Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: Párizs; krimi; belga; 20. század; regény; magyar nyelvű
Publisher: L:J:

GEORGES SIMENON – MAIGRET ÉS A LUSTA BETÖRŐ

Az éjszakai őrjárat ismeretlen férfi holttestére bukkan a Bois de Boulogne-ban. Maigret felügyelő régi ügyfelét, Cuendet betörőt ismeri fel benne. A betörőt a párizsi alvilágban „szolíd” embernek ismerték. Nem voltak bűntársai, mindig egyedül dolgozott, így szó sem lehet személyes bosszúról vagy leszámolásról. A párizsi rendőrséget egy fegyveres rablótámadás ügye foglalkoztatja, Maigret azonban nem mond le arról, hogy megfejtse Cuendet életének és halálának titkát.

GEORGES SIMENON

MAIGRET ÉS A LUSTA BETÖRŐ

Maigret et le voleur paresseux

Fordította: Gorilovics Tivadar

ELSŐ FEJEZET

Nem messze a fejétől Maigret csörömpölést hallott, és mogorván; szinte rémülten mocorogni kezdett, félkezével a levegőben hadonászva. Tudatában volt annak, hogy az ágyában van, s annak is, hogy a felesége ott fekszik mellette, s jóllehet, már fölébredt, nem mer szólni, hanem csak vár a sötétben.

Ami legalább néhány másodpercre megtévesztette őt, ennek a parancsoló, agresszív és kitartó lármának a természete volt. Ilyenfajta tévedésbe csak télen, nagy hidegek idején esett.

Úgy tetszett neki, mintha az ébresztőóra csörögne, holott, mióta megnősült, nem tartott ébresztőórát az éjjeliszekrényén. A dolog a serdülő kornál is távolabbra, a gyermekkorig nyúlt vissza, amikor a hatórási misére járt ministrálni.

Pedig hát ugyanarra a misére járt tavasszal, nyáron, ősszel is. Miért volt hát, hogy a fennmaradt és magától vissza-visszatérő emlékkép mindig sötétséget és fagyot idézett benne föl, gémberedett ujjakat, utat, melyen ropog a hártyás jég a cipő alatt?

Mint már annyiszor, most is földöntötte a poharát, és a felesége éppen akkor gyújtotta meg a lámpát, amikor keze elérte a telefont.

– Maigret… Igen…

Négy óra múlt tíz perccel, mindenütt csend, abból a fajtából, amely a leghidegebb téli éjszakák sajátja.

– Itt Fumel beszél, főfelügyelő úr…

– Kicsoda?

Nem hallotta jól. A másik mintha zsebkendőn keresztül beszélt volna.

– Fumel, a XVI. kerületből

Az ember fojtottan beszélt, mintha attól félne, hogy valaki egy szomszédos helyiségben meghallja. Mivel a felügyelő nem válaszolt, még hozzátette:

– Aristide…

Ja, Aristide Fumel! Maigret most már ébren volt, és nem tudta elgondolni, mi a csudának ébresztette őt fel hajnali négy órakor Fumel nyomozó a XVI. kerületből.

Továbbá miért cseng olyan rejtélyesen, szinte titokzatosan a hangja.

– Nem tudom, helyesen teszem-e, hogy telefonálok… Rögtön értesítettem közvetlen felettesemet, a kerületi kapitányt… Azt mondta, az ügyészséget hívjam, és beszéltem is az ügyeletet tartó helyettes ügyésszel…

Mme Maigret, noha csak férje válaszait hallotta, máris fölkelt, papucsba dugta a lábát, belebújt vatelinnal bélelt pongyolájába, és kiment a konyhába, ahonnan behallatszott a gáz duruzsolása, majd ahogyan vizet öntött a kannába.

– Magunk sem nagyon tudjuk, mit tegyünk, az a helyzet. A helyettes ügyész meghagyta, menjek vissza a helyszínre, és várjam őt meg. A holttestre nem én találtam rá, hanem két kerékpáros rendőr…

– Hol?

– Tessék?

– Azt kérdem, hol?

– A Bois de Boulogne-ban… A route des Poteaux-n… Ismeri?… Az avenue Fortunée-ból nyílik, nem messze a porté Dauphine-tól… középkorú férfi az illető… Mint én, körülbelül. …Amennyire megállapíthattam, semmi sincs a zsebében, semmilyen irat… A testet persze úgy hagytam, ahogy volt… Nem tudom, miért, valami furcsát látok a dologban, gondoltam, jobb, ha telefonálok. Jobb lenne, ha az ügyészség emberei nem tudnának róla…

– Köszönöm, Fumel…

– Máris megyek vissza, ha netalán hamarább érkeznének meg, mint szoktak…

– Hol vagy?

– A rue de la Paisanderie-i őrszobán… Végül is eljön?

Maigret, aki még nem bújt ki a meleg ágyból, habozott.

– Igen.

– Mit fog mondani?

– Még nem tudom. Majd kitalálok valamit.

Megalázva érezte magát, s kis híján dühöngött, pedig hát nem ez volt az első eset az elmúlt fél évben. A derék Fumel igazán nem tehetett róla. Mme Maigret az ajtóban állt, és lelkére kötötte:

– Melegen öltözz. Kint erősen fagy.

Amikor félrehúzta a függönyt, észrevette, hogy jégvirágos az ablak. A gázlámpák sajátos fényt árasztottak, amilyent csak nagy hidegek idején látni, s a boulevard Richard-Lenoiron egy lélek sem járt, minden, csendes volt, csak egy szemben levő ablakban égett a villany, nyilván beteg feküdt a szobában.

Újabban arra kényszerítik őket, hogy csaljanak! És kik kényszerítik? Az ügyészség, a belügyminisztérium emberei, szóval a főiskolákról kikerült új törvényhozók, akik mind azt vették a fejükbe, hogy a világot a saját kis elképzeléseik szerint rendezik be.

Az ő szemükben a rendőrség a nagybetűvel írt Igazságszolgáltatásnak alacsonyabb rendű, kissé szégyellni való hajtókereke. Csak alárendelt szerepet játszhat, megbízni benne nem szabad, szemmel kell tartani.

Fumel, akárcsak Janvier, Lucas és Maigret-nek még mintegy húsz munkatársa, a régi gárdához tartozott, a többiek azonban alkalmazkodtak az újabb módszerekhez és előírásokhoz, s legfőbb gondjuk a vizsgákra való fölkészülés volt, hogy minél hamarább előléphessenek.

Szegény Fumel azért nem emelkedhetett mindeddig magasabbra a ranglétrán, mert képtelen volt megtanulni a helyesírást, és nem tudott megírni egy jelentést.

Az ügyész vagy a helyettese ragaszkodott hozzá, hogy elsőnek értesítsék, elsőnek érkezzék a helyszínre az álmos vizsgálóbíró társaságában, s ezek az urak úgy nyilvánítottak véleményt, mintha világéletükben egyébbel sem foglalkoztak volna, mint holttestek megtalálásával, a bűnözőket pedig mindenkinél jobban ismernék.

Ami a rendőrséget illeti… Elárasztották hivatalos megkeresésekkel…

– Csinálják ezt meg ezt… Tartóztassák le ezt a személyt, és állítsák elő a hivatali szobámba…

– Kérdéseket pedig nehogy föltegyenek neki! Mindennek az előírások szerint kell történnie…

Előírás pedig bőven volt, a hivatalos közlönyben olyan sok, egymásnak nemegyszer ellentmondó szöveg jelent meg, hogy még ők sem ismerték ki magukat benne, s állandó rettegésben éltek, hogy hibán érik őket, és alkalmat adnak az ügyvédeknek a tiltakozásra…

Így dohogott Maigret, míg öltözködött. Valahányszor fölköltötték egy-egy téli éjszakán, a kávénak sajátos íze volt. Miért? A lakás is másfajta szagot árasztott, a szülői házat juttatta eszébe, amikor reggel fél hatkor kelt.

– Beszólsz a hivatalba, hogy küldjenek kocsit?

Nem! Ha hivatali kocsival menne, még a végén elszámolást kémének tőle.

– Telefonálj taxiért.

Nem fogják neki megtéríteni a taxiköltséget, ha csak – gyilkosság esetén – nagyon rövid idő alatt le nem leplezi a gyilkost. Aki nem ér el sikert, annak nem fizetik ki a taxiját. S ha kifizetik, akkor is bizonyítani kell, hogy másképp nem lehetett kimenni a helyszínre.

A felesége vastag gyapjúsálat nyújtott neki

– A kesztyűd megvan?

Maigret a felöltője zsebében kotorászott

– Nem akarsz enni egy falatot?

Nem volt éhes. Úgy látszott, duzzog, holott, alapjában véve, nagyon kedvelte az ilyen pillanatokat, s talán éppen ezeket sajnálja majd a leginkább, ha egyszer nyugdíjba megy.

Lement a lépcsőn, a taxit ott találta a kapu előtt, fehér gőz szállt a kipufogó dobból.

– A Bois de Boulogne-ba… ismeri a route des Poteaux-t?

– Még csak az kellene, hogy ne ismerjem, harmincöt évi szolgálat után…

Végső soron régi vigasz volt ez az öregedésre.

Az ülés jéghideg volt. Néhány kocsival találkoztak csak, üres autóbuszok igyekeztek a végállomásaik felé. A korán nyitó kávéházakban még nem égett a villany. A Champs-Élysées-n takarítónők takarították az irodákat.

– Megint valami Utcalányt nyírtak ki?

– Nem tudom… Nem hiszem…

– Gondoltam. Ilyen időben nemigen talált volta a Boisban palira.

A pipájának is más most az íze. Kezét zsebre dugta, s kiszámította, hogy legalább három hónapja nem látta Fumelt, akit azóta ismer… csaknem azóta, hogy maga is belépett a rendőrséghez, amikor még az egyik kerületi kapitányságon dolgozott!

Fumel már akkor is csúnya volt, s már akkor is sajnálták őt, bár közben gúnyolódtak rajta, egyrészt, mivel a szüleinek olyan ötletük támadt, hogy Aristide-nak nevezzék, másrészt pedig azért, mert külseje ellenére állandóan szerelmi ügyekbe bonyolódott.

Megnősült, ám a felesége egy év múlva úgy hagyta el, hogy teljesen nyoma veszett. Eget-földet megmozgatott, hogy megtalálja. A személyleírása éveken át ott volt Franciaország minden rendőrének és csendőrének zsebében, és valahányszor női hullát halásztak ki á Szajnából, Fumel rohant a hullaházba.

Mindez már a legendák körébe emelkedett.

– Úgysem verik ki a fejemből, hogy valami baja történt, és hogy rajtam akartak így ütni egyet…

Az egyik szeme mereven nézett, világosabb színű is volt, mint a másik, csaknem áttetsző, és ez kellemetlenné tette a tekintetét.

– Életem végéig szeretni fogom őt… – Tudom, hogy egyszer majd rátalálok…

Ötvenegy éves korára vajon ugyanígy reménykedett még? Mindez nem akadályozta meg abban, hogy időről időre szerelemre ne gyulladjon, ám a sors továbbra is kegyetlen volt vele, – mert minden egyes kalandja lehetetlen bonyodalmakhoz vezetett, és rosszul végződött.

Egy ringyó miatt, aki, a bolondját járatta vele, még kerítéssel is megvádolták, látszólag nem is alaptalanul, s csak hajszál híján múlt, hogy nem tették ki a rendőrségtől…

Rejtély, hogy ez a maga dolgaiban oly együgyű és ügyetlen ember hogyan lett mégis az egyik legjobb párizsi rendőrnyomozó.

A taxi elhagyta a porté Dauphine-t, jobbra fordult a Bois-ban, s már fel is tűnt egy zseblámpa fénye. Valamivel később, árnyakat láttak mozogni egy sétány szélén.

Maigret kiszállt a kocsiból, kifizette az utat. A sötétből kivált egy alak.

– Megelőzte őket – sóhajtotta Fumel, miközben topogott a fagyos földön, hogy fölmelegedjék.

Az egyik fához támasztva két bicikli állt. A körgalléros rendőrök maguk is toporogtak, egy gyöngyszürke kalapot viselő, alacsony férfiú pedig türelmetlenül pillantgatott az órájára.

– Boisrond doktor, az anyakönyvtől…

Maigret szórakozottan kezet szorított, majd elindult az egyik fa felé, amelynek tövében sötétlett valami. Fumel oda irányította zseblámpája fényét.

– Azt hiszem, főfelügyelő úr – magyarázta –, hogy mindjárt megérti, mire gondolok… Szerintem itt valami nem stimmel…

– Ki fedezte föl?

– Ez a két biciklis rendőr, miközben a körútját végezte…

– Hánykor? – Negyed négy előtt három perccel… Először azt hitték, hogy valami zsákot dobott az út szélére…

Valóban, a férfi alaktalan tömegnek látszott, ahogy a földön feküdt, a keményre fagyott fűben: nem kinyújtózva, hanem összehúzódva, szinte gombolyaggá csavarva, s a halmazból mindössze egy kéz nyúlt ki, amely mintha görcsösen meg akart volna ragadni valamit.

– A halál oka? – kérdezte Maigret az orvostól.

– Nem nagyon mertem hozzányúlni az ügyészség kiszállása előtt, amennyire azonban meg tudom ítélni, koponyatörést szenvedett, miután egy igen súlyos tárggyal egyszer vagy többször fejbe vágták…

– Koponyatörés? – kérdezte elgondolkodva a felügyelő.

A zseblámpa fényénél ugyanis az arc helyén csak véres és puffadt húscsomókat látott.

– A boncolás előtt semmi bizonyosat nem mondhatok, de esküdni mernék, hogy már meghalt, vagy legalábbis haldoklott, amikor ezeket az ütéseket kapta.

Fumel a félhomályban Maigret-re nézett:

– Most már érti, főnök, hogy mire gondolok?

A ruha, bár nem luxuskivitelű, de jó minőségű volt, amilyet például nyugdíjasok vagy állami hivatalnokok hordanak.

– Azt mondod, hogy semmi sincs a zsebeiben?

– Óvatosan megtapogattam, de semmit sem éreztem… Most pedig nézzen körül…

Fumel megvilágította a talajt a fej körül: sehol egy vérfolt.

– Nem itt kapta az ütéseket. A doktor is ezen a véleményen van, ugyanis olyan sebei vannak, amelyektől sok vért kellett veszítenie. Így hát kihozták a Bois-ba, nyilván kocsival. Ahogy így össze van töppedve, az az érzése az embernek, hogy akik idehozták, úgy lökték ki az autóból, hogy még csak ki se szálltak.

A Bois de Boulogne csendes és mozdulatlan volt, mint valami színpadi díszlet, itt-ott világított csak egy lámpa, szabályos kört rajzolva fehér fényével.

– Vigyázat… Azt hiszem, itt vannak…

Autó jött a Porte Dauphine felől, hosszú, fekete kocsi, az utat keresve. Fumel integetett a villanylámpájával, odarohant az ajtóhoz.

Maigret, rövideket szippantva a pipájából, a háttérben maradt.

– Erre, ügyészhelyettes úr… A kerületi kapitánynak a Cochin Kórházba kellett mennie, hogy jegyzőkönyvet Vegyen föl, pár perc múlva itt lesz…

Maigret fölismerte az ügyészhelyettest, akit Kernavelnak hívtak: mintegy harmincéves, nagyon elegáns, hosszú, sovány férfi. A vizsgálóbírót, akivel ritkán volt alkalma együtt dolgozni, szintén fölismerte: Ő valahol a régiek és az újak között állt. Barna férfi volt, bizonyos Cajou, olyan negyvenéves-forma lehetett. Ami az írnokot illeti, á lehető legmesszebbre állt meg a holttesttől, mint aki attól fél, hogy hányingert kap a látványtól.

– Ki… – kezdte az ügyészhelyettes.

Maigret körvonalait nézte, és összeráncolta a szemöldökét.

– Bocsánat. Nem vettem észre az előbb. Hogyhogy itt van?

Maigret megelégedett egy kitérő mozdulattal és egy még kitérőbb mondattal:

– Véletlenül…

Kernavelnak nem volt ínyére a dolog, s azontúl szándékosan Fumelhez intézte szavait.

– Miről van szó tulajdonképpen?

– A holttestet valamivel több, mint egy órája két kerékpáros rendőr fedezte fel körútja során. Rögtön értesítettem a kerületi kapitányt, akinek azonban, amint mondtam, előbb el kellett mennie a Cochin Kórházba egy sürgős jegyzőkönyvet fölvenni, s ő bízott még, hogy értesítsem az ügyészséget. Rögtön azután hívtam Boisrond doktort.

Az ügyészhelyettes az orvost kereste a szemével.

– Mit állapított meg, doktor úr?

– Koponyatörés, valószínűleg több helyen…

– Baleset? Talán kocsi ütötte fel?

– Egy ütőeszközzel több ütést mértek rá, először a fejére, azután az arcára.

– Szóval bizonyos abban, hogy gyilkosságról van szó?

Maigret hallgathatott volna, csináljanak, mondjanak, amit akarnák. Ennek ellenére közelebb lépett.

– Talán időt nyernénk, ha értesítenénk a Bűnügyi Nyilvántartó szakembereit.

Az ügyészhelyettes. továbbra is Fumelnek adta az utasításait…

– Küldje el az egyik rendőrt telefonálni…

Sápadt volt a hidegtől A mozdulatlan test körül mindenki fázott.

– Csavargó?

– Nem úgy van öltözve, mint egy csavargó. Ilyen időben nemigen jár csavargó a Bois-ban.

– Kifosztották?

– Ha jól tudom, semmi sincs a zsebeiben.

– Talán hazafelé, ment, és megtámadták.

– Nem látni a földön vért. A doktor úr velem együtt úgy gondolja, hogy a bűntettet nem itt követték el…

– Ebben az esetben… valószínűleg a bűnözők bosszújáról van szó…

Az ügyészhelyettes magabiztosan beszélt, meg volt elégedve, hogy megtalálta a probléma megfelelő megoldását.

– A bűntényt nyilván a Montmartre-on követték el, s a tett elkövetői, hogy megszabaduljanak a holttesttől, ide dobták…

Maigret-hez fordult.

– Nem hinném, főfelügyelő úr, hogy ez a maga ügye lenne. Bizonyára fontos nyomozásai vannak folyamatban. Erről jut eszembe, hol tart a XIII. kerületi postahivatal kirablásának ügyében?

– Még sehol.

– És az előző rablások? Hány rablás is történt itt Párizsban az elmúlt két hét alatt?

– Öt.

– Ennyire emlékeztem én is. Ezért lep meg, hogy itt találom, s hogy ilyen jelentéktelen üggyel foglalkozik.

Maigret nem először hallotta fújni ezt a nótát Az ügyészségi urakat rémületbe ejtette, amit ők bűnözési hullámnak neveztek, főleg pedig a látványos rablások, amelyek – mint az időközönként történni szokott – mostanában újra elszaporodtak.

Ez annyit jelentett, hogy egy új gengszterbanda – az újságok kedvelt kifejezésével élve: egy új „geng” – alakult ki nemrégen.

– Még mindig nem talált semmilyen nyomra?

– Nem.

Ez nem egészen volt igaz. Bár tulajdonképpeni nyom nem állt rendelkezésére, de azért volt már egy elgondolása, amelyet a tények mintha alátámasztottak volna. De ehhez senkinek semmi köze, pláne az ügyészségnek.

– Figyeljen csak ide, Cajou. Maga fogja kézbe venni az ügyet. Hallgasson rám, s intézze úgy, hogy minél kevesebbet beszéljenek róla. Hétköznapi eset, aljas indokból elkövetett bűncselekmény, és éh mondom, hogy az csak jó mindenkinek, ha ezek a stricik öldösni kezdik egymást. Ért engem?

Megint Fumelhez fordult.

– Maga a XVI, kerületben felügyelő?

Fumel bólintott.

– Mióta dolgozik a rendőrségnél?

– Harminc éve… Huszonkilenc pontosan…

– Jó a minősítése? – kérdezte Maigret-től.

– Olyan ember, aki érti a mesterségét.

Az ügyészhelyettes félrevonta a bírót, és halk hangon beszélt hozzá. Amikor a két férfi visszajött, Cajou mintha zavarban lett volna.

– Nos, főfelügyelő úr, köszönöm a fáradozását. Én továbbra is kapcsolatban maradok Fumellel, akinek majd megadom az eligazítást. Ha úgy látom, hogy segítségre van szüksége, hivatalosan is megkeresem önt, vagy behívom a hivatalomba. A feladat, amelyet el kell végeznie, túl fontos és sürgős ahhoz, hogy tovább tartóztassam.

Maigret nemcsak a hidegtől lett sápadt, és a pipáját olyan erősen szorította fogai közé, hogy hallani lehetett, amint az ebonit halkan megroppan.

– Uraim… – mondta, ezzel mintegy el is köszönve.

– Van mivel mennie?

– Majd találok taxit a porté Dauphine-nál.

Az ügyészhelyettes habozott, már-már fölajánlotta, hogy elviszi odáig, de Maigret addigra egy kézmozdulattal Fumeltől is elbúcsúzott, és már messze járt.

Pedig egy félórával később Maigret kétségkívül elég sokat tudott volna nekik mondani a halottról. Egyelőre még nem volt biztos a dologban, ezért nem szólt semmit.

Alighogy a holttest fölé hajolt, az az érzése támadt, hogy már látta valahol. Az arcot hiába zúzták össze, a főfelügyelő esküdni mért volna, hogy fölismerte.

Csak egy apró bizonyítékra volt szüksége, ezt pedig meg fogják találni ha, levetkőztetik a hullát.

Persze, ha igaza van, akkor az ujjlenyomatok is erre az eredményre vezetnek.

A taxiállomáson ugyanazt a kocsit találta, amely elhozta.

– Már vége?

Vigyen haza a boulevard Richard-Lenoirra.

– Értem. Ez aztán gyors munka volt, ami azt illeti. – Ki az áldozat?

A place de la République-en nyitva volt egy italmérés, és Maigret majdnem megállította a kocsit, hogy bemenjen inni valamit. Csak valami szeméremérzet tartotta vissza.

A félesége visszafeküdt, de meghallotta; amint jött föl a lépcsőn, és rögtön ajtót nyitott neki. Ő is meglepődött;

– Már? Mi történt? – tette, hozzá nyomban nyugtalan hangon.

– Semmi. Az uraknak nincs rám szükségük.

A feleségének lehetőleg nem beszélt a dologról. Ritkán fordult élő, hogy otthon szóba hozza a hivatali ügyeket.

– Nem ettél?

– Nem.

Megyek, megcsinálom a reggelidet, gyorsan meg kellene fürödnöd, hogy fölmelegedjél.

Már nem fázott. Nem volt már benne harag, csak szomorúság.

A bűnügyi rendőrségen nem ő volt az egyetlen, aki elcsüggedt, s az osztályvezető már két ízben említette, hogy beadja a lemondását. Arra, hogy harmadszor is szóba hozza, nem lesz alkalma, mivel máris fölmerült, hogy mást tesznek a helyébe.

Átszervezés van – így mondják. A köztársaság legjobb családjaiból származó, művelt, jól nevelt fiatalemberek az irodák csendjében tanulmányoznak minden kérdést, és eredményre törekszenek. Tudós okoskodásaikból elképesztő tervek születtek, s minden héten újabb előírásokban öltenek testet.

A rendőrség mindenekelőtt eszköz az igazságszolgáltatás kezében. Eszköz. Márpedig egy eszköznek nincs feje.

A nyomozást a bíró vezette a dolgozószobájából, az ügyész az ő nagy tekintélyű hivatalából, s ők adták az utasításokat is.

De még azt is elvárták, hogy ezeket az utasításokat ne régimódi nyomozók hajtsák végre, ne az olyan Aristide Fumelhez hasonló, öreg „szöges bakancsok”, akik a helyesírást sem tudják mindig.

De mit lehet tenni ezekkel az emberekkel, akik mesterségüket az utcán tanulták, az áruházakban, a pályaudvarokon, ismerik városnegyedük minden kocsmáját, minden egyes stricijét és prostituáltját, tudnak a nyelvükön beszélni, s adott esetben megvitatni velük a dolgokat, amikor most főleg arról van szó, hogy tudni kell mindenféle papírokat kitölteni.

Most már diplomára van szükség, és vizsgázni kell pályafutásuk minden egyes szakaszában, és ha nyomozót kell küldeni valakinek a megfigyelésére, Maigret csak néhány régi emberére számíthat.

Őt még nem állították félre. Nem türelmetlenkedtek, hiszen tudták, hogy a nyugdíjig már csak két éve van hátra.

De azért kezdték szemmel tartani a ténykedéseit.

Még nem világosodott ki, s miközben reggelijét fogyasztotta, a szemközti házakban egyre több ablak mögött gyúlt világosság. A telefonhívás miatt ő most előbbre tartott, s kissé gémberedett is volt, mint amikor az ember nem aludta ki magát

– Ugye, a Fumel az, aki kancsalít?

– Igen.

– Őneki ment el a félesége?

– Igen.

– Soha nem akadtak a nyomára?

– Azt mondják, Dél-Amerikában van férjnél, s van egy rakás gyereke.

– Fumel tudja?

– Minek?

Az irodába is előbb érkezett, s jóllehet, a nap már fölkelt, meg kellett gyújtania zöldernyős lámpáját.

– Kapcsolja nekem a La Faisanderie-i ügyeletet, kérem…

Hibát követett el. Nem akart érzelegni.

– Halló!… Fumel nyomozó ott van?… Hogy?… írja a jelentését?

Megint papírokkal és nyomtatványokkal vesztegetik az időt.

– Te vagy az, Fumel?

Fumel megint fojtott hangon beszélt, mint aki titokban telefonál.

– A Bűnügyi Nyilvántartó befejezte a munkáját?

– Igen. Egy órája mentek el.

– A törvényszéki orvos kiment?

– Igen. Az új.

A törvényszéki orvos is új volt. A hetvenhat éves korában még boncolásokat végző öreg Paul doktor meghalt, s egy bizonyos Lamalle jött a helyére.

– Mit mond?

– Amit a kollégája. Emberünket nem ott ölték meg. Semmi kétség, hogy erősen vérzett. Az áldozat már halott volt, amikor az arcára mért utolsó csapásokat kapta.

– Levetkőztették?

– Nem egészen.

– Nem láttál a bal karján egy tetoválást?

– Honnan tudja?

– Egy hal?… Olyan csikóhal-féle?

– Igen…

– Vettek ujjlenyomatokat?

– Most foglalkoznak vele a Nyilvántartóban.

– A holttest a Törvényszéki Orvostanon van?

– Igen… Tudja… Nagyon bántott az a dolog az előbb… Még most is… De nem mertem…

– Máris megírhatod a jelentésedben, hogy minden valószínűség szerint egy bizonyos Honoré Cuendet az áldozat, aki Svájcból, a vaud-i kantonból származik, s Öt évet töltött valamikor az idegenlégióban…

– Rémlik valami nekem… Tudja, hogy hol lakott?

– Nem. De tudom, hol lakik az anyja, ha még ugyan él. Szeretném, ha elsőnek én beszélhetnék vele.

– Meg fogják. tudni.

– Nem érdekel. Jegyezd, föl mindenesetre a címet, de csak akkor menj ki, ha szólok. Rue Mouffetard. A számot nem tudom. A magasföldszinten lakik, egy pékség fölött, majdnem a rue Saint- Médard sarkán.

– Köszönöm.

– Nincs mit. Még bent maradsz?

– Még jó két-három órára van szükségem, hogy megírjam ezt az átkozott jelentést.

Maigret tehát nem tévedett, s ez egyszerre töltötte el bizonyos megelégedéssel s némi szomorúsággal. Kiment az irodájából, fölment a lépcsőn, s belépett a nyilvántartóba, ahol szürke köpenyes emberek dolgoztak.

– Ki foglalkozik a Bois de Boulogne-i halott ujjlenyomataival?…

– Én, felügyelő úr.

– Megtaláltad?

– Épp most.

– Cuendet?

– Igen.

– Köszönöm.

Most már szinte vidáman ment végig a többi folyosón, míg fölért az Igazságügyi Palota padlásterébe. A Bűnügyi Nyilvántartóban ott találta régi barátját, Moers-t, aki maga is papírok fölé görnyedt. Soha még annyi irkafirkát nem halmoztak össze, mint fél év óta. Az adminisztratív munka persze régen is elég jelentős volt, de Maigret kiszámította, hogy egy idő óta a különböző osztályokon dolgozó rendőrtisztviselők idejének körülbelül nyolcvan százalékát vette el.

– Elhozták neked a ruhákat?

– A Bois de Boulogne-i pasasét?

– Igen.

Moers két munkatársa felé mutatott, akik nagy papírzsákokat ráztak a kezükben; ezekbe tették bele a halott ruháit. Rutinmunka volt ez, az első technikai művelet. A különböző fajtájú porszemeket össze kellett gyűjteni elemzés céljaira, ami néha értékes útmutatásul szolgált például egy ismeretlen ember foglalkozására vagy arra a helyre vonatkozóan, ahol általában élt, néha pedig arra is, hogy hol követték el ténylegesen a bűntettet.

– A zsebei?

– Üresek. Se óra, se tárca, se kulcsok. Még egy zsebkendő se. Üresebbek nem is lehetnének.

És a fehérnemű, a ruha márkája?

– Se ki nem tépték, se le nem fejtették. Fölírtam a szabó nevét. Akarja?

– Most nem. Megállapították a személyazonosságát.

– Ki az?

– Régi ismerősöm, bizonyos Cuendet.

– Gonosztevő?

– Békés ember, minden bizonnyal a legbékésebb a betörők között.

– Gondolja, hogy egy bűntársa volt a tettes?

– Cuendet-nek sohasem volt bűntársa.

– Miért ölték meg?

– Azt én is szeretném tudni.

Itt is, mint manapság Párizs legtöbb hivatalában, mesterséges fénynél dolgoztak. Az ég. acélszürke volt, s lent az úttest olyan sötét, mintha jégkéreg borította volna.

Az emberek a házak falához húzódva, gyors léptekkel mentek, arcuk előtt kis párafelhők.

Maigret lent találta az embereit. Ketten-hárman telefonáltak, a legtöbb azonban szintén írt.

– Van valami újság, Lucas?

– Továbbra is keresik az öreg Fernand-t. Valakinek rémlik, mintha látta volna őt, három hete Párizsban, de nem tud semmi bizonyosat mondani.

Régi ügyfél. Fernand, akinek sohasem, tudták meg a pontos személyazonosságát, tíz évvel ezelőtt, tagja volt egy bandának, amely néhány hónap leforgása alatt elképesztően sok fegyveres rablást követett el.

Az egész bandát letartóztatták, s a per majdnem két. évig tartott. A bandavezér a börtönben halt meg, tüdőbajban. Néhány bűntársa lakat alatt maradt, de aztán eljött az idő, amikor a büntetés elengedések jóvoltából egymás után engedték őket szabadon.

Maigret az imént nem szólt róla a „bűnözési hullám” fölött rémüldöző ügyészhelyettesnek. Megvolt az elgondolása. A legutóbbi rablótámadások néhány részlete alapján arra a gondolatra jutott, hogy az akcióban régiek is részt vettek, s bizonyára új bandát alakítottak.

Egyet is elég lenne közülük megtalálni. Ezen dolgozott majdnem három hónap óta minden mozgósítható ember.

A nyomozás végül is Fernand-ra összpontosult. Egy éve, hogy szabadlábra került, s fél éve, hogy nyoma veszett.

– A felesége?

– Esküszik rá, hogy azóta nem látta.

A szomszédok megerősítik, amit mond. Senki sem látta Fernand-t a negyedben.

– Folytassátok, fiúk… Ha keresnek… Ha az ügyészségről valaki keres…

Habozott.

– Mondj átok ázz, hogy elmentem inni valamit.

Mondjatok akármit…

Csak nem fogják őt megakadályozni abban, hogy foglalkozzék egy olyan emberrel, akit harminc éve ismer, s aki majdnem barátja?

MÁSODIK FEJEZET

Ritkán beszélt a mesterségéről, s még ritkábban mondott véleményt az emberekről és intézményeikről Az eszmékkel szemben bizalmatlan volt, túlságosan határozottak voltak ahhoz, semhogy ráillettek volna a valóságra, amelyről tapasztalatból tudta, hogy mennyire szétfolyó.

Pardon nevű barátjával, a rue popincourt-i orvossal azonban néha kivételt tett, s előfordult, hogy vacsora után eldörmögött valamit, amit némi jóakarattal bizalmas közlésnek is föl lehetett fogni.

Éppen néhány héttel előbb azon kapta magát, hogy bizonyos keserűséggel kezd beszélni.

– Az emberek azt hiszik, Pardon, hogy mi azért vagyunk, hogy fölkutassuk a bűnözőket, és vallomásra bírjuk őket. Egyike ez azoknak a téveszméknek, amelyekből oly sok van forgalomban, s amelyekhez annyira hozzászoktunk, hogy senki sem gondol ellenőrzésükre. A valóságban a mi fő feladatunk az állam védelme, a mindenkori kormányé, az intézményeké, azután a pénz, a közjavak, a magánvagyonok védelme, s csak azután, legvégül az emberi életé…

– Eszébe jutott-e már, hogy belelapozzon a Büntetőtörvénykönyvbe? A 177. oldalig kell eljutni ahhoz, hogy olyan szövegekre találjon, amelyek az ember elleni bűncselekményeket tárgyalják. Valamikor, majd ha nyugdíjba megyek, pontos számvetést fogok csinálni. A törvénykönyvnek körülbelül háromnegyed része, ha ugyan nem a négyötöde foglalkozik az ingó és ingatlan javakkal, a pénzhamisítással, a köz- és magánokirat-hamisítással, örökségek fondorlatos megszerzésével stb., stb., egyszóval minden olyan dologgal, aminek köze van a pénzhez… Olyannyira, hogy a 274-es cikkely a kéregetésről megelőzi a 295-öst, amely, a szándékos emberölésre vonatkozik…

Pedig azon az estén jól vacsoráztak, és feledhetetlenül jó Saint-Émilion-i bort ittak.

– Az újságokban az én csoportomról, az úgynevezett bűnügyi csoportról beszélnek a legtöbbet, mert az a leglátványosabb. Pedig a belügyminisztérium szemében például mi nem vagyunk olyan fontosak, mint a politikai rendőrség vagy a pénzügyi osztály… Olyanok vagyunk egy kicsit, mint az esküdtszéki védőügyvédek. Mi alkotjuk a homlokzatot, de a komoly munkát a polgárjogi szakértők végzik el a kulisszák mögött…

Így beszélt volna-e húsz évvel korábban vagy akár fél évvel korábban is, mielőtt bekövetkeztek azok a változások, amelyeknek láttán most rossz érzés tölti el?

Így dörmögött, miközben felöltőjének gallérját fölhajtva átvágott a Saint- Michel-hídon, ahol a szél ugyanabba az irányba, ugyanolyan szögben görnyesztette meg a járókelőket.

Gyakran megesett vele, hogy így beszélt magában, felhangon, mogorva arccal, s egy nap azon érte Lucas-t, hogy azt mondja Janvier-nak, aki akkor még új volt a cégnél:

– Rá se kell hederíteni. Az efféle morfondírozás nem föltétlenül jelenti azt, hogy rosszkedvű.

S végső soron azt sem, hogy boldogtalan. Valami rágja őt belülről. Ma például az ügyészség magatartása a Bois de Boulogne-ban s Honoré Cuendet ostoba vége is. Előbb agyonverték, aztán összezúzták a képét.

– Ha keresnek, elmentem inni valamit.

Idáig jutottak. Ezeket az urakat ott fenn csak az érdekli, hogy vessenek véget a fegyveres rablásoknak, amelyek kárt okoznak a bankoknak, és biztosítóknak, a takarékpénztáraknak. Véleményük szerint a kocsilopások is túlságosan elszaporodtak.

– S ha a pénzbeszedők nagyobb védelmet kapnának – mondta ő ellenvetésképp. Ha nem egy vagy két emberre bíznák, hogy milliókat szállítson olyan útvonalon, amelyet bárki földeríthet?

Túl sokba kerülne, persze!

Ami pedig a kocsikat illeti, normális dolog-e, hogy csak úgy otthagyják a járda mellett, gyakran be sem csukják az ajtaját, sőt benne hagyják a slusszkulcsot, holott egy vagyont ér, s az ára néha annyi, mint egy közepes lakásé vagy egy kisebb külvárosi házé.

Ennyi erővel egy gyémánt nyakláncot vagy egy két-három milliót tartalmazó pénztárcát is otthagyhatnak akárkinek a keze ügyében…

Úgyis hiába. Ez nem rá tartozik, ö csak eszköz, most még inkább, mint bármikor, s ezek a kérdések, nem tartoznak az ő hatáskörébe.

De azért elment a rue Mouffetard-ra, ahol a hideg ellenére a\megszokott nyüzsgés fogadta a szabadba kiállított pultok és a kis kézikocsik körül. A rue Saint-Médard után két házzal fölismerte a kis péküzletet a sárgára festett homlokzattal, fölötte a magasföldszint – alacsony ablakaival.

Az ódon ház soványan nyújtózott a magasba. Az udvarból kalapálás zaja hallatszott.

Elindult fölfelé a lépcsőn, ahol a karfát egy kötél helyettesítette, bekopogott az egyik ajtón, s csakhamar halk lépteket hallott.

– Te vagy az? – kérdezte egy hang, miközben lenyomódott a kilincs, és kinyílt az ajtó.

Az öregasszony még jobban elhízott, de csak deréktól lefelé. Az arca inkább vékony volt, a válla keskeny, míg a csípője annyira elterebélyesedett, de annyira, hogy alig tudott járni.

Meglepődve és nyugtalanul nézett rá, azoknak az embereknek a tekintetével, akik mindig tartanak valami bajtól. Megszokta már ezt a fajta pillantást.

– Ugye, ismerem?… Már volt itt… Várjon csak…

– Maigret főfelügyelő – mormogta, s belépett a szobába, amelyet megtöltött a meleg és a ragu szaga,

– Igen… Már emlékszem… Most mi baja van vele?

Nem volt ebben ellenségesség, hanem egyfajta beletörődés, a végzet elfogadása.

Rámutatott egy székre. A kopott bőrfotelban, a lakás egyetlen foteljában egy vörhenyes színű kiskutya mutogatta hegyes fogait tompa morgás kíséretében, miközben egy tejeskávé színű foltokkal tarkított fehér macska résnyire felnyitotta zöld szemeit

– Hallgass, Toto…

A főfelügyelőnek pedig:

– Morog, de azért nem hamis.., A fiam kutyája… Nem tudom, azért-e, hogy velem él, de egészen olyan lett már, mint én,..

S valóban, a hegyes pofájú állatnak egészen kis feje volt és vékonyka lába, de olyan párnás teste, hogy az ember inkább hitte volna malacnak, mint kutyának. Nagyon öreg lehetett már. Sárga fogai megritkultak.

– Legalább tizenöt éve már, hogy Honoré fölszedte az utcán, két lábát eltörte egy autó… Deszkából fabrikált neki egy szerkezetet, s két hónappal később már úgy járt a szegény állat, mint a többi, pedig a szomszédok már injekciót akartak adatni az állatorvossal, hogy megkönnyítsék neki a véget…

Az alacsony mennyezetű lakás elég sötét volt, de feltűnően tiszta. A helyiség, középen a kerek asztallal, öreg kredencével, holland tűzhelyével, amelyhez hasonlót ma már alig látni, egyszerre volt konyha és ebédlő.

A tűzhelyet Cuendet nyilván a zsibvásáron vette, vagy valamelyik ószeresnél, aztán rendbe hozta, hiszen mindig is szerette a barkácsolást. A vas majdnem vörösen izzott, a réz csillogott, a tűz duruzsolt.

Az utcán a piac most volt a legforgalmasabb, s Maigret emlékezett rá, hogy előző látogatásakor az öregasszonyt az ablakban könyökölve találta, ahol szép időben ideje java részét azzal töltötte, hogy nézte a tömeget.

– Hallgatom, főfelügyelő úr.

Megőrizte szülőföldjének vontatott hangsúlyát. Nem ült le vele szemben, hanem védekezésre készen állva maradt.

– Mikor látta a fiát utoljára?

– Előbb azt mondja meg, hogy letartóztatta-e megint.

Csak egy másodpercig habozott, és hazugság nélkül válaszolhatta:

– Nem.

– Akkor hát keresi? Ebben az esetben rögtön megmondom, hogy itt nincs. Csak nézzen körül a lakásban, mint ahogy a legutóbb is tette. Mindent úgy fog találni, ahogy volt, pedig annak már több mint tíz éve.

Rámutatott egy nyitott ajtóra, és Maigret bepillantott az ebédlőbe, amelyet sohasem használtak, s amely tele volt haszontalan csecsebecsékkel, kis terítőkkel, bekeretezett fényképekkel, – mint amilyeneket a kisembereknél látni, akik mindenképpen ragaszkodnak ahhoz, hogy legyen egy reprezentatív szobájuk.

Maigret tudta, hogy két szoba van az udvar felől, az öregasszonyé egy vasággyal, amelyhez ragaszkodott, és az, amelyet időnként Honoré foglalt el, ugyanolyan egyszerű, de kényelmesebben berendezett szoba.

A földszintről meleg kenyér szaga hatolt föl, $ összekeveredett a raguéval.

Maigret komoly volt, kissé megilletődött is.

– Nem arról van szó, hogy keresem, asszonyom. Csak azt szeretném tudni…

Mintha rögtön megértette, kitalálta volna, tekintete élesebbé vált, aggodalom villant meg benne.

– Ha nem keresi, s ha nem is tartóztatta le, akkor ez azt jelenti…

Koponyáján, amely nevetségesen szűknek látszott, erősen megritkult a haj.

– Valami baja történt, ugye?

Maigret lehajtotta a fejét.

– Gondoltam, jobb, ha tőlem tudja meg:

– Rálőtt a rendőrség?

– Nem… Én…

– Baleset?

– A fia meghalt, asszonyom.

Az öregasszony nem sírt, csak keményen ránézett, és a vörös kutya, mintha megértette volna, leugrott a fotelból, hozzádörgölődzött vastag lábaihoz.

– Ki tette?

Sziszegve törtek ki a szavak a fogai közül, amelyek éppen olyan ritkák voltak, mint a megint morogni kezdő állatéi.

– Nem tudom. Megölték. Még nem tudjuk, hol.

– De hát akkor honnan tudja?…

– Ma hajnalban találtak rá a Bois de Boulogne egyik sétányán.

Az Öregasszony, mint aki kelepcét szimatol, bizalmatlanul megismételte:

– A Bois de Boulogne? Mit keresett volna ő a Bois de Boulogne-ban?

– Ott találták meg. Másutt ölték meg, azután vitték oda autón.

– Miért?

Maigret nem sietett, türelmes volt, nem sajnálta az időt.

– Erre a kérdésre keresünk választ mi is.

Hogyan magyarázhatta volna meg a vizsgálóbírónak, hogy milyen viszonyban volt ő például Cuendet-vel? Nemcsak Szajna-parti hivatalából, a rendőrségről ismerte. Egy többé-kevésbé gyorsan lebonyolított nyomozás nem lett volna elég ehhez.

Benne volt a szakmában töltött harminc éve. és több látogatása ebben a lakásban, ahol nem érezte magát idegennek.

– Éppen azért, hogy megtalálhassuk a gyilkosait, tudnom kell, mikor látta utoljára. Már napok óta nem aludt itthon, ugye?

– Az ő korában joga van … – kezdte az öregasszony, majd hirtelen könnybe lábadt a szeme:

– Most hol van?

– Később látni fogja. Eljön majd magáért egy nyomozó.

– A hullaházba vitték?

– Igen, a Törvényszéki Orvostanra.

– Szenvedett?

– Nem.

– Rálőttek?

Folytak az arcán a könnyek, de nem zokogott, és továbbra is némi bizalmatlansággal méregette Maigret-t.

– Leütötték.

– Mivel?

Mintha képzeletben rekonstruálni akarta volna a fia halálát.

– Nem tudjuk. Egy súlyos tárggyal.

Az öregasszony ösztönösen a fejéhez kapott, és arca fájdalmasan eltorzult.

– Miért?

– Meg fogjuk tudni, erre esküszöm. Ezért vagyok itt, és ezért van szükségem magára. Üljön le, madame Cuendet.

– Nem tudok –; válaszolta, pedig a térdei remegtek.

– Van valami innivalója?

– Szomjas?

– Nem magamért mondom. Szeretném, ha inna egy pohárkával.

Emlékezett rá, hogy nem veti meg az italt, és valóban, most is kivett az ebédlőkredencből egy kis üveg fehér színű pálinkát.

– De még ilyen pillanatban is, mint ez volt, szükségét érezte, hogy csaljon egy kicsit.

– A fiamnak tettem el. Néha ivott egy-két kortyot vacsora után…

Teletöltött két vastag talpú poharat.

– Azt kérdezem magamtól – ismételte –, miért ölhették meg. Ez a fiú soha senkivel rosszat nem tett, nála nyugodtabb, kedvesebb ember nem volt a világon… Ugye, Toto?…. Te aztán csak Igazán tudod…

Sírva simogatta az elhízott kutyát, amely ide-oda mozgatta farkincáját. Az ügyészhelyettes vagy Cajou nyilván groteszknek találta volna a jelenetet.

Pedig a szóban forgó fiú rovott múltú ember volt, s ha nem olyan ügyes, most is börtönben lenne.

Cuendet mindössze kétszer került be, egyszer csak mint gyanúsított, s mind a kétszer Maigret tartóztatta le.

A quai des Orfévres egyik szobájában hosszú órákat töltöttek el kettesben azzal, hogy megpróbálják a másikat kijátszani, s az embernek az volt az érzése, hogy mindkettő tiszteli a másikban a méltó ellenfelet.

– Mióta…

Miközben lent zsongott a piac, Maigret türelmesen, változatlan hangon tért vissza a kérdésre. A másik végül is engedett:

– Megvan annak egy hónapja is.

– Nem mondott semmit?

– Amit egyebütt csinált, arról sohasem beszélt nekem.

Ez igaz volt, Maigret annak idején meggyőződött róla.

– Ez alatt az idő alatt egyszer sem járt itt?

– Nem. Pedig a múlt héten volt a születésnapom. Küldött virágot.

– Honnan küldte?

– Kifutó hozta.

– A virágüzlet neve nem volt rajta?

– Lehet, nem néztem.

– Nem ismerte föl a kifutót? Nem a környékre való?

– Sose láttam.

Lemondott arról, hogy áruló jel után kutasson Honoré Cuendet szobájában. Nem hivatalosan járt itt. A nyomozással nem őt bízták meg.

Fumel nyilván nemsokára megjön a vizsgálóbíró aláírásaival ellátott szabályos papírokkal. Valószínűleg semmit sem fog találni. Az előző esetekben Maigret sem talált egyebet, mint egymás mellé rakott ruhákat és fehérneműt, néhány könyvet, valamint szerszámokat, amelyek azonban nem betörőszerszámok voltak.

– Ezt megelőzően mikor fordult elő utoljára, hogy így eltűnt?

Madame Cuendet az emlékezetében kutatott. Nem a beszélgetésen járt az esze, és erőlködnie kellett.

– Majdnem az egész telet itt töltötte.

– És nyáron?

– Nem tudom, hová ment.

– Nem ajánlotta föl, hogy elviszi vidékre vagy a tengerhez.

– Úgy se mentem volna. Épp eleget éltem vidéken, hogy ne legyen kedvem visszamenni.

Ötvenéves lehetett, vagy valamivel több, amikor fölfedezte Párizst, s addig csak egyetlen várost ismert, Lausanne-t.

A vaud-i kanton egyik kis falujában, a Cossonay mezőváros melletti Sénarclens-ban született, férje, Gilles, mezőgazdasági munkás volt ott.

Maigret egyszer nyaralni ment-a feleségével, s akkor átutazott ezen a vidéken, amelynek főleg vendégfogadóira emlékezett.

Éppen ezek a tiszta és nyugalmas vendégfogadók okozták Gilles Cuendet vesztét. Görbe lábú, alacsony férfi volt, nem szívesen beszélt, képes volt órák hosszat ülni egy sarokban, és poharazgatni a fehér bort.

Mezőgazdasági munkásból vakondvadász lett, tanyáról tanyára járva állította föl csapdáit. Azt mondták, éppen olyan erős szaga van, mint az állatoknak, amelyeket összefogdos.

Két gyerekük volt, Honoré és nővére, Laurence, akit felszolgálólánynak Genfbe küldtek, s ott elvette az UNESCO egy dolgozója – egy fordító, ha nem csalt Maigret emlékezete –, s most Dél-Amerikában él.

– Mit tud a lányáról?

– Kaptam tőle újévi üdvözletét, öt gyereke van már. A lapot megmutathatom.

Átment érte a szomszéd szobába, nem annyira a meggyőzés, mint inkább a mozgás kedvéért.

– Tessék. Színes…

A kép Rio de Janeiro kikötőjét ábrázolta lilás- vörös naplementében.

– Soha nem ír többet?

– Minek? Köztünk az óceán, sose látjuk egymást többé, ő már elrendezte a maga életét, nem?

Honoré is elrendezte az övét, de másképp. Mihelyt tizenöt éves lett, őt is elküldték dolgozni, egy lausanne-i lakatoshoz inasnak.

Nyugodt és zárkózott fiú volt, alig beszédesebb, mint az apja. A piac mellett lakott, egy öreg ház padlásszobájában, és névtelen följelentésnek köszönhette, hogy egy reggelen betoppant hozzá a rendőrség.

Honoré akkor még nem volt tizenhét éves. Sok mindent találtak nála, a legkülönfélébb tárgyakat, amelyeknek eredetét meg sem kísérelte megmagyarázni: ébresztőórák, szerszámok, konzervek, gyerekruhák – az árcédula még rajtuk –, két-három rádió, amelyet még ki sem vett az eredeti, csomagolásból.

A rendőrség előbb azt hitte, hogy a tárgyak parkírozó teherautók fosztogatásából erednek.

A nyomozás azonban megállapította, hogy erről szó sincs, az ifjú Cuendet zárt üzletekbe, raktárakba, elhagyott lakásokba hatolt be, és mindent elvitt, ami a keze ügyébe esett.

Életkora miatt a Lausanne fölött fekvő Vennes-be küldték, javítóintézetbe, ahol a megtanulható mesterségek közül a rézművességet választotta.

Egy éven át példamutatóan nyugodt, szelíd és dolgos növendék volt, a szabályzat ellen egyszer sem vétett. .

Aztán egyszer csak nyomtalanul eltűnt, és tíz évnek kellett eltelnie, míg Maigret találkozott vele Párizsban.

Svájcba soha többé nem tette be a lábát, s távozása után az volt az első dolga, hogy beállt az idegenlégióba, és öt évet élt Sidi-Bel-Abbes-ban és Indokínában.

A főfelügyelőnek alkalma volt bepillantani katonai minősítésébe, és elbeszélgetni egyik parancsnokával.

Egészében véve – Honoré Cuendet ott is mintakatona volt. Legföljebb azt vetették a szemére, hogy visszahúzódó, nincs egyetlen barátja sem, s még az esti kiruccanásokon sem tart a többiekkel.

– Úgy volt katona, ahogy mások szerelők vagy cipészek – mondta a hadnagya.

Három év alatt egyszer sem kapott fenyítést. Azután ismeretlen okból megszökött, hogy néhány nap múlva rátaláljanak egy algíri műhelyben, ahová dolgozni állt be.

Hirtelen távozására nem adott magyarázatot, pedig sokba kerülhetett volna neki, s csak ennyit mormogott:

– Nem bírtam tovább.,

– Miért?

– Nem tudom.

Tekintettel háromévi kifogástalan magatartására, elnézőek voltak vele, de fél évvel később újra kezdte, és ezúttal mindössze huszonnégy órát töltött szabadon, aztán elkapták egy zöldséget szállító teherautóban, ahová elbújt.

A légióban, saját kérésére, egy halat tetováltak a bal karjára. Maigret próbálta megérteni.

– Miért halat? – kérdezte többször is. – És főleg miért csikóhalat?

A légionáriusok általában ennél érzékletesebb képeket kedvelnek.

– Akit akkor Maigret maga előtt látott, huszonhat éves, vörösesszőke hajú, széles vállú, de inkább kis termetű férfi volt.

– Látott már csikóhalat?

– Élve nem.

– Halva?

– Egyet.

– Hol?

– Lausanne-ban.

– Kinél?

– Egy nő szobájában.

Egyenként kellett belőle kihúzni a szavakat

– Milyen nő?

– Egy nő, akihez fölmentem.

– Mielőtt az intézetbe került?

– Igen.

– Utánament?

– Igen.

– Az utcán?

– Igen, a Fő utca végén,

– És az ő szobájában volt egy szárított csikóhal?

– Úgy van. Azt mondta, hogy a kabalája.

– Sok nőt ismert?

– Nem sokat.

Maigret most már érteni vélte a dolgot.

– Mit csinált, amikor otthagyta, a légiót, és Párizsba érkezett?

– Dolgoztam.

– Hol?

– Egy lakatosnál, a rue de la Koquette-en.

A rendőrség utánanézett. Igazat mondott. Két évig dolgozott ott teljes megelégedésre. Ugratták ugyan, hogy nem valami „beszédes”, de kiváló munkásnak tartották.

– Mivel töltötte az estéit?

– Semmivel.

– Moziba járt?

– Szinte soha.

– Voltak barátai?

– Nem.

– Barátnői?

– Még úgy sem.

Úgy látszott, fél a nőktől. Pedig az első miatt, akivel tizenhat éves korában találkozott, csikóhalat tetováltatott a karjára.

A nyomozás nagyon alapos volt. Akkoriban még lehetett ráérős alapossággal dolgozni. Maigret még csak nyomozó volt, alig három évvel idősebb Cuendet-nél.

Valahogy úgy történt a dolog, mint Lausanne-ban, csak ezúttal nem volt névtelen levél.

Egy kora hajnalon, mégpedig négy óra felé, akárcsak most, hogy rátaláltak a Bois de Boulogne-ban, egy egyenruhás rendőr megszólított egy férfit, aki terjedelmes csomagot cipelt. – Véletlen volt. Ám a férfi úgy tett egy pillanatra, mintha menekülni akarna.

A csomagban szőrmeárut találtak, és Cuendet nem volt hajlandó megmagyarázni a különös rakományt.

– Merre indult vele?

– Nem tudom.

– Honnan jön?

– Nincs közölnivalóm.

Végül rájöttek, hogy a bőrök egy bedolgozó szűcstől valók, a rue des Francs-Bourgeois-ból.

Cuendet akkoriban bútorozott szobában lakott a rue Saint-Antoine-on, száz méterre a Bastille-tól, és szobájában, akárcsak a lausanne-i manzárdban, a legkülönbözőbb árukból álló kollekciót találtak.

– Kinek adta tovább a zsákmányt?

– Senkinek.

Bár valószínűtlennek látszott, mégsem lehetett megállapítani, hogy a vaud-i fiú összejátszott-e az ismert orgazdákkal.

Kevés pénz volt nála. Annyit költött, amennyit a műhelyben keresett.

Az eset annyira fölkeltette Maigret kíváncsiságát, hogy engedélyt kért akkori elöljárójától, Guillaume főfelügyelőtől, hogy a rabot orvosi vizsgálatnak vethesse alá.

– Bizonyos, hogy úgynevezett aszociális egyén, de intelligenciája, úgy látom, inkább fölötte áll az átlagnak, lelki élete pedig normális.

Cuendet-t, szerencséjére, egy Gambier nevű fiatal ügyvéd védte, aki utóbb egyik favoritja lett az esküdtszéki tárgyalásoknak, és neki köszönhető, hogy védence a legkisebb büntetéssel megúszta.

Előbb a Santéba zárták, azután jó egy évet a fresnes-i börtönben töltött, ahol példásan viselte magát, s ezért néhány hónapot elengedtek büntetéséből.

Az apja időközben meghalt: egy szombat este Holtrészegen – kivilágítatlan kerékpáron igyekezett hazafelé, s elütötte egy autó.

Honoré maga után hozta az anyját Sénarclens-ból, s az asszony, aki addig Európa legcsendesebb vidékét ismerte csak, egyszerre a rue Mouffetard nyüzsgő tömegében találta magát.

De vajon Ő maga nem volt-e különös jelenség? Nem ijedt meg, nem gyűlölte meg a nagyvárost, beleilleszkedett az itteni életbe, sőt a lakónegyed és az utca egyik legnépszerűbb alakja lett.

Justine-nek hívták, és végig a rue Mouffetard-on mindenki ismerte már a lassú beszédű és gunyoros tekintetű Justine nénit.

Egyáltalán nem zavarta őt, hogy a fia megjárta a börtönt.

– Az ízlések és vélemények különbözők – mondogatta.

Maigret-nek még kétszer akadt dolga Honoré Cuendet-vel, másodszor egy jelentős ékszerlopás kapcsán, amelyet Passyban, a rue de la Pompe-ban követtek el.

A betörés színhelye egy luxuslakás volt, a tulajdonosokon kívül még három alkalmazott lakott benne. Az ékszereket este egy fésülködőasztalra tették le a hálóból nyíló budoárban, amelynek ajtaja egész éjjel nyitva maradt.

D. úr és felesége az ágyban aludt, de egyikük sem hallott semmit. Az ugyanazon az emeleten lakó szobalány biztos volt abban, hogy az ajtót kulcsra zárta, s hogy reggel ugyanúgy zárva találta. A zár föltörésének semmi jele. Nyom sehol.

Minthogy a lakás a harmadik emeleten volt, az ablakon semmiképpen sem mászhattak be. Balkon sem volt, ami lehetővé tette volna, hogy valamelyik szomszédból jussanak be a budoárba.

Három év alatt ez már az ötödik vagy hatodik ilyen, lopás volt, s az újságok betörőfantomról kezdtek beszélni.

Maigret még emlékezett arra a tavaszra, és arra is, hogy a rue de la Pompe milyen volt a nap különböző óráiban, hiszen ajtóról ajtóra járt, és fáradhatatlanul kérdezősködött, nemcsak a házmestereknél és a kereskedőknél, hanem a lakóknál és az alkalmazottaknál is.

Így történt, hogy véletlenül vagy inkább makacs kitartása révén rátalált Cuendet-re. A betörés színhelyével szemben levő bérházban hat héttel előbb kibéreltek egy utcára nyíló cselédszobát.

– Nagyon kedves, nagyon csendes úr lakik benne – mondta a házmesterné. – Ritkán jár el hazulról, akkor se este, női látogatókat pedig nem fogad. Egyébként senki sem jár föl hozzá

– Saját maga főz?

– Persze. És állítom, hogy nagyon rendesen.

Cuendet annyira biztos lett volna magában, hogy még arra sem vette a fáradságot, hogy a lopás után elköltözzék? Vagy attól félt, hogy elköltözése fölkelti a gyanút?

Maigret a szobájában találta, éppen olvasott. Ha kihajolt az ablakon, követhette a szemközti lakásokban a lakók jövés-menését.

– Arra kell kérnem, hogy kövessen a bűnügyi rendőrségre.

Cuendet nem tiltakozott. Szótlanul hagyta, hogy átkutassák a lakását. Nem találtak semmit, sem ékszert, sem álkulcsot, s olyan szerszámot sem, ami falmászáshoz kell.

A kihallgatás közel huszonnégy óráig tartott, szünetet csak egy-egy szendvics vagy egy pohár sör jelentett.

– Miért bérelte ki azt a szobát?

– Tetszett nekem.

– Összekülönbözött az anyjával?

– Nem.

– Már nem lakik nála?

– Majd egyszer visszamegyek.

– Jóformán minden holmiját otthagyta.

– No, látja.

– Meglátogatta őt az utóbbi időben?

– Nem.

– Kivel találkozott?

– A házmesternével, a szomszédokkal, emberekkel az utcán.

Kiejtése miatt válaszaiban volt némi irónia, talán akaratlanul, hiszen arca nyugodt és komoly maradt, s úgy látszott, mintha mindent elkövetne, hogy kielégítse a főfelügyelőt.

A kihallgatás eredménytelen volt, de a rue Mouffetard-on folytatott nyomozás bőven adott okot a gyanúra. Megtudták, hogy Honoré nem először tűnik el így hosszabb-rövidebb időre, általában három héttől két hónapig terjedően, ami után visszamegy lakni az anyjához.

– Miből él?

– Dolgozgatok. Van félretett pénzem.

– Bankban?

– Nem. Nem bízom a bankokban.

– Hol van ez a pénz?

Hallgatott. Első letartóztatása óta áttanulmányozta s kívülről tudta a büntető törvénykönyvet.

– Nem az én dolgom, hogy bebizonyítsam ártatlanságomat. Maguknak kell megállapítani, bűnös vagyok-e.

Maigret egyetlenegyszer jött indulatba, de Cuendet szelíden helytelenítő arckifejezését látva, akkor is rögtön megbánta.

– Így vagy úgy, de megszabadult az ékszerektől. Valószínű, hogy továbbadta őket. Kinek?

Végigmentek, természetesen, az ismert orgazdákon, figyelmeztették Antwerpent, Amszterdamot és Londont. A besúgókat is bevonták.

Cuendet-t senki sem ismerte, senki sem látta, senki sem volt vele kapcsolatban.

– Nem megmondtam? – ujjongott az anyja.

– Tudom én, hogy milyen ravaszak maguk, de, látják, az én fiam se akárki!

Hiába volt priusza, hiába a cselédszoba és minden egyéb nyom, szabadon kellett őt engedni.

Cuendet nem diadalmaskodott. Nyugodtan fogadta a dolgot. A főfelügyelő még most is maga előtt látta, amint veszi a kalapját, megáll az ajtó előtt, s habozva kezet nyújt.

– A viszontlátásra, főfelügyelő úr.

Mintha számított volna rá, hogy visszajön!

HARMADIK FEJEZET

A fonott szalmával behúzott székekről aranysárga fények verődtek vissza a félhomályban. A nagyon öreg padló, jóllehet közönséges fenyőfából készült, úgy föl volt fényesítve, hogy, mint valami tükörben, látni lehetett benne az ablak négyszögét A falióra, rézingája nyugodt ütemben járta útját.

Az embernek az volt a benyomása, hogy a piszkavasnak, a nagy rózsaszín virágos bögréknek, sőt a seprűnek, amelyhez a macska a hátát dörgölte, a legkisebb tárgynak is megvan a maga élete, mint a régi holland képeken vagy a sekrestyékben.

Az öregasszony kinyitotta a kályha ajtaját, két lapátra való fényes szenet rakott a tűzre, s a lángok egy pillanatig ott táncoltak az arca körül.

– Megengedi, hogy levegyem a felöltőmet?

– Ezek szerint még sokáig marad?

– Kint mínusz öt fok van, míg itt elég nagy a meleg.

– Azt mondják, hogy öregkorára fázós lesz az ember – dünnyögte, nem annyira neki, mint inkább saját magának, hogy lefoglalja valamivel a gondolatait – Nekem a kályha társaság. A fiam szintén ilyen volt, már egészen fiatalon is. Még most is látom, ahogy otthon, Sénarclens-ban a kályhához bújva tanulja a leckéjét.

Nézte az üres fotelt, amelynek fája kifényesedett, boré megkopott.

– Itt is a tűz mellé tolta a fotelt, se látott, se hallott, képes volt naphosszat olvasni.

– Mit olvasott?

– Tudom is én! – emelte föl tehetetlenül a karját. – A könyveket a rue monge-i kölcsönkönyvtárból hordta. Tessék, itt a legutolsó. Ügy cserélte őket, ahogy éppen adódott. Amolyan előfizetése volt neki. Maga biztos ismeri az ilyet…

Lenotre egyik műve volt, a nagy forradalom egyik epizódjáról, kifényesedett, fekete vászonkötését látva az ember ócska reverendára gondolt.

– Honoré sok mindent tudott. Nem sokat beszélt, de az agya állandóan őrölt. Újságot is olvasott, négyet-ötöt egy nap, meg drága pénzért vett vastag magazinokat, színes képekkel…

Maigret kedvére valónak találta a lakás szagát, amely sokféle szagból tevődött össze. Mindig is vonzották az olyan lakások, amelyeknek jellegzetes szaguk van, s most habozott, hogy miután gépiesen megtöltötte, rágyújtson-e a pipájára.

– Rágyújthat, ő is pipázott. Sőt annyira ragaszkodott a régi pipáihoz, hogy néha meg is javította őket dróttal.

– Szeretnék föltenni egy kérdést, Mme Cuendet.

– Furcsa nekem, hogy így hív. Már régóta mindenki csak Justine-nek szólít. A polgármesteren kívül, aki az esküvőm napján gratulált, azt hiszem, senki sem szólított másképpen. De azért mondja csak! Ha kedvem tartja, válaszolni is fogok.

– Maga nem dolgozik. A férje szegény volt

– Miért, maga látott már gazdag vakondvadászt? Főleg, ha reggeltől estig iszik?

– Maga tehát abból él, amit a fia adott:

– Mi ebben a rossz?

– A munkás minden héten odaadja a fizetését a feleségének vagy az anyjának, a hivatalnok havonta. Feltételezem, hogy Honoré mindig annyi pénzt adott, amennyi éppen kellett.

Az öregasszony figyelmesen nézte, mint aki érti a kérdés jelentőségét.

– No és?

– De átadhatott volna egy nagyobb összeget is, például, amikor egy-egy távollét után visszatért

– Nagyobb összeg itt sosem volt. Mit csináltam volna vele?

– Ezek a távollétek hosszabb-rövidebb ideig tartottak, néha hetekig, ugye? Mit csinált, ha közben pénzre volt szüksége?

– Nem volt szükségem.

– Tehát adott eleget, mielőtt elment.

– Nem beszélve arról, hogy folyószámlám van a péknél, a fűszeresnél, s hitelbe is vásárolhatok a környék bármely kereskedőjénél, még a mozgóárusoknál is. Justine nénit mindenki ismeri az utcában.

– Postán sohasem küldött pénzt?

– Nem tudom, hogy vettem volna föl.

– Ide figyeljen, Mme Cuendet…

– Jobb szeretem, ha Justine-t mond

Továbbra is állva maradt, öntött egy kis meleg vizet a ragujához, s a fedőt úgy tette vissza, hogy maradjon egy kis rés a gőznek.

– Neki már kellemetlenséget nem okozhatok, s magának sem akarok. Azon vagyok, hogy megtaláljam azokat, akik megölték.

– Mikor láthatom?

– Nyilván ma délután. Jön majd magáért egy felügyelő.

– Kiadják nekem?

– Gondolom, igen. Ha rá akarok találni a gyilkosra vagy a gyilkosokra, meg kell értenem néhány dolgot.

– Mit akar megérteni?

Még mindig megvolt benne a paraszt bizalmatlansága, a majdnem analfabéta öregasszonyé, aki mindenben kelepcét gyanít. Nem tehetett róla.

– A fia évente többször is elment magától, s hetekig maradt távol.

– Néha három hétig, máskor két hónapig.

– Milyen volt, amikor visszatért?

– Mint aki örül, hogy újra papucsot húzhat, s odaülhet a tűz mellé.

– A távozásait előre bejelentette, vagy szó nélkül ment el hazulról?

– Ki csomagolt volna akkor be neki?

– Szóval beszélt a dologról? Vitt magával váltás ruhát, fehérneműt…

– Mindent, ami kell.

– Több ruhája volt?

– Négy vagy öt. Szeretett jól öltözködni.

– Nem gondolja, hogy amikor hazajött, elrejtett valamit a lakásban?

– Ebben a lakásban nem lenne könnyű rejtekhelyet találni. Egyébként maguk is átkutatták, nem is egyszer. Az emberei, emlékszem, mindent föltúrtak, még a bútorokat is szétszedték. Lementek a pincébe, pedig az közös a többi lakóval, és a padlásrészünket is megnézték.

– Így volt. Semmit sem találtak.

– Meggyőződtünk róla, hogy a fiának nincs bankszámlája, sem takarékkönyve. Márpedig a pénzét el kellett helyeznie valahol. Tud-e arról, hogy külföldre ment volna, például Belgiumba, Svájcba vagy Spanyolországba?

– Svájcban letartóztatták volna.

– Ez igaz.

– A többi országról, amit mond, sosem beszélt nekem.

A határokat többször riasztották. Honoré Cuendet fényképe éveken át szerepelt, mint olyané, akit a pályaudvarokon és a különböző határállomásokon figyelni kell.

Maigret hangosan gondolkodott.

– Néhány ékszert és holmit mindenképpen tovább kellett adnia. Hivatásos orgazdákhoz nem fordult. Minthogy pedig keveset költött, föltétlenül sok pénze volt neki valahol.

Fokozott figyelemmel nézte az öregasszonyt.

– Ha a háztartásra a pénzt csak úgy alkalomszerűen adta, akkor most mihez kezd?

Az öregasszonyt a gondolat annyira meghökkentette, hogy beleremegett. Maigret látta megvillanni szemében a nyugtalanságot. De azért büszkén felelt:

– Nem félek. Honoré jó fiú!

Ezúttal nem azt mondta, hogy „volt”, s úgy folytatta, mintha még életben lenne.

– Biztos vagyok, hogy nem hagy engem itt egy fillér nélkül.

Maigret más témára tért.

– Nem csavargó ölte meg. Rablógyilkosságról nincsen szó. De nem is valami bűntársa volt a tettes.

Az öregasszony nem kérdezte, hogy miért, Maigret pedig nem magyarázta meg. Egy csavargónak semmi oka nem lett volna rá, hogy felismerhetetlenné tegye a hullát, s olyan kíméletlenül elbánjon az arcával, és arra sem, hogy a zsebeiből kivegye a legkisebb tárgyat is, beleértve az értéktelen papírokat, a pipát és a gyufát.

De bűntárs sem tett volna ilyet, hiszen tudnia kellett, hogy Cuendet már volt börtönben, és következésképpen ujjlenyomatai révén meg fogják állapítani a személyazonosságát.

– Aki megölte, nem ismerte őt. És mégis fontos oka volt rá, hogy eltegye láb alól. Érti?

– Mit kellene értenem?

– Azt, hogy ha megtudjuk, mire készült Honoré, milyen házba, milyen lakásba hatolt be, akkor már közel leszünk ahhoz is, hogy megismerjük a gyilkost.

– Attól nem fog föltámadni.

– Megengedi, hogy benézzek a szobájába?

– Meg nem akadályozhatom benne.

– Jobb szeretem, ha maga is velem jön.

Megvonta sovány vállát, s ijesztően széles csípőjét ringatva ment utána, nyomában a morgásra mindig kész vörös kiskutyával.

A semleges, élettelen ebédlőnek szinte nem is volt szaga. Az öregasszony vaságyát patyolatfehér ágytakaró borította. Honoré szobája pedig, amelyet alig világított meg az udvarra nyíló ablak, máris gyászos képet mutatott.

Maigret kinyitotta egy tükrös szekrény ajtaját, három öltönyt talált benne fölakasztva, két szürkét és egy sötétkéket, alul cipők sorakoztak, az egyik polcon pedig ingek, amelyekre szárított levendulacsokrot tettek.

A könyvespolcon: a büntető törvénykönyv egy nagyon elhasznált, vörös fedelű példánya, biztos a Szajna-parton vette vagy a boulevard Saint Michel valamelyik antikváriusánál; néhány regény a század elejéről, valamint egy Zola és egy Tolsztoj; Párizs térképe, minden bizonnyal gyakran megnézték.

Az egyik sarokban, egy kétszintes konzolon, magazinok feküdtek, s a címeket látva a felügyelő a szemöldökét ráncolta. Kiríttak a környezetből. Fényűző, vastag magazinok voltak, műnyomó papíron, színes képeket közöltek Franciaország legszebb kastélyairól és gazdag párizsiak otthonairól.

Abban a reményben, hogy jegyzeteket vagy aláhúzásokat talál, belelapozott néhányba.

Az ifjú Cuendet, a padlásszobában lakó lakatosinas. Lausanne-ban még mindent eltulajdonított, ami a keze ügyébe esett, értéktelen holmikat is.

Később, a rue Saint-Antoine lakójaként, már jobb ítélőképességgel rendelkezett, de még mindig csak a környék boltjaiba és lakásaiba tört be, amúgy vaktában.

Azután följebb hágott egy fokkal a létrán, polgári házakat szemelt ki, ahol pénzt is, ékszert is talált.

Türelemmel végül is eljutott az előkelő negyedekig. Az öregasszony akaratlanul is fontosat mondott az előbb. Arról beszélt, hogy a fia mindennap négy-öt újságot olvasott.

Maigret fogadni mert volna, hogy nem a napi híreket, még kevésbé a politikaiakat kereste bennük, hanem a társasági rovatot, a házasságokat, a fogadásokról, főpróbákról szóló beszámolókat.

Hiszen ezekben leírják az ismert társasági nők ékszereit.

Az itt látott magazinok szintén értékes fölvilágosításokat nyújtottak Honorénak: nemcsak a magánpaloták és lakások aprólékos leírását, hanem a különböző helyiségek fényképét is.

Cuendet a tűz mellett ülve meditált, mérlegelt pro és kontra, majd döntött.

Azután elment kóborolni a környékre, beköltözött egy szállóba, vagy ha talált kiadó szobát, akkor magánházba, mint ahogy a rue de la Pompe-on történt.

A legutóbbi nyomozásnál, amelyet évekkel előbb folytattak, szintén a nyomára bukkantak néhány kávéházban, ahol egyik napról a másikra törzsvendég lett egy időre.

– Nagyon csendes ember, órák hosszat ült fehér bor mellett a sarokban, újságot olvasott, s nézegetett ki az ablakon…

Valójában az egyik házat figyelte, a ház gazdáinak és alkalmazottainak jövés-menését, szokásait, napirendjét, majd szobájának ablakából otthonukban leste meg őket.

Így aztán idővel egy egész bérháznak kiismerte a titkait.

– Köszönöm, Mme Cuendet.

– Justine!

– Bocsánat, Justines. A fiát nagyon…

Kereste a szót. „Kedveltem” sok lett volna. „Rokonszenvesnek találtam”: ezt Justine nem értette volna.

– …A fiát nagyon becsültem…

Ez a szó sem volt pontos, de hát sem az ügyészhelyettes, sem a vizsgálóbíró nem hallotta.

– Fumel nyomozó eljön majd magához. Ha bármire szüksége van, forduljon hozzám.

– Nem lesz szükségem semmire.

– Amennyiben pedig megtudná, hol töltötte Honoré az utolsó heteket…

Fölvette vastag felöltőjét, óvatosan lépkedett lefelé a rozoga lépcsőkön. Kint utcai zaj és hideg fogadta. A levegőben most mintha némi fehér por lebegett volna, de nem havazott, s a földön sem lehetett semmi nyomot látni.

Amikor belépett a nyomozók szobájába, Lucas jelentette, hogy Moers telefonon kereste.

– Nem mondta, miért?

– Arra kéri, hogy hívja föl.

– Fernand-ról még mindig semmi hír?

Nem felejtette el, hogy fő feladata a fegyveres rablótámadások tetteseinek a földerítése. Hetekig is eltarthat, ha ugyan nem hónapokig. Sok száz, sok ezer rendőrnek és csendőrnek lapult a zsebében a szabadult rab fényképe. Nyomozók kilincseltek, mint holmi porszívó-ügynökök.

– Bocsánat, asszonyom. Látta mostanában ezt a férfit?

Az egyik csoport a szállókkal foglalkozott. Az erkölcsrendészetiek a lányoknál érdeklődtek. A pályaudvarokon az utasok nem is sejtették, hogy elhaladtukban névtelen szempárok vizsgálják őket.

A Cuendet-vel kapcsolatos nyomozással nem őt bízták meg. Nem volt hozzá joga, hogy embereit elvonja szolgálati feladatuktól. De azért módot talált rá, hogy kötelességét összeegyeztesse kíváncsiságával.

– Menj föl, és kérj Cuendet-ről fényképet, lehetőleg a legújabbat. Adj át belőle egy másolatot mindazoknak, akik Fernand-t keresik, s főleg azoknak, akik a kisvendéglőket és a hónapos szobákat járják.

– Minden negyedben?

Habozott, majdnem azt mondta, hogy csak a gazdag negyedekben. Eszébe jutott azonban, hogy magánpalotákat és luxusbérházakat a régi negyedekben is találni.

Mikor az irodájába ért, hívta Moers-t.

– Találtál valamit?

– Nem tudom, föl tudja-e használni. Amikor megnéztük nagyítóval a ruhákat, az embereim három-négy szőrszálat találtak, s megvizsgálták mikroszkóppal. Delage azt állítja – ő pedig ért hozzá –, hogy vadmacska-szőrök.

– A ruhának melyik részén voltak?

– A hátán, a bal váll felé. Púdernyomok is vannak. Talán sikerül meghatároznunk a márkát, de ez időbe telik.

– Köszönöm. Fumel nem hívott föl?

– Épp most járt itt. Neki is leadtam a dolgot.

– Most hol van?

– A nyilvántartóban, Cuendet anyagát bújja.

Maigret egy pillanatig azon gondolkodott, miért érez kis szúrásokat a szemében, aztán eszébe jutott, hogy hajnali négykor húzták ki az ágyból.

Papírokat kellett aláírnia, kitölteni több űrlapot, fogadni két rá várakozó személyt, akiket szórakozottan hallgatott; Mikor egyedül maradt, fölhívta a rue La Boétie egyik neves szűcsmesterét, és sokáig kellett erősködnie, míg személyesen beszélhetett. vele.

– Maigret főfelügyelő a bűnügyi rendőrségről. Elnézést a zavarásért, de fölvilágosítást szeretnék kapni öntől. Meg tudná-e mondani, hány vadmacska-bunda van körülbelül Párizsban?

– Vadmacska?

Ügy érződött, mintha bosszantotta volna a kérdés.

– Mi nem tartunk. Volt idő, az első automobilok hősi korszakában, amikor készítettünk néhány vevőnknek, főleg férfiaknak.

Maigret-nek. régi képek jutottak eszébe, amelyeken az autósok medvékhez hasonlítottak.

– Vadmacskából?

– Nem mindig, de a legszebbeket. A nagyon hideg országokban még most is hordják, Kanadában, Svédországban, Norvégiában, az Egyesült Államok északi vidékein…

– Párizsban már nincs?

– – Néhány cég, gondolom, néha-néha elad egyet, de nagyon keveset. Nehéz lenne pontos számot mondanom. De azért fogadni mernék, hogy egész Párizsban nincs ötszáznál több ilyen bunda, és a legtöbb biztosan elég régi. Most…

Valami eszébe jutott.

– Csak a bundák érdeklik?

– Miért?

– Mert nagy ritkán előfordul, hogy a vadmacskát nem ruházati célra dolgozzuk föl. Például dívány takarót készítünk belőle. Ezeket a takarókat autókban is használják…

– Sok van belőlük?

– Az üzleti könyvekből meg tudnám mondani, hány ment ki tőlünk az utóbbi években. Hozzávetőlegesen három-négy tucat! De vannak szűcsök, akik szériában gyártják, persze közönségesebb kivitelben. Egy pillanat. Még valamire gondolok. Beszélgetésünk közben eszembe jutott egy patika kirakata, nem messze innen, ahol vadmacska-bőr van kitéve. Reuma ellen árulják…

– Köszönöm.

– Kívánja, hogy listát készíttessek a…

– Ha nem okoz túl nagy fáradságot.

Nem volt valami biztató. Hetek óta keresték Fernand-t, holott nem voltak benne biztosak, hogy van köze a legutóbbi fegyveres rablásokhoz. Majdnem olyan hatalmas munkát jelentett ez, mint például egy szótár vagy akár egy lexikon elkészítése.

Pedig Ferriand-t ismerték, kedvteléseivel, szokásaival, mániáival egyetemben. Lehet, hogy egészen ostoba kis részlet fogja elősegíteni, hogy megtalálják: például sohasem iszik mandarin-curacaón kívül egyebet.

Most néhány vadmacska-szőrrel rendelkeznek ahhoz, hogy Cuendet gyilkosaira nézve esetleg valamilyen útbaigazítást kapjanak.

Moers azt mondta, hogy a szőrszálakat a kabát hátán találták, a bal ujjnál. Ha bundából származnának, nem inkább az öltöny elülső részén kellett volna rájuk találni?

Vagy segített egy nő is, és a vállánál fogva vitte?

Maigret föltételezte, hogy inkább takaró volt, mégpedig kocsitakaró. Ebben az esetben viszont nem akármilyen autó lehetett, hiszen kiskocsikba aligha tesznek szőrmetakarót.

De hát Cuendet néhány éve a gazdagokra vetette ki a hálóját.

Végig kellett volna járni Párizs összes garázsát, s fáradhatatlanul ismételni ugyanazt a kérdést.

Kopogtattak. Fumel lépett be, az arca piros volt, v a szemhéjai kivörösödtek, ö még annyit sem aludt, mint Maigret. Az előző éjszakát szolgálatban töltötte, s ezért le sem hunyta a szemét.

– Nem zavarom?

– Gyere.

Voltak néhányan, akiket Maigret tegezett, főleg a régiek közül, akikkel együtt kezdte, s akik akkoriban visszategezték, most már azonban nem mertek, és vagy főfelügyelő úrnak szólították, vagy pedig, néha, főnöknek. Lucas is közéjük tartozott. Janvier nem, maga sem tudta, miért. Meg aztán a legfiatalabbak, mint a kis Lapointe.

– Ülj le.

– Mindent elolvastam. Végső soron nem tudom, hol kezdjem. Húsz ember sem lenne hozzá elég. A jegyzőkönyvekből megtudtam, hogy a főfelügyelő úr jól ismerte őt.

– Elég jól. Ma reggel, nem hivatalosan, meglátogattam az anyját. Tudattam vele a hírt, s mondtam, hogy nemsokára fölkeresed, és elviszed a Törvényszéki Orvostanra. Tudsz valamit a boncolás eredményéről?

Semmit. Telefonáltam Lamalle doktornak. Azt üzente nekem az asszisztensével, hogy ma estére vagy holnapra elküldi a jelentését a vizsgálóbírónak.

Paul doktor bezzeg nem várta meg, míg Maigret fölhívja. Az is előfordult, hogy dünnyögve megkérdezte:

– Mit mondjak a bírónak?

Igaz, hogy abban az időben a rendőrség vezette a nyomozást, s a vizsgálóbíró a legtöbbször csak akkor foglalkozott az üggyel, amikor a bűnös már beismerő vallomást tett.

Akkoriban három fázist lehetett megkülönböztetni a nyomozást, amellyel Párizsban a quai des Orfévres foglalkozott; a vizsgálatot; végül – később, miután a vádtanács megvizsgálta az ügyre vonatkozó iratokat – az esküdtszéki tárgyalást.

– Moers beszélt neked a szőrszálakról?

– Igen. A vadmacskáról.

– Épp most telefonáltam egy szűcsnek. Jól tennéd, ha utánanéznél, hol adtak el vadmacska-takarót Párizsban. Ha kikérdezed a garázstulajdonosokat…

– Egyedül vagyok rá…

– Tudom, öregem.

– Küldtem egy első jelentést. Cajou bíró ma délutánra rendelt be, öt órára. Kész tragédia. Mivel a múlt éjjel szolgálatban voltam, ma szabadnapos lettem volna, és várnak. Telefonálok majd, de tudom, hogy nem fognak nekem hinni, amiből végeláthatatlan bonyodalmak származnak majd…

Persze nő van a dologban!

– Ha találok valamit, átszólok neked. De nehogy megmondd a bírónak, hogy foglalkozom a dologgal

– Értem.

Maigret hazament ebédelni. A lakás épp olyan tiszta, a parketta és a bútor épp olyan fényes volt, mint Justine néninél.

Itt is meleg volt, s a sarokban, a fűtőtestek ellenére, kályha állt. Maigret ugyanis mindig szerette a kályhákat, s a hivatalban is sikerült kijárnia, hogy egyet bent hagyjanak az irodájában.

A lakás megtelt jó konyhai illatokkal. Hirtelen azonban úgy érezte, hiányzik valami, maga sem tudta volna megmondani, mi.

Honoré anyjánál még nyugodtabb volt a légkör, még inkább körülölelte az embert, talán az ellentét folytán is, az utca élénkségével. Az ablakból szinte kézzel lehetett érinteni a kis műhelyeket, s fölhallatszottak az árusok kiáltásai. A lakás alacsonyabb, kisebb, elszigeteltebb volt. Az öregasszony reggeltől estig, estétől reggelig ott élt. És Honoré távollétében is érezni lehetett, hogy itt van a helye.

Maigret egy pillanatig azon tűnődött, ne vegyen-e ő is egy kutyát vagy egy macskát.

Ostobaság. Nem öregasszony ő, nem is Párizsba szakadt, vidéki legényke, aki a város legnépesebb utcájában él magányosan.

– Mire gondolsz?

Elmosolyodott.

– Egy kutyára.

– Kutyát akarsz venni?

– Nem. Különben sem lenne ugyanolyan. Ezt a kutyát az utcán találták, törött lábbal…

– Nem fekszel le egy kicsit?

– Sajnos, nem érek rá.

– Azt mondaná az ember, hogy olyan dolgok foglalkoztatnak, amelyek kellemesek, de egyben visszatetszőek is…

Maigret-t meglepte a megfigyelés pontossága. Cuendet halála szomorúvá és rosszkedvűvé tette. Gyilkosaira személy szerint haragudott, mintha barátja vagy bajtársa, de legalábbis régi ismerőse lett volna az áldozatnak.

Haragudott rájuk azért is, hogy az arcát elcsúfították, s mint valami döglött állatot, úgy dobták ki a Bois de Boulogne egyik sétányára, s a test nyilván nagyot huppant.

Ugyanakkor nem tudta megállni, mosolygás nélkül, ha Cuendet életére gondolt, a mániáira, amelyeket igyekezett megérteni. Érdekes, hogy – jóllehet, nagyon különböztek egymástól – mégis úgy érezte, sikerült neki.

Igaz, ha szabad így mondani, karrierjének elején, sovány lakatosinas korában Honoré, a szegény negyedekben született társaihoz hasonlóan, a lehető leghétköznapibb módon tette meg első lépéseit, válogatás nélkül emelt el mindent, ami csak a keze ügyébe került.

Az így szerzett holmikat még csak el sem adta, hanem összehordta a manzárdjába, mint ahogy a kölyökkutya kenyérvéget és régi csontokat hord össze a vacka alatt.

Mintaszerű katonának tartották, de akkor miért szökött meg kétszer is? Ügyetlenül és bután! Mindkétszer úgy fogták el, hogy meg sem próbált szökni vagy ellenállni.

Párizsban, a Bastille-negyedben tökéletesítette tudását, kezdtek kirajzolódni módszerének körvonalai. Nem tartozott egy bandához sem. Nem voltak barátai. Egyedül dolgozott.

Lakatos és rézműves volt, ügyes kezű és alapos ezermester, aki megtanult üzletekbe, műhelyekbe, raktárakba behatolni.

Fegyvert nem hordott. Sosem volt nála fegyver, még rugós kés se.

Riadalmat egyszer sem okozott, s nyomot sem hagyott maga után. Ő aztán igazán csendes ember volt, az életben éppúgy, mint a munkában.

Hogy állt a nőkkel? Nőt nem találtak az életében. Anyján kívül mással sohasem élt együtt, s ha engedélyezett is magának egy-egy futó szerelmet, biztosan feltűnés nélkül csinálta, olyan távol eső negyedekben, ahol senki sem figyelt rá föl.

Képes volt órák hosszat ülni egy kávéházi ablaknál, fél liter fehér bor mellett. De képes volt napokon át leskelődni egy bútorozott szoba ablaka mögül, akárcsak a rue Mouffetard-on, ahol a tűz mellett olvasott.

Igénye alig volt. Pedig a lopott ékszerek listája – s itt csak az okkal-joggal neki tulajdonítható lopásokat vették tekintetbe – egy vagyont tett ki.

Vajon volt-e rá eset, hogy elment valahová Párizson kívül, másik életet élni, elkölteni a pénzét?

– Egy fura alakra gondolok – magyarázta Maigret a feleségének –, egy betörőre…

– Akit ma hajnalban meggyilkoltak?

– Honnan tudod?

– A déli újságból, amit most hoztak.

– Hadd lássam.

– Néhány sor az egész. Véletlenül találtam rá.

Egy holttest a Bois de Boulogne-ban

Múlt éjjel három óra felé két XV J. kerületi kerékpáros rendőr a Bois de Boulogne egyik sétányán koponyatöréses férfi holttestére bukkant.

Az illető a svájci származású, ötvenéves, büntetett előéletű Honoré Cuendet. Az üggyel Cajou vizsgálóbírót – bízták meg, aki Kernavel ügyészhelyettes és törvényszéki orvos kíséretében kiszállt a helyszínre, s aki szerint alvilági elemek bosszújáról van szó.

– Mit mondtál?

Az „alvilági elemek bosszúja” kihozta Maigret-t a sodrából, ez ugyanis azt jelentette, hogy az Igazságügyi Palota urai számára az ügy gyakorlatilag el van temetve.

„Öljék meg egymást az utolsó szálig – mondta egyszer egy ügyész. – Annyival is kevesebb lesz a hóhér munkája, az adófizető pedig csak nyer vele.”

– Azt mondtam… Ja, igen… Képzelj el egy betörőt, aki szándékosan olyan házakat és lakásokat választ ki, amelyekben a lakók bent tartózkodnak…

– S ilyenekbe hatol be?

– Igen. Párizsban minden évben, s hogy úgy mondjam, minden évszakban heteken keresztül maradnak üresen, lakások, míg a lakók a tengerparton, a hegyekben, a kastélyukban vagy külföldön vannak.

– Be is törnek hozzájuk, nem?

– Persze, hogy betörnek. A szakmabeliek sohasem foglalkoznak olyan lakással, ahol esetleg emberrel találkozhatnak:

– Hová akarsz kilyukadni?

– Cuendet-re, akit viszont csak. olyan lakások érdekelnek, ahol a lakók is ott vannak. Mielőtt bemenne, gyakran megvárja, míg hazajönnek a színházból vagy máshonnan, s az asszony leteszi az ékszereit a szomszéd szobában, vagy pedig néha a hálószobában, valamelyik bútorra.

Mme Maigret válasza logikus volt:

– Ha olyankor dolgozna, amikor az asszony estélyen van, nem találná meg az ékszereket, hiszen, mint mondod, fölvette őket.

– Valószínűleg találna mást. Értéktárgyakat, képeket, készpénzt mindenesetre.

– Azt akarod mondani, hogy ez nála efféle abnormitás volt?

– A szó talán túl erős; de gyanítom, hogy ez mánia volt, s örömet szerzett neki, ha beférkőzhetett az emberek, legbensőbb életébe. Egyszer egy alvó férfi: éjjeliszekrényéről egy órát vitt el, s a férfi semmit sem hallott.

Mme Maigret mosolygott.

– Hányszor kaptad el?

– Elítélve csak egyszer volt, de akkor még nem alkalmazta ezt a technikát, és úgy lopott, mint mások. Ettől függetlenül van bent egy listánk azokról a betörésekről, amelyek majdnem bizonyosan neki tulajdoníthatók. Néhány esetben hetekig bérelt szobát a kirabolt lakással szemben, ő nem adott rá semmi kézzelfogható magyarázatot.

– Miért gyilkolták meg?

– Magam is szeretném tudni. Ehhez azonban meg kell találnom a házat, amelyre szemet vetett, valószínűleg a múlt éjjel…

Folyamatban levő ügyről ritkán beszélt ennyit a feleségének; számára ez az ügy nyilván más volt, mint a többi, nem is őt bízták meg vele.

Cuendet mint ember és szakember érdekelte, s már-már lenyűgöző hatással volt rá, akárcsak az öreg Justine.

– Biztos vagyok, hogy nem hagy engem itt egy fillér nélkül… – mondta bizalommal.

Pedig Maigret meg volt győződve arról, hogy nem tudja, fia hová rejtette a pénzt.

Az egyszerű emberek naiv bizalma töltötte el, lehetetlen, hogy Honoré pénz nélkül hagyja őt.

Hogyan jut el hozzá ez a pénz? Milyen lépéseket tett a fia, akinek bűntársa nem volt soha életében?

Tudhatta-e előre, hogy meggyilkolják?

A legérdekesebb: már Maigret is ott tartott, hogy osztozott az öregasszony bizakodásában, és hitte, hogy Cuendet minden lehetőséggel számolt Lassan kortyolgatta a kávéját. Amikor pipára gyújtott, pillantása a kredencre esett. Ebben is, mint a rue Mouffetard-on, volt egy kis üveg pálinka, ez azonban szilvapálinka volt.

Mme Maigret elértette, és töltött neki egy pohárkával.

NEGYEDIK FEJEZET

Négy óra előtt öt perccel, lámpájának fénykörében egy jegyzetekkel ellátott dosszié fölé hajolva, Maigret éppen két pipa között habozott, amikor megcsördült a telefon. A riadóügyelet jelentkezett a boulevard du Palais-ról.

– Fegyveres rablás a rue La Fayette-en, a rue Taitbout és a Chaussée d’Antin között. Halottak is vannak.

Négy óra előtt tíz perccel történt, s máris kiadták az általános riadót, riasztották a rádióskocsikat, egy csapat egyenruhás rendőr éppen elhagyta kocsin a városi rendőrség udvarát, miközben az Igazságügyi Palotában, irodájának csendjében a főügyész, az általa kiadott utasításoknak megfelelően, szintén megkapta a hírt.

Maigret kinyitotta az ajtót, intett Janvier-nak, félig érthetően dörmögött néhány szót, s a két férfi már a lépcsőn lemenet húzta föl a kabátját, hogy azután eltűnjön egy riadókocsiban.

Már kevéssel ebéd után a leereszkedni kezdő, sárgás köd miatt éppoly sötét volt, mint este hatkor, s a hideg nemhogy csökkent volna, hanem még metszőbbé vált.

– Holnap reggel jó lesz vigyázni, csúszni fog – jegyezte meg a sofőr.

Bekapcsolta a szirénát és a forgó jelzőlámpát. A taxik és az autóbuszok a járda mellé húzódtak, a járókelők szemükkel követték a rendőrséget. Az Operától zavar állt be a forgalomban. Dugók keletkeztek. Erősítésül küldött rendőrök fütyültek s hadonásztak.

A rue La Fayette-en, a két nagyáruháznál csúcsforgalom volt, sűrű, főleg nőkből álló tömeg hullámzott a járdákon. Ugyanakkor ez volt Párizs legkivilágítottabb helye.

A tömeget elterelték, kordont állítottak föl. Az utca egy szakasza kihalt volt, csak néhány hivatalos ember sötét sziluettje járt föl-alá.

A IX. kerületi rendőrkapitány több emberével szállt ki. A szakemberek méréseket végeztek, s krétával jeleket írtak. Egy autó két első kerekével a járdán állt, szélvédője darabokra tört, s tőle két-három méterre sötét folt volt látható, körülötte félhangon vitatkozó emberekkel.

Egy feketébe öltözött, horgolt gyapjúsálat viselő, őszülő hajú úr még kezében tartotta a pohárka rumot, amelyet a szemben levő sörözőből hoztak neki, A rue de Chateaudun háztartási cikkeket árusító nagyáruházának volt a pénztárosa.

Harmadszor vagy negyedszer fogott hozzá újra a történetéhez, vigyázva, hogy háttal maradjon annak az emberi alaknak, amely néhány méterre feküdt, durva szövettel letakarva.

A mozgatható kordonrácsok mögött, amelyeket felvonulásoknál szoktak használni a városban, tülekedett a tömeg, a felizgatott nők éles hangon beszéltek.

– Mint minden hó végen…

Maigret megfeledkezett róla, hogy 31-ike van.

– … most is elmentem az Opera mögötti bankba az alkalmazottak kifizetéséhez szükséges pénzért…

Maigret idejövet látta az áruházát, de nem is gyanította, hogy milyen nagy. Osztályai három emeletet foglalnak el, kétszintes alagsorral rendelkezik, s háromszáz személyt foglalkoztat.

– Alig hatszáz métert kellett már csak megtennem. A táskát a bal kezemben tartottam.

– Nem volt lánccal a csuklójához erősítve?

Nem volt hivatásos pénzbeszedő, riasztókészülékről pedig egyáltalán nem gondoskodtak. Csak egy ismétlőfegyver volt a felöltője bal zsebében.

A kijelölt helyen ment át az utcán. A rue Taitbout felé igyekezett, olyan sűrű tömegben, hogy bármiféle merénylet lehetetlennek látszott. Hirtelen észrevette, hogy egy férfi vele egy vonalban szorosan mellette lépked, aztán, amikor hátranézett, látta, hogy egy másik a sarkában van.

A folytatás olyan gyors volt, hogy alig tudott számot adni magának az események lefolyásáról. Főleg, arra emlékezett, hogy valaki a fülébe sziszegte:

– Ha drága a bőröd, nem csinálsz semmi marhaságot!

Abban a pillanatban hevesen kirántották a kezéből a táskát. Az egyik férfi rohanva indult egy autó felé, amely csökkentett sebességgel jött az ellenkező irányból, szorosan a járdaszegély mellett. Amikor a pénztáros detonációt hallott, először azt hitte, őrá lőttek. Nők jajveszékeltek és lökdösődtek. Egy újabb lövést üvegcsörömpölés követett.

Több lövést is adtak le, némelyek szerint hármat, mások szerint négyet-ötöt.

Egy piros képű ember a rendőrkapitánnyal állt félrehúzódva. Meglehetősen felindult volt, még nem tudta, vajon hősként fogják-e kezelni, vagy felelősségre vonják.

Margeret közrendőr, az első kerületből. Ma délután nem volt szolgálatban, nem viselt egyenruhát. Miért volt akkor mégis nála az ismétlőfegyvere? Ezt majd meg kell magyaráznia.

– A feleségem után indultam, aki bevásárolni ment… Ott voltam a rablásnál… Amikor a három ember az autó felé rohant…

– Hárman voltak?

– Egy-egy a pénztáros mellett, kétfelől, egy mögötte…

Margeret lőtt. Az egyik bandita térdre rogyott, azután lassan kinyúlt a járdán, a menekülő asszonyok lábai között.

Az autó elrobogott á Saint-Augustin irányába. A közlekedési rendőr fütyült. Lövés dördült á kocsiból, amelynek csakhamar nyoma veszett a forgalomban.

Maigret-nek két napig nemigen volt ideje az ő békés Cuendet-jére gondolni. Fumel kétszer hívta, de túlságosan el volt foglalva, hogy fölemelje a telefonkagylót.

Fölvették mintegy ötven tanú névét és címét, így az ostyaárusét, akinek egész közel volt a standja, egy hegedűvel járó rokkantét, aki néhány lépésnyire onnan kéregetett, és a szemközti kávéházban dolgozó két pincérét, valamint a pénztárosnőét, aki azt állította, hogy mindent látott, jóllehet, az ablaküvegek párásak voltak.

Még egy halálos áldozat volt, harmincöt éves családapa, aki éppen arra járt, is olyan hirtelen érte a lövés; hogy föl sem foghatta, mi történt vele.

Mióta a fegyveres rablásoknak ez a sorozata megkezdődött, most fordult elő először, hogy a banda egyik tagja a kezükben volt, az, akit a csodálatosképpen a helyszínen tartózkodó Margeret közrendőr lőtt le.

– Úgy gondoltam, hogy a lábába lövök, nehogy elmenekülhessen…

A golyó mégis a tarkóján találta a férfit, és a Beaujon Kórházban, ahová a mentő vitte, önkívületi állapotban maradt.

Lucas, Janvier, Torrence egymást váltották szobájának ajtajánál, lesve a pillanatot, amikor végre beszélni tud, ugyanis még mindig reménykedtek abban, hogy megmentik.

Miként a riadókocsi sofőrje megjósolta, másnap Párizs utcáit vékony jégréteg borította. Sötét volt. Az autók csak lépésben haladtak. Városi teherautók homokot szórtak a főbb útvonalakra.

A bűnügyi rendőrség hosszú folyosóját megtöltötték a várakozó emberek, és Maigret mindegyiknél ugyanazokat a kérdésekét vette elő, miközben rejtélyes jeleket rótt a helyszínrajzra, amit az illetékes szakemberek készítettek.

Még a rablás estéjén kiment Fontenay-aux-Roses-ba, az agyonlőtt gengszter lakására: Joseph Raisonnak hívták, személyi igazolványa szerint szerelő.

Egy új bérházban világos és csinos lakásra, egy szőke fiatalasszonyra s két, leckéjét író kislányra talált, akik közül az egyik hat-, a másik kilencéves volt.

A negyvenkét éves Joseph Raison valóban szerelő volt, és a Javel rakpart egyik üzemében dolgozott. Kis Citroenjén minden vasárnap elvitte a családját vidékre.

A felesége azt állította, hogy semmit sem ért az egészből, s Maigret hitt az őszinteségében.

– Föl nem foghatom, főfelügyelő úr, miért tett volna ilyet. Boldogok voltunk. Alig két éve vettük ezt a lakást. Joseph jól keresett. Nem ivott, nem járt el hazulról…

A főfelügyelő elvitte a kórházba, a gyerekeket egy, szomszédasszonyra bízták. A férjét csak néhány pillanatra láthatta, s hiába erősködött azután, az orvosok utasítására hazavitték.

Most aztán ki kellett ismernie magát az embernek a zavaros és ellentmondó tanúvallomások sűrűjében. Némelyek túl sokat láttak, mások viszont nem eleget

– Ha beszélek, ezek az emberek, tudni fogják, hogy hol keressenek…

Ennek ellenére kialakult egy nagyjából konkrét leírása annak a két férfinak, aki a pénztárost közrefogta, s főleg annak, aki a táskát ragadta magához.

De csak késő délutánra jutottak odáig, hogy az egyik pincér fölismerni vélte Fernand-t az eléje tett fényképek egyikén.

– Tíz-tizenöt perccel a támadás előtt jött be, tejeskávét rendelt nálam. Az ajtó mellett ült, egy kisasztalnál; egészen közel az ablakhoz.

Két nappal a dráma után Maigret még egy tanúvallomást kapott Fernand-ra vonatkozóan: január 31-én vastag, barna kabátot viselt.

Nem volt ez valami sok, de arra mutatott, hogy a főfelügyelő nem tévedett, amikor a Saint-Martin-de-Ré-i börtön hajdani foglyát tekintette a banda fejének.

A kórházban a sebesült néhány pillanatra magához tért, de csak egy nevet suttogott:

– Monique…

A kisebbik lányát hívták így.

Maigret-t erősen foglalkoztatta egy másik fölfedezés, nevezetesen, hogy Fernand most már nem kizárólag alvilági elemekből toborozta az embereit.

Az ügyészség óránként telefonált, s ő egymás után küldte a jelentéseket. Ki se léphetett a szobájából anélkül, hogy körül ne vegye egy sereg újságíró.

Pénteken tizenegy órakor végre kiürült a folyosó. Maigret a kórházból visszatért Lucas-val tárgyalt, aki elmondta neki, hogy egy ismert sebész megkísérli megoperálni a sebesültet. Kopogtattak, Türelmetlenül kiáltotta:

– Tessék!

Fumel volt. Megérezte, hogy rossz időpontot választott, s összehúzta magát. Náthás lehetett, mert piroslott az orra, s a szeme könnyezett.

– Visszajöhetek…

– Gyere!

– Azt hiszem, nyomra találtam… Jobban mondva, a szállodai rendészet talált rá… Tudom, hol élt Cuendet az utolsó öt héten…

Megkönnyebbülés, már-már felüdülés volt Maigret-nek, hogy a csendes svájcijáról hall beszélni,

– Melyik negyedben?

– Ahol régen lakott… A rue Neuve-Saint-Pierre egy kis szállodájában vett ki szobát…

– A Szent Pál-templom mögött?

Ódon, szűk utca a rue Saint-Antoine és a rakpart között. Autó ritkán megy át rajta, s csak néhány bolt van benne.

– Mondjad.

– Azt mondják, hogy a szálloda elsősorban találkahely. De azért van néhány hónapos szobájuk. Cuendet feltűnés nélkül, élt az egyikben, s a szállót leginkább csak olyankor hagyta el, amikor elment enni egy Petit Saint-Faulnak nevezett kisvendéglőbe.

– Mi van a szállodával szemben?

– Egy néhány éve teljesen restaurált XVIII. századi ház díszudvarral és magas ablakokkal…

– Ki lakik benne?

– Egy egyedülálló no, persze az alkalmazottaival. Bizonyos Mme Wilton.

– Utánanéztél?

– Megkezdtem, de a környéken semmit sem tudnak.

Mintegy tíz év óta divat lett a dúsgazdag emberek körében régi ingatlanok vásárlása s többé-kevésbé eredeti alakban való helyreállítása a Marais-negyedben, a rue des Francs-Bourgeois-n például.

A Szent Lajos-szigettel. kezdődött, s most már mindenütt keresték a még meglevő régi palotákat, még ha a legnépesebb utcákban voltak is.

– Még fa is van az udvaron. A negyedben nem sok fát látni.

– Özvegyasszony?

– Elvált. Fölkerestem egy újságírót, akinek néha megsúgok egy-két dolgot, persze, csak ha nem jár kockázattal… Ezúttal ő informált engem… Bár a nő elvált, elég gyakran találkozik volt férjével, s megesik, hogy együtt mennek el valahová…

– A férjet hogy hívják?

– Wiltonnak, Stuart Wilton. Volt felesége állítólag az ő beleegyezésével tartotta meg a nevét. Leánykori nevét megtaláltam a kerületi kapitányságon, Florence Lenoir. Az anyja vasalónő volt a rue de Rennes-en, apja pedig, ő már rég meghalt, rendőr. A lány színi pályára lépett. Az újságíróm szerint a Casino de Paris-ban táncolt, a görlök között, és Wilton elvált, hogy feleségül vehesse…

– Mikor volt ez?

Maigret a ceruzájával irkált az itatósra, s maga elé képzelte Honoré Cuendet-t a gyanús kis hotel ablakában.

– Alig tíz éve… A palota Wiltoné volt. Van neki egy másik is, Auteuilben, jelenleg ott lakik, s övé a besse-i kastély Maisons-Laffitté mellett…

– Futtat?

– Tudomásom szerint nem. Szorgalmas látogatója a lóversenyeknek, de versenyistállója nincs.

– Amerikai?

– Angol. Nagyon régen él Franciaországban.

– Honnan van a vagyona?

– Csak azt tudom mondani, amit nekem is meséltek. Nagyiparos családból származik, s örökölt egypár szabadalmat. Ez sok pénzt hoz a házhoz anélkül, hogy neki dolga lenne vele. Az év egy részében utazgat, minden nyáron villát bérel Cap d’Antibes-on vagy Cap-Ferrat-n, tagja néhány klubnak. Az újságíróm azt állítja, hogy nagyon ismert ember, de csak egy zárt körben, amelyről ritkán esik szó az újságokban…

Maigret sóhajtva fölállt, levette a fogasról a kabátját, sálat tekert a nyakára.

– Menjünk! – mondta, majd Lucas-hoz fordult: – Ha keresnek, egy óra múlva itt vagyok.

A fagy és a csúszós jég miatt az utcák majdnem olyan kihaltak voltak, mint augusztusban, s a szűk rue Neuve-Saint-Pierre-ben egyetlen gyerek sem játszott. A Lambert Szálló félig nyitott ajtaja fölött volt egy tejfehér bura, az irodában pedig, ahol állott szag terjengett, egy férfi hátát a radiátornak vetve újságot olvasott.

Megismerte Fumelt, s morogva fölállt.

– Látom már, hogy baj van.

– Semmi baj nem lesz, ha hallgat. Cuendet szobája foglalt?

– Még nem. Előre kifizette a hónapot. Január 31-én rendelkezhettem volna vele, mivel azonban a holmijai még ott vannak, inkább vártam.

– Mikor tűnt el?

– Nem tudom. Hadd gondoljak utána. Ha nem tévedek, múlt szombaton… szombaton vagy pénteken… Meg lehet kérdezni a szobaasszonytól…

– Bejelentette, hogy távol lesz?

– Nem mondott semmit. Egyébként sohasem mondott semmit.

– Az eltűnése estéjén későn ment el?

– A feleségem látta. Azok a vendégek, akik nővel jönnek, nem szeretik, ha éjszaka férfi fogadja őket. Zavarja őket. Így aztán…

– A felesége beszélt róla magának?

– Igen. Egyébként mindjárt kikérdezhetik őt is. Nemsokára lejön.

A fülledt, állott levegőben gyanús szag terjengett, amiből – akár a metróban – érezni lehetett a fertőtlenítőt.

– Őszerinte aznap este nem ment vacsorázni.

– Ez kivételes volt?

– Néha előfordult. Vett magának ennivalót. Láttuk, hogy kisebb csomagokkal és újságokkal megy föl. Elköszönt, s másnapig a hangját sem lehetett hallani.

– Aznap este elment?

– Persze hogy elment, hiszen másnap reggel nem volt a szobájában. Látni azonban nem látta a feleségem. Egy párt kísért föl az első emeleti folyosó végéig. Törülközőkért ment, s akkor hallotta, hogy valaki megy le a lépcsőn.

– Hány óra volt?

– Éjfél elmúlt. Szándékában állt ugyan megnézni, hogy ki az, de mire bezárta a fehérneműs szekrényt, és visszajött a folyosón, az illető már lent volt…

– Mikor tudták meg, hogy nincs a szobájában?

– Másnap. Tíz-tizenegy óra felé lehetett, a takarítónő kopogtatott, hogy kitakarítson. Bement, és látta, hogy az ágy nincs megvetve.

– A rendőrségnek nem jelentette, hogy eltűnt a lakója?

– Miért? Szabad ember volt, nem? Fizetett. Nálam mindig előre fizetnek. Előfordul, hogy nem is szólnak, úgy mennek el…

– Itt hagyják a holmijukat?

– No hiszen, amit ő hagyott!

– Vezessen minket a szobájába.

A tulajdonos papucsban csoszogva mögöttük ment ki az irodából, ráfordította az ajtóra a kulcsot, majd zsebre tette. Bár nem volt túl idős, nehezen járt, s a lépcsőn hallani lehetett a szuszogását.

– A harmadikon van – sóhajtotta.

Az első emeleti pihenőnél lepedők voltak egymásra rakva, s a folyosóra nyíló ajtók közül több nyitva állt. Valahol egy takarítónő szorgoskodott.

– Én vagyok az, Rose! Két úrral jövök…

Ahogy haladtak fölfelé, a szag egyre émelyítőbb lett. A harmadikon már nem volt a folyosón szőnyeg. Valaki szájharmonikázott a szobájában.

– Ez az…

Látták az ajtóra ügyetlenül fölfestett 33-as számot. A szobában máris megszorult a levegő.

– Mindent úgy hagytam…

– Miért?

– Gondoltam, visszajön… Becsületes képe volt… Nem tudtam elképzelni, minek jött ide, főleg, hogy jól volt öltözve, és úgy látszott, pénze is van…

– Honnan tudja, hogy volt pénze?

– Kétszer, amikor fizetett, nagyobb pénzösszeget láttam a tárcájában…

– Jött hozzá föl valaki?

– Tudtommal nem, s a feleségem sem tud róla. Egyikünk mindig az irodában van.

– Most nem.

– Persze néha elmegyünk néhány percre, de a fülünk ott van, s amint látta, szóltam a takarítónőnek…

– Postája jött?

– Soha.

– Ki lakik a szomszéd szobában?

Egy szoba volt csak mellette, a 33-as ugyanis a folyosó végén volt.

– Olga. Egy prostituált.

A férfi tudta, hogy fölösleges ravaszkodnia, a rendőrségen úgyis mindent tudnak, ami a szállóban történik.

– Otthon van?

– Ilyenkor biztos alszik.

– Magunkra hagyhat minket.

A férfi mogorván, a lábát húzva távozott. Maigret becsukta utána az ajtót, azután elsőnek egy fényezett fenyőfából készült, olcsó szekrényt nyitott ki, amelynek nem fogott a zárja.

Nem sokat talált benne: egy pár fényesre kefélt, fekete cipőt, egy pár majdnem új papucsot és vállfára akasztva egy szürke öltönyt. Volt még egy közönséges márkájú sötét nemezkalap is.

Egy fiókban hat fehér és egy világoskék ing, alsónadrágok, zsebkendők, gyapjú zoknik. Egy másikban két pizsama és könyvek: Olaszországi útiélmények, Népszerű orvostudomány (1899-es kiadás) és egy kalandregény.

Az ágy vasból volt, a kerek asztalon sötétzöld, bársony terítő, az egyetlen fotelen mély süppedés. A függöny megakadt a karnison, nem lehetett behúzni, de az ablakra tett kisfüggönyök megszűrték a fényt.

Maigret állva nézte a szemközti házat, előbb az udvart, ahol – egy angol márkájú, nagy, fekete kocsi volt látható, aztán a lépcsőfeljárót és a kétszárnyú üvegajtót.

A homlokzatot letisztították, a kő nagyon kellemes, világosszürke színt vett föl, az ablakok körül pedig finom párkányzat húzódott.

A földszinten lámpa égett, s megvilágította a bonyolult mintájú szőnyeget, egy rokokó fotelt s egy kerek asztalka, sarkát.

Az első emeleti ablakok nagyon magasak voltak, a másodikon manzárdszerű kiképzést kaptak.

Az inkább széles, mint magas palotában bizonyára nem volt annyi helyiség, mint amennyit az ember első látásra gondolt.

Az első emeleten két ablak nyitva állt, s egy szalonnak látszó helyiségben inas porszívózott csíkos mellényben.

– Aludtál az éjjel?

– Igen, főnök. Majdnem megvolt a nyolc órám.

– Nem vagy éhes?

– Még nem olyan sürgős.

– Nemsokára küldök valakit, hogy fölváltson. Az a dolgod, hogy a fotelba ülsz, és az ablaknál maradsz. Ha nem gyújtasz villanyt, nem láthatnak meg odaátról.

Nem ugyanezt tette-e Cuendet közel hat héten át?

– Minden járkálást jegyezz föl, s ha kocsik jönnének, próbáld feljegyezni a rendszámukat.

A következő pillanatban Maigret már halkan kopogtatott a szomszéd ajtón. Egy darabig várnia kellett, aztán sodrony nyikorgását hallotta, majd lépteket a padlón. Épp hogy megnyitották az ajtót.

– Mi az? …

– Rendőrség.

– Már megint? – A nő rezignáltan tette hozzá: – Tessék!

Hálóingben állt, szeme duzzadt volt. A púdert és a rúzst lefekvéskor nem mosta le, s most szétmázolódott, és elváltoztatta a vonásait is.

– Miért mondta, hogy már; megint? Volt itt a rendőrség, mostanában?

– Nem itt, de az utcában. Néhány hét óta megállás nélkül zaklatnak minket, egy hónap leforgása alatt legalább hatszor aludtam a gyűjtőben. Most meg mit követtem el?

– Remélem, semmit És megkérem, hogy ne beszéljen a látogatásomról.

– Maga nem az erkölcsrendészetről van?

– Nem.

– Mintha már láttam volna a fényképét valahol.

Rendesen kikészített arccal, jól festett hajjal nem is lett volna csúnya; Kissé kövér volt ugyan, de kemény húsú, s a szeme még élénken csillogott.

– Maigret főfelügyelő.

– Mi történt?

– Még nem tudom. Régen lakik itt?

– Mióta októberben Cannes-ból visszajöttem. Nyáron mindig Cannes-ban dolgozom.

– Ismeri a szomszédját?

– Melyiket?

– A 33-ast.

– A svájcit?

– Honnan tudja, hogy svájci?

– A kiejtéséből. Három évvel ezelőtt Svájcban is dolgoztam. Egy genfi mulatóban voltam konzumnő, de nem hosszabbították meg a tartózkodási engedélyemet. Úgy látszik, hogy azok ott nem szeretik a konkurenciát.

– Beszélt magával? Átjött?

– Én mentem hozzá. Egy délután, ahogy fölkelek, látom, nincs cigarettám. Előzőleg már találkoztunk a folyosón, s ő mindig nagyon kedvesen köszönt.

– Mi történt?

Kifejező arcjátékkal kísérte válaszát:

– Éppen ez az, hogy semmi! Kopogtattam. Időbe telt, míg ajtót nyitott. „Hát ez meg mivel szórakozik odabenn?” – gondoltam magamban. De se látogató, se rendetlenség nem volt, föl volt öltözve. Láttam, hogy pipázik. Ott volt a pipa a szájában. Mondom neki: „Cigarettája ezek szerint nincs?” Azt felelte, hogy nincs, és hogy sajnálja, majd egy kis habozás után fölajánlotta, hogy elmegy nekem venni. Ugyanúgy voltam, mint amikor magának nyitottam ajtót, egy szál hálóingben. Csokoládé volt az asztalon, s amikor látta, hogy nézem, megkínált belőle. Azt hittem már, hogy helyben vagyunk. Az ember tartozik ennyivel a szomszédjának. Hozzáfogtam a darab csokoládéhoz, és megnéztem a könyvet, amit éppen olvasott, Olaszországról szólt, és régi metszetek voltak benne. „Nem unatkozik egyedül?” – kérdeztem. Biztos vagyok benne, hogy volt kedve hozzá. Pedig tudom, hogy nincs rajtam semmi különös. Észre is vettem, hogy habozik, aztán egyszerre csak azt motyogta: „El kell mennem. Várnak…”

– Ez minden?

– Azt hiszem, igen. A falak itt vékonyak. Áthallatszanak a zajok. Éjszakánként nem valami sokat alhatott. Azt hiszem, nem kell magyarázni, hogy miért. De sohasem panaszkodott. Talán észrevette, amikor följött, hogy a mosdók a folyosó túlsó végén vannak, a lépcső fölött. Annyit mondhatok, hogy nem volt koránfekvő, mert legalább kétszer találkoztam vele késő éjszaka, felöltözve ment a mellékhelyiség felé,

– Nem szokott néha átnézni a szemközti házra?

– A bolond nőhöz?

– Miért hívja így?

– Csak úgy. Mert úgy látom rajta, hogy bolond. Innen, tudja, nagyon jól lehet látni. Délután nincs semmi dolgom, és néha az ablakból nézelődöm. Azoknál ott ritkán húzzák be a függönyöket, és igazán megéri, hogy az ember este megbámulja a csillárjaikat. Hatalmas kristálycsillárok, több tucat égővel… A szobája pont szemben van az enyémmel. Ez talán az egyetlen szoba, ahol késő délután befüggönyözik az ablakot, reggel azonban elhúzzák a függönyt, s a nő olyankor, úgy látszik, föl se fogja, hogy látják, ahogy anyaszült meztelenül sétálgat. Az is lehet, hogy akarattal csinálja. Vannak nők, akik ebben élvezetet találnak. Két szobalány áll a rendelkezésére, de azért az inast ugyanúgy becsengeti, ha nincs rajta ruha. A fodrász délután jár hozzá, egyszer korábban, másszor, ha puccba-parádéba vágja magát, későbben. Korához képest nem néz ki rosszul, ezt el kell ismerni.

– Hány évesnek gondolja?

– Olyan negyvenötösnek. Csak hát az ilyen nőknél, mint ő, akik ápolják magukat, sosem lehet tudni.

– Sok vendéget fogad?

– Néha két-három kocsi is áll az udvaron, ennél több ritkán. Leginkább ő jár el. A fiúja persze kivétel.

– Miféle fiúja?

– Nem állítom, hogy kimondottan selyemfiú, de azért egy kicsit fiatalka hozzá, nem lehet több harmincnál. Szép, magas, barna fiú, úgy öltözik, mint egy férfimaneken, s van egy csodálatos kocsija.

– Gyakran jön látogatóba?

– Nem ülök ám mindig az ablakban! Nekem is megvan a melóm. Vannak napok, amikor délután ötkor kezdek, s így nemigen van időm rá, hogy átbámészkodjak az emberekhez. Mondjuk, egyszer- kétszer jön hetenként. Háromszor… Azt azonban biztosan tudom, hogy néha ott alszik. Későn szoktam kelni, de amikor orvosi vizsgálat van, kénytelen vagyok hajnalban elmenni. A kollégái, úgy látszik, akarattal választják ezeket az órákat. Szóval a fiú kocsija, már csak így nevezem, két-három esetben kilenckor még az udvaron volt. Ami a másikat illeti…

– Van másik is?

– Hát az öreg! Ő a komoly.

Maigret akaratlanul is elmosolyodott annak hallatán, ahogy Olga a dolgokat értelmezte.

– Mi van? Butaságot mondtam?

– Folytassa.

– Néha jön ide egy ezüstös hajú, nagyon elegáns ürge. Rolls-Royce-a van és olyan szép sofőrje, amilyet még nem is láttam.

– Vele is előfordul, hogy ott marad aludni?

– Nem hiszem. Sosem marad sokáig. Ha emlékezetem nem csal, sosem láttam őt késő este. Inkább úgy öt óra felé. Biztos teázni…

Látszott rajta a boldogság, hogy megmutathatja tájékozottságát: tudja, hogy egy, az övétől nagyon távol eső világban élnek emberek, akik öt órakor teáznak.

– Gondolom, hogy nem mondhatja meg nekem, miért teszi föl ezeket a kérdéseket.

– Eltalálta.

– És hallgatnom kell?

– Messzemenően ragaszkodom hozzá.

– Jobban is teszem, igaz? Ne féljen. Hallottam magáról a barátnőimtől, de öregebbnek képzeltem.

Rámosolygott, teste könnyedén megfeszült a takaró alatt.

Rövid hallgatás után suttogóra fogott hangon megkérdezte:

– Nem?

– Nem – felelte Maigret mosolyogva.

A lány fölkacagott:

– Akárcsak a szomszédom, mi? – Majd hirtelen komolyra fordítva: – Mit csinált?

Maigret kísértésbe esett, hogy megmondja neki az igazat. Tudta, hogy számíthat rá. Azt is tudta, hogy többet képes megérteni, mint például Cajou bíró. Talán néhány momentum, ami neki nem jut eszébe, fölkeltené a lány figyelmét, ha beavatná őt.

Majd később, ha szükség lesz rá.

Az ajtóhoz indult.

– Visszajön?

– Valószínű. Milyen a koszt a Petit Saint-Paul- ban?

– A tulaj felesége főz, s ha szereti a hurkát, az egész környéken, nem talál jobbat. Csak hát az abroszok papírból vannak, s a felszolgálólány egy ringyó.

Dél volt, amikor elindult a Petit Saint-Paul felé, ahol először is tantuszt kért, és megtelefonálta: a feleségének, hogy nem megy haza ebédelni.

Fernand-ról és a gengszterekről ugyan nem feledkezett meg, de nem tudott ellenállni.

ÖTÖDIK FEJEZET

Tulajdonképpen s mintegy suttyomban kis szünetet engedélyezett magának, volt is miatta némi lelkiismeretfurdalása. De csak módjával, mivel, először is, Olga nem túlzott a hurkát illetően, azután meg a beaujolais-i bor, bár a kelleténél nehezebb, de azért zamatos volt, végül pedig kedvére töprenghetett a sarokasztalnál, amelyre abrosz gyanánt recés papírt tettek.

A tulajdonos felesége néha megnyitotta a konyhaajtót, és benézett a terembe: alacsony, kövér asszony volt, a fején kontyot viselt, és ugyanolyan kék kötényt hordott, mint valamikor Maigret édesanyja. A kék szín a széleken sötét maradt, de beljebb, ahol a mosásnál jobban dörgölték, egyre fakóbb lett.

A vértelen arcú, magas, barna felszolgálólány valóban mogorva képet vágott, arcán gyanakvás ült. Vonásai időnként megrándultak valami fájdalomtól, s a felügyelő esküdni mert volna, hogy nemrég esett át abortuszon.

Az asztaloknál munkások ültek munkaruhában, néhány észak-afrikai és egy férfizakót viselő újságárusnő, fején ellenzős sapkával.

Mi haszna lenne megmutatni Cuendet fényképét a felszolgálólánynak vagy a bajuszos tulajdonosnak, aki a bort méri? Ahol most Maigret foglal helyet, nyilván ott ült a svájci is, s ha hárompercenként letörülte az ablakról a párát, szemmel tarthatta az utcát és a palotát.

Bizalmas szava nyilván nem volt senkihez. Mint mindenütt, itt is békés kis emberkét láttak benne, s némely vonatkozásban ez igaz is volt.

Cuendet a maga nemében kisiparos volt, és mivel Maigret ugyanakkor a rue La Fayette-i alakokra is gondolt – ezt nevezte ő töprengésnek –, egy kissé divatjamúltnak találta őt, mint ezt a vendéglőt is, mely előbb-utóbb átadja majd a helyét egy világosabb étteremnek, ahol a vendégek egyedül szolgálják ki magukat.

Maigret ismert másokat is, akik ilyen maguknak valók voltak, így a híres Commodore-t, aki monoklit viselt, kabáthajtókáján vörös szegfűt hordott; s ősz hajával mindig kifogástalan és méltóságteljes volt. Sohasem tudták rajtakapni lopáson!

Börtönbe sem került soha, és senki sem tudta, hogy mi lett belőle. Lehet, hogy álnéven visszavonult vidékre, vagy a Csendes-óceán valamelyik szigetén morzsolgatta öreg napjait. Esetleg egy csavargó szemet vetett a pénzére, s megölte.

Akkoriban is léteztek szervezett bandák, de nem úgy dolgoztak, mint most, s főleg másképpen toborozták tagjaikat.

Húsz évvel korábban például egy olyan ügyben, mint a rue La Fayette-i, Maigret rögtön tudta volna, hogy hol, melyik negyedben, sőt melyik alvilági kocsmában keresse a tetteseket.

Azok akkor alig tudtak írni-olvasni, s a mesterségüket az arcukon hordták.

– A mostaniak szakemberek. – A ruee La Fayette-i rablást, akár a többit, aprólékosan megszervezték, s egy valószínűtlen véletlen kellett hozzá, hogy az egyik ember ott maradjon: a tömegben lennie kellett egy szabadnapos rendőrnek, akinél a szabályzat ellenére fegyver volt, s aki fejveszettségében lövésre szánta magát, kockáztatva; hogy ártatlant talál el a tömegben.

Igaz, Cuendet is haladt a korral. – Maigret-nek eszébe jutott egy mondat, amit a szomszéd szobában lakó utcalánytól hallott. Azokról az emberekről beszélt, akik ötórai teát adnak. Az ő Számára külön világ volt ez. A főfelügyelő számára is. A svájci viszont vette magának a fáradságot, hogy gondosan tanulmányozza ezeknek az embereknek mindennapi foglalatosságait.

Nem törte be az ablaküveget, nem használt feszítővasat, nem rongált még semmit.

Kint zsebre dugott kézzel, a hidegtől merev arccal, gyorsan lépkedtek a járókelők, mindegyik a maga kis vágyait és problémáit forgatta a fejében, mindegyik főszereplő volt a maga darabjában, és valamennyit hajtotta a szükség, hogy tegyen valamit.

– Fizetek, kisasszony!

A felszolgálólány a mintás papírból készült abroszra írta föl a számokat, közben mozogtak az ajkai, és időnként ránézett a palatáblára, ahová az ételek árát írták föl.

Maigret gyalog ment vissza a hivatalba. Alig ült le a helyére, aktái és pipái elé, máris Lucás lépett be az ajtón. Egyszerre nyílt a szájuk szólásra. A főfelügyelő beszélt elsőnek.

– Küldeni kellene valakit, hogy fölváltsa Fumelt a rue Neuve-Saint-Pierre-en, a Lambert Szállóban.

Nem olyat, aki közvetlen munkatársának nevezhető, hanem például Lourtie-t vagy Lesueurt. Egyik sem volt szabad, s végül Báron ment el valamivel később a quai des Orfévres-ről, utasításokkal ellátva.

– És te? Mit akartál mondani?

– Egy újságot. Lehet, hogy Nicolas nyomozó rátapintott valamire.

– Itt van?

– Vár.

– Küldd be.

Nicolas nem az az ember volt, aki fölhívja magára a figyelmet, s ezért küldték, hogy nézzen körül Fontenay-aux-Roses-ban. Feladata az volt, hogy feltűnés nélkül szóra bírja a Raison házaspár szomszédait, a kereskedőket, akiknél vásárolnak, s annak a garázsnak a munkásait, ahol a gengszter a kocsiját tartotta.

– Nem tudom, főnök, jutunk-e ezzel valamire, de az az érzésem, hogy a szál egyik vége már a kezünkben van. Még tegnap este megtudtam, hogy Raison és a felesége összejárt a házban egy másik házaspárral. Sőt közeli barátok voltak. Esténként együtt nézték a televíziót. Ha moziba mentek, az egyik asszony otthon maradt, hogy vigyázzon $ másik gyerekére is. A barát neve Lussac. Lussacék fiatalabbak, mint Raisonék. René Lussac csak harmincegy éves, a felesége két-három évvel fiatalabb. Nagyon csinos, van egy két és fél éves fiuk. Utasításának megfelelően nyomába szegődtem tehát René Lussacnak, aki kereskedelmi ügynök egy hangszercégnél. Neki is van kocsija, egy Floride. Tegnap este vacsora után elment hazulról, s akkor követtem. Rendelkezésemre állt egy kocsi. Nem gyanította, hogy a nyomában vagyok, különben könnyedén lerázott volna. A porte de Versailles-hoz ment, egy kávéházba.: A Café des Amis csendes hely, környékbeli kereskedők járnak oda kártyázni. Két személy várt ott rá, és úgy alsóztak, mint akiknek már törzsasztaluk van. Furcsálltam a dolgot. Lussac sohasem lakott a porte de Versailles környékén. Azért jött volna ide olyan messziről, hogy kártyázzon egyet ebben a nem különösebben vonzó kávéházban?

– Voltál bent?

– Igen. Biztos voltam, hogy Fontenay-aux-Roses-ban nem szúrt ki engem, így hát megjelenésemmel nem kockáztattam semmit. Ügyet sem vetett rám. Mind a hárman rendesen játszottak, de elég gyakran nézték az órát. Pontosan fél tízkor Lussac egy tantuszt kért a kasszánál, és bezárkózott a telefonfülkébe, mintegy tíz percig maradt ott. Láthattam őt az üvegen át. Nem Párizsba telefonált, mert amikor először akasztotta le a kagylót, csak néhány szót mondott, aztán visszatette. A fülkéből nem jött ki, hanem várt, s néhány pillanattal később hallatszott a csengetés. Vagyis a beszélgetés vagy az interurbánon vagy a Párizs környéki hálózaton folyt le. Amikor visszament az asztalhoz, gondterheltnek látszott, mondott nekik pár szót, aztán gyanakvó arccal körülnézett, és intett, hogy folytassák a partit.

– Milyen a másik kettő?

– Előttük mentem ki, és vártam a kocsimban. Gondoltam, Lussacot már fölösleges követni, ő nyilván visszamegy Fontenay-aux-Roses-ba. Kiválasztottam az egyik társát, csak úgy találomra. Mindegyiknek megvolt a maga autója. Elsőnek az szállt be, aki a legidősebbnek látszott, Őt követtem egészen a rue La Boétie egyik garázsáig. Otthagyta a kocsiját, azután a rue de Ponthieu egyik bérháza felé vette útját, a Champs-Élysées mögött, ott van bútorozott garzonlakása. Bizonyos Georges Macagne az illető. Ma reggel utánanézettem a szállodai nyilvántartóban. Azután fölmentem a Bűnügyi Nyilvántartóba, s megtaláltam a kartotékját. Kétszer ítélték el kocsilopásért, egyszer testi sértés sért.

Lehet, hogy végre megtört a jég, amire oly régóta vártak.

– Ajánlatosabbnak tartottam, ha a kávéház tulajdonosait nem kérdezem ki.

– Jól tetted. Majd megkérem a vizsgálóbírót, küldjön hivatalos megkeresést, te pedig elmégy a telefonközpontba, hogy keressék ki, kinek telefonált tegnap este René Lussac. Írott utasítás nélkül nem tesznek semmit.

Amint a nyomozó kiment az irodából, Maigret fölhívta a Beaujon Kórházat, s némi fáradságába került, míg a vonal másik végén megkapta a Raison ajtajánál ügyeletes nyomozót.

– Milyen állapotban van?

– Éppen telefonálni akartam. Elmentek a feleségéért. Most érkezett meg. Kihallatszik a szobából a sírása. Várjon csak. Ebben a pillanatban jön ki a főápolónő. A telefon mellett marad?

Maigret továbbra is hallotta a kórházi folyosó letompított zajait.

– Halló! Úgy, ahogy gondoltam. Meghalt.

– Nem beszélt?

– Nem is tért magához. A felesége kinyúlva fekszik a szoba közepén, a padlóra borulva, és zokog.

– Látott téged?

– Amilyen állapotban van, biztos nem.

– Taxival jött?

– Nem tudom.

– Menj le a főkapuhoz, és várj. Mindenesetre kövessed őt, hátha érintkezésbe akar lépni valakivel, vagy telefonálni.

– Értettem, főnök.

Nagyjából be is fejeződött talán az ügy, s egy telefonbeszélgetés révén el fognak jutni Fernand-ig. Elég logikus volt, hogy valahol vidéken bújt meg, nem messze Párizstól, valószínűleg azoknak a vendégfogadóknak egyikében, amelyeket régi prostituáltak vagy bűnözők tartanak fenn.

Ha a telefon nem hozna eredményt, még mindig végigjárhatják ezeket a helyeket, csak hát ez hosszadalmasnak ígérkezett, hiszen semmi biztosíték nem volt rá, hogy Fernand, aki a banda szellemi vezére, nem változtat mindennap rejtekhelyet.

Fölhívta és tájékoztatta az üggyel foglalkozó vizsgálóbírót, ígért neki egy jelentést, s nyomban hozzá is fogott a megfogalmazásához, miután a bíró még aznap este beszélni akart a dologról az ügyésznek.

Jelentette többek között, hogy a rabló támadásnál használt autót megtalálták a porte d’Italie-nál. Amint az várható volt; a kocsit lopták, és természetesen semmiféle bűnjelet nem találtak benne, használható ujjlenyomatot még kevésbé.

Javában dolgozott, amikor az Öreg Joseph, a hivatalsegéd beszólt hozzá, hogy a bűnügyi rendőrség osztályvezetője kéreti az irodájába. Egy pillanatig azt hitte, a Cuendet-ügyről van szó, s a főnöke – a jó ég tudja, hogyan – tudomást szerzett a tevékenységéről. Föl is készült rá, hogy az ujjára fognak koppintani.

Valójában egy újabb ügyről volt szó: egy fontos személyiségnek két nap óta eltűnt a lánya. A lány tizenhét éves, és kiderült, hogy titokban színi-iskolába járt, és statisztált olyan filmekben, amelyeket még nem mutattak be.

A szülök el akarják kerülni, hogy a dolog bekerüljön az újságokba. Minden amellett szól, hogy teljesen önként ment el…

Maigret kiadta Lapointe-nak az ügyet, s miközben az ablakok egyre sötétebbek lettek, újra beletemetkezett a jelentésbe.

Ötkor kopogtatott a politikai osztályon dolgozó kollégájánál, akit inkább lovassági tisztnek nézett az ember. Itt nem volt tülekedés és járkálás, mint a bűnügyin. A falakat elborították a zöld dossziék, s a zár olyan bonyolult volt, mint egy páncélszekrényé.

– Mondja, Danet, nem ismer véletlenül egy bizonyos Wiltont?

– Miért kérdi?

– Konkrétum még nincs. Szóba hozták előttem, s szeretnék valamivel többet tudni róla.

– Belekeveredett valamibe?

– Nem hiszem.

– Stuart Wiltonról beszél?

– Igen.

Danet tehát, ismerte, mint ahogy ismert minden Párizsban lakó vagy ott hosszabb ideig tartózkodó külföldi személyiséget. Talán volt is a zöld irattartókban Wilton nevére egy dosszié, de a politikai osztály vezetője egy mozdulatot sem tett, hogy a kezébe vegye.

– Nagyon fontos ember.

– Tudom. Azt is mondják, hogy dúsgazdag.

– Dúsgazdag, igen, és Franciaország nagy barátja. Egyébként úgy rendezte a dolgait, hogy az év legnagyobb részét itt töltse.

– Miért?

– Először is, mert szereti az itteni életet…

– Másodszor?

– Talán, mert szabadabbnak érzi magát a mi országunkban, mint a csatorna túlsó partján. Most már csak arra vagyok kíváncsi, miért teszi föl nekem ezeket a kérdéseket, ugyanis semmiféle kapcsolatot nem látok Stuart Wilton és a maga munkaterülete között.

– Még nincs.

– Nőügy miatt foglalkozik vele?

– Tulajdonképpen nem is foglalkozom vele. Az biztos, hogy van egy nő, aki…

– Kicsoda?

– Ő, ugye, többször nősült?

– Háromszor. És biztos, hogy előbb-utóbb megint megnősül, pedig már a hetvenhez közeledik.

– Nagyon érdeklik a nők?

– Nagyon.

Danet kelletlenül válaszolt, mintha jogtalanul nyúlnának hozzá egy olyan társadalmi körhöz, amely csak rá tartozik.

– Föltételezem, hogy azokon kívül, akiket feleségül vesz, mások is vannak.

– Persze.

– Milyen viszonyban van legutolsó feleségével?

– A franciáról beszél?

– Igen, Florence-ról, akiről azt mondják, hogy görl volt.

– Kitűnő viszonyban maradt vele, akárcsak az előző két feleségével egyébként. Az első egy gazdag angol sörgyáros lánya volt, és született tőle egy fia. Az asszony újra férjhez ment, és most a Bahama-szigeteken él. A második egy fiatal színésznő volt. Tőle nem lett gyerek. Mindössze két-három évig éltek együtt. Az asszony békésen éldegél a Riviérán, egy villában, amit ő bocsát a rendelkezésére.

– Florence-nak pedig – dünnyögte Maigret – palotát adott.

Danet nyugtalanul ráncolta a szemöldökét.

– Ő érdekli magát?

– Még nem tudom.

– Pedig ő nem ad alkalmat a szóbeszédre. Figyelembe véve persze, hogy sosem volt alkalmam Wiltont ilyen szemszögből tanulmányozni. Annyit tudok róla, amennyit egyes párizsi körökben mindenki mesél. A palota, amelyben Florence lakik, valóban a volt férjé…

– A rue Neuve-Saint-Pierre-en…

– Úgy van. Egyébként nem vagyok benne biztos, hogy a palota az övé. Wilton, mint mondtam, a válás után is baráti viszonyban marad a feleségeivel. Meghagyja nekik az ékszereiket, bundáikat, de kétlem, hogy rájuk íratna egy olyan palotát, mint amilyenről maga beszél.

– És a fiú?

– Ideje egy részét ő is Párizsban tölti, de nem annyit, mint az apja. Sokat síel Svájcban és Ausztriában, autós csillagtúrákon, evezősversenyeken vesz részt a Riviérán, Angliában és Olaszországban, pólózik…

– Tehát foglalkozásnélküli?

– Végérvényesen.

– Nős?

– Egy évig élt házasságban egy manekennel, azután elvált. Nézze, Maigret, nem kívánok én a maga eszén túljárni. Nem tudom, hová akar kilyukadni, és mit forgat a fejében. Arra kérem csak, hogy bármit tesz, előbb velem beszéljen. Amikor azt mondom, hogy Stuart Wilton Franciaország nagy barátja, igazat mondok, és nem véletlen, hogy megkapta a becsületrend parancsnoki keresztjét. Hatalmas érdekeltségekkel rendelkezik nálunk, olyan ember, akivel szemben körültekintőnek kell lenni. A magánélete nem tartozik ránk, hacsak nem vétett súlyosan a törvények ellen, ami meglepne. Nagy szoknyavadász. Hogy egészen őszinte legyek, nem lepne meg, ha kiderülne, hogy van valami titkolt mániája. Hogy mi, nem kívánom megtudni. Ami a fiát, a fia válását illeti, magának is elmondhatom, ami annak idején közszájon forgott, úgyis meg fogja tudni. Lida, a maneken, akit az ifjabb Wilton elvett, kivételesen szép lány volt, ha nem tévedek, magyar származású… Stuart Wilton ellenezte a házasságot A fiú nem törődött vele, de egy szép napon állítólag rájött, hogy a felesége az apja szeretője. Botrány nem volt Ezekben a körökben ritkák a botrányok, a nagyvilági emberek elintézik az ügyet egymás között Szóval a fiú válópert indított.

– És Lida?

– Körülbelül három éve történt, amit mondok. Azóta megjelent a képe az újságokban, ugyanis több világszerte ismert személyiségnek volt egymás után a barátnője, s ha nem tévedek, ma Rómában él egy olasz herceggel. Ezt akarta tudni?

– Nem tudom.

Igazat mondott. Maigret kísértésbe jött, hogy kiterítse kártyáit az asztalra, és mindent elmondjon kollégájának. A két ember azonban túlságosan különböző szempontból látta a dolgokat.

Visszatérve a reggel elhangzott kis mondatra, Danet főfelügyelő nyilván maga is eljár néha Ötórai teára, míg Maigret munkásokkal és észak-afrikaiakkal ebédelt délben egy papírabroszos kisvendéglőben.

– Ha lesz valami elképzelésem, eljövök, és még beszélünk a dologról. Tulajdonképpen Párizsban van most Stuart Wilton?

– Hacsak nincs a Riviérán. Utánanézhetek. Jobb, ha én teszem.

– És a fia?

– Az V. György Szállóban lakik, ahol egész évre kibérelt lakása van.

– Köszönöm, Danet.

– Legyen óvatos, Maigret.

– Megígérem!

Arról szó sem lehetett, hogy a főfelügyelő becsengessen Stuart Wiltonhoz, és kérdéseket tegyen föl neki. Másrészt az V. György Szállóban udvarias, de semmitmondó válaszokat kapna.

Cajou bíró tudta, hogy mit csinál, amikor leadta közleményét a sajtónak: a Bois de Boulogne-i ügy alvilági elemek bosszúja volt. Ez azt jelentette, hogy semmi helye az izgalomnak, s nem is kell túlságosan utánajárni.

Vannak bűntettek, amelyek közfigyelmet váltanak ki. Néha csak egy csekélységen múlik az egész: ki az áldozat, hogyan ölték meg, illetve hol történt a dolog.

Ha például Cuendet-t a Champs-Élysées egyik mulatójában ölték volna meg, kijárt volna neki egy vastag betűs cím az első oldalon.

De hát ő olyan halott, akinek neve is alig van, híjával mindannak, ami fölkeltheti a metróban újságot olvasó emberek figyelmét.

Rovott múltú egyén, aki sohasem követett el szenzációs bűntettet, s akit akár a Szajnából is kifoghattak volna valahol.

És lám, Maigret-t éppen ő érdekelte, sokkal inkább, mint Fernand és bandája; jóllehet, nem volt hozzá joga, hogy hivatalosan foglalkozzék az üggyel.

A rue La Fayette-i gengszterekért az egész rendőrséget riasztották. Cuendet esetében szegény Fumelt egyedül bízták meg a nyomozással, kocsit nem adtak neki, s még abban sem lehetett biztos, hogy megtérítik a költségeit, ha vesztére taxit vesz igénybe.

El kellett mennie a rue Mouffetard-ra, átkutatni Justine lakását, és föltenni olyan kérdéseket, amelyekre az csak a maga módján válaszol.

Maigret az irodájából mégiscsak fölhívta a törvényszéki orvostant. Ahelyett azonban, hogy Lamalle doktorhoz vagy valamelyik asszisztenséhez fordult volna, jobbnak látta, ha az egyik laboránssal beszél, akit régóta ismert, s akinek szívességet is tett egy alkalommal.

– Mondja, Francois, ott volt a Bois de Boulogne-i pasinak a boncolásánál? Honoré Cuendet a neve.

– Igen, ott voltam. Nem kapta meg a jelentést?

– Nem én vagyok megbízva a nyomozással. De azért szeretném tudni.

– Értem. Lamalle doktor szerint a páciens mintegy tíz ütést kapott. Először hátulról ütötték meg, olyan erővel, hogy a koponya beszakadt, és rögtön beállt a halál. Tudja-e, hogy Lamalle doktor nagyon rendes? Még nem olyan persze, mint a mi derék Paul doktorunk, de azért már mindenki szereti őt itt.

– A többi ütés?

– Az arcot érte, akkor azonban az ember már a hátán feküdt.

– Véleményük szerint miféle eszközzel ütötték meg?

– Az urak hosszasan vitatkoztak róla, sőt több kísérletet is végeztek. Azt mondják, se nem késsel, se nem franciakulccsal vagy hasonló eszközzel, mint ilyenkor általában. De nem is feszítővassal vagy ólmosbottal. Az igénybe vett tárgynak, úgy hallottam, több kiszögellése is volt. Azonkívül nehéz volt és masszív.

– Szobor?

– A jelentésben ezt a hipotézist állították föl.

– Meg tudták körülbelül állapítani a halál időpontját?

– Szerintük éjjel két óra körül. Fél kettő és három között, de inkább két óra felé.

– Sok vért vesztett?

– Nemcsak vérzett, de még az agyveleje is kiloccsant, s beleragadt a hajába.

– Megvizsgálták, mi volt a gyomorban?

– Tudja, mi volt benne? Még emésztetlen csokoládé, valamint egy kis alkohol, ami éppen, hogy kezdett fölszívódni a vérbe.

– Köszönöm, Francois. Ha nem kérdezik, ne mondja, hogy telefonáltam magának.

– Nem is lenne ajánlatos.

Valamivel később Fumel telefonált a főfelügyelőnek.

– Elmentem, főnök, az öregasszonyhoz, s elvittem magammal a Törvényszéki Orvostanra. Tényleg Cuendet az.

– Hogy zajlott le?

– Nyugodtabb volt, mint hittem. Amikor fölajánlottam neki, hogy hazakísérem, nem fogadta el, és egyedül ment a metróállomáshoz.

– Átkutattad a lakást?

– Csak könyveket és folyóiratokat találtam.

– Fényképeket se?

– Egy rossz képet az apjáról svájci katonaruhában, és egyet Honoréról még csecsemőkorából.

– Följegyzéseket? Átnézted a könyveket?

– Semmit. Ez az ember nem írt és nem kapott levelet Az anyja még kevésbé.

– Van egy nyom, amin elindulhatnál, de csak, ha nagyon óvatos vagy. A rue de Longchamp-on lakik egy bizonyos Stuart Wilton, nem tudom, hány szám alatt van neki egy palotája. Rolls-Royce-on jár, sofőrrel. Nyilván otthagyják néha a kocsit a járda mellett, vagy beadják garázsba. Próbáld megnézni, nincs-e benne egy vadmacska-takaró. A Wilton fiú az V. György Szállóban lakik, szintén van autója.

– Értettem, főnök.

– Ez még nem minden. Hasznos lenne, ha szereznél kettejükről, fényképet.

– Ismerek egy fényképészt, aki a Champs-Élysées-n dolgozik.

– Sok szerencsét!

Maigret félórát töltött akták aláírásával, amikor azonban elhagyta a bűnügyi rendőrséget, nem a megszokott autóbusza felé tartott, hanem elindult a Saint-Paul-negyedbe.

Még mindig ugyanolyan hideg és sötét volt, a város fényei sem úgy csillogtak, mint máskor, s mintha kiradírozták volna a középszíneket, a járókelők fekete árnyaknak látszottak.

Amikor befordult a rue Saint-Paul sarkán, egy hang szólt ki a sötétből:

– Mi van, főfelügyelő úr?

Olga volt. Nyúlszőr bundában állt egy kapuban.

Ez adta Maigret-nek az ötletet, hogy a lányhoz forduljon azért a felvilágosításért, amelyet éppen másutt készült megszerezni, hiszen ő aztán igazán tudhatta a választ.

– Mondja csak, ha éjfél után inni akar valamit, vagy meg akar melegedni, mi van nyitva a környéken?

– A Léon.

– Ez valami bár?

– Igen. A rue Saint-Antoine-on, pont a metró előtt.

– Találkozott ott néha a szomszédjával?

– A svájcival? Éjszaka nem. Egyszer-kétszer délután.

– Ivott?

– Fehér bort.

– Köszönöm.

A lány, mielőtt megint topogni kezdett, odavetette neki:

– Sok szerencsét!

Maigret, akinél volt egy kép Cuendet-ről, belépett a párás levegőjű bárba, rendelt egy konyakot, s meg is bánta, amikor látta, hogy hat- vagy hétcsillagos.

– Ismeri ezt az embert?

A tulajdonos megtörülte a kezét a kötényében, s csak azután fogta meg a képet, amelyet elgondolkozva nézegetett.

– Mit csinált? – kérdezte óvatosan.

– Meghalt.

– Hogy? Öngyilkos lett?

– Miből gondolja?

– Nem tudom… Nem láttam valami gyakran… Háromszor-négyszer… Nem beszélgetett senkivel… Az utolsó este…

– Mikor volt ez?

– Nem tudnám pontosan megmondani… Múlt csütörtökön vagy pénteken… Talán szombaton… Egyébként délután jött, megivott egy pohárral a pultnál, mint aki szomjas…

– Eggyel?

– Mondjuk, kettővel… Többel nem… Nem az iszákosok fajtájából való volt… Őket első látásra fölismerem…

– Hány órakor jött az utolsó estén?

– Éjfél után… Várjon csak… A feleségem már fölment… Ezek szerint fél egy és egy között kellett, hogy legyen…

– Hogyhogy így emlékszik rá?

– Először is éjjel jóformán csak törzsvendégek vannak itt, olykor egy-egy feketefuvarra váró taxisofőr… vagy zsaru, aki suttyomban lehajt egy pohárral… Emlékszem, hogy a sarokasztalnál egy halkan beszélgető pár ült… Egyébként üres volt a terem… A presszógéppel voltam elfoglalva… Nem hallottam a lépéseket… Amikor visszafordultam, már ott könyökölt a pulton… Egész meghökkentem…

– Ezért emlékszik rá?

– Meg azért is, mert megkérdezte, van-e cseresznyepálinkám, de nem utánzat, hanem valódi… Olyat nem gyakran kapni… Kivettem a második sorból egy üveget, éppen ezt itt ni, német szavak vannak a címkéjén, s láttam rajta, hogy megörült neki. „Ez a jó!” – mondta. Előbb megmelengette a poharat a tenyerében. Lassan ivott, közben az órát nézte. Láttam, hogy habozik, rendeljen-e egy másodikat, s amikor nyújtottam az üveget, nem tiltakozott. Nem azért ivott, hogy igyon, hanem mert szerette a cseresznyét.

– Beszélgetett valakivel?

– Csak velem.

– Fölfigyeltek rá a sarokban ülő vendégek?

– Szerelmesek voltak. Ismerem őket. Hetenként kétszer jönnek, órákon át sugdolóznak s nézik egymást.

– Nem sokkal utána mentek el?

– Biztos, hogy nem.

– Senkit nem vett észre, aki az utcáról figyelhette volna őt?

A férfi vállat vont, mint akinek valami sértőt mondanak.

– Tizenöt éve vagyok itt… – sóhajtotta.

Arra célzott, hogy itt semmi olyan rendkívüli nem történhetett, amit ő ne vett volna észre.

Valamivel később Maigret bement a Lambert Szállóba, ezúttal a tulajdonos felesége ült az irodában. A férje után ítélve, a felügyelő nem gondolta volna, hogy ilyen fiatal és kívánatos.

– A 33-ashoz jön, ugye? Az úr fönn van.

– Köszönöm.

A lépcsőn a fal mellé kellett húzódnia, hogy utat engedjen egy párnak. A nőből csak úgy áradt a parfüm, a férfi zavartan fordította félre a fejét.

A szobában sötét volt. Baron az ablak mellé húzott fotelban ült. Elszívhatott vagy egy csomag cigarettát, mert a levegő fojtó volt.

– Semmi újság?

– Az asszony egy félórája elment. Előzőleg egy nő kereste föl, nagy dobozt vitt, valami varrónő lehetett. Mind a ketten átmentek a hálószobába, de csak az árnyékukat láttam, amint jártak-keltek, aztán megálltak, az egyik térdre ereszkedett, mint amikor próbálnak.

A földszinten csak a bejárati hallban égett a villany. A lépcső egészen a második emeletig volt kivilágítva, balra pedig, a szalonban, két lámpát hagytak égve, a nagy csillárt azonban nem.

Jobbra a budoárban egy csipkefőkötős, fekete-fehérbe öltözött szobalány takarított.

– A konyha és az ebédlő nyilván a hátsó részre néz. Ahogy elnézi őket az ember, nem tudja elgondolni, mit csinálnak ezek egész nap. Legalább három olyan alkalmazottat láttam sürögni-forogni, akiről nem lehet tudni, hogy mivel is foglalkozik. A varrónőn kívül más látogató nem jött. Az utóbbi taxival érkezett, és gyalog ment el, a doboz nélkül. Egy kifutófiú triciklin csomagokat hozott. A szobainas vette át, de nem hívta őt be a házba. Maradjak?

– Megéheztél?

– Egy. kicsit, de még várhatok.

– Menj.

– Ne maradjak a váltásig?

Maigret vállat vont. Minek?

Az ajtót kulcsra zárta, a kulcsot zsebre tette.

– Amíg nem szólok, ne adja ki a 33-ast – mondta lent a tulajdonos feleségének. – Be nem léphet senki, érti?

Az utcán messziről meglátta Olgát, egy férfiba karolva jött, s Maigret örült a lány sikerének.

HATODIK FEJEZET

Amikor asztalhoz ült, még nem tudta, hogy a telefon nemsokára ki fogja ragadni lakásának kissé szirupos nyugalmából, s azt sem, hogy több tucat ember, aki terveket sző estére, egészen másképpen fogja tölteni-, az éjszakát, mint gondolta, s hogy a quai des Orfévres ablakai egészen reggelig kivilágítva maradnak, mint a legmozgalmasabb éjszakákon.

Pedig a vacsora nagyon kellemes és hangulatos volt, s valami rendkívül kifinomult megértés alakult ki közte és a felesége között. Beszélt neki a déli hurkáról a Saint-Antoine-negyed kisvendéglőjében. Azelőtt ők is gyakran jártak ilyen vendéglőkbe, amikből akkoriban több volt. Párizs jellegzetességei voltak ezek, megtalálhatók majd minden utcában, és sofőrvendéglőknek nevezték őket.

– Tulajdonképpen azért lehetett ezekben olyan jól enni, mert a tulajdonosok mind vidékiek voltak, Auvergne, Bretagne, Normandia, Burgundia szülöttei, akik nemcsak a hagyományokat ápolták, hanem a kapcsolatokat is az otthoniakkal, és sonkát, hentesárut, néha még házikenyeret is küldettek velük…

Maigret Cuendet-re és az anyjára gondolt, akik elvitték a rue Mouffetard-ra a vaud-i kanton vontatott hanghordozását és valami nyugalmat és ernyedtséget, amiben mintha lustaság is lett volna.

– Van híred az öregasszonyról?

Mme Maigret a szeméből olvasta ki a gondolatait

– Elfelejted, hogy hivatalosan én most csak a fegyveres rablásokkal foglalkozom. Ez a fontosabb, mert a bankokat, a biztosítótársaságokat, a nagy üzleteket fenyegeti. A gengszterek gyorsabban tértek át a korszerű módszerekre, mint mi.

Mellesleg elborult egy kissé a hangulata. A felesége tudta, hogy tulajdonképpen nosztalgia ez, és nem tart sokáig.

Az ilyen pillanatokban egyébként a két év múlva esedékes nyugdíjaztatása sem rémítette annyira. Változik a világ és Párizs, változnak az emberek és a módszerek, minden változik. Ha nincs a nyugdíjazás, amely néha mint valami mumus jelenik meg előtte, vajon nem érezné-e magát idegenül ebben a számára már érthetetlen világban?

De azért jó étvággyal, ráérősen evett.

– Fura egy alak! Bár teljesen váratlan volt, ami vele történt, mégis az anyja azt dünnyögte, amikor nyugtalankodtam a jövője miatt: „Biztos vagyok, hogy nem hagy engem itt egy fillér nélkül.”

– Ha ez igaz, hogyan fogott Cuendet a dologhoz? Mit fundált ki végül is ez a vörösképű a nagy, busa fejében?

Maigret éppen a desszertjéhez fogott, amikor megcsördült a telefon.

– Fölvegyem?

Maigret már állt, kezében a szalvétával. Bentről hívták. Janvier beszélt.

– Egy valószínűleg fontos hír, főnök. Most telefonált Nicolas felügyelő. Sikerült kinyomozni, hogy kit hívott René Lussac a kávéházból. Egy Szajna-parti villa száma Corbeil környékéről, a tulajdonosát ismeri, Rosalie Bourdon.

– A szép Rosalie?

– Igen. Fölhívtam a corbeil i mozgó alakulatot. A nő otthon van.

Megint valaki, aki több ízben is egész órákat töltött Maigret irodájában. Most az ötvenhez közeledett, de még mindig jó húsban volt, vérmes és szemrevaló teremtés, aki nyersen, de színesen és nagyon kifejezően tudott beszélni.

Pályáját egész fiatalon a place des Ternes környékén kezdte, az aszfalton, huszonöt éves korában pedig már olyan találkahelynek volt a direktrisze, ahová Párizs legelőkelőbb férfiai jártak.

Azután a rue Notre-Dame-de-Lorette-en tulajdonosa lett egy, A korbácshoz címzett, sajátos jellegű éjszakai mulatónak.

Utolsó barátja, életre szóló nagy szerelme Pierre Sabatini volt, a korzikaiak bandájából, akit huszonöt évi kényszermunkára ítéltek, miután a rue de Douai egyik bárjában leterített két marseilles-i gengsztert.

Sabatininek még több éve volt hátra Saint-Martin-de-Rében. Rosalie a tárgyaláson csupa szenvedély volt, s miután kihirdették az ítéletet, eget-földet megmozgatott, hogy engedélyt kapjon a szeretőjével való házasságkötésre.

Akkoriban az egész sajtó beszélt a dologról. Rosalie azt állította, hogy teherben van. Voltak, akik kisütötték, hogy a házasság reményében az első jöttmenttel csináltatott magának egy gyereket.

Egyébként, amikor a minisztérium nem járult hozzá, többé nem esett szó anyaságról, Rosalie eltűnt a láthatárról, és visszavonult Corbeil környéki villájába, onnan rendszeresen küldte a fogolynak a leveleket és csomagokat. Minden hónapban elutazott Ré szigetére, ahol szemmel tartották,mert attól féltek, hogy szeretőjének a szökését készíti elő.

Márpedig Sabatini Saint-Martinben Fernand-nal volt egy cellában.

– Kértem Corbeilt, hogy figyeljék a villát – folytatta Janvier. – Jelenleg több emberük van a villa körül.

És Nicolas?

– Azt üzeni, hogy megy a porte de Versailles- hoz. Azután, amit tegnap látott, azt gyanítja, hogy Lussac és két barátja minden este ott találkozik. Úgy gondolja, jobb, ha előttük ül be a kávéházba, így kevésbé hívja föl magára a figyelmet.

– Lucas még bent van?

– Most jött meg.

– Mondd meg neki, hogy ma éjszakára tartson készenlétben néhány embert. Néhány perc múlva visszahívlak.

Érintkezésbe lépett az ügyészséggel, de csak az ügyeletes ügyészhelyettest találta a telefonnál.

– Dupont d’Hastier ügyész úrral szeretnék beszélni.

– Nincs itt.

– Tudom. Mégis sürgősen beszélnem kell vele. A legutóbbi fegyveres rablásokról van szó meg Fernand-ról, ha igaz.

– Megpróbálom elérni. Az irodájában van?

– A lakásomon.

Megadta a telefonszámát, s ezután az események már gyorsan követték egymást Alig ért a desszert végére, már újra csöngött a telefon. Az ügyész beszélt.

– Most hallom, hogy letartóztatták Fernand-t

– Még nem, ügyész úr, de talán sikerül ma éjjel.

Néhány mondatban tájékoztatta.

– Negyedóra múlva keressen föl az irodámban. Barátoknál vacsorázom, de mindjárt indulok. Kapcsolatba lépett Corbeiljel?

Mme Maigret készített neki egy nagyon erős feketét, és elővette a kredencből a málnalikőrös üveget.

– Vigyázz, meg ne fázzál. Gondolod, hogy kimégy Corbeilbe?

– Csodálnám, ha módot adnának rá.

Nem tévedett. Az Igazságügyi Palotában, az ügyészség egyik tágas irodájában nemcsak a szmokingba öltözött Dupont d’Hastier ügyész várta őt, hanem a fegyveres rablások ügyével megbízott vizsgálóbíró, Legaille is, valamint Buffet főfelügyelő, régi baj társa a másik cégtől, vagyis a rue des Saussaies-ról.

Buffet piros képű volt, nála magasabb, szélesebb és masszívabb, a szeme mintha mindig álmos lett volna, ennek ellenére egyike volt a legfélelmetesebb nyomozóknak.

– Üljön le, Maigret, és mondja el nekünk, hogy tulajdonképpen mennyire jutott.

Mielőtt elment volna a boulevard Richard-Lenoirról, újabb telefonbeszélgetése volt Janvier-val.

– Minden pillanatban várom ide az új híreket Máris kijelenthetem, hogy Corbeilban, Rosalie Bourdon villájában napok óta tartózkodik egy férfi.

– A rendőrök látták? – kérdezte Buffet, akinek kövér termetéhez képest igen vékonyka, szinte lányos volt a hangja.

– Még nem. A szomszédok beszéltek róla, és a leírás eléggé ráillik Fernand-ra.

– A villát körülvették?

– Elég messziről, nehogy fölverjék a vadat

– Van több kijárat is?

– Persze. A helyzet azonban más irányban is kezd alakulni. Amint imént az ügyész úrnak is megtelefonáltam, Lussac barátja annak a Joseph Raison nevű gengszternek, akit a rue La Fayette-en megöltek, s ők ketten egy házban, laktak Fontenay-aux-Roses-ban. Ez a Lussac a porte de Versailles egyik kávéházába, a Café des Amis-ba jár legalább két barátjával. Tegnap este is ott kártyáztak, fél tízkor pedig Lussac bevonult a telefonfülkébe, hogy fölhívja Corbeilt. Úgy látszik tehát, hogy a három ember így tartja a kapcsolatot a főnökével. Most arra várok, hogy ideszóljanak nekem. Ha ma este ugyanott találkoznak, s ezt nemsokára megtudjuk, akkor elhatározásra kell jutnunk.

Valamikor egyedül határozott volna, s nem kerül sor ilyen haditanácsra az ügyészségi hivatalban. Ez akkoriban elképzelhetetlen lett volna, hacsak nem politikai ügyekben.

– Egy tanú szerint a rablótámadással egy időben Fernand egy sörözőben tartózkodott, amely pontosan szemben van azzal a hellyel, ahol a pénztárost megrohanták, s ahol a támadói, egy kivételével, kocsiba ugortak. Ezek vitték magukkal a milliókat tartalmazó táskát. Teljesen valószínűtlen – főleg, ha tekintetbe vesszük, milyen baleset történt –, hogy Fernand azóta találkozott velük. Ha ő bujkál a szép Rosalie-nál, akkor még aznap este rejtőzött el nála, és minden este telefonon ad utasításokat a kávéházba.

Buffet álmos képpel hallgatta. Maigret tudta, hogy kollégája az Országos Állambiztonsági Rendőrségről ugyanúgy látja a dolgokat, ugyanazokkal a lehetőségekkel és veszélyekkel számol, mint ő. Ennyi részlettel csak az ügyészségi urak kedvéért szolgált.

– Előbb-utóbb megbízzák egyik társukat, hogy vigye el Fernand-nak részben vagy egészben a pénzt. Ebben az esetben természetesen abszolút bizonyítékkal rendelkeznénk. Ezt kivárni azonban több napba is beletelhet. Addig pedig Fernand esetleg más búvóhelyet keres magának, s hiába van körülvéve a villa, képes kicsúszni a kezünk közül. Másfelől, ha a tegnapihoz; hasonlóan ma este is meglesz az összejövetel a Café des Amis-ban, akkor módunkban áll a három embert úgy letartóztatni, hogy ugyanakkor Corbeilban Fernand-ra is rátesszük a kezünket.

Csengetett a telefon. Az írnok Maigret-nek nyújtotta a készüléket.

– Önt keresik.

Janvier beszélt, aki most amolyan összekötő volt.

– Itt vannak, főnök. Mit határozott?

– Pár percen belül megmondom. Az egyik emberünket küldd el egy védőnővel Fontenay-aux-Roses-ba. Amint megérkeznek, hívjon föl téged telefonon.

– Értem.

Maigret visszatette a kagylót.

– Mit határoztak, uraim?

– Azt, hogy semmit nem kockáztatunk – mondta az ügyész. Bizonyítékokat majd csak találunk, nem igaz?

– A legjobb ügyvédeket fogadják majd föl, nem lesznek hajlandók vallani, és biztos kitűnő alibiket fabrikáltak maguknak.

– Ha viszont ma este nem tartóztatják őket le, akkor esetleg sohasem lesznek letartóztatva.

– Corbeilt én vállalom – jelentette ki Buffet.

Maigret nem tiltakozott. Ez az ő körzetén kívül volt, és az Állambiztonsági Rendőrséghez tartozott.

– Gondolja, hogy lőni fognak? – kérdezte a vizsgálóbíró.

– Ha lesz rá alkalmuk, egészen bizonyos, de úgy fogunk igyekezni, hogy ne legyen választásuk.

Néhány perccel később, amikor átlépték az ajtót, amely az Igazságügyi Palotát a bűnügyi rendőrségtől elválasztja, Maigret és a kövér főfelügyelő a rue des Saussaies-ról egy másfajta világba érkezett. Itt már érezni lehetett a nagy napok izgalmát.

– Mielőtt a villát megtámadjuk, jobb, ha megvárjuk, fognak-e fél tízkor telefonálni…

– Rendben van. De azért szeretnék előbb ott lenni, hogy mindent előkészítsek. Majd telefonálok, hogy tudjam, hol tartanak.

A sötét és hideg udvaron már ott állt beindított motorral egy rádióskocsi és egy rendőrökkel megrakott autó. A XVI. kerületi rendőrfőfelügyelő minden mozgatható emberével már a Café des Amis környékén volt.

A kávéházban békés kereskedők üzleti ügyeikről beszélgettek, mit sem sejtve kártyáztak, és senki sem figyelt föl az újságjába temetkező Nicolas felügyelőre.

– Megtörtént – mondta röviden á telefonba épp az előbb.

Vagyis, akárcsak tegnap, ott a három ember, René Lussac időnként az óráját nézi, nyilván azért, hogy el ne szalassza fél tízkor a corbeili beszélgetést.

A villa körül, amelynek két földszinti ablaka ki volt világítva, a befagyott tócsák között, a sötétben mindenfelé emberek vártak mozdulatlanul.

Vártak a telefonközpontban, is, amelyet riasztottak. – Most kérték Corbeilt – jelentették kilenc óra harmincötkor.

Egy felügyelő a lehallgató asztalnál fölvette a beszélgetést.

– Minden rendben? – kérdezte Lussac.

Nem férfi, hanem Rosalie felelt.

– Rendben, a helyzet változatlan.

– Jules türelmetlen.

– Miért?

– Szeretne elutazni.

– Tartsd a vonalat.

Tárgyalhatott valakivel, azután visszament a telefonhoz.

– Azt mondja, még várni kell.

– Miért?

– Csak.

– Itt már kezdenek ferde szemmel nézni ránk.

– Egy pillanat. – Majd újabb hallgatás után:

– Holnap már valószínűleg tudok újat mondani.

Buffet átszólt Corbeilból.

– Megtörtént?

– Igen. Lussac telefonált. A nő beszélt vele, de volt mellette valaki. Valami Jules, aki a bandához tartozik, állítólag kezd türelmetlen lenni.

– Indulunk?

– Negyed tizenegykor.

A két akciót egy időben kellett lebonyolítani, nehogy valamelyik az avenue de Versailles-i emberek közül értesíthesse Corbeilt, ha valamilyen csoda folytán kisiklana a hálójukból.

– Negyed tizenegykor.

Maigret megadta az utolsó eligazítást Janvier-nak.

– Mihelyt telefonálnak Fontenay-aux-Roses-ból, rendeld el Mme Lussac letartóztatását, akár letartóztatási parancs nélkül is. Hozzák őt ide, a védőnő pedig maradjon ott ellátni a gyerekeket.

– És Mme Raison?

– őt ne. Majd később.

Maigret beült a rádióskocsiba. A riadóautó már elment. A porte de Versailles-nál néhány járókelő a szemöldökét ráncolta, amikor látta a szokatlan élénkséget, a házak tövében elsurranó és halkan beszélgető embereket, akik közül némelyek mintha varázsütésre tűntek volna el egy-egy sötét sarokban.

Maigret érintkezésbe lépett a rendbiztossal, s megbeszélte vele a további teendőket.

Most is két módszer között választhattak. Megvárhatták, míg a három kártyázó kijön: messziről lehetett őket látni a kávéház üvegablakai mögött, s akárcsak előző nap, most is mindegyiknek ott volt a közelben a kocsija.

Ez látszott a legegyszerűbb megoldásnak. Ám ez volt a legveszélyesebb is, hiszen kint semmi sem gátolná őket a szabad mozgásban, s talán még lőni is lenne idejük. Nem fogja-e valamelyikük a csetepatét kihasználni arra, hogy autóba ugorjon, és elmeneküljön?

– Van másik kijárat?

– Nyílik egy ajtó az udvarra, de a falak magasak, s az egyetlen kijárat a ház folyosója.

Negyedóra sem telt, míg elfoglalták a helyüket, anélkül hogy a Café des Amis vendégei bármit észrevettek volna.

Néhányan, akiket lakóknak is nézhetett az ember, bementek a házba, illetve az udvarban helyezkedtek el.

Másik három kedélyesen és pityókosan nyitott be a kávéházba, és leült a kártyázok melletti asztalhoz.

Maigret az óráját nézte, mint valami vezérkari főnök, aki a támadás időpontját várja, s tíz óra tizennégykor egyedül benyitott a kávéházba. Kötött sálját a nyaka köré tekerte, kezét felöltője zsebében tartotta.

Csak két métert kellett megtennie, a gengsztereknek még fölállni sem volt idejük.

– Ne mozduljanak – mondta, amikor melléjük ért. – Körül vannak véve. Ne vegyék el a kezüket az asztalról.

Nicolas felügyelő lépett oda.

– Bilincseld meg őket. Azokat is.

Üvegcsörömpölés hallatszott, az egyiknek sikerült hirtelen mozdulattal fölborítania az asztalt, de két nyomozó máris megragadta a csuklójánál fogva.

– Kifelé!…

Maigret a vendégekhez fordult:

– Ijedelemre nincs ok, hölgyeim és uraim… Egyszerű rendőrségi akció…

Tizenöt perccel később kirakták a három embert a riadóautóból, s bevitték őket a quai des Orfévres egy-egy szobájába.

Corbeil jelentkezett telefonon, a kövér Buffet vékonyka hangja.

– Maigret? Megvan!

– Simán ment?

– Mégis sikerült neki lőnie, az egyik emberem golyót kapott a vállába.

– A nő?

– Tele van az arcom karmolással. Amint végeztem a formaságokkal, elviszem őket magukhoz.

A telefon megszakítás nélkül csöngetett.

– Igen, ügyész úr. Mind a kezünkben vannak… Nem. Egyetlen kérdést sem tettem föl nekik. Külön-külön helyiségbe tettem őket, s most várom, hogy Buffet idehozza Corbeilból a férfit és a nőt.

– Legyen óvatos. Azt fogják állítani – erről ne feledkezzék meg –, hegy a rendőrség erőszakoskodott velük.

– Tudom.

– Továbbá föltétlen joguk van rá, hogy csak az ügyvédjük jelenlétében beszéljenek.

– Igen, ügyész úr…

Maigret-nek egyébként nem állt szándékában őket rögtön kihallgatni, célszerűbbnek látta, ha hagyja őket puhulni egy kicsit.

Mme Lussacra várt, aki azonban csak tizenegyre érkezett meg, mivel a felügyelő ágyban találta, s időbe, tellett, míg felöltözött, és a védőnőnek megmagyarázta, hogy szükség esetén hogyan lássa el a fiát.

Elég csinos, sovány, kis barna nő volt, aligha több huszonöt évesnél, sápadt arcú és vékony orrú. Egy szót se szólt, őrizkedett attól, hogy megjátssza a fölháborodottat.

Miközben Janvier papírral és ceruzával a szoba egyik végében helyezkedett el, Maigret leültette az asszonyt magával szemben.

– Férjét René Lussacnak hívják, s foglalkozása szerint kereskedelmi utazó.

– Igen, uram.

– Harmincegy éves. Mióta házasok?

– Négy éve.

– Mi a leánykori neve?

– Jacqueline Beaudet.

– Párizsba való?

– Orléans-ba. Tizenhat éves koromban jöttem Párizsba, a nagynénémhez.

– A nagynénje mivel foglalkozik?

– Szülésznő. A rue Notre-Dame-de-Lorette-en lakik…

– Hol ismerkedett meg Lussackal?

– Egy hangszer- és lemezkereskedésben, ahol mint eladó dolgoztam. Ő hol van, főfelügyelő úr? Mondja meg, mi történt vele? Mióta Joseph…

– Joseph Raisonról beszél?

– Igen. Joseph és a felesége a barátaink voltak. Ugyanabban a házban lakunk.

– A két férfi gyakran ment el együtt?

– Előfordult. Nem gyakran. Mióta Joseph meghalt…

– Ugye, attól fél, hogy ugyanilyen baleset éri a férjét is?

– Hol van? Eltűnt?

– Nem. Itt van.

– Él?

– Igen.

– Sebesült?

– Nem sokon múlott.

– Láthatnám?

– Most nem.

– Miért?

Az asszony keserűen elmosolyodott.

– Milyen buta vagyok, hogy ilyet kérdezek! Sejtem, hogy mire kíváncsi, s hogy miért hallgat ki. Gondolja, könnyebb egy nőt szóra bírni, mint egy férfit, nem igaz?

– Fernand-t letartóztatták.

Ki az?

– Valóban nem tudja?

Az asszony a szemébe nézett.

– Nem. Sosem beszélt róla a férjem. Csak annyit tudok, hogy valaki utasításokat ad.

Bár a biztonság kedvéért kivett a táskájából egy zsebkendőt, de azért nem sírt.

– Amint látja, könnyebb, mint gondolta. Elég régóta félek és könyörgök Renének, hogy hagyjon föl ezzel a társasággal. Jó szakmája van. Boldogan éltünk. És nem is rosszul, bár gazdagok nem voltunk. Összeakadt valakivel…

– Mikor volt-ez?

– Körülbelül fél éve… A múlt télen… A nyár vége felé … Jobb is, hogy vége, most legalább nem kell többé reszketnem… Biztos, hogy az a nő el tudja látni a kisfiamat?

– Efelől egész nyugodt lehet.

– Ő is ideges, akár az apja. Éjjel forgolódik…

Látszott, rajta, hogy fáradt és tanácstalan, bár igyekezett a gondolatait rendbe szedni.

– Annyit állíthatok, hogy René nem lőtt.

– Honnan tudja?

– Először is képtelen lenne rá. Hagyta, hogy ezek az emberek magukkal, sodorják, s nem is képzelte, hogy a dolog ennyire komollyá válik.

– Beszélt erről magának?

– Láttam, hogy egy ideje a rendesnél több pénzt hoz haza. Többet is ment el hazulról, majd mindig Joseph Raisonnal. Egy nap megtaláltam a revolverét.

– Mit mondott?

– Hogy ne féljek, még pár hónap, és lemehetünk Dél-Franciaországba, ahol nyugodtan fogunk élni. Szeretett volna saját üzletet nyitni Cannes-ban vagy Nizzában…

Most már pityergett.

– Tulajdonképpen a kocsi az oka… Ragaszkodott hozzá, hogy Floride-ja legyen… Váltókat írt alá… Aztán egyszer csak fizetni kellett… Ha megtudja, hogy vallottam, haragudni fog rám… Az is lehet, hogy nem lesz hajlandó velem tovább élni…

A folyosóról zaj hallatszott, és Maigret intett Janvier-nak, hogy vigye át a fiatalasszonyt a szomszéd szobába. Megismerte Buffet hangját.

Hárman taszigáltak előre egy megbilincselt kezű férfit, aki mindjárt kihívóan nézett Maigret-re.

– A nő? – kérdezte a főfelügyelő.

– A folyosó másik végén, Ő a veszedelmesebb, mert karmol és harap.

Buffet-nek valóban összekarmolták az arcát, az orra pedig véres volt.

– Gyere be, Fernand.

Buffet is bejött, a két nyomozó azonban kint maradt A volt fegyenc vizsla pillantást vetett maga köré, és megjegyezte:

– Mintha már jártam volna itt.

Már csúfolódott, visszanyerte biztonságát.

– Föltételezem, hogy most kérdésekkel fognak gyötörni, mint a legutóbb. Jobb, ha előre megmondom, hogy nem. válaszolok.

– Ki az ügyvéded?

– Mint mindig. Gambier doktor.

– Idehívjuk?

– A magam részéről semmi mondanivalóm neki. De ha maguknak jólesik, hogy kihúzzák őt az ágyából…

A quai des Orfévres folyosóin és szobái között egész éjjel folyt a járás-kelés. Hallani lehetett az írógépek kopogását. A telefon állandóan csengetett, az ügyészség ugyanis ragaszkodott hozzá, hogy állandó kapcsolatban maradjon, a vizsgálóbíró pedig nem feküdt le.

Az egyik nyomozó ideje java részét kávéfőzéssel töltötte, és Maigret néha két ajtó között találkozott egy-egy beosztottjával.

– Még mindig semmi?

– Hallgat.

A kávéházi hármasból egyik sem ismerte föl Fernand-t. Mindegyikük ugyanazt a komédiát játszotta.

– Ki ez?

Amikor pedig meghallgattatták velük a corbeili beszélgetés felvételét, így feleltek:

– Ez Renére tartozik. Nem érdekelnek minket a szívügyei.

– Talán nincs jogom hozzá, hogy barátnőm legyen? – felelte emez.

Mme Lussacot szembesítették Fernand-nal.

– Megismeri őt?

– Nem.

– Mit mondtam? – ujjongott a volt fegyenc.

– Ezek sosem láttak engem. Amikor kijöttem Saint-Martin-de-Réből, nem volt egy vasam se, s egy haverom ideadta a barátnője címét azzal, hogy nála majd meglesz a betevő falatom. Nála húzódtam meg…

Gambier doktor éjjel egykor állított be, s rögtön jogi kérdéseket feszegetett.

Az új bűnvádi perrendtartás szerint a rendőrség huszonnégy órán túl nem tarthatta őket bent, a továbbiakban – az ügy a vizsgálóbírótól és az ügyészségtől függött, őnekik kellett felelősséget vállalni.

Az Igazságügyi Palotában máris kezdtek kételyeket táplálni.

Mme Lussac szembesítése a férjével eredménytelen maradt.

– Mondd meg nekik az igazat.

– Miféle igazat? Hogy barátnőm van?

– A revolvert…

– Az egyik haverom adta. No és aztán? Gyakran vagyok úton, egyedül a kocsim volánja mögött…

Amint reggel lesz, elmennek a tanúkért, akik már mind fölvonultak itt egyszer, a rue La Fayette kávéházi pincérei, a pénztárosnő, a kéregető, a járókelők, a civil ruhás rendőr, aki a lövést leadta.

Ugyancsak reggel át fogják kutatni a Porté de Versailles-nál letartóztatott három ember lakását, s az egyiknél talán megtalálják a táskát.

Ez már csak rutinmunka volt, kissé émelyítő és kimerítő rutinmunka.

– Visszamehet Fontenay-aux-Roses-ba, a védőnő azonban egyelőre magával marad…

Maigret utasítására az asszonyt visszakísérték. Alig állt a lábán, szemét tágra meresztve bámult maga körül, mint aki már nem tudja, hányadán áll.

Miközben az emberei tovább faggatták a foglyokat, Maigret gyalogszerrel sétára indult. Az első hópelyhek a kalapjára és a vállára hulltak. A boulevard du Palais-n éppen nyitott egy bár, s ő – a pultra könyökölve – megivott vagy két-három kávét meleg kiflivel.

Amikor hétkor fáradt léptekkel visszament a hivatalba, meglepetésére Fumelt találta ott.

– Te is újságot hozol?

Fumel nagyon izgatott volt, s ömleni kezdett belőle a szó.

– Ma éjszaka ügyeletes voltam. Nekem is elmondták az avenue de Versailles-on történteket, de hát én nem voltam benne a dologban, és inkább fölhívtam néhány kollégát a többi kerületben. Most már mindnél ott van Cuendet fényképe. Gondoltam, majd csak kijön belőle egyszer valami… És hát ahogy beszélek Duffieux-vel a XVIII. kerületből, említem neki a pasasomat. Duffieux erre azt mondja, hogy éppen ebben az ügyben akart hívni… Együtt dolgozik az ön egyik barátjával, Lognon felügyelővel. Mikor tegnap reggel Lognon meglátta a képet, rögtön ráharapott, és szó nélkül zsebre vágta. Cuendet képe emlékeztette őt valakire. Állítólag elkezdett kérdezősködni a rue Caulaincourt és a place Constantin-Pecqueur bárjaiban és kisvendéglőiben. Tudja, hogy ha Lognon egyszer a fejébe vesz valamit, abból nem enged. Végül is helyes ajtón kopogtatott, a rue Caulaincourt túlsó végén, a La Régence Sörözőben. Habozás nélkül fölismerték Cuendet-t, és kijelentették Lognonnak, hogy elég gyakran jár hozzájuk egy nő társaságában.

– Régóta? – kérdezte Maigret.

– Épp ez a legérdekesebb. Szerintük évek óta.

– A nőt ismerik?

– A nevét a pincér nem tudja, de esküszik rá, hogy az egyik közeli házban lakik, ugyanis minden reggel látja őt bevásárolni menni.

Az egész bűnügyi rendőrség Fernand-nal és a gengszterekkel foglalkozott. Két óra múlva megint zsúfolásig meg fognak telni a folyosók tanúkkal, akiknek egymás után be fogják mutatni a négy embert. Egész nap ezt fogják csinálni, szüntelenül gépelik majd a tanúvallomásokat.

Nikotintól barna ujjaival – a cigarettát ugyanis mindig csonkig szívta, amitől eltávolíthatatlan folt maradt az ajka fölött – az ügyben nem érdekelt Fumel volt az egyetlen a nagy mozgalmasság közepette, aki azért jött, hogy a csendes svájciról, a másoktól már elfeledett Cuendet-ről beszéljen Maigret-vel.

Ezt az ügyet már úgyis eltemették, nem? Hiszen Cajou vizsgálóbíró meg volt győződve róla, hogy nem kell többé foglalkoznia vele.

A kérdést már az első napon eldöntötte:

– Alvilági elemek bosszúja…

Nem ismerte sem Justine nénit, sem a rue mouffetard-i lakást, még kevésbé a Lambert Szállót s a fényes palotát vele szemben.

– Fáradt vagy?

– Nem túlságosan.

– Menjünk ketten, jó?

Maigret már-már cinkosként szólt Fumelhez, mintha legalábbis iskolakerülésre hívta volna föl.

– Mire odaérünk, kivilágosodik…

Eligazította az embereit, a rakpart sarkán megállt, hogy dohányt vegyen, és oldalán a didergő nyomozóval megvárta a Montmartre felé menő autóbuszt.

HETEDIK FEJEZET

Gyanította-e Lognon, hogy Maigret nagyobb jelentőséget tulajdonít a Bois de Boulogne szinte névtelen halottjának, mint a rue La Fayette-i rablásnak és a gengszterbandának, amivel másnap tele lesznek az újságok?

Ha gyanította, nem gombolyította volna-e végig a szálat, amelynek egyik végét megragadta? Akkor pedig, isten tudja, meddig jutott volna el az igazság földerítésében, hiszen Párizsban nem volt nála jobb szimatú s ugyanakkor kitartóbb nyomozó, s nyilván mindent megtett volna a sikerért.

Lehet, hogy a balszerencse üldözte, lehet, hogy az a tudat, hogy a sors végképp ellene fordult, s hogy ő végső soron csak kiszemelt áldozat?

Annyi bizonyos, hogy pályáját mint felügyelő fogja befejezni a XVIII. kerületben, akárcsak Aristide Fumel a XVI-ban. Fumel felesége eltűnt; Lognoné tizenöt éve betegeskedik és nyög.

Ami Cuendet-t illeti, nyilván ez is ostobán történt. Lognon mással volt elfoglalva, s átadta az információt egy kollégájának, aki nem tulajdonított a dolognak jelentőséget, hiszen amikor telefonon beszélt Fumellel, csak mellesleg említette.

Á hó elég sűrűn esett, s kezdett megmaradni a háztetőkön, az utcán azonban sajnos nem, Mindig lehangolta Maigret-t, ha olvadó havat látott a járdán.

Bent az autóbuszban túl meleg volt. A legtöbb utas csak nézett maga elé, és hallgatott, merev arckifejezéssel ingatta balról jobbra, jobbról balra a fejét.

– Megtudtál valamit a takaróról?

A gondolataiba merült Fumel összerázkódott, s mintha nem értette volna meg rögtön, megismételte:

– A takaróról?

Őneki is hiányzott az alvás.

– A vadmacska-takaróról.

– Megnéztem Stuart Wilton autójában, de takarót nem láttam. A kocsiban nemcsak fűtés, hanem légkondicionáló berendezés is van. Sőt még egy kis bárszekrény is van benne, a garázsban mondta egy szerelő.

– És a fiú kocsija?

– Az V. György Szálló előtt szokta hagyni. Abba is benéztem. Takarót ott sem láttam.

– Azt tudod, hogy hol vesz benzint?

– A legtöbbször a rue Marbeuf egyik benzinkútjánál.

– Elmentél oda?

– Nem volt rá időm.

Az autóbusz megállt a place Constantin-Pecqueur sarkán. A járdák szinte üresek voltak. Még nem volt reggel nyolc óra.

– Ez lesz az a söröző.

Bent világosság volt, s egy pincér fűrészport söpört a padlón. Régimódi söröző volt, amilyenből egyre kevesebb van Párizsban, fémgömbökkel a törlőrongyok számára, és márvány pulttal, amely mögött a pénztárosnő foglalt helyet a National- kasszával, körben pedig mindenütt tükrök a falon. Néhány felirat rakott káposztát és sóletet ajánlott.

A két férfi belépett.

– Ettél már?

– Még nem.

Fumel kávét és brióst rendelt, Maigret pedig, aki túl sok kávét ivott az éjjel, és lepedékes volt tőle a szája, egy pohár töményet.

Az élet kint mintha nehezen akart volna beindulni. Nem volt se sötét, se világos. Gyerekek igyekeztek az iskolába, s próbálták bekapni a hópelyheket, amelyeknek nyilván olyan ízük volt, mint a pornak.

– Pincér, legyen szíves…

– Tessék, uram.

– Ismeri ezt az embert?

A kávéházi pincér jelentőségteljesen nézett a főfelügyelőre.

– Maigret úr, ugye? Megismerem önt. Két évvel ezelőtt már járt itt Lognon felügyelővel.

Kedvtelve nézte a fényképet.

– Igen, a mi vendégünk. Mindig a kalapos asszonykával jön.

– Miért hívja kalapos asszonykának?

Mert mindig más kalapot hord, olyan mulatságos kis kalapokat. Leginkább vacsorázni jönnek, és ott, a benti sarokban ülnek le. Kedves emberek. Az asszonyka szereti a savanyú káposztát. Nem sietnek, megisszák a kávéjukat, elkortyolgatnak egy pohár italt, és közben fogják egymás kezét.

– Régóta járnak ide?

– Pontosan nem tudom, de évek óta.

– Azt mondják, hogy az asszony a környéken lakik.

– Ezt már kérdezték tőlem. Valahol itt kell laknia a közelben, mert majdnem minden reggel látom elmenni a bevásárló szatyrával.

Miért örült annyira Maigret, hogy talált egy nőt Honoré Cuendet életében?

Valamivel később belépett Fumellel egy házmesterfülkébe, ahol éppen a postát válogatták.

– Ismerik ezt az embert?

A házmesterné figyelmesen megnézte, majd megrázta a fejét.

– Azt hiszem, már láttam, de nem mondhatom, hogy ismerem. Mindenesetre a házba sose jött.

– Nincs a lakók között egy nő, aki gyakran cserél kalapot?

A házmesterné meghökkenve nézett Maigret-re, és valami érthetetlent morogva vállat vont.

A második és a harmadik házban sem jártak több sikerrel. A negyedikben a házmesterné éppen kötést tett a férje kezére, aki megvágta magát a kukák kihordása közben.

– Ismeri?

– No és aztán?

– Itt lakik a házban?

– Igen is, meg nem is. Az ötödik emeleti asszonyka barátja.

– Miféle asszonyka?

– Eveline kisasszony, a kalaposnő.

– Régóta van a házban?

– Legalább tizenkét éve. Még mielőtt én idejöttem volna.

– A férfi már akkor is a barátja volt?

– Lehet, hogy igen. Nem emlékszem.

– Látta őt az utóbbi időben?

– Kit? Eveline kisasszonyt? Mindennap látom, jó vicc!

– És a férfit?

– Te emlékszel, hogy mikor jött utoljára, Desiré?

– Nem, de már jó ideje.

– Itt maradt néha éjszakára is?

A házmesterné naivnak találhatta a főfelügyelőt.

– No és? Nagykorúak, nem?

– Több napra is itt maradt?

– Még hetekre is.

– Eveline kisasszony otthon van? Mi a vezetékneve?

– Schneider.

– Gyakran kap levelet?

A levélhalom a rekeszek előtt még nem volt megbontva.

– Szinte soha.

– Ötödik emelet balra?

– Jobbra.

Maigret kiment az utcára megnézni, ég-e az ablakokban a villany, s minthogy égett, elindult Fumellel a lépcsőn. Lift nem volt. A lépcsőházat rendben tartották, a ház tiszta volt és nyugodt, az ajtók előtt lábtörlők feküdtek, itt-ott egy-egy zománc- vagy réztábla.

A második emeleten egy fogorvost, a harmadikon egy szülésznőt fedeztek föl. Maigret időnként megállt, hogy kifújja magát, valahol szólt a rádió.

Az ötödikre érve már-már habozott, becsengessen-e. Itt is szólt a rádió, de elzárták, léptek közeledtek az ajtóhoz, mely kinyílt. Egy világosszőke hajú, nem pongyolába, hanem valamiféle házi-köpenybe öltözött, elég alacsony nő nézett rájuk a kék szemével, kezében törlőrongyot tartott.

Maigret és Fumel éppoly zavarban volt, mint ő, mert látták, hogy egyre nagyobb meglepetéssel, majd félelemmel nézi őket, s reszkető ajkakkal suttogja:

– Rossz hírt hoznak?

Beinvitálta őket egy living-room-ba, ahol éppen takarított, s félreállította az útból a porszívót.

– Miért kérdi?

– Nem tudom… Az, hogy ilyen időben jönnek, amikor Honoré már oly régóta távol van…

Negyvenöt éves lehetett, de még nagyon fiatalos volt. Hamvas bőrű, ruganyos és telt formájú.

– A rendőrségtől vannak?

– Maigret főfelügyelő. A társam Fumel felügyelő.

– Baleset érte Honorét?

– Valóban rossz hírt hozok.

Még nem sírt, és érezni lehetett, hogy igyekszik jelentéktelen szavakba belekapaszkodni.

– Üljenek le. A felöltőjüket vegyék le, mert itt meleg van. Honoré szereti a meleget. Tekintsenek el a rendetlenségtől…

– Nagyon szereti őt?

Eveline kisasszony összeharapta az ajkait, megpróbálva kitalálni, mennyire komoly a hír.

– Megsebesült?

Majd nyomban utána:

– Meghalt?

Most már sírt, teli torokból, mint a gyerekek, s nem törődött azzal, hogy a sírás megcsúnyítja. Két kezével ugyanakkor a hajába markolt, s úgy nézett maga köré, mint aki valami zugot keres, ahová meghúzódjék.

– Kezdettől fogva éreztem…

– Miért?

– Nem tudom… Túl boldogok voltunk…

Jó minőségű, nehéz bútoraival, eléggé ízléses csecsebecséivel kényelmes és barátságos volt a szoba. Látni lehetett egy nyitott ajtón át a világos konyhát, ahol még az asztalon volt a reggeli terítés.

– … tekintsenek el… – ismételte. – Elnézést…

Kinyitott egy másik ajtót, a megvilágítatlan hálószobáét, s ott végigvetette magát az ágyon, hogy kedvére sírhasson.

Maigret és Fumel hangtalanul néztek egymásra: kettejük közül a felügyelő volt a leginkább meghatva, talán azért, mert sohasem tudott ellenállni a nőknek, hiába okoztak neki annyi kellemetlenséget.

A dolog rövidebb ideig tartott, mint gondolták: Eveline kisasszony, átment a fürdőszobába, megeresztette a vizet, s mire visszajött, már szinte nyugodt volt az arca.

– Bocsánatot kérek. Hogy történt a dolog?

■ – – Holtan találták a Bois de Boulogne-ban. Az utóbbi napokban nem olvasta az újságokat?

– Sohasem olvasok újságot. De miért a Bois de Boulogne-ban? Minek ment volna oda?

– Nem ott gyilkolták meg.

– Meggyilkolták? Miért?

Minden erejével azon. volt, hogy ne törjön ki újra zokogásban.

– Régóta voltak barátságban?

– Több mint tíz éve.

– Hol ismerte meg?

– Nem messze innen, egy sörözőben.

– A La Régence-ban?

– Igen. Már akkor is oda mentem néha enni. Ott láttam meg, egyedül ült egy sarokban.

Nem arra mutatott-e ez, hogy akkortájt Cuendet a környéken készült betörni valahová? Ha megnéznék azoknak a lopásoknak a listáját, amelyeknél nem kerültek elő a tettesek, nyilván találnának egyet, amit a rue Caulaincourt-on követtek el.

– Arra már nem emlékszem, hogyan kezdtünk beszélgetni. Elég az hozzá, hogy egy este egy asztalnál vacsoráztunk. Azt kérdezte tőlem, hogy német vagyok-e, mire mondtam neki, hogy elzászi. Strasbourg-ban születtem.

Halványan elmosolyodott.

– Mindketten mulatságosnak találtuk a másik kiejtését, ő ugyanis megőrizte a svájci akcentust, akárcsak én az enyémet.

Kellemes, éneklő hangsúllyal beszélt. Mme Maigret szintén elzászi volt, még termetre is körülbelül ilyen maradt, ugyanilyen teltkarcsú.

– A barátja volt?

Kifújta az orrát, nem törődve azzal, hogy piros.

– Nem mindig volt itt. Ritkán töltött velem két-három hétnél többet, azután elutazott. Kezdetben arra gondoltam, hátha felesége és gyerekei vannak valahol vidéken. Vannak vidékiek, akik, ha Párizsba jönnek, lehúzzák a karikagyűrűjüket…

Úgy látszik, más férfiakat is ismert Cuendet előtt.

– Hogy tudta meg, hogy ő nem ilyen?

– Nem volt nős, ugye?

– Nem.

– Biztos voltam benne. Hogy neki nincsenek gyerekei, azt először is abból állapítottam meg, ahogy a másokét nézte az utcán. Az ember érezte, hogy bár beletörődött abba, hogy nem lehet gyereke, de azért nagyon vágyódott utána. Azonkívül amikor itt lakott, nem úgy viselkedett, mint aki nős. Hogy is magyarázzam? Volt benne valami szeméremérzet, ami házasemberben már nincs. Az első alkalommal például úgy láttam, hogy feszélyezi, hogy az ágyamban van, és még nagyobb zavarban volt reggel, amikor fölébredt…

– Sohasem beszélt a foglalkozásáról?

– Nem.

– Nem is kérdezte tőle?

– Próbáltam megtudni, de nem akartam kíváncsiskodni.

– Azt mondta, hogy utazik?

– Hogy el kell mennie. Azt nem mondta meg, hogy hová és miért. Egyszer megkérdeztem tőle, él-e még az anyja, és erre elpirult. Ebből arra gondoltam, hogy talán vele él. Mindenesetre volt valakije, aki megfoltozta a fehérneműjét, megstoppolta a harisnyáit, egyébként nem valami gondosan. A gombok például mindig rosszul voltak fölvarrva, s én ugrattam is őt.

– Mikor ment el innen legutóbb?

– Hat hete. Meg tudnám mondani a dátumot…

Most ő kérdezett.

– És mikor… történt a dolog?

– Pénteken.

– Pedig sose volt nála sok pénz.

– Amikor idejött egy időre, hozott magával bőröndöt?

– Nem. Ha kinyitják a szekrényt, megtalálják benne a háziköpenyét, a papucsát, az ingeit, a zoknijait és a pizsamáit.

A kandallóra mutatott, ahol Maigret három pipát látott, egy közülük tajtékpipa volt. Itt is, akár a rue Mouffetard-on, szénfűtéses kályha állt, mellette egy fotel, Honoré Cuendet fotelja.

– Elnézést az indiszkrét kérdésért, de kénytelen vagyok föltenni.

– Sejtem, mi az. A pénz iránt érdeklődik.

– Igen. Adott magának?

– Fölajánlotta, hogy ad. Nem fogadtam el, hiszen jól keresek. Mivel azonban tovább erősködött, és kényelmetlen volt neki úgy élni itt, hogy ne járuljon hozzá, megengedtem, hogy a lakbér felét ő fizesse. Ajándékokat is kaptam tőle. Ebbe a szobába ő vett bútort, és ő rendezte be a próbaszalonomat. Megnézhetik…

Kései rokokó stílusban berendezett, szűk kis szoba volt, rengeteg tükörrel.

– Ugyancsak ő festette újra a falakat a konyhában is, és ő tapétázta ki a living-roomot, mert szeretett az ilyesmivel bajmolódni.

– Mivel töltötte a napjait?

– Sétált egy keveset, nem sokat, itt a környéken, s mindig egyfelé, mint azok az emberek, akik elviszik levegőzni a kutyájukat. Aztán leült a fotelba, és olvasott. Találnak majd egy csomó könyvet a szekrényben, a legtöbb útleírás.

– Együtt sohasem utaztak el?

– A második évben néhány napot Dieppe-ben töltöttünk. Egyszer elmentünk nyaralni Savojába, s ő megmutatta nekem messziről a svájci hegyeket. • Mondta, hogy ott született. Máskor meg autóbusszal mentünk Párizsból Nizzába, és megnéztük a Riviérát.

– Sokat költött?

– Attól függ, mit ért azon, hogy sok. Nem garasoskodott, de azt sem szerette, ha meg akarják rövidíteni, és a szállóban és a vendéglőben átnézte a számlákat.

– Maga már túl van a negyvenen?

– Negyvennégy éves vagyok.

– Így hát van némi élettapasztalata. Soha nem gondolt arra, miért folytat ő ilyen kettős életet? S hogy miért nem veszi el feleségül?

– Más férfiakat is ismertem, akik nem ajánlottak nekem házasságot.

– Olyanokat, mint ő?

– Azt nem mondom.

Gondolkozott.

– Néhány kérdést persze én is föltettem magamnak. Kezdetben, mint mondtam, azt hittem, hogy nős, és vidékben él, s Párizsba csak azért jön évente többször, mert elintézni való ügyei vannak. Nem haragudtam volna rá érte. Csábító dolog, ha az embernek van itt valakije, aki befogadja, van egy otthona. Már első utazásunk alatt láttam, hogy utálja a szállodákat Nem érezte ott jól magát. Mintha mindig félt volna valamitől.

No persze!

– Azután meg – ahogy elnéztem a jellemét meg a stoppolt zoknijait – arra a megállapításra jutottam, hogy az anyjával él, de szégyelli nekem bevallani. Nem is gondolják, hány férfi nem nősül meg az anyja miatt, aki előtt még ötvenéves korában is úgy áll, mint egy kisfiú. Talán ő is ilyen volt

– De hát valamiből neki is élni kellett.

– Lehetett valahol egy kis üzlete.

– Soha nem gyanította, hogy valami mással foglalkozik?

– Mivel?

Őszinte volt. Lehetetlen, hogy szerepet játszott volna.

– Mit akar ezzel mondani? Most már mindenre el vagyok készülve. Mit csinált?

– Betörő volt, Schneider kisasszony.

– Ő? Honoré?

Idegesen nevetett.

– Ugye, nem igaz?

– Várjon csak! Egész életében lopott, tizenhat éves korától kezdve, amikor egy lausanne-i lakatosnál inaskodott. Megszökött egy svájci javítóintézetből, aztán belépett az idegenlégióba.

– A légióról beszélt nekem, amikor észrevettem a tetoválását.

– Arról nem, hogy két évet börtönben töltött?

Schneider kisasszony roggyant lábbal leült, és úgy hallgatott, mintha nem-az ő Honoréjáról, hanem valaki másról lenne szó.

Időnként, még hitetlenkedve, a fejét ingatta.

– Én magam tartóztattam le annak idején, kisasszony, és azