőr. Ma éjszaka szolgálatban van.

– Na és mit mondott?

– Fél tíz után öt perccel nyitott kaput Fabre doktornak. Biztos az időpontban, mert épp akkor feküdt le, és felhúzta az ébresztőórát. Általában korán lefekszik, három hónapos a kisbabája, és hajnalban kel az első szoptatáshoz…

Az asszony negyed tizenegy felé már aludt, amikor megint csöngettek… Világosan felismerte Fabre doktor hangját, aki elmenőben bekiáltotta a nevét…

– Ezután még hány embernek nyitott kaput?

– Pillanat. Megpróbált újra elaludni. Már félálomban volt, amikor újra csöngettek, most az utcáról. Világosan hallotta a nevet, az Arescóéktól jött meg valaki. Egy dél amerikai család, az első emeletről. Nem sokkal ezután a kisbaba felébredt. Az asszony hiába igyekezett elaltatni, végül cukros vizet adott neki. Madame Josselin meg a lánya hazatértéig már senkinek se nyitott kaput.

A nyomozók sokatmondóan összenéztek.

– Vagyis – összegezte a vizsgálóbíró – Fabre doktor volt az utolsó, aki elhagyta az épületet.

Madame Bonnet, a házmester felesége biztos abban, amit mond. Ha elaludt volna, nem lenne ilyen határozott. De hát a csecsemő miatt egész idő alatt talpon volt…

– Még akkor is, amikor a két asszony hazaérkezett? A gyerek két óra hosszat ébren volt?

– Úgy látszik, igen. Még aggódott is miatta, és sajnálta, hogy Fabre doktor már nem jön vissza, mert szívesen tanácsot kért volna tőle.

A jelenlevők kérdően Maigret-re néztek, de a főfelügyelő mogorva képet vágott.

– Találtak töltényhüvelyt? – fordult á bűnügyi nyilvántartó emberéhez.

– Kettőt… 6,35-öst… El lehet vinni a hullát?

Néhány fehér köpenyes férfi várakozott a hordággyal. Amikor René Josselint lepedővel letakarva felemelték, a lánya nesztelenül belépett a helyiségbe. Tekintete összevillant a főfelügyelőével, aki odalépett hozzá:

– Engem keres?

Az asszony nem válaszolt rögtön. Szemével a hordágyat követte. Csak amikor az ajtó becsukódott, akkor mormolta, mintegy révületben:

– Eszembe jutott valami…

Régi komód állt a két ablak között; az asszony odament, és kihúzta a felső fiókot.

– Mit keres?

Ajka remegett, Maigret-re szegezte a tekintetét.

– A pisztolyt…

– Volt egy pisztoly ebben a fiókban?

– Évek óta… Amikor kislány voltam, mindig kulcsra zárták…

– Milyen típus?

– Lapos, acélkék, belga márkájú automata…

– 6,35-ös Browning?

– Azt hiszem… De nem vagyok biztos benne… Herstal, ez a név volt az agyára vésve, meg számok…

A férfiak újra összenéztek, mert a leírás ráillett a 6,35-ös automatára.

– Mikor látta ezt a pisztolyt utoljára?

– Nem is tudom… Hetekkel ezelőtt… Vagy néhány hónapja… Nyilván azon az este, amikor kártyáztunk, mert itt tartjuk a kártyát is… Itt is van… Itt minden ugyanott van, semminek se változik meg a helye…

– Csak a pisztoly nem…

– Az nincs itt…

– Szóval, aki használta, tudta, hol keresse?

– Lehet, hogy apám védekezni akart, és…

Szemében félelem tükröződött.

– Van a szüleinek háztartási alkalmazottjuk?

– Volt egy cselédjük, de körülbelül fél éve férjhez ment. Azóta két másikkal is megpróbálkoztak. De a mama elégedetlen volt velük, inkább házvezetőnőt alkalmazott, Madame Manut… Reggel hétre jön, és este nyolckor már megy is…

Mindez helyénvaló volt természetesen, csak az nem, hogy ezt a jámbor férfit, aki nemrég ment nyugdíjba, a tulajdon foteljában gyilkolják meg.

Volt valami feszélyező, valami érthetetlen ebben a drámában.

– Hogy érzi magát az édesanyja?

– Larue doktor rávette, hogy feküdjék le. Görcsösen összeszorítja a fogait, és mereven néz maga elé, mintha nem volna egészen magánál. De sírni nem sír. Mintha megpattant volna benne valami… A háziorvos azt kérdi, adhat-e neki valami nyugtatót… Szeretné, ha aludna… Szabad?

– Miért ne? Abból a néhány kérdésből, amit Maigret Madame Josselinnak akart feltenni, úgyse tudta volna meg az igazságot.

– Persze hogy szabad – válaszolta.

A bűnügyi nyilvántartó emberei még javában dolgoztak, szokásos alaposságukkal és nyugalmukkal. Az orvosszakértő helyettese viszont már búcsúzott.

– Maga is jön, Gossard? Kocsival van?

– Nem, taxin jöttem.

– Ha akarja, elviszem.

Saint-Hubert szintén kifelé tartott, de közben nem állta meg, hogy oda ne súgja Maigret-nek:

– Ugye, igazam volt, hogy felhívtam?

A felügyelő bólintott, majd letelepedett az egyik fotelba.

– Nyisd ki az ablakot! – szólt oda Lapointe-nak.

Nagyon meleg volt a szobában; Maigret-nek egyszerre csak eszébe jutott, hogy Josselin még a nyári hőségben is zárt ablakok mellett töltötte az estét.

– Szólj csak a vejének…

– Máris, főnök.

A férfi kisvártatva, lesújtott arccal megjelent.

– Mondja csak, doktor úr, amikor elbúcsúzott az apósától, nyitva voltak az ablakok, vagy zárva?

A férfi elgondolkodott, miközben egyre a két ablakot bámulta, amely előtt széthúzták a függönyt.

– Várjon… Nem is tudom… megpróbálok visszaemlékezni… Igen, én itt ültem… Esküdni mernék rá, hogy a bal oldali ablak nyitva volt… Idehallatszott a város zaja…

– Nem csukta be, mielőtt elment?

– Mért csuktam volna be?

– Csak úgy.

– Nem… Eszembe se jutott… Utóvégre én itt csak vendég vagyok…

– Sűrűn jár ide?

– Hetente kétszer, körülbelül… Véronique viszont gyakran meglátogatta a szüleit… Főfelügyelő úr… A feleségem itt marad éjszakára, de én szeretnék hazamenni… Sohase hagyjuk éjszakára egyedül a gyerekeket a bejárónővel… Különben is, holnap hétre a klinikán kell lennem…

– De hát mi tartja vissza?

A férfit meglepte a kérdés, mintha az előbb magát hitte volna gyanúsnak.

– Köszönöm a segítségét…

Hallani lehetett, amint néhány szót vált a feleségével a szomszédos helyiségben, majd – hajadonfőtt és kulcscsomóval a kezében – átvágott a nappalin, és kényszeredetten elbúcsúzott az ott tartózkodóktól.

Második fejezet

Amikor a három férfi kilépett az épületből, csak Madame Josselin meg a lánya maradt a lakásban. A házmesterné csecsemője alighanem elaludt a mozgalmas éjszaka után, mert a fülkében sötét volt; Maigret habozott is egy kicsit, mielőtt megnyomta a kapucsengőt.

– Mit szólna egy pohár italhoz, doktor úr?

Lapointe-nak, aki már nyitotta volna az autó ajtaját, félbemaradt a mozdulata. Lamé doktor az órájára pillantott, mintha ezen fordulna, meg, mit fog válaszolni.

– Szívesen innék egy csésze kávét – mondta komoly, kenetes hangon, amelyen nyilván a betegeihez szokott beszélni. – A Montparnasse kereszteződésénél van egy kávéház, az biztos még nyitva van ilyenkor.

Még sötét volt. Egy lélek se járt az utcákon. Maigret felnézett a harmadik emeletre, és látta, hogy a nappaliban, ahol az egyik ablak még mindig nyitva volt, eloltották a lámpát.

Lehet, hogy Véronique Fabre végre levetkőzött és lefeküdt egykori szobájában? Vagy még mindig ott ül az ágyon, az anyja mellett, akit teljesen elkábított a doktor injekciója? Vajon mire gondol ebben a hirtelen kiüresedett lakásban, ahol kicsivel ezelőtt annyi idegen tolongott?

– Hozd a kocsit… – szólt a főfelügyelő Lapoihte-nak.

Csak a Vavin utcán kellett végigmenni. Larue és Maigret egymás mellett haladtak a járdán. Az orvos alacsony termetű, széles vállú, köpcös ember volt, olyan férfi, aki szemlátomást sohase veszíti el nyugalmát, méltóságát és kedvességét. Lerítt róla, hogy hozzászokott jómódú és előkelő betegeinek modorához, eltanulta viselkedésüket meg a mozdulataikat, sőt egy kicsit talán el is túlozta őket.

Bár az ötvenes éveit taposta, még mindig sok naivság tükröződött kék szemében, meg egy szemernyi félelem. is, nehogy fájdalmat okozzon valakinek. Maigret később megtudta, hogy Larue doktor évről évre kiállít néhány képet az orvos-festők tárlatán.

– Régóta ismeri Josselinékat?

– Amióta ebben a kerületben lakom, vagy húsz esztendeje. Véronique akkor még kislány volt, és ha nem csalódom, épp az ő kanyarója révén kerültem kapcsolatba a szüleivel.

Egy kicsit nyirkos volt a levegő és hideg. Áttetsző fényburok vette körül a gázlámpákat. Több kocsi parkolt egy kabaré előtt, amely még nyitva tartott a Raspail körút sarkán. Az egyenruhás portás, aki a bejáratnál strázsált, abban a hiszemben, hogy a két férfi oda igyekszik, szélesre tárta a kaput, és néhány taktusnyi zene szökött ki az utcára.

Lapointe, aki lépésben követte őket az autóval, szorosan a járda mellé kanyarodott.

A Montparnasse-on még nem ért véget az éjszaka. Egy férfi meg egy nő fojtott hangon vitatkozott a fal mellett, egy szálloda előtt. Az orvosnak igaza volt: a bárban még égett a villany, néhány alak üldögélt a helyiségben, a pult előtt pedig egy öreg virágárusnő hörpölte erős rumszagot árasztó kávéját.

– Én konyakot kérek szódával – jelentette ki Maigret.

Az orvos habozott.

– Azt hiszem, én is.

– Hát te? – fordult Maigret Lapointe-hoz.

– Én is, főnök.

Három konyakot szódával!

Letelepedtek egy kerek asztalka mellé, az ablaknál, és halkan beszélgetni kezdtek, mialatt tovább peregtek körülöttük az éjszaka apró eseményei. Larue mély meggyőződéssel bizonygatta:

– Josselinék becsületes emberek. Gyorsan összebarátkoztam velük, gyakran vacsoráztam náluk a feleségemmel.

– Van vagyonuk?

– Attól függ, mit ért vagyonon. De hogy jómódúak, az biztos. Már René Josselin apjának volt egy kis csomagolóüzeme a Saint Gothard utcában, egyszerű műhely az udvar végében, tíz munkás ha dolgozott benne.

Amikor a fia örökölte az üzemet, korszerű gépeket vásárolt. Jó ízlésű ember volt, tele ötlettel, nemsokára a leghíresebb parfümkészítők és divatházak is vele dolgoztattak,

– Azt mondják, későn házasodott, harmincöt éves korában.

– Így igaz. A Saint Gothard utcában lakott, a műhely fölötti lakásban, az édesanyjával. Az asszony sokat betegeskedett. Josselin egyszer elmesélte, hogy az anyja miatt nem gondolhatott korábban a családalapításra. Nem akarta egyedül hagyni az édesanyját, de úgy érezte, nem kényszeríthet egy fiatalasszonyt arra, hogy egy beteggel éljen egy fedél alatt. Látástól vakulásig dolgozott, csak a munkájának élt.

– Egészségére!

– Egészségünkre!

Lapointe-nak már vörös volt a szeme a kialvatlanságtól, de egy szót se veszített el a beszélgetésből.

– Azután meghalt az anyja, egy évre rá megnősült, és a Notre Dame des Champs utcában bérelt lakást.

– Kit vett el feleségül?

– Egy nyugdíjas tábornok lányát, bizonyos Francine de Lancieux-t. Valahol a műhely környékén laktak, azt hiszem, néhány házzal arrébb, a Saint Gothard vagy a Dareau utcában, így ismerkedtek meg egymással. A lány húszéves lehetett akkoriban.

– Jól megértették egymást?

– Alig ismertem házaspárt, akik ilyen szépen éltek. Rögtön gyerekük is született, Véronique, akivel az imént találkozott. Később egy fiút is szerettek volna, de egy súlyos műtét még a reménytől is megfosztotta őket.

– Becsületes emberek – mondta a felügyelő, majd most az orvos is. Akikkel úgyszólván semmi se történt jómódú és kényelmes életükben.

– Épp a múlt héten jöttek meg a nyaralásból… A villát még akkor vették, amikor Véronique kicsi volt, azóta minden évben ott töltenek néhány hetet. Amióta Véronique-nak is gyerekei vannak, elviszik az unokákat is.

– Hát a férj?

– Fabre doktor? Hogy kiveszi-e a szabadságát, nem tudom, de nem hinném, hogy egy hétnél tovább ott maradna. Kétszer vagy háromszor talán lelátogatott hozzájuk, egyik-másik hétvégén. Valóságos szent ez az ember, csak a hivatásának él. Amikor Véronique-kal megismerkedett, még bentlakó orvos volt a Gyermekklinikán, nyilván kórházi karrierrel is beérte volna, eszébe se jutott, hogy magánpraxisa is lehet.

– Ön szerint a felesége vette rá, hogy rendelőt nyisson?

– Nem hiszem, hogy szakmai titkot árulok el, ha válaszolok a kérdésére. Mellesleg Fabre doktor se titkolta a dolgot. Ha csak a klinikán dolgozik, aligha tarthatta volna el a családját. Az apósa ragaszkodott hozzá, hogy rendelőt béreljen, kölcsönt is adott hozzá. Maga is látta, milyen ember a veje.

Nem törődik se a külsejével, se a kényelmével. Gyűrött ruhában jár, és ha valaki nem viselné gondját, talán még fehérneműt váltani is elfelejtene…

– Megértették egymást Josselinnel?

– Sokra becsülték egymást. Josselin büszke volt a vejére, és mindketten imádtak sakkozni.

– Josselin csakugyan beteg volt?

– Én indítványoztam neki, hogy vonuljon vissza. Mindig is kövér volt: amikor megismertem, száztíz kilót nyomott. De azért tizenkét-tizenhárom órát dolgozott naponta. A szíve nem bírta. Két éve volt egy rohama, viszonylag enyhe lefolyású, de komolyan kellett venni a figyelmeztetést.

Azt javasoltam neki, vegyen maga mellé valakit, és érje be a munka ellenőrzésével, csak hogy az agyát lefoglalja valamivel.

Nem kis meglepetésemre inkább mindenről lemondott, mivel azt mondta, képtelen rá, hogy csak tessék-lássék végezze a munkáját.

– Eladta az üzemet?

– Két alkalmazottjának. Mivel nem volt elég pénzük, néhány évig ő is érdekelt az üzletben, de hogy meddig, nem tudom.

– De hát mivel töltötte az idejét azóta?

– Délelőttönként a Luxembourg-kertben sétálgatott. Gyakran láttam. Lassan, óvatosan lépegetett, mert, mint a legtöbb szívbeteg, végül ő is eltúlozta az állapotát. Meg olvasgatott. Látta a könyvtárát? Bár sohase volt ideje az olvasásra, és későn fedezte fel az irodalmat, annál lelkesebben áradozott róla.

– És a felesége?

– Amióta elhatározták, hogy nem tartanak cselédet, csak bejárónőt, sokat foglalkozik a főzéssel meg a háztartással. Aztán mindennap elment a Brune körútra, meglátogatni a gyerekeket, a kisfiút pedig el-elvitte a Montsouris parkba…

– Önt megdöbbentette, ami történt?

– Most se tudom elhinni. Történt már egy-két tragédia a pácienseimmel, nem sok, de mégis egynéhány. Mindig várható volt. Érti, ugye, mit akarok mondani? A látszat ellenére mindig volt a családban valami rendellenes, valami zavaró…

Maigret intett a pincérnek, hogy töltse tele a poharakat.

– Madame Josselin reakciója nagyon aggaszt – folytatta az orvos ugyanolyan kenetes hangon. – Jobban mondva az, hogy egyáltalán nem reagál a történtekre, hogy teljes passzivitásba zuhant. Egy mondat nem sok, de annyit se tudtam kihúzni belőle egész éjszaka. Csak nézett ránk – a lányára, a vejére meg énrám – de mintha nem is látna bennünket. Sírni nem sírt. A szobájában jól lehetett hallani, mi történik a nappaliban. Nem volt nehéz kitalálni, csak egy kis képzelőerő kellett hozzá, mi zajlik odaát, hallani lehetett a vaku pukkanásait, meg azt is, amikor elvitték a holttestet…

– Abban a pillanatban azt hittem, végre csinál valamit, megpróbál kirohanni… De nem, meg se moccant, a szempillája se rebbent, pedig magánál volt…

– Élete legnagyobb részét leéli egy férfival, aztán hazajön a színházból, és hirtelen egy szál egyedül találja magát.

– Kíváncsi vagyok rá, hogyan rendezi be az életét….

– Mi a véleménye, magához veszi a lánya?

– Kötve hiszem. A Fabre család új bérházban lakik, ott nagyon kicsik a lakások. Az asszony szereti a lányát, imádja az unokáit, de hogy egy fedél alatt éljen velük, azt nehezen tudom elképzelni… De most már mennem kell, későre jár… Holnap reggel várnak a betegeim… Ugyan kérem! Hagyja csak…

Zsebéből elővette a pénztárcáját. De a főfelügyelő megelőzte.

A szomszédos. mulatóból hirtelen kis csapat tódult ki az utcára, zenészek és táncosnők, egyesek várakoztak, mások búcsúztak, és máris felhallatszott a járdán a magas cipősarkak kopogása.

Lapointe ült a kormányhoz, Maigret kifejezéstelen arccal meredt maga elé.

– Haza?

– Ühüm.

Egy darabig hallgattak, miközben a kocsi nesztelenül suhant a néptelen utcákon.

– Jó volna, ha korán reggel kimenne valaki a Notre Dame des Champs utcába, és rögtön az ébredés után kihallgatná a lakókat. Lehet, hogy valaki hallotta a lövést, de azt hitte, valami kocsi defektet kapott… Azt is tudni szeretném, melyik lakó ment el vagy jött haza fél tíz után…

– Személyesen veszem kézbe a dolgot, főnök.

– Nem. Te kiadod az utasításokat, aztán lefekszel aludni. Ha Torrence-nak nincs semmi dolga, küldd el a Julié utcába, nézze meg, melyik az a három ház, amelynek a kapuján Fabre doktor állítólag becsöngetett.

– Meglesz.

– Aztán ellenőrizd, hány órakor érkezett á klinikára, csak hogy nyugodt legyen a lelkiismeretünk…

– Ennyi az egész?

– Ennyi… azazhogy nem is tudom… Olyan érzésem van, mintha elfelejtettem volna valamit, pedig már egy negyedórája töröm rajta a fejemet… Többször is az a benyomásom volt az éjjel, mintha… mintha egy pillanatra támadt volna egy ötletem, pontosabban nem is ötlet, de aztán valaki kérdezett valamit, Saint Hubert, ha jól emlékszem… S miközben válaszoltam, minden kiment a fejemből, pedig derengeni kezdett már valami…

Megérkeztek a Richard-Lenoir körútra. Az ablak még mindig tárva volt, a szoba pedig sötét, ahogyan Josselinék nappalijában is nyitva maradt az ablak a nyomozók eltávozása után.

– Jó éjt, fiacskám!

– Jó éjt, főnök!

– Nem hiszem, hogy fél tíz előtt beérnék az irodába…

Öregesen kapaszkodott fel a lépcsőn, homályos gondolatokat forgatva a fejében; amikor a lakás elé ért, Maigret-né hálóingben várta a küszöbön.

– Fáradt vagy?

– Nem nagyon.

Nem, ez igazán nem fáradtság volt. Inkább szórakozott volt, ideges, és egy kicsit levert is, mintha személyesen érintette volna a Notre Dame des Champs utcai dráma. A pirospozsgás ábrázatú orvos fején találta a szöget: Josselinék olyan emberek, akiknél nem fordulhat elő ilyen tragédia.

Megpróbálta elképzelni, hogyan fogadták a történteket a hozzátartozók, Véronique, a lány férje meg Madame Josselin, akivel nem találkozott, és aki nem is akart beszélni vele.

Volt ebben valami feszélyező. Zavarta például, hogy kénytelen ellenőriztetni Fabre doktor vallomását, mintha bizony ő is gyanúsított volna.

Pedig, ha csak a tényeket nézi, elsősorban mégis rá kell gondolnia. Biztos az orvosszakértő meg Gossard vizsgálóbíró is rá gondolt, és nyilván azért hallgattak, mert az ügy nemcsak Maigret-nek kellemetlen, hanem nekik is.

De hát ki az ördög tudhatta, hogy a két asszony, az anya meg a lánya, este színházba megy? Biztos, hogy nem sokan, de idáig egyetlen név se hangzott el.

Fabre doktor fél tíz tájban érkezett a Notre Dame des Champs utcába. És rögtön sakkozni kezdett az apósával.

A lakásáról telefonáltak neki, hogy beteghez hívják a Julié utcába. Ez rendjén is volna. Mint minden orvost, őt is gyakran hívták ide-oda.

De vajon nem különös, hogy a bejárónő épp ezen az estén értette félre a házszámot? És hogy olyan címre küldte az orvost, ahol senki se várta?

És Fabre ráadásul nem ment vissza a Notre Dame des Champs utcába, hogy befejezze a partit és megvárja a feleségét, hanem a klinikára indult. Nyilván ez is sűrűn megtörtént, amilyen lelkiismeretes ember.

Ezalatt egyetlen lakó jött haza és kiáltotta be a nevét, miközben elhaladt a házmesterfülke előtt. A házmesterné nem sokkal később felkelt, és határozottan állította, hogy azután már senki se jött haza, és senki se hagyta el a házat.

– Még mindig nem alszol?

– Még nem.

– Komolyan fel akarsz kelni kilenckor?

– Persze hogy fel…

Sokáig nem jött álom a szemére. Maga előtt látta a viseltes ruhájú gyermekorvos keszeg alakját, állandó kialvatlanságról árulkodó, lázas tekintetét.

Lehet, hogy gyanúsnak hitte magát? Vajon őt gyanúsította a felesége meg az anyósa is?

Ahelyett, hogy a rendőrséget értesítették volna, amikor felfedezték a gyilkosságot, a Brune körútra telefonáltak. Vagyis nem tudtak erről a Julié utcai históriáról. Nem tudták, miért ment el Fabre doktor az apósa lakásából.

Az eszükbe se jutott, hogy esetleg a klinikán van, így aztán a család háziorvosát, Larue doktort hívták.

Vajon miről beszélgettek, amíg a holttesttel egyedül voltak a lakásban? Lehet, hogy Madame Josselinen már akkor erőt vett ez a tompultság? És Véronique egymaga döntötte el, mitévők legyenek, mialatt az anyja üres tekintettel meredt maga elé?

Larue megérkezett, rögtön észrevette, mekkora melléfogást, ha ugyan nem meggondolatlanságot követtek el, amikor nem a rendőrséget értesítették.

Maigret mindezt szerette volna látni, átélni. Egy egész éjszakát kellett összerakosgatnia apró mozaikdarabokból.

Kinek jutott eszébe a klinika, és ki vette fel a telefont? Larue? Netalán Véronique?

Vajon ki bizonyosodott meg arról, hogy semmi se tűnt el a lakásból, és hogy nem rablógyilkosságról van-e szó?

Madame Josselint bekísérték a szobájába. Larue mellette maradt, majd a főfelügyelő engedélyével beadott neki egy nyugtató injekciót.

Fabre doktor előkerül, az apósa halott, a lakás tele rendőrökkel.

Pedig a felesége beszélt az automata pisztolyról – gondolta még Maigret, mielőtt elnyomta az álom.

Ha Véronique nem nyitja ki a fiókot, hogy megnézze, benne van-e a fegyver, még csak nem is sejtettük volna a pisztoly meglétét.

De vajon ez csakugyan kizárja, hogy idegen követte el a gyilkosságot?

Fabre doktor azt állítja, hallotta, amint az apósa beakasztotta a láncot, miután fél tizenegykor elhagyta a lakást.

Josselin tehát személyesen nyitott ajtót a gyilkosának. Semmire se gyanakodott, hiszen visszaült a karosszékbe.

Ha az ablak nyitva volt, ami valószínű, valaki bezárhatta, vagy Josselin, vagy a vendég.

És ha csakugyan az automata pisztollyal követték el a gyilkosságot, a tettes nyilván tudta, hol őrzik a fegyvert, és könnyen megszerezhette, anélkül hogy gyanút ébresztett volna a házigazdában.

Viszont ha a férfi kívülről jött, hogyan távozott az épületből?

Maigret-t nagy nehezen, végül elnyomta az álom, de nyugtalanul aludt, állandóan forgolódva, úgyhogy szinte megkönnyebbült, amikor orrába csapott a kávé illata, meghallotta Maigret-né hangját, és megpillantotta, a kitárt ablakon át, a fényárban úszó háztetőket.

– Kilenc óra…

Egy pillanat alatt újra maga előtt látta az ügyet, minden részletével, mintha le se feküdt volna.

– Add csak ide a telefonkönyvet…

Kikereste Josselinék telefonszámát, tárcsázott, meglehetősen sokáig hallatszott a csöngetés, majd egy ismeretlen hang jelentezett.

– René Josselin lakása?

– Ő már nem él.

– Kivel beszélek?

– Madame Manu vagyok, a bejárónő.

– A doktor úr felesége még ott van?

– Ki keresi?

– Maigret felügyelő, a bűnügyi rendőrségtől. Én is ott voltam az éjszaka…

– A fiatalasszony nemrég ment el. Azt mondta, hazamegy átöltözni.

– Madame Josselin?

– Még alszik. Valami nyugtatót kapott, úgy látszik, nem fog felébredni, amíg a lánya haza nem ér.

– Járt ott valaki?

– Senki. Épp takarítok. Álmomba se jutott volna eszembe, hogy egy reggel megérkezek, és…

– Viszonthallásra, asszonyom.

Maigret-né nem kérdezett semmit, a felügyelő csak annyit mondott:

– Megöltek egy becsületes embert, de hogy miért, annak csak a jó isten a megmondhatója…

Újra maga előtt látta Josselint a fotelban. Megpróbálta élve, nem pedig holtan elképzelni a férfit. Lehet, hogy egy darabig csakugyan ott maradt egyedül a sakktábla előtt, és folytatta a játszmát, hol egy fekete, hol egy fehér paraszttal lépve egyet?

– Várt valakit… De ha tudja, hogy a veje vele tölti az estét, mégse beszél meg egy titkos találkozót. Hacsak nem…

– Ez viszont azt jelentené, hogy a telefonhívás, amely a Julié utcába rendelte Fabre doktort…

– Ezekkel a becsületes családapákkal van a legtöbb baja az embernek – dünnyögte, miközben befejezte reggelijét, és a fürdőszobába indult.

Mivel úgy határozott, mégse az irodájába megy, betelefonált, nincs-e rá szükség.

– A Saint-Gothard utcába – mondta a sofőrnek..

Először René Josselin környezetében akart utánanézni az ügynek. Josselin az áldozat. Ez tény. Ok nélkül mégsem ölnek meg valakit.

Párizsban még mindig érződött a vakáció hangulata. A város már nem volt olyan néptelen, mint augusztusban, de volt valami tunyaság, valami tétovaság a levegőben, még nem zökkentek, vissza a dolgok a rendes kerékvágásba. Ha esne az eső, vagy hidegre fordulna az idő, könnyebb volna. De az idén a nyárnak egyszerűen, nem akart vége szakadni.

A sofőr, amikor a vasúti töltés mentén kikanyarodott a Dareau utcából, hátrafordult:

– Hány szám?

– Ha én azt tudnám! Valami csomagolóüzem…

Újabb kanyar után hatalmas betonépület elé értek, az ablakokon nem volt függöny. A homlokzat teljes hosszát elfoglaló táblán ezt olvasta:

JOSSELIN MŰVEK

Cégtulajdonos: Jouane és Goulet

– Megvárjam?

– Igen.

A két ajtó közül az egyik a műhelybe vezetett, a másik pedig, kicsit távolabb, amelyen keresztül Maigret egy korszerűen berendezett helyiségbe jutott, az irodába nyílt.

– Parancsol?

Egy fiatal lány dugta ki fejét a pénztárablakon, és kíváncsian méregette a férfit. Maigret mogorva képet vágott, mint mindig, amikor belefogott egy új nyomozásba, és olyan megfontoltan tekintett körül, mintha rögtön leltárt akarna készíteni.

– Ki vezeti a céget?

– Jouane úr és Goulet úr… – válaszolta a lány magától értetődő hangon.

– Azt én is tudom. De ki a főnök?

– Attól függ. Jouane úr főleg formatervezéssel foglalkozik, Goulet úr pedig a gyártással meg a kereskedelemmel.

– Itt vannak mind a ketten?

– Goulet úr még szabadságon van. Mit óhajt?

– Jouane úrral szeretnék beszélni.

– Ki keresi?

– Maigret felügyelő.

– Telefonon már beszéltek egymással?

– Nem.

– Egy pillanat…

Néhány szót váltott az üvegkalickában egy fehér blúzos fiatal lánnyal, aki, miután kíváncsi pillantást vetett a látogatóra, kiszaladt a helyiségből.

– Mindjárt szólnak neki. A műhelyben van.

Maigret a gépek zakatolását hallgatta; amikor az egyik oldalajtó feltárult, hirtelen tágas hallt pillantott meg, ahol fehér ruhás fiatal lányok meg asszonyok dolgoztak szorosan egymás mellett, mintha futószalag előtt ülnének.

– Engem keres?

A férfi negyvenöt éves lehetett. Magas, nyílt tekintetű ember volt, ő is fehér köpenyt viselt, de nem gombolta be, látni lehetett jól szabott öltönyét.

– Erre tessék…

Fölmentek egy tölgyfa lépcsőn, majd Maigret egy hatalmas üvegablak előtt elhaladtában látta, amint vagy fél tucat rajzoló görnyed a munkája fölé.

Még egy ajtó, és máris egy napfényes irodába jutottak, az egyik sarokban titkárnő verte az írógépet.

– Hagyjon egyedül bennünket, Blanche kisasszony.

Maigret-t hellyel kínálta, ő maga az íróasztal mögé ült, meglepetten és kicsit szorongva.

– Nem is tudom… – kezdte.

– Értesült Josselin úr haláláról?

– Mit beszél? Josselin úr meghalt? Mikor? De hiszen most jött meg a nyaralásból?!

– Nem találkoztak, amióta hazatért?

– Nem. Még nem keresett fel bennünket. Szívroham?

– Meggyilkolták.

– Őt?

Érezni lehetett, hogy Jouane nem akar hinni a fülének.

– Ez nem lehet igaz. Ugyan kicsoda…

– Tegnap este agyonlőtték a lakásán.

– De hát kicsoda?

– Azt én is szeretném tudni, Jouane úr.

A felesége nem volt odahaza?

– Színházban volt, a lányával. Jouane lehorgasztotta a fejét. Szemlátomást meg volt döbbenve.

– Szegény ember… Hihetetlen… Hihetetlen…

Hirtelen kitört belőle a lázadás.

– De hát kinek állt volna érdekében? Nézze, főfelügyelő úr… Ön nem ismerte… Talpig becsületes ember volt… Mintha az apám lett volna, még annál is több… Amikor munkába álltam nála, tizenhat éves fejjel, nem tudtam semmit… Nem sokkal azelőtt halt meg az apám… Anyámat lekötötte a háztartás… Először kifutófiú voltam, egy háromkerekű biciklivel… Josselin úr tanított meg mindenre… Később brigádvezetőnek nevezett ki… És amikor elhatározta, hogy visszavonul, behívatott bennünket, Goulet-t meg engem, az irodájába… Goulet a gépeknél kezdte…

Elmondta, hogy orvosi tanácsra kevesebbet kellene dolgoznia, de ő képtelen rá… Két-három órát eltölteni naponta az üzemben, mint valami műkedvelő, ez nem az ő műfaja. Megszokta, hogy minden az ő kezén megy keresztül, itt maradt estéről estére, jóval a munkaidő után…

– Féltek tőle, hogy valami idegen kerül az igazgatói székbe?

– Mi tagadás, igen. Goulet-nak meg nekem valóságos katasztrófa volt a bejelentés, döbbenten meredtünk egymásra, csak Josselin úr somolygott, azzal a csúfondáros mosolyával… Tudja, mit csinált?

– Valaki beszélt róla az éjjel.

– Igazán?

– A háziorvosa.

– Persze, mindkettőnknek volt egy kis megtakarított pénzünk, de nem annyi, amennyiből egy ekkora céget meg tudtunk volna vásárolni… Josselin úr megbeszélte a dolgot az ügyvédjével, és kiokoskodták, hogyan vehetnénk át a vállalkozást úgy, hogy hosszabb időn át törlesszük a vételárat… Ez az idő, persze, még távolról sem telt le… Csaknem húsz év van hátra . ..

– De azért hébe-hóba meglátogatta magukat?

– Csak tapintatosan, mintha félne, hogy feszélyez a jelenléte. Megnézte, hogyan mennek a dolgok, elégedettek vagyunk-e, és ha olykor-olykor tanácsot kértünk tőle, úgy mondta el a véleményét, mintha semmi köze nem volna az egészhez…

– Ön szerint volt ellensége?

– Neki? Nem olyan ember volt, akinek haragosai vannak. Mindenki szerette. Menjen csak be az irodába meg a műhelyekbe, kérdezze meg, milyen embernek tartották az alkalmazottai…

– Ön nős ember, Jouane úr?

– Nős, három gyerekem van, egy kis villában lakunk Versailles mellett, magam építettem…

Ez is becsületes ember a javából! Lehet, hogy Maigret mással se találkozik, csak csupa becsületes emberrel ebben a nyomozásban? Lassan már az agyára megy ez a sok becsületes ember, elvégre egyfelől van egy hulla, másfelől meg egy ember, aki kétszer egymás után rálőtt René Josselinra.

– Gyakran járt a Notre Dame des Champs utcában?

– Nem mondanám. Négyszer vagy ötször, ha voltam ott… Igaz is, öt éve, amikor Josselin úr influenzás volt, reggelente én vittem el neki a leveleket, meg én továbbítottam az utasításokat.

– Sohase vacsorázott vagy ebédelt náluk?

– Aznap este vacsoráztunk náluk feleségestül, Goulet meg én, amikor aláírtuk az adásvételi szerződést, és Josselin úr átadta a céget…

– Miféle ember ez a Goulet?

– Technikus, nagyon igyekvő.

– Hány éves?

– Mint én, körülbelül. Egy év különbséggel léptünk be a céghez.

– Most hol van?

– Ile de Rén, a feleségével meg a gyerekekkel.

– Hány gyereke van?

– Három, mint nekem.

– Mi a véleménye Madame Josselinról?

– Nem nagyon ismerem. Azt hiszem, remek egy asszony. De nem olyan fából faragták, mint a férjét.

– Mit akar ezzel mondani?

– Hogy magasan hordja az orrát.

– Hát a lányuk?

– Egyszer-kétszer felkereste az apját az irodában, de mi nemigen beszéltünk vele.

– René Josselin halála, feltételezem, nem változtatja meg a pénzügyi megegyezésüket?

– Erre nem is gondoltam… Várjon csak… Nem… Nem hinném… Legföljebb nem neki folyósítjuk az esedékes részleteket, hanem az örökösöknek… Madame Josselinnak, gondolom…

– Jelentős összegről van szó?

– Esztendeje válogatja, mert Josselin úr megegyezésünk szerint részesedést kap a nyereségből… Mindenesetre csinos kis summa… Meg lehet élni belőle…

– Ön szerint Josselinék nagy lábon éltek?

– Jól éltek. Szép lakásuk van, kocsijuk, La Baule-ban villájuk…

– Többet is költhettek volna?

Jouane eltűnődött.

– Hát… ami azt illeti…

– Josselin zsugori volt?

– Ha az lett volna, nem jut eszébe a megegyezés, amelyet velem meg Goulet-val kötött… Nem volt zsugori… Olyan életet élt, amilyenre vágyott… Nem voltak költséges szenvedélyei… Mindennél többre tartotta a nyugalmat…

– És Madame Josselin?

– Szeretett a háztartással foglalatoskodni, meg aztán ott a lánya meg a kis unokák…

– Hogyan fogadták Josselinék a lány házasságát?

– Nem könnyű erről beszélni… Elvégre nem itt történt a dolog, hanem a Notre Dame des Champs utcában… Annyi bizonyos, hogy Josselin úr imádta Véronique kisasszonyt, és nagy csapás volt neki, hogy meg kellett válnia tőle… Nekem is van lányom… Tizenkét éves… De megmondom őszintén, előre rettegek a pillanattól, amikor valami jöttment elveszi tőlem, és már nem az én nevemet fogja viselni… Azt hiszem, minden apa így van ezzel, nem igaz?

– Tény, hogy a veje vagyontalan…

– Ő, ennek csak örülhetett…

– És Madame Josselin?

– Neki biztosan más volt a véleménye… Nyilván nem hízelgett neki, hogy olyan ember vezeti oltár elé a lányát, akinek, az apja postás volt…

– Fabre doktor apja postás volt?

– Melunban vagy valamelyik környékbeli faluban… Így hallottam, legalábbis… Azt rebesgetik, hogy csak ösztöndíjjal tudta befejezni a tanulmányait… Meg hogy ha akarná, már most az orvostudományi karon taníthatna, ilyen fiatalon…

– Csak még egy kérdést, Jouane úr. De félek, megbántom vele, hiszen olyan szeretettel beszélt a főnökéről. Volt szeretője Josselin úrnak? Érdekelték a nők?

Jouane még ki se nyitotta a száját, amikor Maigret hozzátette:

– Gondolom, amióta nős ember, magával is megtörtént, hogy lefeküdt valakivel, nem?

– Megtörtént, persze hogy megtörtént. De viszonyom nem volt senkivel, ettől mindig óvakodtam. Érti, mire gondolok? Nem akartam kockára tenni az otthon nyugalmát…

– Sok fiatalasszony dolgozik itt…

– No nem, ővelük soha! Ez elvi kérdés. Különben is, könnyen balul ütne ki a dolog.

– Köszönöm az őszinteségét, ön normális embernek tartja magát. De René Josselin is normális ember volt. Későn házasodott, harmincöt éves korában…

– Értem, mire céloz… El se tudom képzelni Josselin urat ilyen helyzetben… Hiába, nem megy… Pedig olyan ember volt, mint bárki más… És mégse…

– Egyetlen kalandjáról sincs tudomása?

– Nincs. Sohase láttam, hogy akárcsak ránézett volna egy asszonyra, pedig itt szemrevaló nők dolgoznak, azt meg kell adni… Egyik-másik biztosan megpróbálta elcsavarni a fejét, ahogyan velem is megpróbálkoztak… Nem, főfelügyelő úr, nem hinném, hogy ezen az úton jut valamire…

Majd hirtelen ő kérdezett:

– De hát miért nem írták meg az újságok?

– Ma délután írnak majd róla… Maigret fölállt, és sóhajtott.

– Köszönöm a segítségét, Jouane úr. Ha valami apróság még eszébe jut, ami érdekel bennünket, hívjon fel…

– Számomra felfoghatatlan ez az eset. Maigret-nek majdnem kiszaladt a száján:

– Számomra is.

Csakhogy ő tudta, megmagyarázhatatlan esetek nincsenek. Valami súlyos ok mégiscsak kell ahhoz, hogy megöljenek valakit.

Nem sok híja volt, hogy hozzátegye:

– Akárkit nem ölnek meg.

A tapasztalat ugyanis megtanította rá, ahhoz is elhivatottság kell, hogy valakiből áldozat legyen.

– Tudja, mikor lesz a temetés?

– A holttestet csak a boncolás után adjuk ki a családnak.

– És még nem volt meg a boncolás?

– Azt hiszem, épp most csinálják.

– Azonnal telefonálok Goulet-nak. Különben csak a jövő héten jönnének haza…

Maigret, az üvegkalicka előtt elhaladva, egy mozdulattal üdvözölte a fiatal lányt, és, egyre azon tűnődött, mi az ördögnek bámul rá ez a fruska, akiből majd kibuggyant a nevetés.

Harmadik fejezet

Az utca csöndes volt, szinte falusias: az egyik oldalra vakító fényt vetett a nap, a másik árnyékba borult; a kocsiút közepén két kutya szaglászott, a sarkig tárt ablakok mögött pedig a sürgő-forgó háziasszonyok látszottak. Három apáca, bő szoknyában és hófehér főkötőben, amelynek elálló sarka madárszárny módjára remegett, a Luxembourg-kert felé tartott; Maigret követte őket tekintetével. Semmire se gondolt. Hirtelen összeráncolta homlokát, amikor Josselinék háza előtt egy egyenruhás rendőrt pillantott meg, aki fél tucat újságíróval meg fotóriporterrel hadakozott.

Már megszokta a látványt. Előre várható volt. Épp most mondta Jouane-nak, hogy a délutáni lapok biztosan, beszámolnak az ügyről. René Josselint meggyilkolták, márpedig az ilyen ember szabad préda az újságíróknak. Néhány órán belül ország-világ csámcsogni fog egy család meghitt életének eseményein, és – bármilyen igazságtalan is – mostantól fogva mindenkinek joga van rá, hogy kifejtse a maga feltevését.

De vajon miért bosszankodik ezen? Idegesítette a bosszankodása. Úgy érezte, csapdába ejtette a tisztes, polgári légkör, amely ezeket az embereket körülvette. Ezeket a „becsületes” embereket – ahogyan mindenki mondogatta.

Miközben kikászálódott a taxiból, hallotta a fényképezőgépek kattanását. Még ki se fizette a sofőrt, máris köré csődültek a riporterek.

– Van már valami eredmény, főfelügyelő úr?

Egy mozdulattal odébb taszította az okvetetlenkedőket, miközben ezt dörmögte:

– Ha lesz valami mondanivalóm, értesítem önöket. Odafent szenvedő asszonyok vannak, ildomosabb volna, ha békén hagynák őket.

Pedig ő maga se akarta őket békén hagyni! Üdvözölte az egyenruhás őrszemet, és belépett a kapun; az épület, amelyet most először látott fényes nappal, tiszta volt és nagyon világos. Már elment a házmesterfülke előtt, amelynek üvegajtaját hófehér tüllfüggöny borította, amikor gondolt egyet, bekopogott, és lenyomta a kilincset.

Miként az előkelő negyedek bérházaiban, a házmesterfülke itt is valóságos szalon volt, fényesre suvickolt bútorokkal. Valaki kikiáltott:

– Ki az?

– Maigret főfelügyelő.

– Kerüljön beljebb, főfelügyelő úr.

A hang a fehérre meszelt konyhából jött, ahol a házmesterné, aki fehér kötényt kötött fekete ruhájára, könyékig felgyűrt blúzzal épp a cumisüvegek kifőzésével foglalatoskodott.

Fiatal, szemrevaló teremtés volt, szinte sugárzott belőle új keletű anyaságának bársonyos melege. A fiatalasszony, az egyik ajtóra mutatva, halkan ezt mondta:

– Ne olyan hangosan! A férjem alszik… Maigret-nek eszébe jutott, hogy az asszonynak rendőr a férje, és hogy tegnap éjjel szolgálatban volt.

– Reggel óta égy perc nyugtom sincs az újságíróktól, ha csak egy pillanatra hátat fordítok, máris fellopakodnak az emeletre. A férjem megelégelte a dolgot, és értesítette az őrszobát, ki is küldték az egyik kollégáját…

A csecsemő egy mózeskosárban aludt.

– Tudnak már valamit? – kíváncsiskodott az asszony.

Maigret megrázta a fejét.

– Ugye biztos, hogy nem tévedett? – kérdezte Maigret fojtott hangon. – Tegnap senki se hagyta (el a házat Fabre doktor után?

– Senki, főfelügyelő úr. Az imént mindent megismételtem az egyik emberének, annak a vérszomjas ábrázatú, kövér nyomozónak, azt hiszem, Torrence a neve. Több mint egy órát töltött a házban, kihallgatta a lakókat. Már aki itthon van. Sokan még nyaralnak. Tuplerék se jöttek még haza az Egyesült Államokból. A ház félig üres…

– Régóta dolgozik itt?

– Hat éve. Egyik nagynéném helyére jöttem, ő negyven évet töltött a házban.

– Sokan jártak Josselinékhoz?

– Nemigen. Nyugodt, mindenkivel kedves emberek, alig mozdultak ki hazulról. Nagy néha Larue doktor meg a felesége vacsorázott náluk. Máskor meg Josselinék voltak őhozzájuk hivatalosak…

Akárcsak Maigret-ék meg Pardonék. Maigret azon tűnődött, vajon ők is azonos időközökben látogatják-e meg egymást.

– Reggelente, úgy kilenc óra tájban, miközben Madame Manu kitakarította a lakást, Josselin úr lement sétálni. Mindig pontosan ugyanakkor, akár az órámat is hozzáigazíthattam volna. Belépett a házmesterfülkébe, néhány megjegyzést tett az időjárásra, átvette a leveleket, futó pillantást vetett a borítékokra, majd a zsebébe csúsztatta őket, és ráérősen elindult a Luxembourg kertbe. Ugyanúgy ment mindig, lassú léptekkel…

– Sok levelet kapott?

– Nem mondhatnám. Később, tíz óra felé, a felesége is lejött, olyan volt, mintha skatulyából húzták volna ki, pedig csak a piacra ment. Sohase láttam elmenni kalap nélkül.

– Általában hánykor jött haza Josselin úr?

– Hol így, hol úgy. Ha szép volt az idő, nemigen jött haza fél tizenkettő vagy dél előtt. Amikor meg esett, hamarabb hazajött, de a szokott utat akkor is megjárta.

– Mivel töltötte a délutánt?

Az asszony visszacsavarta a cumisüvegek tetejét, és betette őket a hűtőszekrénybe.

– Előfordult, hogy a feleségével ment sétálni, de csak egyszer vagy kétszer egy héten. A lányuk gyakran meglátogatta őket. Amikor még nem volt meg a második gyerek, a kisfiút is magával hozta.

– Megértették egymást az anyjával?

– Igen, azt hiszem. Együtt jártak színházba, mint tegnap is.

– Nem volt az utóbbi időben olyan boríték a levelek között, amelynek feltűnően más volt a címzése?

– Nem.

– Senki se kereste Josselin urat, amikor egyedül volt a lakásban?

– Nem, senki. Egész éjjel ezen töprengtem, tudtam, hogy meg fogja kérdezni. Hiába, főfelügyelő úr, olyan emberek ezek, akikről semmit se lehet mondani…

– Nem jártak össze a többi lakóval?

– Tudomásom szerint nem. A párizsi bérházakban nem nagyon ismerik egymást a lakók, hacsak a munkáskerületekben nem. Mindegyik éli a maga életét, azt se tudja, ki lakik a szomszédban.

– Madame Fabre már visszajött?

– Néhány perce…

– Nagyon köszönöm.

A felvonó megállt a harmadikon; a lépcsőházból két ajtó nyílt, mind a kettő előtt széles, vörössel szegett, szalmafonatú lábtörlő. A bal oldali ajtón csöngetett; Maigret hallotta a puhán közeledő lépteket. Kis idő múltán megzörrent az ajtó, de csak egy résnyire nyitották ki, a láncot nem vették le.

– Ki az? – kérdezte egy barátságtalan hang.

– Maigret főfelügyelő.

Mélyen barázdált arc, egy ötven év körüli asszony ábrázata jelent meg a világos ajtónyílásban, és bizalmatlanul méregette a látogatót.

– Magának elhiszem! Reggel óta annyi firkász csöngetett…

Levette a láncot, és Maigret olyannak látta most a lakást, amilyen általában lehetett; minden a helyén volt, a két ablakon pedig csak úgy zuhogott be a napfény.

– Ha Madame Josselinnal óhajt beszélni…

Bevezették a nappaliba, ahol már semmi sem emlékeztetett az éjszakai eseményekre meg a felfordulásra. Rögtön kinyílt egy ajtó, és Véronique, aki tengerkék kosztümöt viselt, néhány lépést tett a helyiségben.

Szemlátomást fáradt volt, és Maigret valamiféle tétovaságot, vibráló nyugtalanságot vett észre a tekintetében. Úgy nézte a tárgyakat meg a látogatóját, mintha mindenben támaszt keresne, vagy egy kérdésre várna választ.

– Semmi eredmény? – kérdezte szomorúan.

– Hogy van az édesanyja?

– Épp most érkeztem vissza. Hazaugrottam megnézni a gyerekeket, meg átöltöztem. Mondtam is magának a telefonban, azt hiszem. Nem tudok többet. A mama elaludt. Amikor felébredt, egy szót se lehetett kihúzni belőle. Ivott egy csésze kávét, de enni nem evett. Szerettem volna, ha ágyban marad. De nem lehetett beszélni vele, már öltözik.

A fiatalasszony újra körülnézett, de tekintete elkerülte a fotelt, amelyben az apja meghalt. A sakktábla már nem volt a dohányzóasztalon. A félig elszívott szivar is eltűnt, amelyet Maigret az éjszaka látott az egyik hamutartóban.

– Semmit se mondott az édesanyja?

– Csak igennel meg nemmel válaszol. Pedig magánál van. Látszik, hogy nem tud másra gondolni. Akar vele beszélni?

– Ha lehetséges…

– Néhány perc, és elkészül. De nagyon kérem, bánjon vele kíméletesen. Mindenki nyugodt asszonynak ismeri, mert tud magán uralkodni. De én tudom, hogy betegesen gyöngék az idegei. Csakhogy sohase engedi el magát…

– Gyakran látta ilyen feldúlt állapotban?

– Attól függ, mit nevez feldúlt állapotnak. Gyerekkoromban sűrűn előfordult, hogy kihoztam a sodrából. De nem ütött pofon, nem gurult méregbe, csak elsápadt, és egy hang sem jött ki a torkán. Ilyenkor mindig bezárkózott a szobájába, én meg nagyon féltem tőle…

– És az édesapja?

– Apám nem volt hirtelen haragú ember. Ő inkább csak mosolygott rajtam, csúfondáros tekintettel…

– A férje a klinikán van?

– Reggel hét óra óta. A bejárónőre hagytam a gyerekeket, nem mertem magammal hozni őket. El se tudom képzelni, mi lesz velünk. Mégse hagyhatom a mamát egyedül ebben a lakásban. Mi pedig szűken vagyunk, igaz, különben se egyezne bele, hogy hozzánk költözzék…

Madame Manu, a takarítónő nem töltheti itt az éjszakát?

– Nem. Van egy huszonnégy éves fia, aki még egy férjnél is többet követel, és valóságos botrányt csinál, ha az anyja nem érkezik haza idejében… Keresnünk kellene valakit, talán egy ápolónőt… A mama, persze, tiltakozni fog… Meg én is itt leszek, amennyit csak tudok…

Szabályos vonásai voltak, arcát vörösesszőke haj keretezte: nem volt különösen csinos asszony, inkább átlagos megjelenésű.

– Azt hiszem, a mama az…

Kinyílt az ajtó, és Maigret legnagyobb meglepetésére egy roppant fiatalos hölgyet pillantott meg. Tudta ugyan, hogy az asszony tizenöt évvel fiatalabb a férjénél, de mégiscsak arra volt elkészülve, hogy egy nagymamával találkozik.

Márpedig az asszony, aki egyszerű, sötét ruhát viselt, sokkal fiatalosabb volt a lányánál. A haja barna volt és fénylő, a szeme fekete. A tragédia meg az állapota ellenére gondosan kifestette magát, de Maigret nem talált semmi kirívót, oda nem illőt a megjelenésében.

– Maigret főfelügyelő… – mondta a férfi.

Az asszony tétován körülnézett, tekintete megállapodott a lányán, aki rögtön szabadkozni kezdett.

– Talán jobb, ha most egyedül hagyom a mamával…

Maigret nem mondott se igent, se nemet.. Az anyja azonban nem tartóztatta. Véronique nesztelenül elhagyta a helyiséget. A lakásban a léptek zaját vastag perzsaszőnyeg tompította, amelyre imitt-amott régi szőnyegeket terítettek.

– Foglaljon helyet – mondta René Josselin özvegye, ő maga pedig állva maradt a férje karosszéke mellett.

Maigret némi habozás után leült, ekkor az asszony is helyet foglalt a karosszékében a kézimunkaasztal mellett. Egyenesen ült, mintha karót nyelt volna, hátát nem vetette neki a szék támlájának, mint azok az asszonyok, akik zárdában nevelkedtek. Vékony szája volt, nyilván a kora miatt, a keze sovány, de szép formájú.

– Ne haragudjék, asszonyom, a zavarásért! Megmondom kereken: fogalmam sincs, mit kéne kérdeznem magától. Nagyon jól tudom, milyen elkeseredett, tanácstalan…

Az asszony ráemelte mozdulatlan szembogarát, s tekintete olyan közönyös volt, hogy Maigret már-már azon töprengett, hogy az asszony hallja-e egyáltalán, amit mond neki, vagy teljesen lefoglalják a gondolatai.

– A férje egy látszatra megmagyarázhatatlan gyilkosság áldozata, és semmit se hagyhatok figyelmen kívül, ami nyomra vezethet.

Az asszony feje alig észrevehetően megbillent, mintha helyeselné Maigret szavait.

– Ön tegnap a Madelaine Színházban volt a lányával. Az a személy, aki a férjét megölte, feltehetően tudta, hogy egyedül van a lakásban. Mikor határozták el, hogy este elmennek hazulról?

Az asszony kelletlenül válaszolgatott.

– Két vagy három napja. Azt hiszem, szombaton vagy vasárnap.

– Kinek az ötlete volt?

– Az enyém. Kíváncsi voltam erre a darabra, annyit írtak róla az újságok.

Maigret-t meghökkentette, hogy az asszony ilyen nyugodtan és szabatosan fejezi ki magát, hiszen tudta, milyen állapotban volt késő éjszaka.

– A lányommal megbeszéltük a dolgot, aztán telefonált, a férjének, nem volna-e kedve elkísérni bennünket.

– Gyakran mentek szórakozni hármasban?

– Ritkán. A vejem csak a hivatásának él. Más se érdekli; csak a betegei.

– És a férje?

– Vele el-eljártunk moziba vagy varietébe. Nagyon szerette a varietét.

Hangja tompa volt és érzéketlen. Gépiesen beszélt, Maigret-re szegezett tekintettel, mintha valami vizsgán felelne.

– Telefonon rendelték a jegyet?

– Igen. A 97-es meg a 99-es zsöllyét. Azért tudom, mert szeretek középen ülni.

– Ki tudott róla, hogy aznap este nem lesznek otthon?

– A férjem, a vejem meg a bejárónő.

– Más senki?

– A fodrászom, mert délután ott is jártam.

– Dohányzott a férje?

Maigret-nek ide-oda csapongtak a gondolatai, és hirtelen eszébe ötlött a hamutartóban elnyomott szivar.

– Alig. Ebéd meg vacsora után elszívott egy szivart. Néha reggel is, séta közben.

– Ne haragudjék ezért a nevetséges kérdésért: nem volt haragosa?

Az asszony még annyi fáradságot se vett, hogy tiltakozzék, egyszerűen ennyit mondott:

– Nem.

– Sohasem érezte, hogy el akar titkolni valamit, hogy van egy többé-kevésbé rejtett zuga az életének?

– Nem. Soha.

– Mire gondolt, amikor tegnap este holtan találta?

Az asszony nagyot nyelt.

– Arra, hogy meghalt.

Arca megkeményedett, merevvé vált, és Maigret-nek hirtelen az az érzése támadt, mintha bepárásodott volna az asszony szeme.

– Nem gondolkodott rajta, ki ölhette meg?

Maigret úgy látta, mintha az asszony alig észrevehetően elbizonytalanodott volna egy pillanatra.

– Nem.

– Mért nem telefonált rögtön a rendőrségre ?

Az asszony nem válaszolt azonnal, és egy pillanatra elfordította a tekintetét.

– Nem tudom.

– Először a vejének telefonált?

Én senkinek se telefonáltam. Véronique hívta fel a férjét, mert nem értette, miért nem találja a lakásban.

– Nem nyugtalankodott, amikor otthon se volt?

– Nem tudom.

– Kinek jutott eszébe Larue doktor?

– Azt hiszem, nekem. Szükségünk volt valakire, aki kézbe veszi a dolgokat.

– Nem gyanakszik valakire, asszonyom?

– Nem. Senkire.

– Mért kelt fel ma reggel?

– Mert semmi okom nem volt rá, hogy ágyban maradjak.

– Bizonyos benne, hogy semmi se tűnt el a lakásból?

– A lányom meggyőződött róla. Éppen olyan jól tudja, minek hol a helye, mint én. A pisztolyon kívül…

– Mikor látta utoljára ezt a pisztolyt?

– Néhány napja, de hogy pontosan mikor, nem tudom.

– Meg volt töltve?

– Hogyne. A férjem mindig tartott egy csőre töltött pisztolyt a lakásban. A házasságunk első éveiben az éjjeliszekrénye fiókjában őrizte. De félt, hogy a kislány megtalálja, és átvitte a nappaliba, mert a hálószobában egyetlen fiókot se lehet kulcsra zárni. Ez a fiók sokáig zárva volt. De most, hogy Véronique felnőtt, férjhez ment…

– Nem látszott a férjén, hogy fél valamitől ?

– Nem.

– Sok pénzt tartott magánál?

– Nagyon keveset. Szinte mindent csekkel fizettünk.

– Sohase fordult elő, hogy hazajövet egy ismeretlen embert talált a férje társaságában?

– Nem.

– Sohase látta a férjét idegen emberrel?

– Nem, főfelügyelő úr, soha.

– Köszönöm, asszonyom…

Meleg volt. Ez volt a legkínosabb kihallgatása a pályafutásának. Mintha olyan labdával játszott volna, amelyik nem pattan vissza. Úgy érezte, sohasem érintenek érzékeny pontot a kérdései, megállnak a felszínen, a válaszok pedig semmitmondóak, üresek.

Az asszony egyetlen kérdés alól se bújt ki, mégis minden személytelen volt, amit mondott.

Fel se állt, amikor Maigret búcsút vett tőle. Ott maradt a karosszékében, mintha odaszögezték volna, és Maigret az égvilágon semmit se tudott kiolvasni a tekintetéből, pedig a szeme elevenen ragyogott.

– Ne haragudjék, amiért így betörtem az otthonába.

Az asszony nem tiltakozott. Megvárta, amíg Maigret felállt, majd amikor a felügyelő félszegen elindult az ajtó felé, ő is utánament.

– Ha eszébe jut valami, egy emlék, akármi…

Az asszony válaszul lehunyta a szemét egy pillanatra.

– Egy rendőrt állítottak a kapuba, remélem, most már nem háborgatják az újságírók…

– Madame Manu azt mondja, hogy már jártak itt…

– Régóta ismeri Madame Manut?

– Körülbelül fél éve.

– Van kulcsa a lakáshoz?

– Van. Csináltattam neki egyet.

– Rajta kívül kinek van még kulcsa?

– A férjemnek meg nekem. Meg a lányunknak is. Nem adta vissza a kulcsát, amikor elköltözött.

– Ez minden?

– Igen. Van egy ötödik is, a tartalék-kulcs, ezt a fésülködőasztal fiókjában szoktam tartani.

– Most is ott van?

– Az imént néztem meg.

Az asszony kinyitotta az egyik ajtót, eltűnt, majd kisvártatva visszatért a lányával, aki hol az anyjára, hol a főfelügyelőre pillantott.

– Édesanyja azt mondja, hogy magának is van kulcsa a lakáshoz. Megmutatná?

A fiatalasszony levett a komódról egy kék bőrből készült kézitáskát, kinyitotta, és kis, lapos kulcsot vett ki belőle.

– Tegnap is magánál volt a színházban?

– Nem. Egy estélyi retikül volt nálam, az sokkal kisebb, alig fér bele valami.

– Vagyis a kulcs a lakásban maradt, a Brune körúton?

Megállt a tudománya. Ennyi volt az összes kérdés, amit tapintatosan feltehetett. Különben is, alig várta, hogy kijusson ebből a vattapuha, nyomasztó világból.

– Köszönöm…

Gyalog baktatott le a lépcsőn, hogy egy kicsit megmozgassa a tagjait, s már az első lépcsőfordulónál fellélegzett. A rendőr öles léptekkel járt fel és alá a ház előtt; az újságírók már nem a kapuban ácsorogtak, hanem a szemközti bisztró pultjánál, és mihelyt megpillantották Maigret-t, odaszaladtak hozzá.

– Kihallgatta a két asszonyt?

Maigret olyan tekintetet vetett az újságírókra, amilyennel az imént az özvegy fogadta; egyszerűen keresztülnézett rajtuk, mintha nem is látná a feléje forduló arcokat.

– Igaz, hogy Madame Josselin beteg, és hogy megtagadta a választ a kérdésekre?

– Semmi mondanivalóm önöknek, uraim…

– Mikorra reméli, hogy…

Bizonytalan mozdulatot tett, majd a Raspail körút felé vette útját, hátha talál egy taxit. Az újságírók nem eredtek a nyomába, hanem visszamentek az őrhelyükre, Maigret nyugodtan benyithatott a bisztróba, ahol tegnap is megfordult, és felhajtott egy korsóval.

Már dél felé járt az idő, amikor megérkezett az Orfévres rakparti irodájába. Kisvártatva átnézett a nyomozókhoz, Lapointe-ot találta ott Torrence társaságában.

– Gyertek át hozzám, mind a ketten…

Szuszogva leült az .íróasztala mögé, kiválasztotta a legnagyobb pipáját, és megtömte.

– Te mit végeztél? – fordult először a fiatal Lapointe-hoz.

– Elmentem a Julié utcába, az adatokat ellenőrizni. Három házmesterrel beszéltem. Mind a három azt mondta, hogy tegnap este valaki becsöngetett, és afelől érdeklődött, nincsen-e beteg gyerek a házban. Az egyik házmester bizalmatlan is volt, mert olyannyira ágrólszakadt figurának látszott, hogy nem gondolta orvosnak. Kis híján értesítette a rendőrséget.

– Hány órakor történt?

– Úgy háromnegyed tizenegy felé…

– Hát a klinikán?

– Ez már nehezebb volt. Nagy jövés-menés volt, amikor megérkeztem. A professzor meg az alorvosok sorra járták a kórtermeket. Holtfáradt volt mindenki. Messziről láttam Fabre doktort, ő is felismert, ebben biztos vagyok.

– Na és?

– Semmi. Sokan voltak, mindenki fehér köpenyt viselt, fejükön vászonsapka, mentek a nagyfőnök után.

– Gyakran megtörténik, hogy az orvos a klinikán tölti az estét?

– Úgy látszik, minden orvossal megesik: amikori valami sürgős esethez hívják őket, vagy rosszabbra fordul a beteg állapota. De a legtöbb időt Fabre doktor tölti a kórházban. Sebtében elcsíptem két-három ápolónőt. Ugyanúgy beszélt róla mind a három. Valóságos szentnek tartják a klinikán…

– Mindvégig ott maradt a kisgyerek ágyánál?

– Nem. Benézett egyik-másik kórterembe, aztán hosszan elbeszélgetett az egyik bentlakó orvossal…

– A klinikán már tudják, mi történt?

– Nem hiszem. Nagyon görbén néztek rám. Főleg egy fiatalasszony, alighanem magasabb beosztásban van, mint az ápolónők, főnővér lehet vagy ilyesmi. Elég az hozzá, hogy dühösen rám ripakodott:

– Fabre doktornak tegye fel ezeket az otromba kérdéseket, ne engem faggasson!

– Telefonált a törvényszéki orvosszakértő?

Az volt a szokás, hogy az orvosszakértő a boncolás után rögtön megtelefonálja az eredményt az Orfévres rakpartra, mivel mindig időbe telik, amíg megszerkesztik és elküldik a hivatalos jelentést.

– Megtalálta a két golyót. Az egyik az aortába fúródott, már ez az egy is halálos volt.

– Mi a véleményé, mikor állt be a halál?

– Amennyire megállapítható, körülbelül kilenc és tíz óra között. Ledent doktor, a pontosabb meghatározás végett, tudni szeretné, hány órakor evett Josselin utoljára.

– Telefonon megkérdezed a bejárónőtől, és továbbítod a választ.

Ezalatt a kövér Torrence lecövekelt az ablak előtt, és a Szajnán úszó hajókat nézegette.

– Most mit csináljak? – kérdezte Lapointe.

– Először is intézd el ezt a telefont. Torrence, most magán a sor…

Torrence-t nem tegezte, pedig sokkal régebbről ismerte, mint Lapointe-ot. Igaz ugyan, hogy Lapointe inkább valami tejfelesszájú diákra hasonlított, mint rendőrnyomozóra.

– Szóval, mi van a lakókkal?

– Csináltam egy kis vázlatot a bérházról. Így könnyebb.

Letette a rajzot az íróasztalra, Maigret mögé lépett, és hol az egyik, hol a másik négyzetre mutatott az ujjával.

– Kezdjük a földszinttel. Azt nyilván maga is tudja, hogy a házmesterné férje rendőr, és hogy aznap éjjel szolgálatban volt. Reggel hétkor érkezett haza, és más körzetbe van beosztva.

– Tovább…

– Balra egy vénlány lakik, bizonyos Nolan kisasszony, dúsgazdag és nagyon fösvény. Tizenegy óráig a televíziót nézte, aztán lefeküdt. Nem hallott semmit, és senki se járt nála látogatóban.

– És jobbra?

– Egy férfi, Daveynek hívják. Ő is egyedül él, a felesége meghalt, igazgató egy biztosítócégnél. Mint minden este, tegnap is a városban vacsorázott, és negyed kilencre ért haza. Ahogyan megtudtam, néha egy csinos fiatal lány megy fel hozzá, de tegnap nem volt nála. Hazaért, elolvasta az újságokat, fél tizenegy felé már aludt is. Nem hallott semmi különöset. Csak akkor ébredt fel, amikor a bűnügyi rendőrség emberei berontottak az épületbe. Akkor felkelt, és megkérdezte a kapunál őrködő rendőrtől, hogy mi történt.

– Hogyan fogadta a hírt?

– Sehogyan. Visszafeküdt.

– Ismerte Josselinékat?

– Csak látásból. Az első emeleten balra Arescóék laknak. Hatan vagy heten élnek a lakásban, valamennyien kávébarnák és kövérek, a nők pokolian csinosak, és mindenki erős akcentussal beszél franciául. Ott lakik az apa, az anya, a sógornő, egy húszesztendős nagylány meg két-három gyerek. Tegnap mindannyian otthon voltak.

– Biztos vagy benne? A házmesterné szerint…

– Tudom. Nekem is azt mondta. Valaki hazajött, nem sokkal a doktor távozása után, és elhaladtában a házmesterfülke előtt az Aresco nevet kiáltotta be… Aresco urat majd szétvetette a düh… Az egész család kártyázott, megesküdtek rá, hogy senki se hagyta el a lakást…

– Mit mond erre a házmesterné?

– Hogy csaknem biztos benne, hogy ezt a nevet hallotta, és mintha az akcentust is felismerte volna.

– Csaknem biztos benne… – ismételte Maigret. – Mintha az akcentust is felismerte volna… Miből élnek ezek az Arescóék?

– Valami nagy vállalkozásuk van Dél-Amerikában, évente néhány hónapot odaát töltenek. De Svájcban is van lakásuk. Két hete még ott voltak…

– Ismerik Josselinékat?

– Állítólag a nevüket se hallották.

– Folytassa.

– Jobbra, Arescóékkal átellenben, egy művészettörténész lakik, Joseph Mérillon, de jelenleg Athénban tartózkodik, hivatalos kiküldetésben.

– És a másodikon?

– Az egész emeletet a Tuplerék foglalják le, de ők most az Egyesült Államokban vannak.

– Személyzet nincs?

– A lakás három hónapja le van zárva. A szőnyegeket tisztítóba adták;

– A harmadikon?

– Éjszaka üres volt a lakás Josselinék mellett. Delille-ék laknak ott, egy idős házaspár, a gyerekek már megnősültek, ők meg a tengerparton nyaralnak egészen októberig. Ezeknek az embereknek nem olyan rövid a vakációjuk, főnök…

– A negyediken?

– A Josselinék fölött Meurat-ék laknak, egy építész, a felesége meg a tizenkét éves kislánya. Ők is otthon voltak. Az építész éjfélig dolgozott, és nem hallott semmit. Az ablaka nyitva volt. Egy nagyiparos is lakik még ezen az emeleten, a feleségével, Blanchonék, de ők aznap reggel Sologne-ba utaztak vadászni. Az ötödiken megint egy magányos asszony, Schwartzné, noha csaknem minden este meglátogatja a barátnője, tegnap este történetesen egyedül volt, és korán lefeküdt. Végül egy fiatal házaspár, alig egy hónapja esküdtek meg, és most a Niévre megyében töltik a mézesheteket, az asszonyka szüleinél. A hatodikon csak cselédek laknak…

Maigret csüggedten meredt a vázlatra. Persze, voltak üres négyzetek is: ki a tengerparton volt, ki falun, ki külföldön.

De a lakók fele mégiscsak otthon töltötte az éjszakát. Kártyáztak, nézték a televíziót, olvasgattak vagy aludtak. Sőt az egyik dolgozott. A házmesterné is csak fél szemére aludt el Fabre doktor távozása után.

Leadnak két pisztolylövést, egy embert meggyilkolnak az egyik négyzetben, de ez egy csöppet sem zavarja meg a többiek mindennapi életét.

– Becsületes emberek…

– Nyilván ők is talpig becsületes emberek, rendesen dolgoznak, az életük kényelmes, rejtély nélküli.

Lehet, hogy a házmesterné, miután Fabre doktort kieresztette, mélyebben elaludt, mint gondolta? De hogy jóhiszemű, az kétségtelen. Értelmes asszonyka, nagyon is tisztában van szavai súlyával.

Határozottan azt állította, hogy tíz és fél tizenegy között valaki belépett a kapun, és az Aresco nevet mondta be a házmesterfülke előtt.

Márpedig Arescóék megesküdtek rá, hogy senki se hagyta el a lakást, és látogatójuk se jött. Josselinékat nem ismerték. Nincs ebben semmi hihetetlen. Párizsban gyakran megtörténik a nagypolgárság köreiben, hogy az emberek ügyet se vetnek a szomszédaikra.

– De vajon egy hazatérő lakó miért kiáltja be a házmesternének egy másik nevét?

– És ha az illető nem is ott lakott?

– A házmesterné szerint nem hagyhatta volna el észrevétlenül az épületet…

Maigret összeráncolta a szemöldökét.

– Megfoghatatlan – dörmögte. – Pedig, ha logikusan gondolkodunk, nincsen más magyarázat…

– Csak az, hogy a házban maradt?

– Reggelig, legalábbis . .. Fényes nappal aztán már gyerekjáték észrevétlenül kisétálni…

– Azt akarja mondani, hogy a gyilkos itt volt a házban, néhány lépésre a rendőröktől, mialatt kiszállt az ügyészség, és a bűnügyi nyilvántartó emberei meg a lakásban dolgoztak?

– Vannak üres lakások… Kerítsen egy lakatost, nézzék meg, nem törték-e fel valamelyik zárat…

– Szóval ne hatoljak be a lakásokba?

– Csak a zárakat kell megvizsgálni, kívülről.

– Ennyi az egész?

– Egyelőre. Miért, maga mire gondolt? A kövér Torrence komoly képet vágott:

– Persze, persze

– Bűnténynek bűntény volt, hiszen meggyilkoltak egy embert. Csakhogy ez nem olyan bűntény, mint a többi, mivel az áldozat sem olyan, mint a többi.

– Becsületes ember! – morogta Maigret, szinte dühösen.

Ugyan kinek állhatott érdekében, hogy meggyilkolja ezt a becsületes embert?

És kis híján meggyűlölte a becsületes embereket.

Negyedik fejezet

Maigret hazaindult. Miközben otthon, a nyitott ablaknál ebédelt, feltűnt neki egy mozdulat, pedig mindennap láthatta: a felesége levette a kötényét, mielőtt asztalhoz ült. Rögtön ezután pedig megigazította kibodorított frizuráját.

Igazán nekik is lehetne cselédjük. De Maigret-né hallani se akar róla, azt mondogatja, feleslegesnek érezné magát, ha nem kellene törődnie a háztartással. Csak egy bejárónőt tudott elviselni, aki kétszer-háromszor egy héten a legnehezebb tennivalókat elvégezte, de gyakran még így se tudta megállni, hogy az asszony távozása után mindent utánacsináljon.

Lehet, hogy Madame Josselin is ilyen? Nyilván nem egészen. Madame Josselin aggályosan gondos asszony, a lakása is erre vall, de biztosan nem érezte, mint Maigret-né, hogy mindent neki kell megcsinálni.

De vajon miért hasonlítja össze a két asszonyt, holott semmiben se hasonlítanak egymásra?

A Notre Dame des Champs utcában nyilván egyedül ebédelt Madame Josselin meg a lánya, s Maigret szinte látta, milyen bizalmatlanul figyeli egymást a két asszony.

Vagy lehet, hogy valami gyakorlati kérdésről beszélgetnek?

Mert ha Fabre doktor hazament, valószínű, hogy a Brune körúton egyedül van a gyerekekkel. Csak egy fiatal bejárónő lakik velük, ő foglalkozik a gyerekekkel meg a háztartással. Az orvos még le se nyelte az utolsó falatot, máris rohan a rendelőbe, ahol a kis betegek meg az aggódó mamák estig egymásnak adják a kilincset. Vagy talált valakit, és most ő is ott van a Notre Dame des Champs utcában, az anyósa mellett? De vajon hogyan tűri az asszony egy. idegen férfi jelenlétét a lakásban?

Maigret egyszerre azon kapta magát, hogy olyan együtt érzően gondol ezekre az emberekre, mintha a rokonairól volna szó. René Josselin meghalt, és nemcsak az a probléma, hogy ő felkutassa a gyilkost. A hátramaradottaknak lassanként újra meg kell szervezniük az életüket.

Szívesen elsétált volna a Brune körútra, hogy szemügyre vegye a környezetet, amelyben Fabre doktor élt a feleségével meg a gyerekekkel. Állítólag új házban laknak, az egyetemi diákszálló mellett. Maigret azokra a jellegtelen bérkaszárnyákra gondolt, amelyeket jártában-keltében látott, s amelyek inkább valami tömlöcre hasonlítanak. Sima és piszkosfehér a házak homlokzata. Az egyforma ablakok mögött ugyanolyan lakások, ugyanolyan fürdőszobák és konyhák sorakoznak, egyik a másik fölött, a vékony falakon pedig a legkisebb nesz is áthallatszik.

Esküdni mert volna rá, hogy Fabre-éknál koránt sincs akkora rend, mint a Notre Dame des Champs utcában, ott nem köti gúzsba annyi szabály az életet, többnyire akkor esznek, amikor eszükbe jut, és erre nemcsak Fabre doktor természete a magyarázat, hanem feleségének hanyagsága és talán ügyetlensége is.

Elkényeztetett gyerek volt az asszony. Az anyja még most is naponta meglátogatja, vigyáz a csöppségekre, levegőzni viszi a nagyobbikat. Vajon nem akart-e néha rendet teremteni abban az életmódban, amelyet túl könnyelműnek ítélt?

Vajon megértette-e a két asszony, hogy – ha logikusan gondolkodunk – a nyomozás jelenlegi állapotában Fabre doktor az egyetlen gyanúsított? Elvégre ő az utolsó általunk ismert személy, aki négyszemközt volt Josselinnal.

Persze, nem hívhatta saját magát telefonon a Julié utcába, de a gyermekklinikán nem egy olyan barátja dolgozott, akitől jogosan várhatott el ilyen szívességet. És tudta, hol a fegyver.

Sőt talán oka is volt a gyilkosságra. A pénz, persze, nem érdekelte. Ha az apósa nem kényszeríti, nyilván nem kötötte volna le magát ennyire a magánbetegekkel, és több időt tölt a klinikán, ahol jobban érzi magát.

Ami Véronique-ot illeti, lehet, hogy megbánta, hogy olyan emberhez kötötte a sorsát, akit mindenki szentként tisztel. Elege volt ebből az életből. Lehet, hogy a kedélyállapotán is érződött?

Josselin halála után a házaspár nyilván megkapja a részét az örökségből.

Maigret megpróbálta elképzelni a jelenetet: a két férfi, komolyan és szótlanul, ott ül a sakktábla előtt. A doktor egyszer csak felkel, és a komódhoz lép, amelyben az automata fegyvert tartották…

Maigret megrázta a fejét. Nem stimmelt a dolog. Nem tudta elképzelni Fabre doktort, amint előreszegezett pisztollyal közeledik az apósához…

Vagy összekaptak valamin, vitatkoztak, a dolog elmérgesedett, és mind a ketten elveszítették a türelmüket?

Hiába erőlködött, nem tudta elképzelni a jelenetet. Valahogy nem illett a két férfi természetéhez.

És amellett ott a rejtélyes látogató, akiről a házmesterné beszélt, és aki az Aresco nevet kiáltotta be a kapualjban.

– Francine Pardon telefonált – mondta hirtelen Maigret-né, csak hogy elterelje a gondolatait.

Maigret olyan messze járt, hogy úgy nézett a feleségére, mintha nem értené, miről van szó.

– Hétfőn jöttek meg Olaszországból. Emlékszel, hogy örültek ennek a vakációnak?

Húsz éve ez volt az első nyaralás, amelyre kettesben utaztak. Autón mentek, Firenzét, Rómát, Nápolyt akarták bebarangolni, úgy tervezték, Velence és Milánó felé jönnek haza, és ott pihennek meg, ahol kedvük tartja.

– Igaz is, azt kérdik, nem vacsoráznánk-e náluk a jövő kedden.

– Miért ne?

Hiszen ez már valóságos hagyomány. Voltaképp a hónap első keddjére voltak Pardonékhoz hivatalosak, de a vacsora az utazás miatt későbbre halasztódott.

– Azt mesélik, nagyon fárasztó volt az út, és hogy a sztrádán majdnem annyi az autó, mint a Champs Élysées-n, meg hogy minden este kis híján két órába tellett, amíg szállodát találtak.

– A lányuk hogy van?

– Jól. A baba valóságos tünemény. Pardonné is minden délutánt a lányánál töltött, aki tavaly ment férjhez, és már néhány hónapos a kisbabája.

Ha nekik is van gyerekük, már biztosan megnősült volna, és akkor Maigret-né, a többi asszonyhoz hasonlóan…

– Tudod, mit terveznek?

– Mit?

– Hogy vesznek egy kis házat a tengerparton vagy valahol vidéken, és ott töltik a nyarat a lányukkal, a vejükkel meg a gyerekekkel…

Josselinéknak is volt villájuk, La Baule-ban. Évente egy hónapig nyaraltak ott az egész családdal, de lehet, hogy tovább. Utóvégre Josselin már nyugdíjas volt.

Ez hirtelen szöget ütött Maigret fejébe. A férfi világéletében tevékeny ember volt, minden idejét a Saint Gothard utcában töltötte, gyakran még este is visszament dolgozni.

Csak az étkezések alatt találkozott a feleségével, meg az este hátralevő részében.

Aztán ráijesztett egy szívroham, és egyik napról a másikra abbahagyta a munkát.

Ő vajon mit csinálna, ha a nyugdíjaztatása után reggeltől estig a feleségével kellene üldögélnie a lakásban? Őket, szerencsére, nem fenyegeti ez a veszély, már vettek egy házat, nyilván vidékre költöznének.

De ha történetesen Párizsban kellene maradniuk?

Josselin minden reggel csaknem ugyanabban az órában ment el hazulról, úgy kilenc felé, mintha csak az irodába indulna. A házmesterné szerint a Luxembourg kertbe ment, lassan és óvatosan lépegetve, mint a szívbetegek.

Igaz is, Josselinéknak nem volt kutyájuk, ezen csodálkozott. Könnyen el tudta volna képzelni Josselint, amint pórázon sétáltatja a kutyáját. De még egy macska se élt a lakásban.

Josselin minden reggel megvette az újságot. Utána leült egy padra olvasgatni? Vagy beszédbe elegyedett egyik-másik szomszédjával? Vajon nem találkozhatott-e mindig ugyanazzal az emberrel, nővel vagy férfival?

Maigret mindenesetre megbízta Lapointe-ot, kérjen egy fényképet a Notre Dame des Champs utcában, és próbálja kifaggatni a Luxembourg kerti kereskedőket és parkőröket, hátha rekonstruálhatják az áldozat reggeli szokásait.

De vajon lesz-e valami eredménye? Jobb, ha nem rágódik rajta. A végén úgy gondolt már erre az emberre, akit élve sohase látott, és akiről előző este azt se tudta, hogy egyáltalán a világon van, mint valami lidércnyomásra.

– Hazajössz vacsorára?

– Haza. Remélem.

A Richard-Lenoir körút sarkán szállt autóbuszra, kint maradt a hátsó peronon, és pipázva bámulta maga körül a férfiakat meg a nőket, akik éppen úgy élték a maguk mindennapi életét, mintha Josselinék a világon se volnának, és mintha nem élne Párizsban egy ember, aki – isten tudja, hogy miért – megölt egy másikat.

Alighogy megérkezett az irodájába, máris beletemetkezett az adminisztratív teendőkbe, csakhogy ne kelljen erre a nyavalyás ügyre gondolnia. Alighanem sikerült is, mert amikor három felé megszólalt a telefon, meglepődve ismerte fel Torrence izgatott hangját.

– Még mindig a környéken vagyok, főnök…

Maigret kis híján megkérdezte:

– Minek a környékén ?

– Gondoltam, jobb, ha nem megyek be a Rakpartra, hanem telefonálok, hátha maga is idejön. Találtam valamit…

– A két asszony még mindig a lakásban van?

– Mind a három, ott van Madame Manu is.

– Mi történt?

– Egy lakatossal megvizsgáltam az összes ajtót, azt is, amelyik a hátsó lépcsőházba szolgál. Egyiket se feszítették fel. Az ötödiken nem hagytuk abba. Felmentünk a hatodikra, ahol a cselédszobák vannak.

– És mit találtak?

– Várjon. A legtöbb be volt zárva. Miközben az egyik zárat vizsgáltuk, felpattant mellettünk egy ajtó, és leesett az állunk a csodálkozástól: egy gyönyörű nő jelent meg a küszöbön, anyaszült meztelenül, és a legnagyobb lelki nyugalommal kíváncsian nézegetni kezdett bennünket. Csodaszép lány volt, barna hajú, hatalmas szemekkel, afféle spanyol vagy dél-amerikai fajta.

Maigret, miközben hallgatta, egy meztelen női felsőtestet rajzolt gépiesen az itatóspapírra.

– Megkérdeztem, mit keres itt, mire tört franciasággal azt mondta, feljött pihenni, és hogy az Arescóéknál dolgozik.

– Miért akarják kinyitni ezt az ajtót? – kérdezte bizalmatlanul. – Maguk betörők? – fűzte hozzá, bár szemlátomást egy cseppet se zavarta ez a feltevés.

– Elmagyaráztam neki, honnan jöttünk. Nem tudta, hogy az egyik lakót éjszaka meggyilkolták.

– Azt a kövér urat, aki olyan kedvesen mosolygott rám a lépcsőházban? Majd hozzátette:

– Remélem, nem az új szobalány a tettes?

– Nem értettem. Nagyon ostoba képet vághattam, kedvem lett volna ráförmedni, hogy kapjon már magára valamit,

– Miféle szobalány? – kérdeztem.

– Biztos, hogy van valami új szobalányuk, mert az éjjel zajt hallottam a szobából…

Maigret hirtelen abbahagyta a firkálást. Dühös volt magára, amiért erre nem gondolt. Pontosabban az éjjel épp erre kezdett gondolni. Volt egy pillanat, amikor megfogant egy ötlet, és kis híján rájött valamire, ahogyan Lapointe-nak elmondta. De aztán Saint Hubert vagy a vizsgálóbíró kérdezett tőle valamit, és kiverte a fejéből, ő pedig már nem tudta újra megtalálni a fonalat.

A házmesterné szerint valaki, kevéssel Fabre doktor távozása után, belépett az épületbe. Az Aresco nevet kiáltotta be a kapualjban, holott Arescóék azt állították, hogy látogatójuk nem volt, és egész este ki se mozdultak hazulról.

Maigret kihallgatta ugyan a lakókat, a bérház kulisszáit viszont figyelmen kívül hagyta.

– Érti, főnök? De ez még semmi… Ezt a zárat se törték fel… Akkor a cselédlépcsőn leszaladtam a harmadikra, és megkérdeztem Madame Manut, nincs-e kulcsa a cselédszobához… Az asszony már emelte is a karját, amikor ámulva meredt a falba vert szögre, a stelázsi mellett.

– Teringettét! Eltűnt…

Az asszony elmagyarázta, hogy a hatodik emeleti cselédszoba kulcsa örök időtől fogva ezen a szögön függött.

– Még tegnap is? – kérdeztem.

– Esküdni nem mernék rá, de majdnem biztos vagyok benne… Én csak egyszer jártam odafent, a nagyságával, amikor idejöttem, kitakarítottam, kicseréltem az ágyneműt, és papírral beragasztottam az ablakot, nehogy bejöjjön a por…

Jellemző volt Torrence-ra, hogy mihelyt nyomon van, egy vadászkutya makacsságával halad előre.

– Visszamentem a hatodikra, a lakatoshoz. A spanyol lánynak nyilván letelt a szabad ideje, mert már nem volt ott. A zár amolyan tucat zár, pofon egyszerű. A lakatos egy szempillantás alatt kinyitotta.

– Nem kértek engedélyt Madame Josselintól?

– Nem. Nem is láttam. Maga kötötte a lelkemre, hogy csak szükség esetén háborgassam. Márpedig nem volt rá szükségünk. Főnök, azt hiszem, elkaptam a szál végét. Valaki az éjszaka egy részét ott töltötte a cselédszobában. A papírt, amit az ablakra ragasztottak, beszakították, és kinyitották az ablakot. Akkor is nyitva volt, amikor beléptünk. Látni lehet, hogy egy férfi feküdt végig a matracon, és a párnára tette a fejét. A padlón eltaposott csikkek hevernek szanaszét. Azért beszélek férfiról, mert a csikkeken nincsenek rúzsnyomok.

– Egy bárból telefonálok, Clairón a neve, a Vavin utcában van. Gondoltam, ezt maga is látni akarja…

– Máris megyek!

Maigret valósággal megkönnyebbült, hogy többé nem kell Fabre doktorra gyanakodnia. Látszólag minden megváltozott. A házmesterné nem tévedett. Csakugyan idegen járt a házban. Igaz ugyan, hogy ez az idegen nemcsak a revolveres fiókot ismerte, azt is tudta, merre van a cselédszoba, meg hogy hol tartják a helyiség kulcsát a konyhában.

Ilyenformán tegnap éjszaka, mialatt Maigret-nek fogalma se volt, hol kezdje a nyomozást, a gyilkos feltehetően a házban tartózkodott, leheveredett a matracra, és cigarettázva várta, amíg megvirrad, és tiszta lesz a levegő.

Vajon azóta egy percre se hagyta el az őrszem a ház kapuját? Maigret nem tudta. Ez a körzeti felügyelő hatáskörébe tartozott. A Saint Gothard utcából visszatérőben látott ugyan egy rendőrt, de azt a házmesterné férje hívatta ki, amikor a házat megrohamozták az újságírók meg a fotóriporterek.

Mindenesetre reggel meglehetősen nagy a jövés-menés, még ha csak az árukihordókra gondolunk is. A házmesterné el volt foglalva a levelekkel, a csecsemővel meg az újságírókkal, néhányuk még a harmadik emeletre is felszemtelenkedett.

Maigret felhívta a bűnügyi nyilvántartót.

– Maga az, Moers? Tud küldeni egy embert? Ujjlenyomatot kéne felvenni. Lehet, hogy másfajta nyomokat is talál majd…

– Hozza magával az egész felszerelést. Igen, az irodában várom .. .

Baron nyomozó kopogott az ajtón.

– Végre sikerült beszélnem a Madelaine titkárával, főnök. Tegnap csakugyan lefoglaltak két zsöllyét Josselin névre. Hogy ki ült ott, nem tudom, de a két hely egész este el volt foglalva. Táblás ház volt, és az előadás alatt senki se hagyta el a termet. Persze, vannak szünetek is…

– Hány?

– Kettő. Az első mindössze negyedóráig tart, ilyenkor nem sokan mennek ki az előcsarnokba. A másik viszont hosszabb, csaknem fél óra, mert eléggé körülményes kicserélni a díszleteket.

– Hány órakor volt a második szünet?

– Tízkor. Feljegyeztem annak a házaspárnak a nevét, akik a 97-es meg a 99-es mögött ültek, gyakori színházlátogatók, és mindig ugyanoda vesznek jegyet: Demaillé úr meg a felesége, a Pompe utcában laknak, Passyban. Kihallgassam őket?

– Nem ártana…

Most már semmit se akart a véletlenre bízni. Befutott a bűnügyi nyilvántartó szakembere, úgy volt felszerelve, mintha valami képes magazinnak volna a fotóriportere.

– Kerítsek egy kocsit?

Maigret bólintott, és nyomába eredt a férfinak. Torrence-t ott találták egy pohár sör előtt, még mindig a lakatos társaságában, akit szemlátomást roppant mulattatott a história.

– Már nincs szükségünk magára – mondta a főfelügyelő. —Köszönjük a segítségét.

– De hát hogy akarnak bejutni nélkülem? Kulcsra zártam az ajtót! Nem az én ötletem volt, a nyomozója mondta…

– Nem akartam semmi kockázatot… – dünnyögte Torrence.

Maigret is rendelt egy korsóval, és egy hajtásra kiitta.

– Jobb volna, ha itt várnának rám mind a hárman.

Átvágott az utcán, belépett a felvonóba, és csöngetett Josselinékhoz. Madame Manu nyitott ajtót, akárcsak reggel, de a láncot nem akasztotta ki. Mihelyt felismerte a felügyelőt, rögtön beeresztette.

– Melyik hölggyel óhajt beszélni?

– Madame Josselinnal. Hacsak nem alszik.

– Nem alszik. Az előbb járt itt a doktor úr, nagyon szerette volna, ha a nagysága lefekszik, de nem lehetett vele beszélni. Hiába, nem olyan a természete, hogy naphosszat az ágyban heverésszen, ha csak nem súlyos beteg…

– Más nem volt itt?

– Csak Jouane úr, de néhány percig maradt mindössze. Aztán a maga nyomozója, az a tagbaszakadt férfi, a cselédszoba kulcsát kereste. Esküszöm magának, én hozzá se nyúltam. Nem is tudom, mért tartották azon a szögön a kulcsot, ezt a szobát senki se használta.

– Senki se lakott benne, amióta maga itt dolgozik?

– Ugyan kicsoda, hiszen nincs cselédjük?

Madame Josselin elhelyezhetett ott egy barátot, valami ismerőst, éjszakára például.

– Ha valamelyik ismerősüket itt marasztalták volna éjszakára, a kisasszony szobáját ajánlják fel… Szólok a nagyságos asszonynak…

– Most mit csinál?

– Azt hiszem, most írják össze, kinek küldjenek értesítést…

A két asszony nem tartózkodott a nappaliban. Kis idő múltán egyszerre léptek be a helyiségbe, és Maigret-nek az a benyomása támadt, hogy csak bizalmatlanságból nem akarnak elválni egymástól.

– Ne haragudjanak, amiért ismét zavarnom kell önöket. Madame Manu biztos említette, miről van szó.

A két asszony szótlanul egymásra nézett. Madame Josselin törte meg a csöndet.

– Sohase jutott eszembe, hogy máshová tegyem azt a kulcsot – mondta. – Egyébként már el is felejtettem, hogy egyáltalán létezik. De hát miért érdekli? Ugyan ki vehette el onnét? És miért?

Tekintete még merevebb volt és még sötétebb, mint reggel. A kezén látszott, hogy mennyire ideges.

– A nyomozóm – magyarázta Maigret – a saját szakállára, csakhogy ne kelljen háborgatnia önöket, felnyittatta a cselédszoba ajtaját. Kérem, ne haragudjanak rá. Már csak azért se, mert ezzel alkalmasint új irányt adott a nyomozásnak.

Maigret hiába fürkészte az asszony arcát, képtelen volt a gondolatai mögé látni.

– Hallgatom, főfelügyelő úr.

– Mikor járt utoljára a hatodik emeleten?

– Jó néhány hónapja. Amikor Madame Manut felfogadtuk, felmentem vele, mert a szobalány elképzelhetetlen piszkot és rendetlenséget hagyott maga után.

– Szóval fél éve?

– Körülbelül.

– Ön azóta nem járt ott. A férje se, gondolom.

– Soha életében nem járt a hatodikon. Mi keresnivalója lett volna ott?

– Hát ön, asszonyom? – fordult Maigret Madame Fabre-hoz.

– Évek óta nem jártam odafent. Olga idejében voltam ott utoljára, Olga nagyon szeretett, gyakran feljártam a szobájába. Emlékszel, mama? De lehet ennek már hét éve is . ..

– Papírral beragasztották az ablakot, ugye?

– Igen, a por ellen.

– Valaki beszakította a papírt, az ablak nyitva volt. Az illető, feltehetőleg egy férfi, lefeküdt az ágyra, és elszívott néhány cigarettát.

– Biztos benne, hogy tegnap éjszaka történt?

– Még nem. Ezért kérem az engedélyét, hogy az embereimmel tüzetesen átvizsgáljuk a helyiséget.

– Nem hinném, hogy itt én parancsolok…

– Persze, ha Ön is jelen szeretne lenni…

Az asszony megrázta a fejét.

– A szobalánynak volt szeretője?

– Tudomásom szerint nem. Komoly lánynak ismertük. Vőlegénye volt, azért ment el tőlünk, hogy összeházasodjanak.

Maigret kifelé indult. Vajon miért támadt ismét az a benyomása, hogy hirtelen valami feszültség, valami bizalmatlanság keletkezett az anya meg a lánya között?

Miután átlépte a küszöböt, valósággal beléhasított a kíváncsiság, tudni szerette volna, hogyan viselkedik a két asszony a távozása után, hogy mit mond egymásnak. Madame Josselin megőrizte ugyan a hidegvérét, de a főfelügyelő biztos volt benne, hogy az asszonyt mélyen megdöbbentette, amit hallott.

Pedig Maigret mérget vett volna rá, hogy az asszonyt nem is döbbentette meg annyira ez a cselédszoba-história, mint őt magát. Ami Véronique-ot illeti, hirtelen az anyja felé fordult, kérdő tekintettel.

Vajon mit akart mondani, amikor az előbb kis híján szóra nyitotta a száját?

Maigret visszament a három férfihoz a Claironba, felhajtott még egy korsóval, majd együtt elindultak a hatodik emeletre. A lakatos felnyitotta az ajtót. Csak üggyel-bajjal tudták lerázni, mert minden alkalmat megragadott, hogy maradhasson.

– Hogyan fogják nélkülem bezárni?

– Majd lepecsételjük…

– Látja, főnök… – mondta Torrence az ágyra mutatva. – Az ablak még mindig nyitva, öt-hat csikk a padlón.

– Először is azt szeretném tudni, hogy csakugyan nemrég szívták-e el ezeket a cigarettákat.

– Ez nem probléma…

A szakember megvizsgálta, megszagolta a csikkeket, óvatosan felfejtette a papírt, és az ujjai között morzsolni kezdte a dohányt.

– A laboratóriumban, persze, pontosabban meg tudom állapítani. De annyit most is megmondhatok, hogy nemrég szívták el őket. Egyébként is, ha körülszimatolnak, jóllehet az ablak nyitva van, még mindig érezni a dohányfüstöt a levegőben…

A férfi a laboratóriumi szakemberek lassú és aprólékos mozdulataival kirakosgatta a műszereket. Ők nem törődnek a halállal, számukra a halottaknak nincs személyazonosságuk, és nincs családjuk, egyéniségük sem. Az ő szemükben minden bűntény csak tudományos probléma. Pontosan meghatározható dolgokkal foglalkoznak, nyomokkal, bűnjelekkel, ujjlenyomatokkal meg porszemekkel.

– Szerencse, hogy régen volt itt utoljára kitakarítva.

Majd Torrence felé fordult:

– Sokat járkált a helyiségben? Nem nyúlt hozzá valamihez?

– Semmihez. Csak egy csikket vettem fel. Az ajtó mellett maradtunk.

– Annál jobb.

– Behozza majd az irodámba az eredményt? – kérdezte Maigret, mivel nem akart lábatlankodni.

– És velem mi lesz? – kérdezte Torrence.

– Maga velem jön az Orfévres rakpartra…

– Megengedi, hogy maradjak egy kicsit? Tudni szeretném, vannak-e ujjlenyomatok.

– Ha ragaszkodik hozzá…

Maigret nehézkesen lépdelt lefelé, és a harmadik emeleten elfogta a kísértés, hogy becsöngessen. A két nővel való utolsó beszélgetése valami kellemetlen, határozatlan benyomást hagyott hátra. Úgy érezte, nem úgy történtek a dolgok, ahogyan történniük kellett volna.

Mellesleg semmi se történt normálisan. De vajon lehet-e egyáltalán valami normális azoknak az embereknek az életében, akiknél bűntényt követtek el? Ha feltételezzük, hogy az áldozat olyan ember, mint Pardon, például… Vajon milyen lett volna a feleségének, a lányának meg a vejének a reakciója?

Képtelen volt maga elé képzelni Pardonékat, pedig jó néhány éve ismerte őket, hiszen – a feleségének meg neki – ők voltak a legjobb barátaik.

Vajon Madame Pardont is ennyire lesújtaná az eset, őt is megnémítaná, ő se próbálná meg, hogy – amíg csak lehet – a férje holtteste mellett maradjon?

Hiszen azt is elmondta nekik, hogy egy férfi elemelte a konyhából a cselédszoba kulcsát, órák hosszat meglapult a helyiségben, és alkalmasint akkor is odafent volt, amikor kora hajnalban a két asszonyt magára hagyták a rendőrök.

Márpedig Madame Josselinnak az arcizma, se rándult. Ami Véronique-ot illeti, rögtön az anyjára nézett, de Madame Josselin a tekintetével torkára forrasztotta a szót.

Egy bizonyos: a tolvaj nem vitt el semmit. És a nyomozás jelenlegi állása szerint senkinek sem állt érdekében Josselin halála.

Jouane-nak meg a társának a szempontjából ez a haláleset mit sem változtatott a helyzeten. S különben is, honnan az ördögből tudhatta volna Jouane, hogy hol az automata fegyver, hol a cselédszoba kulcsa a konyhában, és hogy egyáltalán merre van a cselédszoba a hatodik emeleten, amikor mindössze ötször vagy hatszor járt a lakásban?

Valószínűleg Fabre doktor se járt odafent. És Fabre-nak semmi oka sem volt rá, hogy ott rejtőzködjék. Nem is volt a hatodik emeleten, hanem előbb a klinikán tartózkodott, majd a harmadik emeleti lakásban, ahol a főfelügyelő kihallgatta.

Maigret belépett a házba, a felvonóban benyomta az első emeleti gombot, és becsöngetett Arescóékhoz. Az ajtó mögül zeneszó, fülsiketítő ricsaj hallatszott. Amikor az ajtó feltárult, Maigret egymást hajkurászó gyerekeket látott, meg egy fésülködőköpenyes terebélyes asszonyságot, aki megpróbálta nyakon csípni az apróságokat.

A fiatal lány állt előtte, most világoskék egyenruhát viselt, koromfekete frizuráján ugyanilyen színű főkötő.

– Magát Doloresnak hívják, ugye?

A lány elmosolyodott, kivillantak a fogai. Mindenki nevetett vagy mosolygott ebben a lakásban, amelynek lakói vidám összevisszaságban élték az életüket reggeltől estig.

– Si, senor…

– Tud franciául?

– Si…

A terebélyes asszonyság valamit kérdezett a szobalánytól, miközben tetőtől talpig végigmérte Maigret-t.

– Az asszony nem tud franciául?

A lány megrázta a fejét, és kitört belőle a nevetés.

– Mondja meg neki, hogy én is a rendőrségtől vagyok, mint az a nyomozó, akivel maga odafent találkozott, és hogy szeretnék néhány kérdést feltenni…

Dolores hihetetlen gyorsasággal lefordította az asszonynak, amit Maigret mondott, mire az elkapta az egyik gyereket a karjánál, áthurcolta a szomszédos helyiségbe, és becsapta az üvegajtót. Még mindig szólt a zene. A fiatal lány továbbra is ott állt Maigret előtt, de egy szóval se tessékelte beljebb a lakásba. Kinyílt egy másik ajtó, fekete szemű férfiarc bukkant fel a nyílásban, majd az ajtó nesztelenül újra becsukódott.

– Tegnap hánykor ment fel lefeküdni?

– Talán fél tizenegykor… Nem néztem . ; .

– Egyedül volt?

– Si, senor…

– Senkivel se találkozott a lépcsőházban?

– Senkivel.

– Hány órakor hallott zajt a szomszédos szobában?

– Reggel hatkor, amikor felkeltem.

– Lépteket?

– Tessék?

Mivel a lány nem értette, Maigret színpadiasan tett néhány lépést, és a lány megint elnevette magát.

– Si, si. ..

– Nem látta, ki volt az? Zárva volt az ajtó?

– Férfi volt?

– Hányan alszanak a hatodik emeleten? A lánynak minden mondat után egy kis időre volt szüksége, amíg megértette a kérdést. Mintha szóról szóra fordította volna le, és csak ezután fogta volna fel a jelentését. Két ujját kinyújtotta, miközben így szólt:

– Csak ketten… csak a negyedik emeleti lakónak van még szobalánya.

– Meurat-éknak?

– Nem ismerem őket. A Meurat-ék balra laknak vagy jobbra?

– Balra.

– Akkor nem. Nem ők azok. Láttam, amikor elutaztak, puskát is vittek magukkal… Tegnap reggel, amikor berakodtak az autóba…

– A szobalány is velük ment?

– Nem. De nem jött haza éjszakára. Van egy barátja.

– Vagyis tegnap éjjel egyedül volt a hatodikon ?

A lányt mulattatta a kihallgatás. Tulajdonképpen minden mulattatta. Nem érte fel ésszel, hogy csak egy fal választotta el attól az embertől, aki csaknem bizonyosan a gyilkos volt.

– Teljesen egyedül… Nincsen barát,..

– Köszönöm…

Alighanem más fekete szemű arcok is leselkedtek az üvegajtó függönye mögül, és Maigret távozása után nyilván megint felharsant a nevetés.

A házmesterfülke előtt még megállt. A házmesterné nem volt otthon. Egy ingujjas férfi nyitott ajtót, kezében csecsemő. Maigret láttára gyorsan visszatette a gyereket a bölcsőbe, és bemutatkozott.

– Bonnet közrendőr… Kerüljön beljebb, főfelügyelő úr… A feleségem kiszaladt vásárolni… Most ráér, egész héten éjszakás vagyok…

– Csak meg akartam neki mondani, hogy jól emlékezett, valaki csakugyan bejött az épületbe, és itt töltötte az éjszakát…

– Megtalálták? Hol volt?

– Meg éppen nem találták, legfeljebb a nyomait, az egyik cselédszobában… Alighanem reggel ment ki a házból, miközben a maga felesége az újságírókkal hadakozott…

– Szóval az asszony a hibás?

– Ugyan…

– Ha a legtöbb bérlő nem volna szabadságon, vagy fél tucat cseléd élne a hatodikon, és akkor az egyikük csak összefutott volna a gyilkossal.

Maigret habozott, hogy a másik oldalon betérjen-e még egyszer a Claironba. Végül átvágott az utcán, és szórakozottan szólt oda a csaposnak:

– Egy korsóval…

Kisvártatva az üvegablakon keresztül megpillantotta Torrence-t, amint kilépett a ház kapuján; már elunta figyelni a laboratóriumi kollégája munkáját, és neki is ugyanaz az ötlete támadt, mint Maigret-nek.

– Nicsak, hát itt van, főnök?

– Kihallgattam Dolorest.

– Megtudott valamit? Legalább fel volt öltözve?

Torrence arca ragyogott, még mindig büszke volt a felfedezésére. Úgy látszott, nem vette észre, hogy Maigret sokkal zsémbesebb, gondterheltebb, mint reggel.

– Kezünkben tartjuk a szál végét, ugye?

– Tudja, hogy odafent minden tele van ujjlenyomattal? A kollégával madarat lehetne fogatni. Ha a gyilkos szerepel a nyilvántartásban…

– Mérget vennék rá, hogy nem szerepel – sóhajtott Maigret, és fenékig felhajtotta a poharat.

S csakugyan: két órával később az adatfeldolgozó negatív választ adott. A Notre Dame des Champs utcában talált ujjlenyomatokat egyetlen rovott múltú egyén ujjlenyomatával se tudták azonosítani.

Ami Lapointe-ot illeti, azzal töltötte a délutánt, hogy René Josselin fényképét mutogatta a környékbeli kereskedőknek, parkőröknek meg a járókelőknek. Némelyek felismerték, mások nem.

– Szinte minden reggel látták, mindig ugyanolyan lassú léptekkel haladt.

– A játszadozó gyerekeket nézegette…

– Maga mellé tette az újságokat, és olvasni kezdett, közben rá-rágyújtott egy szivarra…

– Becsületes embernek látszott…

A kutyafáját!

Ötödik fejezet

Vajon sokáig, esett az éjszaka? Maigret nem tudta, de nagyon is tetszett neki, hogy reggelre a járda szurokfeketévé változott, és a csillogó aszfalton imitt-amott igazi fellegek, nem pedig a korábbi napok könnyű és rózsaszín bárányfelhői tükröződtek: sötét hasú, esővel terhes felhők.

Minél hamarabb le akarta már zárni ezt a nyarat, a vakációt, alig várta, hogy mindenki visszakerüljön a helyére, és mindig összevonta a szemöldökét, valahányszor az utcán egy olyan fiatal lányra tévedt a tekintete, aki még mindig a tengerparton divatos szűk nadrágot viselte, és kávébarnára sült, meztelen lábára húzott szandállal tapodta könnyedén az utcaköveket.

Szombat volt. Amikor felébredt, az volt a szándéka, hogy felkeresi Jouane-t a Saint-Gothard utcában, de hogy miért, azt nem tudta volna megmondani. Kedve szottyant még egyszer végiglátogatni a história szereplőit, nem azért, hogy megfontoltan kérdéseket tegyen fel nekik, inkább csak egy levegőt akart szívni velük, hogy jobban érezze, milyen környezetben élt René Josselin.

Valaminek lennie kell, ami elkerülte a figyelmét. Most már biztos, hogy a gyilkos kívülről jött, ez pedig tágította a lehetőségek körét. Tágította, csakugyan? Tény, hogy a pisztolyt valaki kivette a fiókból, a kulcsot a konyhában valaki leakasztotta a szögről, és hogy a férfi, a hatodik emeleten, pontosan tudta, hol van Josselinék cselédszobája.

Maigret szokása szerint akkor is gyalog ment az irodájába, amikor rossz volt az idő. Ma azonban más oka is volt rá, talán hogy megjutalmazza magát ezzel a sétával. Hűvös volt. A járókelők már nem voltak olyan barnák, s ismét a hétköznapi arckifejezésüket öltötték fel.

Épp idejében érkezett az Orfévres rakpartra, hogy megtegye a jelentését, és amint dossziéval a hóna alatt belépett az igazgató szobájába, már a többi kollégáját is ott találta. Ki-ki tájékoztatta az igazgatót az újabb fejleményekről. A szórakozóhelyekre felügyelő csoport főnöke például egy éjszakai lokál bezárását javasolta, amelynek ügyében minden áldott nap érkezett egy panaszos bejelentés. Ami Darruit illeti, aki az erkölcsrendészetnek volt a vezetője, az éjszaka razziát tartott a Champs-Élysées-n, és most három vagy négy tucat könnyűvérű hölgy várja a fogdában, hogy a sorsukról döntsenek.

– Hát maga, Maigret?

– Semmi eredmény – morogta rosszkedvűen. – Ebben a históriában mindenki talpig becsületes.

– Senki se gyanús?

– Még senki. Csak ujjlenyomatok vannak, de nem azonosíthatók a nyilvántartásban őrzöttekkel, egyszóval ezek is valami becsületes ember ujjlenyomatai…

Éjszaka újabb bűntény történt, valóságos vérengzés. Lucas foglalkozott vele, aki nemrég jött vissza a nyaralásból. Egyelőre bezárkózott a gyilkossal az irodájába.

A gyilkos is lengyel volt, meg az áldozat is: egy nyomorúságos lakásban történt, a Porté d’Italie mellett. Egy segédmunkás, amolyan nyápic, csenevész ember lakott itt. A férfi, aki törve beszélt franciául, és akit Stefannak hívtak (a vezetéknevét szinte lehetetlen kiejteni), amennyire Lucas megértette, a feleségével meg négy kiskorú gyerekével élt ebben az odúban.

Lucas látta az asszonyt, mielőtt bevitték a kórházba: csodaszép teremtés.

Voltaképpen nem is Stefannak volt a felesége, hanem a férfi egyik honfitársának, akit Majewskinak hívtak, és három éve mezőgazdasági munkásként dolgozik egy északi gazdaságban.

A négyből két gyerek Majewskié volt. Hogy pontosan mi történt három évvel ezelőtt Majewski meg a gyanúsított között, azt már a jó isten se tudja kideríteni.

– Nekem adta az asszonyt… – hajtogatta Stefan csökönyösen.

Egyszer meg ezt mondta:

– Megvettem tőle…

Elég az hozzá, hogy három évvel ezelőtt ez a csenevész Stefan foglalta el a honfitársa helyét a nyomorúságos odúban meg a szépasszony ágyában. Az .igazi férj elutazott, úgy látszik, saját elhatározásából. Stefannak két gyereke született az asszonytól, s mindannyian ugyanabban a helyiségben éltek, mint cigányok a putriban.

Ám egy szép napon Majewski gondolt egyet, és hazajött, s mialatt Stefan odavolt, egyszerűen elfoglalta a régi helyét.

Vajon mit mondott egymásnak a két férfi, amikor Stefan hazajött a munkából? Lucas ezt akarta kideríteni, de nem ment könnyen: a gyanúsított körülbelül úgy beszélt franciául, mint az a spanyol vagy dél-amerikai lány, akit Maigret hallgatott ki tegnap este.

Stefan eltűnt. Csaknem huszonnégy órán át ólálkodott a környéken, be-betért néhány kocsmába, majd valahonnan kerített egy éles disznóölő kést. A kést állítása szerint nem lopta, és ezt többször is elmondta, mintha ezen fordult volna meg a becsülete.

Tegnap éjjel belopakodott a lakásba, amikor mindenki aludt, és négy-öt késszúrással megölte a férjet. Ezután az asszonyra vetette magát, aki kétségbeesetten kiáltozott, kétszer vagy háromszor őt is megszúrta, de nem ölte meg, a szomszédok idejében megfékezték.

Ellenállás nélkül hagyta, hogy letartóztassák. Mivel Maigret kíváncsi volt a kihallgatásra, benyitott Lucas irodájába. A nyomozó az írógép előtt ülve lassan pötyögtette a kérdéseket meg a válaszokat.

A férfi egy széken ült, azt a cigarettát szívta, amellyel az imént megkínálták, előtte üres kávéscsésze. Alaposan helybenhagyták a szomszédai. Az inggallérja elszakadt, kócos volt, arcán sötétlila foltok éktelenkedtek.

Összevont szemöldökkel hallgatta Lucas-t; minden erejét összeszedte, hogy megértse a kérdést, majd balról jobbra, jobbról balra ingatta a fejét, miközben töprengett.

– Nekem adta az asszonyt… – nyögte ki végül, mintha ez mindent megmagyarázna. – Nem volt joga visszavenni…

Abban szemlátomást nem látott semmi kivetnivalót, hogy meggyilkolta egykori barátját. Még az asszonyt is meggyilkolja, ha nem szedik ki a keze közül. Megölte volna a gyerekeket is?

Erre a kérdésre nem válaszolt, talán maga se tudta. Mindenre nem gondolhatott. Elhatározta, hogy megölt Majewskit meg a feleségét. Aztán majd csak lesz valahogy…

Maigret visszament az irodájába. Azt az üzenetet találta az asztalán, hogy a Pompe utcai házaspár, akik Madame Josselin meg a lánya mögött ültek a színházban, nagyon is jól emlékezett a két asszonyra. Az első szünetben a helyükön maradtak, csak a másodikon mentek ki, de a függöny felhúzásakor már ismét a helyükön ültek, és ott is maradtak az előadás végéig.

– Ma mit csináljak, főnök? – kérdezte Lapointe.

– Amit tegnap délután.

Vagyis: újra végigjárni az utat, amerre René Josselin sétált minden reggel, és megkérdezni a járókelőket.

– Egészen biztos, hogy szóba elegyedett valakivel. Próbáld meg még egyszer, ugyanabban az időben… Nincs másik fényképed? Add csak ide…

Maigret a zsebébe tette, hátha szüksége lesz rá. Amikor felszállt a Montparnasse-ra tartó autóbuszra, kénytelen volt eloltani, a pipáját, mert a kocsinak nem volt peronja.

Muszáj volt kapcsolatban maradnia a Notre Dame des Champs utcával. Sokak szerint ragaszkodott hozzá, hogy mindent maga csináljon, még a fárasztóan unalmas megfigyeléseket is, mintha nem bíznék meg a nyomozóiban. Ezek az emberek nem értették meg, hogy Maigret-nek szüksége volt rá, hogy saját környezetükben lássa az embereket, hogy a bőrükbe képzelje magát.

Ha kivihető lett volna, minden teketória nélkül odaköltözik Josselinék lakásába, egy asztalnál eszik a két asszonnyal, sőt talán Véronique-ot is hazakíséri, hogy lássa, hogyan bánik a fiatalasszony a férjével meg a gyerekekkel.

Kedve támadt, hogy ő is végigjárja az utat, amerre Josselin sétált minden reggel, hogy lássa, amit Josselin látott, hogy ugyanazokon a padokon fújja ki. magát, amelyeken ő üldögélt.

A házmesterné ilyenkor köti fel a fehér kötényét, és fog hozzá a cumisüvegek kifőzéséhez.

– Hazahozták a holttestet – mondta neki az asszony, még mindig megrendülten.

– Madame Fabre fent van?

– Alig félórája, hogy megérkezett. Á férje hozta el a kocsiján.

– Ö is felment?

– Nem. Úgy láttam, siet valahova.

– Más senki sincs a lakásban?

– A temetkezési vállalat alkalmazottai. Már elhozták a ravatalhoz szükséges kellékeket.

– Madame Josselin egyedül töltötte az éjszakát?

– Nem. Nyolc óra tájban megérkezett a veje egy éltesebb hölggyel; a hölgy kis bőröndöt cipelt, és akkor is fent maradt, amikor Fabre doktor már elment. Valami ápolónő lehet, vagy gondozónő, azt hiszem. Ami Madame Manut illeti, reggel hétkor érkezett, és most szokása szerint a piacra ment bevásárolni.

Maigret nem emlékezett rá, vajon föltette-e ezt a kérdést, de még egyszer megkérdezte, annyira foglalkoztatta a dolog…

– Nem vette észre, főként az utóbbi időben, hogy egy férfi a ház körül ácsorog, mintha várna valakit?

Az asszony megrázta a fejét.

Madame Josselin senkit se fogadott, mialatt a férje nem volt otthon?

– Hat éve vagyok itt, ez alatt az idő alatt soha.

– És a férfi? Délutánonként gyakran egyedül volt. Senki se látogatta meg? Nem történt meg, hogy ilyenkor, néhány percre elment hazulról?

– Nem, tudomásom szerint… Azt hiszem, eléggé feltűnő lett volna… Persze, amikor semmi rendkívüli nem történik, az ember nem gondol ilyesmire… Nem törődtem velük többet, mint a többi lakóval, sőt inkább kevesebbet, mert sohasem okoztak gondot…

– Tudja, milyen irányból jött haza Josselin a séta után?

– Attól függ. Jött már a Luxembourg kertből, de az is előfordult, hogy megkerüli a Montparnasse kereszteződést, és a Vavin utca felől jön haza… Elvégre nem vagyunk automaták, nem igaz?

– Mindig egyedül volt?

– Mindig.

– Larue doktor nem volt itt?

– Tegnap itt járt, késő délután, és elég sokáig fent maradt…

Maigret őt is szívesen viszontlátta volna. Az volt az érzése, hogy mindenkitől megtudhat valami fontosat. Azzal nem gyanúsította Madame Josselint meg a lányát, hogy hazudnak, de az biztos, hogy – célzatosan vagy nem – az igazság egy részét elkendőzik.

Főleg Madame Josselin. Egy pillanatra se feledkezett meg magáról. Állandóan résen volt, mintha egyre csak azon törné a fejét, hogy milyen kérdéseket fog Maigret feltenni, s mintha már jó előre megfogalmazná a válaszokat.

– Nagyon köszönöm, Madame Bonnet. A baba jól van? Aludt az éjszaka?

– Csak egyszer ébredt fel, de utána rögtön elaludt. Furcsa, azon az éjjel olyan nyugtalan volt, mintha csak megérezte volna, hogy történni fog valami…

Délelőtt fél tizenegy volt. Lapointe most nyilván beszédbe elegyedik a Luxembourg kerti járókelőkkel, és megmutatja nekik a fényképet. Az emberek figyelmesen megnézik, majd komolyan megrázzák a fejüket.

Maigret viszont úgy határozott, hogy ő előbb a Montparnasse körúton, majd a Saint Michel sugárúton próbál szerencsét. Abban a kis bárban kezdte, ahol tegnap három korsóval megivott.

A csapos, mintha Maigret már törzsvendég volna, megkérdezte:

– A szokásost?

Maigret gondolkodás nélkül biccentett, pedig most igazán nem kívánta a sört.

– Ismeri Josselin urat?

– Névről nem. De amikor megpillantottam a fényképét az újságban, rögtön ráismertem. Volt valamikor egy kutyája, egy öreg jószág, már menni is alig tudott… Van ennek már hét vagy nyolc éve. Hát igen, tizenöt éve, hogy itt dolgozom…

– Mi lett ezzel a kutyával?

– Mi lett volna? Kimúlt végelgyengülésben. De azt hiszem, inkább a kisasszony kutyája lehetett… A kisasszonyra is jól emlékezem…

– Sohase látta Josselin urat egy férfi társaságában? Nem látta, hogy Josselin urat várja valaki, amikor elmegy hazulról?

– Nem… Tudja, csak látásból ismertem… Ide sohase tette be a lábát… Pedig egy reggel, amikor a Saint Michel sugárúton volt dolgom, láttam, amint kilépett egy fogadóirodából… Az igazat megvallva, furcsálltam a dolgot… Én minden vasárnap kínt vagyok a lóversenyen, de hogy egy olyan ember, mint ő, lóversenyezik, ezen alaposan meglepődtem..

– Máskor nem látta valamelyik fogadóirodában?

– Nem… persze, ilyenkor én dolgozom…

– Köszönöm…

A bár mellett kiskereskedés volt, Maigret ide is belépett, fényképpel a kezében.

– Ismeri?

– Hogyne ismerném. Hiszen ez Josselin úr!

– Gyakran megfordult az üzletben?

– Ő soha. Csak a felesége. Tizenöt éve nálam vásárolnak.

– Mindig az asszony vásárolt?

– Bejött, leadta a rendelést, mi aztán valamivel később felküldtük az árut… Előfordult, hogy a cseléd jött érte… Régebben meg, néha, a lányuk…

– Sohase látta egy férfi társaságában?

– Madame Josselint?

A kereskedő, döbbenten és szemrehányóan meredt Maigret-re.

– Az nem olyan asszony, kérem, aki fűvel-fával találkozgat, főleg nem a környéken…

Oda se neki! Azért is felteszi a kérdéseit! Belépett a henteshez.

– Nem ismeri véletlenül… Josselinék azonban nem ennél a hentesnél vásároltak, úgyhogy a kereskedő csak foghegyről válaszolgatott Maigret kérdéseire.

Ezután ismét egy bár következett. Maigret belépett, s mivel sörrel kezdte a napot, megint rendelt egy korsóval, majd előhalászta a fényképet a zsebéből.

– Azt hiszem, itt lakik valahol a környéken…

Vajon hány embernek teszik fel a kérdést, Lapointe meg ő, ki-ki a maga útján? És mégis, csak a véletlenre számíthatnak! Igaz ugyan, hogy egyszer már rájuk mosolygott a szerencse. Maigret most már tudta, hogy Josselinnak volt egy – meglehet, ártalmatlan – szenvedélye, mániája vagy szokása: lóversenyezett.

– Nagyban játszott? Vagy csak apróbb tétekben, a játék öröméért? A felesége tudott róla? Maigret esküdni mert volna rá, hogy nem. Ez a szenvedély valahogy nem illett a Notre Dame des Champs utcai lakáshoz, de nem illett a dráma szereplőihez sem.

Egy nyom tehát már van. Miért ne lehetne több is?

– Elnézést, asszonyom… Nem ismeri véletlenül? Megint elővette a fényképet. Az asszony megrázta a fejét. Maigret egy kicsit távolabb újra kezdte. Belépett egy másik henteshez, ezúttal oda, ahol Madame Josselin meg Madame Manu vásárolt.

– Itt ment el az üzlet előtt, mindig ugyanabban az órában…

– Egyedül?

– Hacsak a sétájáról hazafelé össze nem találkozott a feleségével.

– És az asszony? Mindig egyedül volt?

– Egyszer egy kisgyerekkel láttam, a csöppség még alig járt, az unokája lehetett…

Maigret benyitott egy sörözőbe, a Montparnasse körúton, A söntés még néptelen volt. A csapos a pultot tisztogatta.

– Egy pohár akármit – szólt oda Maigret —, csak sört ne.

– Gyomorerősítőt? Konyakot?

– Konyakot…

S lám, épp amikor a legkevésbé várta volna, váratlanul újabb nyomra bukkant.

– Persze. Rögtön ráismertem, amikor láttam a fényképét az újságban. Bár az utóbbi időben mintha valamit lefogyott volna.

– Gyakran betért ide egy pohárra?

– Nem mondhatnám… Ötször vagy hatszor, ha járt itt, mindig akkor, amikor alig vannak a helyiségben, ezért is szúrt szemet…

– Ebben az időben?

– Körülbelül… Vagy egy kicsit később…

– Egyedül volt?

– Nem. Volt vele valaki, mindig a terem végében foglaltak helyet.

– Egy nő?

– Nem. Férfi…

– Miféle férfi?

– Jól öltözött, elég fiatal… Úgy negyven-negyvenöt éves lehetett…

– Vitatkoztak?

– Halkan, beszéltek, nem nagyon hallottam, hogy miről.

– Mikor látta őket utoljára?

– Négy vagy öt napja… Maigret alig akart hinni a fülének.

– Biztos benne, hogy erről az emberről van szó?

Még egyszer megmutatta a fényképet. A csapos engedelmesen újra megvizsgálta.

– De ha egyszer azt mondom! Három vagy négy újság volt a kezeiben, és amikor elment, én szaladtam utána, mert a széken felejtette őket…

– Felismerné azt a férfit?

– Talán. Magas volt, a haja barna… Világos öltönyt viselt, könnyű, jól szabott szövetből…

– Veszekedtek?

– Nem. Komolyak voltak, de veszekedni nem veszekedtek.

– Mit ittak?

– A kövér, vagyis Josselin úr egy üveg ásványvizet, a másik whiskyt. Biztos gyakran iszik, mert kikötötte, milyen fajtát akar. De mivel ilyen márkát nem tartunk, mondott egy másikat…

– Meddig maradtak?

– Talán ha húsz percet. De lehet, hogy többet.

– Ez volt az egyetlen alkalom, hogy együtt látta őket?

– Esküdni mernék rá, hogy amikor Josselin úr néhány hónappal ezelőtt, még tavasszal, betért ide, már ugyanez a férfi volt vele… A férfit különben később is láttam…

– Mikor?

– Ugyanazon a napon… Délután… vagy lehet, hogy másnap? Nem, mégiscsak ugyanazon a napon, igen, most már biztos vagyok benne…

– Vagyis ezen a héten…

– Igen, ezen a héten… Kedden vagy szerdán…

– Egyedül volt?

– Egy darabig igen, az esti újságot olvasgatta… Ugyanazt a whiskyt kérte, mint reggel… Egy hölgyet várt.

– Ismeri a hölgyet?

– Nem.

– Fiatal?

– Inkább középkorú. Se nem fiatal, se nem öreg.

– Ők jól ismerték egymást?

– Igen… a hölgy mintha sietett volna… Leült a férfi mellé, de amikor odamentem, hogy felvegyem a rendelést, csak intett, hogy nem kér semmit…

– Mennyi ideig maradták?

– Úgy tíz percet… Nem együtt mentek el… A nő ment el előbb… A férfi még felhajtott egy pohárral, és csak azután távozott.

– Biztos benne, hogy ugyanaz a férfi volt, akit aznap reggel Josselin úrral látott?

– Mérget vennék rá… és ugyanazt a whiskyt itta…

– Olyan férfinak látszott, aki sokat iszik?

– Olyannak, aki iszik, de bírja az italt… Nem volt részeg, ha erre gondol, de a szeme alja táskás volt… Érti, ugye?

– Máskor nem látta őket együtt?

– Nem hinném… Persze, nem mindig figyel annyira az ember…  Meg más alkalmazottak is dolgoznak itt, nemcsak én…

Maigret fizetett, és azon tűnődött, mitévő legyen. Felötlött benne a gondolat, hogy a Notre Dame des Champs utcába menjen, de valahogy viszolygott attól, hogy épp akkor jelenjék meg a lakásban, amikor a holttestet visszaadták a családnak, és mindenki a ravatalozással van elfoglalva.

Inkább a Closerie des Lilás felé vette útját, be-benyitott a boltokba, és egyre csüggedtebben mutatta meg a fényképet.

Összeismerkedett a kofával, akitől Josselinék a zöldséget vásárolták, a cipésszel, akinél a lábbeliket javíttatták, meg a cukrásszal, akitől a tortákat rendeltét.

Amikor a Saint Michel sugárútra ért, elhatározta, hogy elmegy a Luxembourg-kert főbejáratához, és visszafelé is megteszi Josselin úr mindennapi sétáját. A ráccsal szemben felfedezte azt a bódét, ahol Josselin az újságokat vette.

Megmutatta a fényképet. Már maga is unta a kérdéseit. Bármelyik pillanatban felbukkanhatott a fiatal Lapointe, aki az ellenkező irányból közeledett.

– Persze, hogy ismerem… Mindig félretettem neki az újságokat meg a hetilapokat…

– Előfordult, hogy volt vele valaki? Az öregasszony elgondolkodott.

– Kétszer vagy háromszor, úgy emlékszem…

Mindenesetre egyszer, amikor egy férfi álldogált Josselin mellett, tőle is megkérdezte:

– És önnek?

Mire a férfi:

– Az úrral vagyok…

– Magas volt, barna hajú, ha nem csal az emlékezete. Hogy mikor látta őket? Tavasszal, ez biztos, mert virágoztak a gesztenyefák…

– Azóta nem látta ezt a férfit?

– Nem hinném…

Maigret abban a bisztróban akadt rá Lapointe-ra, amelyben egy fogadóiroda működött.

– Nahát, magának is mondták? – álmélkodott Lapointe.

– Micsodát?

– Hát hogy gyakran megfordult itt… Lapointe már kihallgatta a tulajt. Emez, bár névről nem ismerte Josselínt, határozott volt.

– Kétszer vagy háromszor járt itt hetenként, és mindig ötezer frankkal játszott…

– Pedig igazán nem volt „lovis” külleme. Turfújság sohase volt a kezében. Nem tanulmányozta az induló lovak adatait.

– Mostanában egyre több olyan ember jár ide, mint ő: fogalmuk sincs róla, melyik ló melyik istállóhoz tartozik, azt se tudják, mi fán terem a handicap… Úgy fogadnak, ahogyan más a lottószelvényét tölti ki…

– Előfordult, hogy nyert? Egyszer-kétszer…

Maigret és Lapointe együtt vágtak át a Luxembourg-kerten. A vasszékeken magoló diákok üldögéltek, meg néhány szerelmespár, akik egymást átölelve, révetegen nézegették a mama vagy a cseléd felügyelete alatt játszadozó gyerekeket.

– Azt hiszi, hogy Josselin sok mindent eltitkolt a felesége előtt?

– Az a benyomásom. De hamarosan megtudjuk…

– Kihallgatja az asszonyt? Akarja, hogy elkísérjem?

– Igen, szeretném, ha te is jelen lennél. A temetkezési vállalat kis furgonja már nem állt a ház előtt. A két férfi beszállt a felvonóba, és csöngetett. Madame Manu most is úgy nyitott ajtót, hogy nem akasztotta ki a láncot.

– Á, maguk azok…

Bevezette őket a nappaliba, ahol semmi se változott. Az ebédlő ajtaja nyitva volt, az ablak mellé helyezett széken egy idős hölgy kötögetett. Nyilván az ápolónő, akit Fabre doktor hozott magával.

– Madame Fabre épp most ment haza. Bejelentsem magukat a nagyságos asszonynak?

Majd a bejárónő halkan hozzátette:

– Az úr is itt van…

Véronique szobájára mutatott, majd Madame Josselinhoz indult. Az özvegy nem a ravatal mellett volt, hanem a szobájában. Ugyanabban a sötét ruhában jelent meg, amelyet tegnap viselt, a nyakán gyöngysor, fülében egy-egy gyöngyszem.

A szeme nem volt kisírva. Tekintete még mindig merevnek tűnt, jóllehet lázasan fénylett.

– Hallom, beszélni szeretnének velem. Kíváncsian méregette Lapointe-ot.

– Az egyik nyomozóm – dünnyögte Maigret. – Ne haragudjék, amiért megint háborgatom…

Az asszony le sem ültette őket, mintha feltételezné, hogy a látogatás nem tart sokáig. Nem kérdezett semmit, türelmesen várakozott, miközben tekintete összevillant a főfelügyelőével.

– Meglehet, feleslegesnek tartja a kérdést, de nekem tudnom kell: szokott a férje játszani?

Az asszonynak a szeme se rebbent. Maigret-nek ismét az a benyomása támadt, mintha fellélegzett volna. Arcán valamelyest felengedett a merevség, és így szólt:

– Sakkozott, többnyire a vejével, de nagy ritkán Larue doktorral is.

– Tőzsdézni nem tőzsdézett?

– Azt soha. Irtózott a gyanús üzelmektől. Néhány éve valakitől azt a tanácsot kapta, hogy alakítsa át részvénytársasággá a vállalatát, mert ezzel fellendítené a forgalmat, de ő felháborodva visszautasította az ötletet.

– Lottózott?

– Sohase láttam lottószelvényt a házban…

– Lóversenyre se járt?

– Jó, ha tízszer kimentünk Longchamps-ba vagy Auteuilbe, inkább a látvány kedvéért. Egyszer, van annak jó pár éve, elvitt Chantillybe, amikor a Diane-díjat futották, de még a közelébe se ment a pénztárnak.

– Fogadóirodában is játszhatott…

– Az micsoda?

– Működik Párizsban vagy egyik-másik vidéki nagyvárosban néhány kirendeltség, általában az eszpresszókban vagy kávéházakban, ahol fogadni lehet…

– Az én férjem nem járt kávéházba… Hangjából kiérződött a megvetés.

– Feltételezem, hogy ön sem…

Az asszony tekintete megkeményedett, és Maigret már-már azon tűnődött, nem sértette-e meg valamivel.

– Miért kérdezi?

Maigret tétovázott, nem akarta túlfeszíteni a húrt, úgy érezte, okosabb, ha nem ébreszti fel az asszony bizalmatlanságát. A csönd egyre súlyosabb lett, egyre kínosabb. Az ápolónő tapintatosan felállt, és becsukta az ebédlő ajtaját.

A másik ajtó mögött egy halott feküdt a fekete drapériák és a gyertyák között, s nyilván a barkaág is ott volt a szenteltvíztartóban.

Az asszony, aki most előtte állt, mégiscsak az özvegye ennek az embernek – erről nem szabad megfeledkeznie. Elvégre színházban volt a lányával, amikor a férjét lelőtték.

Ne haragudjék, hogy megkérdezem, de ezen a héten, kedden vagy szerdán, nem volt véletlenül kávéházban? Itt a környéken…

– A lányommal az előadás után ittunk valamit. Nagyon szomjas volt. De nem maradtunk sokáig…

– Hol?

– A Royal utcában.

– Én keddről vagy szerdáról beszélek, és egy környékbeli sörözőről…

– Nem értem, hová akar kilyukadni…

Maigret-t feszélyezte a szerep, amelyet kénytelen volt eljátszani. Úgy érezte, bár nem egészen biztos a dolgában, mégis jó helyre célzott, és hogy az asszonynak minden erejét össze kell szednie, nehogy elárulja az ijedtségét.

De mindez a másodperc töredékéig tartott, és tekintete csak egy pillanatra vált el az, övétől.

– Egy férfi például valamilyen okból találkozót kérhetett öntől a környéken, a Montparnasse körúton például…

– Senki se kért találkozót…

– Kérhetek magáról egy fényképet? Az asszony kis híján ezt mondta:

– Ugyan minek?

De aztán gondolt egyet, és csak ezt mormolta a foga között:

– Itt, azt hiszem, ön parancsol.

Mintha újra kitört volna közöttük a háború. Az asszony sarkon fordult, bement a szobájába, amelynek nyitva hagyta az ajtaját, és hallani lehetett, amint az egyik fiókban keresgél, amely dugig lehetett papírokkal.

Amikor visszatért, egy öt-hat éves útlevélfénykép volt a kezében.

– Remélem, megfelel.

– Az ön férje lóversenyezett – mondta Maigret, miközben a fényképet komótosan becsúsztatta a levéltárcájába.

– Lehet. De én nem tudtam róla. Miért? Tilos?

– Nem, asszonyom, nem tilos, de ha meg akarjuk találni a gyilkost, mindenről tudnunk kell. Három napja még azt se tudtam, hogy önök a világon vannak. Se önről nem tudtam, se a férjéről. Kértem, hogy legyen a segítségünkre…

– Válaszoltam a kérdéseire…

– Azt szerettem volna, ha többet mond…

S mivel háború volt, rögtön támadott.

– A tragédia éjszakáján nem akartam alkalmatlankodni, hiszen Larue doktor szerint ön nagyon rossz állapotban volt… Tegnap visszajöttem…

– Fogadtam önt.

– És mit mondott?

– Amit mondhattam.

– Ezt hogy értsem?

– Amit tudtam.

– Ön biztos benne, hogy csakugyan mindent elmondott? Hogy se a lánya, se a veje nem titkol valamit?

– Ön azzal vádol bennünket, hogy hazudunk?

Ajkai megremegtek. Nyilván minden csepp erejét össze kellett szednie, nehogy elveszítse a lélekjelenlétét, és méltósággal viselkedjék Maigret-vel szemben, akinek lassan az arcába szökött a vér. Lapointe egyik lábáról a másikra állt, és zavarában azt se tudta, hova nézzen.

– Hazudni nem hazudnak, de hogy egyet-mást elhallgatnak, az biztos… Nekem például bizonyítékom van rá, hogy a férje lóversenyezett…

– És mire megy vele?

– Ha ön nem tud erről, ha még csak nem is sejtette, ez azt jelenti, hogy a férje néhány dolgot eltitkolt ön előtt. És ha ezt eltitkolta…

– Talán nem jutott eszébe, hogy beszéljen róla…

– Ezt el is fogadnám, ha csak egyszer vagy kétszer játszott volna, alkalomszerűen, de ő rendszeresen játszott, asszonyom, több ezer frankot költött rá hetente…

– Mit akar ezzel mondani?

– Ön azt a benyomást keltette bennem, és ezt a későbbiekben is megerősítette, hogy mindent tud a férjéről, és hogy magának se volt őelőtte semmi titkolnivalója…

– Nem tudom, hogy ennek mi köze van.

– Feltételezzük, hogy a férje kedden vagy szerdán reggel találkozott valakivel egy Montparnasse környéki sörözőben…

– Látta valaki?

– Egy tanúm van, aki felismerte.

Lehet, hogy egy régi barátjával vagy alkalmazottjával találkozott, és meghívta egy pohár italra…

– Az imént még azt állította, hogy a férje nem járt ilyen helyekre…

– De azt nem mondtam, hogy ilyenkor…

– A férje nem beszélt róla?

– Nem.

– Nem mondta például, amikor hazajött: „Igaz is, tudod, kivel futottam össze?…”

– Nem emlékszem rá…

– De ha mondta volna, emlékeznék?

– Feltehetően.

– És ha történetesen ön találkozik valakivel egy sörözőben, néhány percet együtt töltenek, miközben a férfi whiskyt iszik…

Maigret-t kiverte a hideg verejték, miközben hanyagul babrálta a pipáját.

– Még mindig nem értem.

– Ne haragudjék a zavarásért… Valószínűleg még visszajövök… De nagyon kérem, gondolkozzék a dolgon… Valaki meggyilkolta a férjét, és ha az illető még mindig szabadlábon van… Könnyen lehet, hogy megint gyilkolni fog…

Az asszony holtsápadt volt, de a pillája se rezdült. Az ajtóig kísérte Maigret-t, búcsúzóul hidegen biccentett, majd becsukta mögöttük az ajtót.

A felvonóban Maigret zsebkendőjével megtörölte a homlokát. Maga elé bámult, talán hogy elkerülje Lapointe szemrehányó tekintetét, miközben ezt hebegte:

– Muszáj volt, hiába…

Hatodik fejezet

A két férfi úgy álldogált a járdán, néhány lépésre az épülettől, mintha nem tudnák rászánni magukat, hogy elbúcsúzzanak egymástól. Finom, alig látható eső szemerkélt, az utca végéből harangszó hallatszott, amelyre mindig más irányból újabb meg újabb harang válaszolt.

Nemcsak a polgári jómód meg a nyugalom világa volt ez a környék – néhány lépésre a Montparnasse körúti kocsmáktól, a Luxembourg-kert szélén —, hanem a kolostoroké is. Az Irgalmasoké mellett itt volt Mária Szolgálóinak rendháza, majd nem sokkal messzebb, a Vavin utcában, a Sioni Apácáké, a Notre Dame des Champs utcában pedig, az utca másik végében, az Ágoston-rendiek kolostora.

Maigret figyelmesen hallgatta a harangzúgást, teleszívta tüdejét az esőcseppektől nedves levegővel, majd mélyet sóhajtva odaszólt Lapointe-nak:

– Elugrasz a Saint Gothard utcába. Taxival néhány perc az egész. Ma szombat van, a műhelyek meg az irodák biztos zárva vannak. De ha Jouane hasonlít egykori főnökére, van némi esélyünk, hogy valamilyen sürgős munka miatt még mindig ott üldögél az íróasztala mellett. Ha nem, kerítsd elő a házmestert, és hívj egy rendőrt. Ha szükség van rá, tudakold meg Jouane otthoni telefonszámát, és szólj oda neki.

Azt a bekeretezett fényképet kéne elhozni, amelyiket ott láttam az irodájában. Tegnap, amikor beszéltem vele, véletlenül rápillantottam, de akkor még nem gondoltam, hogy jó lesz valamire. Egy csoportkép, René Josselin áll középen, a balján meg a jobbján Jouane és Goulet, aztán a személyzet többi tagja, egymás mögötti sorokban, férfiak és nők, lehetnek vagy harmincan.

Az összes munkásnő nincs rajta a fényképen, csak a törzsgárda tagjai. Valamilyen évforduló alkalmával készülhetett a felvétel, azt hiszem, vagy amikor Josselin visszavonult.

– Az irodában találkozunk?

– Nem. Abban a Montparnasse körúti sörözőben, ahol az imént jártam.

– Az hol van?

– Olasz—Francia Söröző, azt hiszem, ez a neve. Valami bolt van mellette, ahol szobrászoknak meg festőknek való dolgokat árulnak.

Maigret is nekiindult, görnyedten, miközben nagyot szívott a pipájából, amelyet épp akkor gyújtott meg. Most érezte először idén az ősz ízét.

Még mindig furdalta a lelkiismeret, amiért olyan keményen bánt Madame Josselinnal, pedig még korántsem járt az ügy végére, jószerivel el se kezdte a nyomozást. Nyilván nem az, asszony az egyetlen, aki eltitkol előle valamit vagy hazudik. Márpedig neki mégiscsak az a feladata, hogy kiderítse az igazságot.

Maigret mindig is kellemetlenül érezte magát, amikor sarokba kellett szorítania valakit; ez az érzés gyerekkorában alakult ki benne, abban az évben, amikor beíratták az elemi iskolába az Allier megyében fekvő falujában.

Ekkor követte el élete első nagyobb hazugságát. Az iskolában salátává olvasott könyveket osztottak szét a tanulók között, de olyanok is akadtak, akiknek – Maigret nem kis irigységére – vadonatúj példány jutott.

Kaptak a többi között egy zöld fedeles hittankönyvet is, amelynek már megsárgultak a lapjai. Néhány jómódú pajtása azonban megvásárolta a legújabb kiadást, ízléses rózsaszín kötésben.

– Elvesztettem a hittankönyvet… – mondta Maigret egyik este az apjának. – Szóltam a tanító úrnak, és kaptam tőle egy újat.

Holott nem vesztette el, csak eldugta a padláson, mert ahhoz, hogy a tűzbe dobja, nem volt bátorsága.

Azon az éjszakán álmatlanul hánykolódott az ágyában. Bűnösnek érezte magát, és biztosra vette, hogy előbb-utóbb felfedezik a turpisságot. Másnap semmi öröme se volt az új hittankönyvben.

Három vagy négy napig a poklok kínját állta ki, míg végül nem bírta tovább, és odament a tanítóhoz, könyvvel a kezében.

– Megtaláltam a régit – hebegte fülig elvörösödve, összeszorult torokkal. – Édesapám azt mondta, hogy ezt adjam vissza…

Sohasem felejtette el a tanító pillantását, ezt az egyszerre kristálytiszta és jóindulatú tekintetet. Biztos volt benne, hogy ez az ember mindent tudott, mindent megértett.

– Örülsz, hogy megvan?

– Igen, tanító úr.

Azóta is hálás, amiért nem kényszerítette rá, hogy szégyenszemre bevallja hazugságát, és megkímélte egy megalázó jelenettől.

Madame Josselin is hazudott, pedig már nem gyerek, hanem asszony, családanya, özvegy. S Maigret szinte belekényszerítette ebbe a hazugságba. És az is lehet, hogy – ki ezért, ki azért – mások is hazudnak körülötte.

Szeretett volna a segítségükre lenni, szerette volna megóvni őket az iszonyú erőpróbától, attól, hogy birokra keljenek az igazsággal. Becsületes emberek, ezt ő se vonja kétségbe, sőt bizonyos benne. Se Madame Josselin, se Véronique, se Fabre doktor nem gyilkos.

Mégis, mindannyian eltitkolnak valamit, ami alighanem lehetővé tenné, hogy kézre kerítse a tettest.

Egy pillantást vetett a szemközti házakra. Bizony, jó volna egyenként végigkérdezni mindenkit, aki az utcában lakik, mindenkit, aki a lakása ablakából észrevehetett valamilyen jelentéktelen, de mégis szokatlan eseményt.

Josselin találkozott egy férfival. Hogy a halála napján-e vagy egy nappal korábban, azt a pincér nem tudta megmondani. Maigret nemsokára azt is tudni fogja, hogy csakugyan Madame Josselin találkozott-e ugyanezzel a férfival aznap délután a néptelen sörözőben.

Maigret valamivel később érkezett a kocsmába, mint tegnap, úgyhogy meglehetősen megváltozott a helyiség hangulata. A vendégek gyomorkeserűt iszogattak, egy sor asztalt már megterítettek az ebédhez.

Maigret ugyanoda ült, ahova reggel. A csapos, aki reggel kiszolgálta, úgy lépett hozzá, mint a törzsvendégekhez, közben Maigret előkereste az igazolványképet irattárcájából.

– Ez az asszony volt az?

A férfi, feltette a szemüvegét, és alaposan szemügyre vette a négyzet alakú felvételt.

– Itt nincs rajta kalap, de azt hiszem, ő az…

– Csak hiszi?

– Biztos vagyok benne. De nincs valami nagy kedvem a törvényszéken tanúskodni, hogy a bírák meg az ügyvédek összezavarjanak a kérdéseikkel…

– Nem hinném, hogy erre sor fog kerülni.

– Biztos, hogy ő, vagy legalábbis valaki, aki nagyon hasonlít rá… Szürkével spriccelt, sötét színű ruhát viselt, majdnem feketét, és hozzá fehér szegélyű kalapot.

A leírás tökéletesen ráillett arra a ruhára, amelyben aznap reggel látta Madame Josselint.

– Parancsol?

– Konyakot szódával… Hol a telefon?

– Hátul balra… A vécével szemben… Tantuszt kap a kasszánál…

Maigret bezárkózott a fülkébe, és kikereste Larue doktor telefonszámát. Nem volt egészen biztos benne, hogy otthon éri. Voltaképp nem volt rá semmi oka, hogy az orvost hívja.

Egyszerűen tisztán akart látni… A Saint-Gothard utcai fényképre is ezért volt szüksége…. Még egyszer át akarta gondolni a feltevéseit, még a legkülönösebbeket is.

Egy férfihang válaszolt.

– Maga az, doktor úr? Itt Maigret.

– Most értem haza. Épp maga járt a fejemben…

– Miért?

– Nem is tudom. A nyomozásra gondoltam, a foglalkozására… Igazán szerencséje, hogy itthon talált… Szombaton általában hamarabb végzek a beteglátogatással, mivel a legtöbb betegem vidéken tölti a hétvégét…

– Nincs kedve inni valamit az Olasz-Francia Sörözőben?

– Tudom, hol van… Máris indulok. Van valami eredmény?

– Még nem tudom…

Larue doktor alacsony, köpcös, kopaszodó férfi volt, véletlenül se lehetett összetéveszteni azzal a férfival, akit a csapos látott Josselin társaságában. De Jouane-t se, aki vörös hajú volt, és nyilván nem ivott whiskyt.

Maigret elhatározta, hogy most már semmit sem bíz a véletlenre. Néhány perccel később az orvos kiszállt a kocsijából, lehuppant egy székre Maigret mellett, és mint régi ismerőshöz fordult óda a pincérhez:

– Hogy van, Émile? Gyógyul a sebe?

– Már a helye is alig látszik… Egy portóit, doktor úr?

Ismerték egymást. Larue doktor elmesélte, hogy néhány hónappal ezelőtt kezelte Émile-t, amikor a pincér leforrázta magát a kávéfőző géppel.

Egyszer pedig, de van annak már tíz éve, egy bárddal vágta meg magát… Hát a nyomozás, főfelügyelő úr, haladt előre?

– Nem kapok valami nagy segítséget – mondta Maigret keserűen.

– A családra céloz?

– Főleg Madame Josselinra. Szeretnék feltenni néhány kérdést. Van, amit már tegnap megkérdeztem. Egy dolog azonban nem hagy nyugodni. Ha jól értettem, ön volt a család egyetlen közeli barátja.

–… Nem egészen… Ahogyan mondtam, régóta ismerem Josselinékat, Véronique-ot pedig gyerekkora óta… De ekkor csak elvétve fordultak hozzám…

– Mikortól került szorosabb kapcsolatba a családdal?

Sokkal később. Egyszer, néhány évvel ezelőtt, vacsorára voltunk hivatalosak hozzájuk, a feleségem meg én, másokat is meghívtak, Anselme-ékra emlékszem például, tudja, a csokoládégyáros… Biztos maga is ismeri az Anselme csokoládét… Cukrozott mandulát is gyártanak…

– Mit gondol, gyakran összejártak Josselinékkal?

– Igen, jó barátok voltak… Idősebb házaspár volt… Josselin szállította Anselme-nak a csokoládéhoz meg a cukrozott mandulához a dobozokat…

Most Párizsban vannak?

Nem hiszem, Anselme papa négy vagy öt éve nyugdíjba vonult, és vett egy villát Monacóban… Ott töltik az egész évet…

– Másra nem emlékszik? Kikkel találkozott még náluk?

– Nem is olyan régen Mornet-ékkal töltöttem egy egész estét a Notre Dame des Champs utcában. Mornet-éknak két lányuk van, jelenleg a Bermudák felé hajóznak… Ők papírkereskedők… vagyis Josselinék csak tehetős ügyfeleikkel barátkoztak, meg egyik-másik szállítójukkal…

– Nem emlékszik véletlenül egy negyvenéves forma férfira?

– Nem… Nem hinném…

– Ön jól ismeri Madame Josselint… Mit tud róla?…

– Gyönge idegzetű asszony, akinek, mi tagadás, gyakran írok fel nyugtatókat; de azt is meg kell hagyni, hogy bámulatosan uralkodik az indulatain.

– Szerette a férjét?

– Ebben biztos vagyok… Az asszonynak, amennyire az elbeszéléséből kiderült, nem volt boldog a gyerekkora… Anyja korán meghalt, apja pedig megkeseredett, rigolyásan szigorú ember volt…

– A Saint-Gothard utca környékén laktak?

– Igen, a Dareau utcában… Aztán megismerkedett Josselinnal, és egy esztendei jegyesség után összeházasodtak…

– Az asszony apjával mi lett?

– Kiderült, hogy daganata van… Sokat szenvedett… Néhány évvel az esküvő után öngyilkos lett…

– Mit mondana, ha megtudná, hogy Madame Josselinnak szeretője volt?

– Nem hinném el. Amint látja, hivatásomnál fogva belelátok jó néhány család magánéletébe. Márpedig, főfelügyelő úr, azoknak az asszonyoknak a száma – legalábbis abban a társadalmi rétegben, amelyhez Josselinék tartoznak —, szóval azoknak az asszonyoknak a száma, akik felszarvazzák a férjüket, sokkal alacsonyabb, mint ahogyan az irodalom meg a színdarabok alapján gondolnánk.

– Ezzel persze nem azt akarom mondani, hogy az asszonyok erényességből hűségesek… Alighanem szerepet játszik ebben az is, hogy kevés az alkalmuk a hűtlenségre, meg hogy félnek a szóbeszédtől…

– Előfordult, hogy az asszony délután egyedül ment el hazulról?

– Mint az én féleségem, mint a legtöbb feleség… De ebből még nem következik, hogy egy férfival rögtön kivesz egy szobát valami szállodában, vagy hogy felmegy a férfi lakására… Nem, főfelügyelő úr… Ha komolyan gondolja a kérdést, kereken nemet kell mondanom… Olyan nyom ez, amely sehová se vezet…

– És Véronique?

– Legszívesebben róla is ugyanezt mondanám, de jobb, ha óvatos vagyok… De nem valószínű… Bár nem teljesen lehetetlen… Elképzelhető, hogy volt néhány kalandja a házasság előtt… A Sorbonne-ra járt egyetemre… A Latin-negyedben ismerkedett meg a férjével, nyilván őelőtte is voltak férfiak az életében… Tény, hogy csalódott a házasságában… De esküdni nem mernék rá… Azt hitte, hogy egy férfival köti össze a sorsát, holott egy orvos vette feleségül… Érti, ugye?

– Persze…

Maigret egy helyben topogott, egy tapodtat se jutott előre. Az volt az érzése, hogy sötétben tapogatózik. Rosszkedvűen hajtotta fel az italát.

– De hát valaki mégiscsak meggyilkolta René Josselint – sóhajtotta.

Idáig ez volt az egyetlen dolog, amiben biztos volt. Meg abban, hogy egy férfi, akiről semmit se tudott, titokban találkozott az áldozattal, majd ugyanebben a sörözőben Madame Josselinnal is.

– Más szóval: a férj és a feleség valamit eltitkolt egymás előtt. Valamit, ami ugyanazzal a férfival volt kapcsolatban…

– Fogalmam sincs, ki lehetett az az ember… Ne haragudjék, ennél többet nem mondhatok… Ideje, hogy hazamenjek… A gyerekek már várnak.

Lapointe épp ebben a pillanatban toppant be a helyiségbe, a hóna alatt lapos csomagot cipelt, tekintetével Maigret-t kereste.

– Jouane az irodában volt?

– Nem. De nincs otthon se. Az egyik sógornőjüknél töltik a hétvégét, vidéken… Megígértem az őrnek, hogy még ma visszaviszem a képet, úgyhogy beleegyezett a dologba…

Maigret odaintette a csapost, és kicsomagolta a felvételt.

– Felismer valakit?

A férfi ismét feltette a pápaszemét, és tekintetével végigpásztázta az egymás mellett sorakozó arcokat.

– Josselin urat, ott középen… A fényképen kicsit kövérebb, mint ahogy a múltkor láttam, de ő az…

– Hát a többieket? Akik balra meg jobbra állnak?

Émile megrázta a fejét.

– Sohase láttam őket… Csak Josselint ismerem…

– Mit iszol? – kérdezte Maigret Lapointe-tól.

– Mindegy.

Lapointe a doktor poharára meredt, amelynek valami vöröses folyadék maradt az alján.

– Portói? Én is azt kérek…

– És a főfelügyelő úrnak?

– Semmit, köszönöm… Azt hiszem, inkább ebédelni fogunk…

Nem volt nagy kedve hozzá, hogy ebédre hazamenjen a Richard Lenoir körútra. Valamivel később Lapointe-tal átment abba a helyiségbe, ahol felszolgálták az ebédet.

– Semmit se lehet kiszedni ebből az asszonyból – dörmögte Maigret, és egy adag töltött káposztát rendelt. – Még ha beidéztetem is az Orfévres rakpartra, és órák hosszat faggatom, akkor is hallgatni fog…

Haragudott is Madame Josselinra, meg sajnálta is. Tragikus körülmények között elveszti a férjét, az egész élete felborul, egyik napról a másikra magára marad egy hatalmas lakásban – és ráadásul a rendőrség is szakadatlanul háborgatja.

Vajon miféle titkot védelmez ilyen csökönyösen? Mindannyiunknak jogunk van a magánélethez, ahhoz, hogy titkaink legyenek, egészen addig, amíg nyakunkba szakad egy tragédia, és a társadalom benyújtja a számlát.

– Mi a szándéka, főnök?

– Nem tudom… Elő akarom keríteni azt a férfit… Tolvajnak nem tolvaj… Ha ő gyilkolta meg Josselin-t, alapos oka lehetett rá, vagy legalábbis úgy gondolta…

– A házmesterné nem tud semmit… Hat éve van a házban, azóta egyetlen gyanús látogatót se vett észre… Az ügy alighanem még régebbre nyúlik vissza…

– Nem is tudom, pedig mondta, hogy a régi házmesterné, aki a nagynénje, hol tölti öreg napjait… Jó volna, ha megkérdeznéd tőle, és felkutatnád ezt az asszonyt… Öt is ki kellene hallgatni…

– És ha vidéken él, valami isten háta mögötti faluban?

– Talán megéri a fáradságot, hogy odautazz, vagy kérd meg a helyi rendőrőrsöt, hogy hallgassák ki… Hacsak előbb-utóbb nem beszél valaki…

Míg Lapointe a bekeretezett fényképpel hóna alatt a szitáló esőben visszament a Saint Gothard utcába, Maigret a Brune körútra vitette magát egy taxival. A bérház, amelyben Fabre-ék laktak, szakasztott olyan volt, amilyennek, elképzelte: lapos, komor, ütött-kopott épület, pedig alig néhány éve épült.

– Fabre doktor? A negyediken jobbra… Réztábla van az ajtón, el se lehet téveszteni… De ha a doktornőt keresi, épp most ment el.

Nyilván az anyjához, hogy befejezzék az értesítések szétküldését.

Maigret meg se tudott moccanni a szűk felvonóban, majd becsöngetett. A cselédlány, amikor kinyitotta az ajtót, gépiesen lenézett Maigret mellé, mintha arra várt volna, hogy gyerekkel jön.

– Kit keres?

– Fabre doktort.

– Rendel.

– Legyen olyan szíves, vigye be neki a névjegyemet. Igazán nem tartom fel sokáig…

– Erre parancsoljon…

Kinyitotta a váróterem ajtaját, ahol kisebb-nagyobb gyerekekkel vagy fél tucat mama várakozott; az asszonyok, mintegy vezényszóra, egyszerre emelték rá a tekintetüket.

Maigret egy kicsit megszeppenve foglalt helyet. A szőnyegen építőkockák voltak, az egyik asztalon képeskönyvek. Az egyik asszony csecsemőt ringatott, aki szinte lila volt a sírástól: a nő minduntalan a rendelő ajtaja felé tekingetett. Maigret tudta, hogy valamennyien ezt gondolják magukban:

– Vajon ezt is előttünk fogja beereszteni?

Mindenkit elnémított a jelenléte. Csaknem tíz perc telt el, mire a doktor végre felbukkant a rendelő ajtajában, és a főfelügyelő felé fordult.

Vastag szemüveg volt rajta, s ez még jobban kihangsúlyozta tekintete fáradtságát.

– Parancsoljon… Ne haragudjék, de igazán csak néhány percem van… Nem a feleségemmel óhajt találkozni? Az édesanyjához ment…

– Tudom…

– Foglaljon helyet…

Maigret-nek egy csecsemőmérlegre tévedt a tekintete, a vitrinben nikkelezett orvosi műszerek sorakoztak, a vizsgálóasztalt lepedő meg viaszosvászon borította. Az íróasztalon papírok hevertek szanaszét, a kandallón, sőt a padlón is az egyik sarokban feltornyozott könyvek álltak.

– Hallgatom…

– Bocsásson meg, amiért rendelés közben zavarom, de nem tudtam, hol találhatom egyedül…

– Fabre összevonta a szemöldökét.

– Miért egyedül? – kérdezte.

– Az igazat megvallva, nem is tudom. Nagyon kellemetlen helyzetbe keveredtem, és arra gondoltam, hátha ön kihúzhat a csávából… Ön rendszeresen járt az apósa házába… Ismeri a család barátait is…

– Nagyon kevés barátjuk volt…

– Nem találkozott náluk egy negyvenes, barna hajú, jóképű férfival?

– De hát kiről van szó? Mintha ő is résen állna.

– Azt én is szeretném tudni. De minden jel szerint az ön anyósa és apósa jól ismerte a férfit, akire ráillik ez a sematikus leírás.

A doktor merőn bámulta a szoba egyik sarkát;

Maigret hagyott neki időt a gondolkodásra, de végül kifogyott a béketűrésből.

– Nos?

Mintha álmából verték volna fel, Fabre összerezzent.

– De hát mit akar tudni?

– Ismeri azt a férfit?

– Fogalmam sincs, kiről beszél. Mindig estefelé szaladtam fel Josselinékhoz, és többnyire az apósommal töltöttem azt az időt, amíg az anyósom meg a feleségem színházban voltak.

– De a barátaikat csak ismeri…

– Egyet-kettőt… Nem mindegyiket…

– Azt hittem, nagyon kevés ember volt bejáratos hozzájuk…

– Kevés, csakugyan…

Elkeserítő volt. Az orvos mindenfelé tekingetett, csak épp a főfelügyelőre nem, mintha nehéz próbát kellene kiállnia.

– A feleségem sokkal gyakrabban járt a szüleinél, mint én… Az anyósom pedig úgyszólván mindennap megfordult nálunk… Főleg amikor rendelek, vagy a klinikán vagyok…

– Tudta, hogy Josselin úr lóversenyezett?

– Nem. Nem tudtam, hogy délután eljárt hazulról.

– Fogadóirodában játszott…

– Ja, úgy…

– Úgy látszik, a felesége, se tudott róla. Vagyis a férfi eltitkolta előle, hogy…

– És akkor mért nekem beszélt volna róla, hiszen csak a veje vagyok?!

– Valószínű, hogy Madame Josselin is eltitkolt valamit a férje előtt…

Még csak nem is tiltakozott. Csak néhány perc, és vége az egésznek – nyilván ezt hajtogatta magában, mintha a fogorvosnál ülne.

– Ezen a héten – vagy kedd volt, vagy szerda – az anyósa délután találkozott egy férfival a Montparnasse körút egyik sörözőjében…

– Mi közöm hozzá?

– Nem csodálkozik rajta?

– Nyilván megvolt rá az oka, hogy találkozzék azzal az úrral…

– Csakhogy aznap délelőtt Josselin úr is találkozott ugyanazzal a férfival, méghozzá ugyanott, és szemlátomást ismerte azt az embert… Ehhez mit szól?

Az orvos várt egy kicsit, majd bosszankodva megcsóválta a fejét.

– Nézze, doktor úr, én megértem, hogy ön nagyon is kellemetlen helyzetben van. Mint minden házasember, ön is kapcsolatba került egy családdal, amelyet azelőtt nem ismert, de a házassága óta többé-kevésbé Ön is hozzájuk tartozik.

Ennek a családnak megvannak a maga apró titkai. Ez természetes. Nem hiszem, hogy ezek a titkok elkerülték volna a figyelmét. Ennek, persze, semmi jelentősége, amíg nem bűnténnyel van dolgunk. De az ördögbe is, az ön apósát meggyilkolták, és nem sok híja volt, hogy önre terelődjék a gyanú!

Az orvos nem tiltakozott, lepergett róla Maigret kifakadása. Mintha valami üvegfal választotta volna el őket egymástól, amelyen a szavak nem tudtak áttörni.

– Nem úgynevezett rablógyilkosságról van szó. Nem egy megzavart betörő végzett René Josselinnal. Éppen úgy ismerte a lakást, a ház szokásait, a tárgyak helyét, akárcsak ön. Tudta, hogy a felesége meg az anyósa aznap este színházban van, és hogy ön feltehetően az apósával tölti az estét.

– Tudta, hogy ön hol lakik, és alighanem ő telefonált, a Brune körútra, hogy a cseléd elküldje önt a Julié utcába… Világos?

– Igen, valószínű…

– Maga mondta, hogy nem sokan, jártak Josselinékhoz, és hogy úgyszólván alig volt barátjuk, vagy nem?

– De, én mondtam…

– Megesküszik rá, hogy fogalma sincs róla, ki lehetett az a férfi?

Az orvos fülig elvörösödött, arca még a szokásosnál is fáradtabbnak látszott.

– Ne haragudjék, főfelügyelő úr, de odakint gyerekek várakoznak…

– Szóval nem, hajlandó beszélni…

– Higgye el, ha konkrétan tudnék valamiről…

– Azt akarja mondani, hogy csak sejt valamit?

– Értse, ahogyan akarja… Ön is nagyon jól tudja, hogy iszonyú csapás érte az anyósomat, és hogy nagyon érzékeny ember, még ha tud is uralkodni az indulatain…

Az orvos néhány lépési tett az ajtó felé, amely a folyosóra nyílott.

– Igazán ne haragudjék…

Nem nyújtotta a kezét, beérte egy hideg biccentéssel, a cselédlány pedig – aki, isten a tudója, honnét bukkant elő – egészen a lépcsőházig kísérte a főfelügyelőt.

Maigret-t majd szétvetette a düh. Nemcsak a fiatal gyermekorvosra haragudott, hanem önmagára is, mert úgy érezte, elhibázta a dolgot. Alighanem az orvos az egyetlen a családban, akitől megtudhatott volna valamit, és tessék, egy szó nem sok, de annyit se tudott kihúzni belőle.

Azazhogy egyvalamit mégis megtudott! Fabre-nak a szempillája sem rebbent, amikor Maigret megemlítette neki, hogy az anyósa egy ismeretlen férfival találkozott egy sörözőben. Még csak nem is csodálkozott.

Maigret hirtelen megirigyelte Lucas-t aki nyilván már le is zárta a maga ügyét azzal a lengyel fickóval, és most biztos kényelmesen körmöli a jelentését.

Maigret egyre csak a taxikat figyelte a járdáról, de mindegyik lecsapott zászlóval húzott el mellette. Az eső is rákezdett, és az utcán feltünedeztek az esernyők fényes kupolái.

– Ha az a férfi Josselinnal is találkozott, meg a feleségével is… Megpróbált gondolkodni, de a tények hiányoztak… Lehet, hogy az idegen a lánnyal is megpróbált kapcsolatba kerülni. Sőt Fabre doktorral is…

Vajon miért védelmezi az egész család?

– Halló! Taxi!

Végre odaintett egy bérautót, amely szabad volt, és gyorsan beszállt a kocsiba.

– Tovább, egyenesen…

Még nem tudta, hová akar menni. Először az a gondolata támadt, hogy az Orfévres rakpartra megy, az irodájába, bezárkózik, és kedvére kidühöngi magát. Az is lehet, hogy Lapointe felfedezett valamit. Úgy emlékezett, bár nem volt biztos benne, hogy a régi házmesterné nem Párizsban élt, hanem valahol Charente-ban vagy Közép-Franciaországban.

A sofőr lassan vezetett, hátra-hátrafordult, és kíváncsian nézegette az utasát.

– Az útkereszteződésnél merre menjek?

– Jobbra.. .

– Ahogy gondolja… Maigret hirtelen előrehajolt.

– A Dareau utcában álljon meg, kérem.

– Melyik részén? Nem olyan rövid utca az…

– A Saint-Gothard utca sarkán…

– Igenis, kérem…

Maigret egymás után számba vette a lehetőségeket. Elő kellett keresnie a jegyzetfüzetét a zsebéből, mert már elfelejtette Madame Josselin leánykori nevét: megvan, Lancieux… Azt tudta, hogy az apja nyugdíjas ezredes volt…

– Bocsánat, asszonyom… Mióta házmester ebben az épületben?

– Tizennyolc esztendeje, uram, ha akarnám, se tudnám letagadni.

– Nem ismert, a környéken egy nyugdíjas ezredest? Lancieux-nek hívták, volt egy lánya is…

– Sohase hallottam róluk…

Második ház, harmadik ház. Az első házmester, noha már benne volt a korban, mégis fiatal volt, a második nem emlékezett rá, a harmadik pedig nem volt több harmincnál.

– Nem tudja, hány számban laktak?

– Csak azt, hogy a Saint-Gothard utca környékén.

– Inkább szemben érdeklődjön…. A házmesterné legalább hetvenéves. De hangosan beszéljen, kicsit süket…

Maigret majdnem ordított, de az asszony egyre csak a fejét ingatta.

– Nem, hiába, nem emlékszem semmiféle ezredesre, de rövid már az eszem… Amióta a férjemet elgázolta egy autó, nem vagyok a régi…

Maigret már a küszöbön volt, hogy más megoldás után nézzen, amikor az öregasszony visszahívta.

– De hát miért nem kérdezi meg Jeanne kisasszonytól?

– Az kicsoda?

– Legalább negyven éve lakik a házban… Már le se jár az utcára, tudja, rosszak a lábai… A hatodikon lakik, a folyosó végén… Sohase zárja kulcsra az ajtót… Csak kopogjon, és nyisson be. Ott találja majd a karosszékben, az ablak előtt…

Maigret csakugyan ott találta. Összetöpörödött vénasszony volt, az arcán, amely pirospozsgás volt még, gyermeteg mosoly.

– Lancieux?… Egy ezredes?… Persze hogy ismertem, hogyne ismertem volna… A másodikon laktak, balra. Volt egy öreg cselédjük, goromba asszony, minden szállítóval összeveszett, úgyhogy a végén neki kellett a piacra járnia…

– Az ezredesnek volt egy lánya, ugye?

– Igen, egy barna kislány, nem volt valami egészséges teremtés szegénykém. Az öccse se, a szerencsétlen, kénytelenek voltak szanatóriumba küldeni… Tébécés volt…

– Biztos benne, hogy volt egy öccse?

– Ahogyan önt látom. És én jól látok, pedig már megéltem a magamét. De hát mért nem ül le?

–Nem tudja, mi lett vele?

– Az ezredessel? Főbe lőtte magát. Mint egy felbolydult méhkas, olyan volt az egész ház… Azelőtt sohase fordult elő ilyesmi ebben a negyedben… Ö is beteg volt, rákos, azt mondják… De azért még nem lett volna szabad eldobnia az életét…

– És a fia?

– Kicsoda?

– A fiával mi lett?

– Nem is tudom… Az apja temetésén láttam utoljára…

– Fiatalabb volt a lány testvér énéi?

– Legalább tíz évvel…

– Sohase hallott felőle?

– Tudja, egy ilyen bérházban jönnek-mennek az emberek… Ha megszámolnám, hány család lakott azóta a lakásukban…. A fiatalember érdekli?

– Az bizony már régen nem fiatal…

– Hát, ha meggyógyult, de ez nem valószínű… Biztos nős már, és gyerekei is vannak…

Majd hozzátette, huncutul csillogó tekintettel:

– Látja, én sohase mentem férjhez, talán ezért érem meg a századik esztendőt… Nem hiszi? Jöjjön csak vissza tizenöt év múlva… Megígérem, hogy még mindig itt talál, ugyanebben a karosszékben… Mi a foglalkozása?

Maigret nem akarta megmondani, hogy a rendőrségtől van, félt, hogy ráijeszt az öregasszonyra, így hát csak ennyit mondott:

– Kutatással foglalkozom…

– Ami igaz, az igaz, nem lehet magát azzal vádolni, hogy nem érdeklik a régi dolgok… Lefogadom, hogy egy ember se lakik már az utcában, aki emlékszik még Lancieux-ékre… Valami örökség dolgában keresi őket, ugye? Szerencséje van annak az örökösnek, hogy a maga kezébe került az ügy… Ezt meg is mondhatja neki… Talán még nekem is küld valami nyalánkságot…

Egy félóra se telt bele, és Maigret már Gossard vizsgálóbíró irodájában üldögélt.

Pihent volt, de egy kicsit levert is. Higgadtan, rekedt hangon számolt be a történtekről.

A bíró komolyan végighallgatta Maigret jelentését. Amikor a főfelügyelő elhallgatott, hosszú csönd támadt, akkora, hogy hallani lehetett, hogyan csorog lefelé az esővíz az Igazságügyi Palota ereszcsatornáin.

– Mi a szándéka?

– Ma estére mindenkit beidézek az Orfévres rakpartra. Itt könnyebb lesz, nem olyan kínos, mint a Notre Dame des Champs utcában….

– Azt hiszi, beszélni fognak?

– A három közül legalább egynek muszáj beszélnie…

– Hát… ahogy jónak látja…

– Nagyon köszönöm.

– Nem szeretnék a bőrében lenni… Azért kesztyűs kézzel bánjon velük… Ne feledje, hogy az asszony férje…

– Nem, nem felejtem el. Ezért akarok az irodámban találkozni velük…

A párizsiak egynegyede még a tengerparti fövenyen vagy falun élvezte a vakáció örömeit. Némelyek vadászni indultak, mások szálláshelyet kerestek az országút mentén, ahol eltölthetik a hétvégét.

Ami Maigret-t illeti, töprengve ballagott végig a hosszú és kihalt folyosókon, majd lement az irodájába.

Hetedik fejezet

Háromnegyed hat múlt tíz perccel. Mivel szombat volt, alig lézengtek az irodákban, a tágas folyosók is elnéptelenedtek, csak egy férfi árválkodott egy ajtó előtt a folyosó legvégén, és azon töprengett, nem feledkeztek-e meg róla. A Bűnügyi Rendőrség igazgatója is menni készült, de előbb benézett Maigret-hez, és kezet szorított vele.

– Hát akkor ma este megpróbálja?

– Minél hamarabb, annál jobb. Holnap már a rokonokkal is számolnunk kell, mert ezeknek az embereknek nyilván nagy az atyafiságuk. Hétfőn lesz a temetés, úgyhogy tapintatból is ezt a napot választottam…

Maigret lassan egy órája járkált fel és alá az irodájában, hátrakulcsolt kézzel, miközben szinte egyik pipáról a másikra gyújtott, és egyre azon tűnődött, hogyan zárja le az ügyet. Nem „elrendezni” akarta, ezzel a kifejezéssel sehogyan se tudott megbékülni. Inkább azt szerette volna, ha mindenki a „helyére kerül”, ahogy a pincérek mondják, és aggályosan koncentrált, nehogy elfelejtsen valami apró részletet.

Negyed hatkor, miután kiadta az utolsó utasításokat, leszaladt, hogy felhajtson egy korsóval a Dauphine sörözőben. Igazság szerint kettővel ivott, mintha csak, attól félt volna, hogy jó ideig nem lesz módja a sörivásra.

Aztán visszament az irodájába. Most már csak várnia kellett. Végül kopogtattak: Torrence bukkant fel a küszöbön; izgatott és fontoskodó ábrázattal, az arca egészen kipirult, mint mindig, amikor valami kényes feladattal bízták meg. Gondosan betette maga mögött az ajtót, és mintha kiemelkedő sportteljesítménnyel dicsekednék, olyan hangon mondta:

– Itt vannak!

– A váróteremben?

– Igen. Egyedül jöttek. Nagyon meglepődtek, hogy nem tudja őket azonnal fogadni, főleg az anyja. Azt hiszem, felhúzta az orrát.

– Minden simán ment?

– Amikor becsöngettem, a bejárónő nyitott ajtót. Bemutatkoztam, mire ezt dörmögte:

– Na, már csak maga hiányzott!

A nappali ajtaja be volt csukva. Elég sokáig várakoztattak az előszobában, hallottam, hogy suttogva vitatkoznak az ajtó mögött, de hogy miről, azt nem lehetett kivenni.

Végül, jó negyedóra múlva, kinyílt az ajtó, és egy pap jelent meg, akit az özvegy kikísért a lépcsőházig.

Az asszony olyan tekintetet vetett rám, mintha azon gondolkodnék, látott-e már valahol, majd arra kért, hogy kövessem. A lánya a nappaliban tartózkodott, a szeme vörös volt, mintha sírt volna.

– Mit mondott az asszony, amikor átadtad az idézést?

– Kétszer is elolvasta. Egy kicsit remegett a keze. Odaadta a lányának, ő is elolvasta, majd az anyjára nézett.

– Biztos voltam benne. Megmondtam előre! – ezt olvastam ki a szeméből.

De mintha valahogy lassított felvételen történt volna az egész, nagyon kínosan éreztem magamat.

– Muszáj odamennünk?

Azt mondtam, igen. Az anyja még mindig erősködött.

– És magával?

– Itt a kocsim a ház előtt. De ha óhajtja, taxin is mehetünk…

Halkan megtanácskozták a dolgot; úgy látszott, megegyeznek valamiben, majd arra kértek, várjak néhány percet.

Jó ideig egyedül maradtam a nappaliban. Amikor elkészültek, szóltak az idős hölgynek, aki az ebédlőben tartózkodott, hogy menjen be hozzájuk, a hálószobába.

Amikor végre-valahára megjelentek, már kalapban és kabátban voltak, és épp a kesztyűjüket húzták.

A bejárónő megkérdezte, hazajönnek-e vacsorára. Madame Josselin erre szárazon odavetette, hogy azt ő is szeretné tudni…

Beültek a hátsó ülésre, és egész úton némán meredtek maguk elé. A visszapillantó tükörből figyeltem a lányt, úgy láttam, ő az idegesebb. Van valami, főnök?

– Jelenleg nincs. Várjon meg az irodában.

Ezután Émile következett, a söröző pincére, aki így, öltönyben és ballonkabátban, sokkal idősebbnek látszott.

– Csak pár perc, addig várjon itt, ebben a helyiségben.

– Nem tart sokáig, főnök? Szombat este sok a munka, és a haverok nem veszik jó néven, ha az ő nyakukba szakad az egész…

– Mondom, hogy pár perc…

– De a törvényszéken nem kell tanúskodni, ugye? Ezt megígérte!

– Megígértem.

Maigret egy órával azelőtt telefonált Fabre doktornak. Az orvos szótlanul végighallgatta, majd így szólt:

– Rajtam nem múlik, ha egy mód van rá, hatra ott vagyok. Attól függ, mikor fejezem be a rendelést.

Hat óra múlt öt perccel, amikor Fabre doktor megérkezett. Az irodába menet felismerte anyósát és feleségét, ott ültek a váróteremben, amelyet üvegfal választott el a folyosótól. Maigret is vetett egy pillantást – de csak úgy, messziről – erre a zöld karosszékekkel berendezett helyiségre, amelynek három falát a szolgálatuk teljesítése közben megölt rendőrök bekeretezett fényképei díszítették.

Ebben a helyiségben reggeltől estig égett a villany. Szomorú volt itt a hangulat, csüggesztő. Maigret-nek egyik-másik gyanúsított jutott az eszébe, aki hosszú órákat töltött itt magába roskadva, úgy csináltak, mintha megfeledkeztek volna róla, csakhogy megtörjék az ellenállását.

Madame Josselin merev derékkal ült, mozdulatlanul, a lánya viszont minduntalan felpattant, majd újra leült.

– Parancsoljon, doktor úr…

Az orvos arra következtetett az idézésből, hogy újabb fordulatot vett az ügy, és nyugtalan tekintettel meredt Maigret-re.

– Olyan gyorsan jöttem, ahogy csak lehetett – lihegte… Hajadonfőtt volt, kabát nélkül. Nyilván a kocsijában hagyta a felöltőjét.

– Foglaljon helyet… Igazán nem tartom fel sokáig…

Maigret is leült az íróasztalához, az orvossal szemben, komótosan meggyújtotta a pipáját, amelyet az imént töltött meg dohánnyal, és barátságos, de egy kicsit szemrehányó hangon így szólt:

– Mért nem mondta, hogy a feleségének van egy nagybátyja?

Fabre alighanem várta a kérdést, mert hirtelen a feje búbjáig elvörösödött. Alighanem ennél csekélyebb megpróbáltatás, is untig elég volt hozzá, hogy elpiruljon.

– Nem kérdezte… – mondta, és megpróbálta állni a főfelügyelő tekintetét.

– Azt kérdeztem magától, hogy ki járt Josselinékhoz.

– Ő sohase járt oda.

– Azt akarja mondani, hogy sohase látta?

– Igen, azt.

– Az esküvőjükre se ment el?

– Nem. Tudtam, hogy van egy nagybátyja, mert a feleségem mesélt róla, de sohase került szóba a Notre Dame des Champs utcában, legalábbis az én jelenlétemben nem.

– Legyen őszinte, doktor úr… Amikor megtudta, hogy az apósa meghalt, hogy meggyilkolták, amikor megtudta, hogy tulajdon pisztolyával ölték meg, vagyis hogy olyan ember lehetett a tettes, aki gyakran megfordult Josselinéknál, akkor, vallja be, rögtön őrá gondolt…

– Nem. Nem rögtön…

– Akkor később. De hát mi terelte rá a gyanúját?

– Az anyósom meg a feleségem magatartása.

– A felesége beszélt erről amikor egyedül maradtak?

Az orvos elgondolkodott.

– Az eset óta úgyszólván alig voltunk egyedül.

– Semmit se mondott a felesége?

– Csak azt, hogy fél…

– Mitől?

– Azt nem mondta… Főleg az anyja miatt… Nézze, én csak a veje voltam a szüleinek… Befogadni, persze, befogadtak a családba, de mégse tartozom egészen hozzájuk… Az apósom igazán nagylelkűen viselkedett… Madame Josselin él-hal a gyerekekért… De vannak dolgok, amelyek nem énrám tartoznak…

–Szóval azt állítja, hogy az esküvő óta a felesége nagybátyja egyszer se tette be a lábát Josselinékhoz?

– Mindössze annyit tudok, hogy összevesztek vele, hogy sajnálják, de találkozni – olyan okok miatt, amelyek után nem kutattam – nem találkoztak vele… Mint valami szerencsétlen emberről, úgy beszélt róla a feleségem, mint egy félbolondról, akit inkább sajnálni kell, mintsem megszólni…

– Ennyi az egész? Mást nem tud?

– Mást nem. Madame Josselint is kihallgatja?

– Kénytelen vagyok vele…

– Ne legyen kíméletlen, nagyon kérem. Olyan embernek ismerik, aki uralkodik az indulatain. Némelyek felülnek a látszatnak, és erős asszonynak tartják. Én viszont tudom, hogy roppant érzékeny, de képtelen kimutatni az érzelmeit. A férje, halála óta az idegei minden pillanatban felmondhatják a szolgálatot…

– Igyekszem olyan kíméletes lenni hozzá, amennyire csak lehet…

– Nagyon köszönöm… Elmehetek?

– Visszaadom önt a betegeinek.

– Megengedi, hogy elmenet néhány szót váltsak a feleségemmel?

– Jobban szeretném, ha nem találkoznának, s főleg ha nem beszélne az anyósával…

– Ebben az esetben kérem, mondja meg neki, ha történetesen nem talál odahaza, a klinikán vagyok… Már indulóban voltam, amikor telefonon berendeltek, valószínű, hogy operációm lesz az este…

Már az ajtóhoz ért, amikor gondolt egyet, és visszafordult.

– Igazán sajnálom, hogy a múltkor olyan barátságtalan voltam önhöz a rendelőben… De gondoljon a helyzetemre… Nagylelkűen befogadtak a családba… Ennek a családnak, mint a többinek is, szintén megvan a maga gondja-baja… Az volt a véleményem, nem rám tartozik, hogy…

– Értem önt, doktor úr.. .

– Ez is talpig becsületes ember. Sőt több mint becsületes, ha hihetünk az ismerőseinek. Ez egyszer a két férfi kezet szorított egymással…

Maigret kinyitotta a nyomozók irodájának ajtaját, és behívta Émile-t.

– Mit kell-csinálni?

– Semmit. Álljon ide az ablak mellé. Majd felteszek egy kérdést, maga meg válaszol…

– Akkor is, ha nem azt a választ várja?

– Az igazat mondja…

Amikor Maigret benyitott a váróterembe, Madame Josselin egyszerre állt fel a lányával.

– Legyen szíves, kövessen… Nem, csak ön, asszonyom… Madame Fabre-ral majd utána beszélek…

Az asszony szürkével spriccelt fekete ruhát viselt, fehér tollal díszített fekete kalapot, a vállán könnyű teveszőr kabát.

Maigret maga elé engedte az asszonyt;

Madame Josselin rögtön észrevette a férfit az ablak előtt, amint az kalapját gyűrte zavarában. Az asszony meghökkent, a főfelügyelő felé fordult, s minthogy senki sem szólalt meg, végül megkérdezte:

– Ki ez az ember?

– Nem ismeri fel?

Az asszony figyelmesen megnézte, majd megrázta a fejét.

– És maga, Émile, maga felismeri ezt az asszonyt?

A pincér elfogódottságtól rekedt hangon ezt mondta:

– Igen, főfelügyelő úr, felismerem. Ő az.

– Biztos benne, hogy ez a hölgy a hét elején, kedd vagy szerda délután egy negyvenes férfival találkozott az Olasz—Francia Sörözőben?

– Ugyanezt a ruhát viselte, és ugyanezt a kalapot… Erről beszéltem reggel is…

– Köszönöm, Émile. Elmehet.

Émile Madame Josselinra emelte a tekintetét, mintha így akarna bocsánatot kérni a történtekért.

– Akkor már nincs rám szüksége?

– Már nincs. Köszönöm…

Az asszony egyedül maradt Maigret-vel; a főfelügyelő egy karosszékre mutatott az íróasztalával szemben, ő maga az asztal mögé került, de nem ült le.

– Tudja, hogy hol tartózkodik jelenleg az öccse? – kérdezte fojtott hangon.

Az asszony úgy emelte rá egyszerre sötét és fénylő szemét, mint a Notre Dame des Charnps utcában; bár most is pattanásig feszültek az idegei, mintha meg is könnyebbült volna valamelyest. Főleg akkor látszott, mekkora változás ment végbe az asszonyban, amikor helyet foglalt. Mintha ezzel a mozdulattal végleg feladta volna azt a magatartást, amelyet csak jobb szándéka ellenére erőszakolt magára.

– Mondott magának valamit a vejem?

– Nem sokat… Csak megerősítette, hogy magának van egy öccse… Ezt meg úgyis tudtam…

– Kitől?

– Egy csaknem kilencvenéves öregasszonytól, aki még most is ott él abban a Dareau utcai bérházban, ahol maga lakott a testvérével meg az édesapjával…

– Bekövetkezett… – suttogta az asszony.

Maigret ismét támadott.

– Tudja, hogy most hol tartózkodik? Az asszony megrázta a fejét.

– Fogalmam sincs róla. És higgye el, igazat mondok. Szerdáig azt se tudtam, hogy Párizsban van.

– Sohase írt levelet?

– Amióta kitiltottuk a lakásból, soha.

– Rögtön tudta, hogy ő ölte meg a férjét?

– Még most sem vagyok biztos benne. Nem tudom elhinni… De tudom, hogy minden ellene szól…

– Miért akarta mindenáron megvédeni? Mért nem mondta meg az igazságot, és mért hallgattatta el a lányát is?

– Először is, mert a testvérem, meg amiért olyan szerencsétlen… Másodszor azért, mert egy kicsit magamat is felelősnek érzem a férjem haláláért…

Az asszony kivett egy zsebkendőt a táskájából, de nem azért, hogy felitassa a könnyeit, hiszen olyan száraz és olyan fénylő volt a tekintete, mintha láz emésztené. Vékony ujjaival gépiesen gombóccá gyúrta a zsebkendőt, mialatt beszélt vagy várta a főfelügyelő kérdéseit.

– De most elhatároztam, hogy mindent elmondok…

– Mi a neve az öccsének?

– Philippe… Philippe de Lancieux… Nyolc évvel fiatalabb nálam.

– Ha nem csalódom, a kamaszkorát jórészt egy magaslati szanatóriumban töltötte…

– Nem a kamaszkorát… Még ötéves se volt, amikor észrevették, hogy tébécés… Az orvosok az Alpokat javasolták, ott is maradt tizenkét éves koráig…

– Az édesanyja akkor már nem élt?

– Csak néhány nappal élte túl az öcsém születését… Ez sok mindent megmagyaráz… Persze, ha amit most elmondok, holnap dobra verik az újságok…

– Egy szót sem írnak róla a lapok, erről kezeskedem. Mit magyaráz meg az édesanyja halála?

– Azt, hogy miért viselkedett úgy az apám Philippe-pel szemben, és hogy egyáltalán: miért volt olyan az élete hátralevő részében… Attól fogva, hogy anya meghalt, az apámat mintha kicserélték volna. Biztos vagyok benne, hogy sohase tudott megbocsátani Philippe-nek, mivel önkéntelenül is őt vádolta a felesége haláláért…

Aztán meg rákapott az italra… Ekkor kérte a nyugdíjaztatását a hadseregtől, pedig jóformán semmi vagyonunk nem volt, elég szűkösen éltünk…

– Amíg az öccsét szanatóriumban ápolták, egyedül élt az apjával a Dareau utcában?

– Egy öreg cseléd lakott velünk apám haláláig, de már ő is meghalt…

– És amikor Philippe hazajött?

– Apám egy bentlakásos egyházi iskolába adta, Montmorencyban, úgyhogy csak nyáron láttuk, a vakáció alatt… Tizennégy éves korában megszökött, néhány nappal később Le Havre-ban találtak rá, ahová autóstoppal utazott…

Azt mondta az embereknek, hogy sürgősen Le Havre-ba kell mennie, mert haldoklik az édesanyja… Mindenféle történetet kiagyalt, már ekkor ez volt a szokása… Tücsköt-bogarat összehordott, az emberek meg hittek neki, és a végén ő maga is elhitte, amit mondott…

Mivel a montmorencyi kollégiumban kiadták az útját, apám egy másikban helyezte el, Versailles mellett…

Akkor is ott volt még, amikor René Josselinnal megismerkedtem… Huszonkét éves voltam…

Zsebkendőjéből most kötelet sodort, amelyet görcsösen rángatott a kezével, Maigret pedig észre se vette, hogy kialudt a pipája.

– Ekkor egy olyan hibát követtem el, amelyet sohase bocsátottam meg magamnak… Csak önmagámra gondoltam…

– Sokáig habozott a házassága előtt?

Az asszony ráemelte tétova tekintetét, keresgélte a szavakat.

– Soha senkinek nem beszéltem ezekről a dolgokról, megtartottam őket magamnak… Egyre nehezebb volt egy fedél alatt élni az apámmal, már csak azért is, mert – noha mi nem tudtunk róla – ekkor már beteg volt… Azt azért világosan láttam, hogy nem él sokáig, és hogy Philippe-nek előbb-utóbb én leszek az egyetlen támasza… Látja, nem lett volna szabad férjhez mennem… Mondtam is Renének…

– Dolgozott akkoriban?

– Apám nem hagyta, az volt a véleménye, hogy egy fiatal lánynak nem az irodában a helye… De azért úgy terveztem, dolgozni fogok, később, amikor majd együtt élek az öcsémmel… De René hallani se akart róla . .. Harmincöt éves volt, ereje teljében. Én meg vakon megbíztam benne… Azt ígérte, bármi történjék is, támogatni fogja Philippe-et, saját fiának tekinti, úgyhogy végül beadtam a derekamat… Nem lett volna szabad… Ez volt a könnyebbik megoldás… Nyomasztott az otthoni légkör, de nem lett volna szabad azon az áron elmenekülni, hogy sorsára hagyom az öcsémet… Nemhiába volt rossz előérzetem…

– Szerette a férjét?

Az asszony Maigret szemébe nézett, és kihívóan válaszolt.

– Igen, szerettem, főfelügyelő úr… a halála napjáig… Olyan ember volt, aki…

A hangja most csuklott el először, egy pillanatra elfordította a fejét.

– De ez mit sem változtat azon, hogy sohase tudtam megszabadulni a gondolattól, hogy áldozatot kellett volna hoznom… Amikor az esküvő után két hónappal az orvos megmondta, hogy apámnak gyógyíthatatlan rákja van, valóságos büntetésnek éreztem a betegségét…

– Beszélt erről a férjének?

– Nem. Most beszélek róla először, mert ha csakugyan az öcsém a tettes, ahogyan ön hiszi, muszáj mindezt elmondanom a mentségére… A tárgyalóteremben is elismétlem, ha szükséges… önnek nyilván más a véleménye, de engem nem érdekel, mit mondanak az emberek…

Arca áttüzesedett, egyre jobban remegett a keze. Újra kinyitotta a táskáját, és egy kis fémszelencét vett ki belőle.

– Kaphatnék egy pohár vizet? Okosabb, ha beveszem az orvosságot, amit Larue doktortól kaptam…

Maigret kinyitotta a falba épített ajtót: víztartály volt mögötte, a polcon pohár meg egy üveg konyak, amely gyakran tett jó szolgálatot a főfelügyelőnek.

– Köszönöm… Azért megpróbálok nyugodt maradni… Mindenki azt hiszi, hogy tudok magamon uralkodni, még csak eszükbe se jut, mekkora árat fizetek ezért a látszatért… Hol is hagytam el?

– A házasságáról beszélt… Hogy az öccse Versailles-ban tanult… Az apja pedig…

– Igen… Az öcsém csak egy évig maradt Versailles-ban, aztán onnan is kitették a szűrét…

– Megint megszökött?

– Nem, de fegyelmezetlen volt, semmire se mentek vele a tanárai… Látja, sohase töltöttünk együtt annyi időt, hogy alaposan megismertem volna… De alapjában véve nem rossz ember, ebben biztos vagyok… A képzelete miatt van minden, az vitte rossz útra.

Vagy a szanatóriumban töltött gyermekkora, hiszen minden idejét az ágyban kellett töltenie, elzárva a külvilágtól.

Emlékszem, mit mondott egyszer, amikor végre rábukkantam a padláson, miután tűvé tettem érte az egész házat; ott heverészett a padlás deszkapadlóján.

– Hát te mit csinálsz itt, Philippe?

– Történeteket mesélek magamnak. Sajnos, másoknak is mesélt. Javasoltam az apámnak, hogy hozzuk haza. René is beleegyezett. Sőt az ő ötlete volt az egész. De apa hallani se akart a dologról, és egy másik kollégiumba adta, ezúttal Párizsban…

Philippe hétről hétre meglátogatott bennünket a Notre Dame des Champs utcában, akkor már ott laktunk… A férjem úgy bánt vele, mint tulajdon fiával… Pedig akkorra már Véronique is megszületett…

Nyugodt és jómódú utca, kényelmesen berendezett lakás, két lépésre a Luxembourg kert lombos fáitól, a környéken kolostorok. Becsületes emberek. Virágzó vállalkozás. Boldog família…

– Aztán az apám… de erről maga is tud.

– Hol történt?

– A Dareau utcában. A karosszékében. Fölvette az egyenruháját, maga elé tette az anyám fényképét meg az enyémet. De Philippe-ét nem.

– És Philippe-pel mi lett?

– Folytatta a tanulmányait, de inkább kevesebb, mint több sikerrel. Két évig velünk lakott. Tudtuk, hogy sohase teszi le az érettségit. Renének az volt a terve, hogy maga mellé veszi társnak az üzletbe…

– Milyen volt a viszony a férje meg az öccse között?

– René végtelenül türelmes ember volt… Amennyire csak lehetett, eltitkolta előlem Philippe csibészségeit, Philippe pedig kihasználta a helyzetet… Semmiféle kényszert nem tudott elviselni, semmiféle fegyelmet… Gyakran még az étkezéseken se jelent meg, éjnek idején járt haza, és mindig ki tudott agyalni magyarázatul valami megható történetet…

Aztán kitört a háború… Philippe-et hazaküldték az iskolából, mi pedig, a férjem meg én, egyre jobban aggódtunk a sorsa miatt…

Azt hiszem, Renét is furdalhatta a lelkiismeret… Talán ha a Dareau utcában maradok…

– Nekem, asszonyom, nem ez a véleményem – vágott közbe komolyan Maigret. – Nyugodt lehet, hogy a házassága a legkevésbé se változtatta meg a dolgok menetét…

– Azt hiszi?

– Nézze, nem egy fiatalemberrel találkoztam már a pályámon, akik az öccse helyzetében voltak, és nekik sokkal több mentségük volt, elhiheti…

Az asszony mást se kívánt, csak hogy elhihesse, de még mindig nem tudta magát rászánni.

– És a háború alatt?

– Philippe mindenáron be akart vonulni, ehhez ragaszkodott… Épp akkor töltötte be a tizennyolcadik évét, és addig-addig erőszakoskodott, hogy végül beleegyeztünk…

1940-ben a németek foglyul ejtették az Ardennekben, és sokáig nem tudtuk, mi van vele.

Az egész háborút Németországban töltötte, előbb egy hadifogolytáborban volt, majd egy tanyán, München mellett.

Amikor hazajött, azt reméltük, hogy megváltozott.

– Nem így történt?

– Szemre csakugyan megférfiasodott, alig ismertem rá. Jót tett neki a szabad levegő, megerősödött, majd kicsattant az egészségtől. De már az első történeteiből kiderült, hogy ugyanaz a kamasz maradt, aki volt: sehol se találta a helyét, és hetet-havat összehordott…

A legelképesztőbb kalandokon ment keresztül… Legalább háromszor vagy négyszer megszökött, és mindig rémregénybe illő körülmények között…

A tanyán úgy élt a gazdasszonnyal, mintha az ura lett volna, ami nagyon is elképzelhető, és azt állította, hogy a nőnek két gyereke született tőle… És volt még egy harmadik gyereke is, a férjétől…

A férj, Philippe szerint, elesett az orosz fronton… Öcsém másról se beszélt, csak hogy visszamegy Németországba, és feleségül veszi az asszonyt…

De egy hónap se telt bele, máris más tervekkel hozakodott elő… Amerikába akart utazni, azt állította, hogy megismerkedett a titkosszolgálat embereivel, és ők egyengetik majd az útját az Újvilágban…

– Nem dolgozott?

– Az uram, ahogyan megígérte, odavette a Saint Gothard utcai üzembe…

– Magukkal élt?

– Csak három hétig, aztán összeköltözött egy pincérnővel, a Saint Germain des Prés mellett… Megint házasságról ábrándozott. Valahányszor újabb kalandja akadt, mindig azt tervezte, hogy megházasodik…

Tudod, gyereket vár – mondogatta – gazember volnék, ha nem venném el…

Állítása szerint annyi gyereke volt, szerte a világon, hogy már nem is számoltam őket…

– Hazudott?

– A férjem megpróbált utánajárni a dolognak. De sohase talált meggyőző bizonyítékra. Csak ürügy volt az egész, hogy pénzt vasaljon ki belőle.

Csakhamar rájöttem, hogy kettős játékot űz. Bizalmasan beavatott az életébe, könyörgött, hogy segítsek rajta. Mindig egy meghatározott összegre volt szüksége, hogy kimásszon a csávából, ha azt megkapja, egészen bizonyos, hogy rendbe jönnek a dolgok.

– És megkapta, amit kért?

– Majdnem mindig. Tudta, hogy nincs sok pénzem. De a férjem semmit se tagadott meg tőlem. A kezembe számolta az összeget, amire a háztartáshoz szükségem volt, de elszámolni sohase kellett vele. Persze, nagyobb összeget nem vehettem el belőle, muszáj volt szólni a férjemnek…

Ekkor Philippe, agyafúrt módon, Renéhez fordult. Elmesélte neki ugyanazt a történetet, esetleg egy másikat, és könyörgött, nehogy elárulja nekem a dolgot…

– Mért hagyta abba az öccse a munkát a Saint Gothard utcában?

– Fény derült néhány sikkasztásra… Az ügy már csak azért is kínos volt, mivel felkereste egyik-másik ügyfelünket, és a férjem nevében pénzt kért tőlük…

– A férje megelégelte a dolgot?

– Megpróbált Philippe lelkére beszélni. Ha akkor egy kerek összeget ad neki, talán örökre megszabadul tőle, de ő inkább egy kisebb összeget folyósíttatott neki havonta a bankjával, épp annyit, amennyi biztosította a megélhetését…

– És visszaköltözött magukhoz…

– Mi mindig megbocsátottunk neki… Úgy viselkedett, mintha, csakugyan új életet akarna kezdeni… Így aztán megint velünk lakott… S amikor ismét lába kelt egy összegnek, Philippe szőrén-szálán eltűnt…

Egy darabig Bordeaux-ban élt… Égre-földre esküdözött, hogy megházasodott, gyereke van, egy kislány, de hogy igaz-e, nem-e, nem tudom, sohase tudta bebizonyítani, csak egy nő arcképét mutogatta, de hát a fénykép akárkié lehetett… De ha igaz, amit mondott, hamarosan faképnél hagyta a családját, és Brüsszelbe költözött…

Ott állítólag megint összeütközésbe került a törvénnyel, úgyhogy a férjem újra küldött neki egy jelentős összeget…

Nem tudom, megérti-e… Nehéz ezt megérteni annak, aki nem ismeri… Mindig őszintén megbánta a ballépéseit, és én tudom, hogy úgy is gondolta… Alapjában nem rossz fiú…

– De a férjét meggyilkolta…

Amíg nem látom a bizonyítékokat, és amíg az öcsém nem tesz beismerő vallomást, nem tudom elhinni… És még a vallomása se fogja eloszlatni a kétségeimet… Egyre csak azon töröm a fejemet, nem az én hibámból történt-e az egész…

– Mióta nem jelentkezett a Notre Dame des Champs utcában?

– Vagyis minálunk?

– Nem értem, mi a különbség.

– Mert legalább hét éve nem tette be a lábát a lakásba. Brüsszel után történt, de még Marseille előtt, Véronique még nem volt férjnél… Addig nagyon választékos volt a megjelenése, elegáns volt, adott magára… De akkor mint valami csavargó, úgy bukkant fel, és láttuk rajta, hogy az utolsó hetekben alig evett valamit…

Sohasem volt olyan bűnbánó, olyan alázatos… Néhány napig nálunk lakott, azután, mivel állítása szerint Gabonban állást kapott, a férjem még egyszer talpra állította…

Két évig nem hallottunk róla… Majd egy reggel észrevettem, a piacra menet, ott várt rám a járdán, az utca sarkán…

Megkímélem a históriától, amelyet megint előadott… Adtam neki néhány bankjegyet…

Ez a jelenet jó néhányszor megismétlődött az utóbbi években… Megesküdött, hogy nem találkozik Renével, hogy soha semmit nem kér tőle…

– Közben pedig úgy intézte a dolgát, hogy aznap ővele is találkozzék?

– Pontosan. Ahogy az előbb mondtam, kettős játékot űzött. Tegnap óta bizonyítékom van rá.

– Hogyhogy?

Rossz előérzetem volt… Tudtam, előbb-utóbb úgyis megtudja Philippe létezését, és hogy pontos kérdéseket fog feltenni…

– De ön abban reménykedett, hogy csak későn jutok a nyomára, és lesz annyi ideje, hogy külföldre szökjék?

– Maga talán nem ezt tette volna? Azt hiszi, hogy az ön felesége nem így cselekedett volna?

– Az az ember meggyilkolta az ön férjét.

– Jó, tegyük fel, hogy bizonyítékai vannak, de hát ez az ember mégiscsak az öcsém, és attól még a férjem nem támad fel, ha ő börtönben ül a halála napjáig… Én jól ismerem Philippe-et… De ha egy napon az esküdtek előtt is el kell mondanom, amit most önnek elmeséltem, nem hiszem, hogy akár egy szót is hinnének az egészből… Pedig Philippe nem bűnöző… Csak szerencsétlen…

Maigret nem akart vitába szállni az asszonnyal. S különben is, abban igaza volt, hogy Philippe de Lancieux rossz csillagzat alatt született…

– Átvizsgáltam a férjem iratait, főleg a csekkek ellenőrző szelvényét, két fiók dugig van velük, mert a férjem igen akkurátus ember volt.

Így tudtam meg, hogy valahányszor Philippe felkeresett, a férjemmel is találkozott, előbb a Saint Gothard utcában, aztán máshol, de hogy hol, azt nem tudom… Talán az utcán várta, ahogyan engem…

– A férje sohase beszélt róla?

– Nem akart elszomorítani… Én meg őt nem akartam nyugtalanítani. Ha őszinték vagyunk egymással, talán nem történik meg a tragédia… Sokat töprengek rajta… Szerdán, úgy tizenegy felé, amikor René még nem érkezett haza, megszólalt a telefon. Rögtön felismertem Philippe hangját.

– Lehet, hogy az Olasz-Francia Sörözőből telefonált, ahol Josselinnal találkozott? Valószínű. Ezt mindenesetre be lehet bizonyítani. A pénztárosnő talán emlékszik, hogy kért tőle egy tantuszt.

Azt mondta, sürgősen látni akar, hogy életbevágóan fontos az ügy, és hogy csak most segítsek rajta, soha többé nem hallunk felőle… A sörözőben adott találkozót, ahogyan ön is tudja… Beugrottam a fodrászhoz menet.

– Egy pillanat! Említette az öccsének, hogy fodrászhoz megy?

– Persze… valamit csak mondanom kellett, miért sietek annyira…

– A színházról is beszélt?

Várjon… Igen, biztos, hogy beszéltem… Körülbelül ezt mondhattam neki:

– Be kell ugranom a fodrászhoz, mert este színházba megyek. Véronique-kal.

Sokkal megviseltebbnek látszott, mint rendesen… Bevallotta, hogy súlyos ballépést követett el, de hogy mit, arról nem szólt, csak azt mondta, egyik percről a másikra letartóztathatja a rendőrség… Jelentős összegre volt szüksége, hogy hajójegyet válthasson Dél-Amerikába… Ami pénzem csak volt, beraktam a táskámba, és átadtam neki.

– Nem értem, hogy aznap este miért jött volna el hozzánk, és gyilkolta meg a férjemet…

– Tudta, hogy a pisztoly a fiókban van? – Legalább tizenöt éve, hogy ott tartjuk, márpedig akkoriban, ahogy az előbb mondtam, Philippe gyakran lakott nálunk…

– Nyilván a kulcs helyét is ismerte a konyhában.

– Mindenesetre pénzt nem vitt el… A férjem pénztárcája tele volt bankjegyekkel, de egy fillér se hiányzott. A fiókos szekrényben is volt pénz, a szobámban pedig az ékszerek…

– Nem ígérte meg a férje, hogy Philippe nagyobb összeget kap a halálakor?

– Nem.

Madame Josselin és Maigret szótlanul nézték egymást.

– Márpedig szerintem – sóhajtotta Maigret – ez lehet a magyarázat.

– És hogy a férjem visszautasította volna?

– Igen, valószínű…

– Vagy csak néhány bankjegyet adott a férfinak, ami épp a zsebében volt?

– A férje mindig magával hordta a csekk-könyvét?

– Ha a sörözőben nem volt nála, megbeszélhették, hogy este találkoznak.

– Mindig nála volt a csekk-könyve. Ebben az esetben nyilván Lancieux még egyszer szerencsét próbált, mivel a reggeli kísérlete kudarcot vallott. Vajon már akkor elhatározta, hogy megöli? Abban a reményben, hogy úgyis a nővére lesz az örökös, őtőle pedig mégiscsak könnyebb pénzt szerezni?

Maigret nem akart ennél messzebb merészkedni. Amennyire lehetett, tisztázta az ügyet, a többi a bírák dolga.

– Nem tudja, hogy az öccse mikor érkezett Párizsba?

– Fogalmam sincs róla, esküszöm. Csak abban bízom, hogy ideje volt külföldre szöknie, és hogy soha többé nem látjuk.

– És ha egy szép napon megint pénzt követel? És ha Svájcból, Brüsszelből vagy a jó isten tudja, honnan, megint sürgönyöz, hogy pénzre van szüksége?

– Nem hinném, hogy…

Az asszony nem fejezte be a mondatot. Először kapta el Maigret-ről a tekintetét, és szemét lesütve így szólt:

– Maga se hisz nekem…

Hosszú csönd következett, mialatt a főfelügyelő egy darabig a pipáját babrálta, végül úgy határozott, hogy megtömi. A beszélgetés alatt ugyanis nem mert rágyújtani.

Érezték, hogy már nincsen mit mondaniuk egymásnak. Madame Josselin még egyszer kinyitotta a táskáját, visszatette a zsebkendőjét, és kis kattanással rápattintotta a zárat. Ez mintha a jeladás lett volna. Némi habozás után az asszony felállt, de már nem olyan mereven, mint ahogyan belépett a helyiségbe.

– Már nincs rám szüksége?

– Nincs, egyelőre.

– Most köröztetni fogja?

– Maigret bólintott. Majd, miközben az ajtóig kísérte az asszonyt, megjegyezte:

– Még fényképem sincs róla.

– Tudom, hogy nem hiszi, de nekem sincs. Legfeljebb néhány háború előtti felvétel, de akkor még szinte gyerek volt.

Az ajtó előtt, amelyet Maigret kinyitott, zavartan álltak egymással szemben, mintha nem tudnák, hogyan vegyenek búcsút egymástól.

– A lányomat is kihallgatja?

– Már nem szükséges…

– Talán ő viselte el a legnehezebben ezeket a napokat… Meg a vejem… Őnekik, persze, más okuk volt a hallgatásra… Miattam tették…

– Megértem őket…

Maigret tétován kezet nyújtott, az asszony felhúzta a kesztyűjét, és megszorította Maigret kezét.

– Nem mondom, hogy sok szerencsét… – mondta.

S anélkül hogy egyszer is hátra fordult volna, egyenesen a váróterembe sietett, ahol a szorongó Véronique úgy pattant fel, mintha hirtelen parázzsá vált volna alatta a szék.

Nyolcadik fejezet

Elmúlt a tél. Tízszer vagy hússzor is késő estig égtek a lámpák, ami azt jelentette, hogy megint egy férfi vagy egy nő ül abban a karosszékben, amelyben Madame Josselin foglalt helyet, szemben Maigret íróasztalával.

Philippe de Lancieux személyleírását átadták valamennyi rendőrőrszobának, keresték a pályaudvarokon, a határátkelőhelyeken és az összes repülőtéren. Az Interpol a külföldi hatóságoknak is megküldte a nyomozati jegyzőkönyvet.

Ennek ellenére március vége felé járt az idő, a kandallón álló cserepes virágok már rózsaszínben pompáztak, és javában rügyeztek a fák is, amikor Maigret, aki épp aznap ment be először felöltő nélkül az irodájába, újra hallott Madame Josselin öccséről.

Madame Josselin még mindig a Notre Dame des Champs utcában lakott az ápolónőjével, továbbra is minden délután meglátogatta unokáit a Brune körúton, és a Montsouris-parkba vitte levegőzni a csöppségeket.

Philippe de Lancieux-t hajnali három felé holtan találták a Ternes sugárút egyik éjszakai lokálja mellett: valaki több késszúrással végzett vele.

Az újságok így írtak az esetről: „Dráma az alvilágban.”

És a cím meg is felelt a tényeknek. Ha Lancieux nem tartozott is az alvilághoz, néhány hónapja mégiscsak egy Angéle nevezetű utcalánnyal élt egy fedél alatt.

Továbbra is hetet-havat összehordott, és Angéle meg volt győződve róla, hogy azért rejtőzködik nála, és jár ki csak éjszakánként a városba, mert megszökött a fontévrault-i börtönből, ahol húszévi fegyházbüntetését töltötte.

Lehet, mások is észrevették, hogy notórius hazudozó? És azért tették el láb alól, mert elorozta a lányt hivatalos pártfogójától?

Mint ilyenkor általában, nagy kelletlenül most is megindították a nyomozást. Maigret egy ízben el is ment a Notre Dame des Champs utcába. Újra találkozott a házmesternével, a csecsemő már egy kisszéken ült, és gügyögött. Maigret felkapaszkodott a harmadik emeletre, és becsöngetett.

Jóllehet, már egy ápolónő is élt a lakásban, naponta két-három órát még mindig Madame Manu foglalkozott a háztartással, ő nyitott ajtót, ezúttal a lánc nem volt beakasztva.

– Maga az? – mondta, és összevonta a szemöldökét, mintha Maigret csak rossz hírt hozhatna.

Csakugyan rossz hírt hozott?

A nappaliban semmi változás, csak egy világoskék sál hevert René Josselin karosszékében,

– Azonnal szólok a nagyságának…

– Köszönöm…

Maigret mégis úgy érezte, hogy a homlokát kiveri a verejték, amikor a tükörbe tévedt a tekintete.

Tartalom

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet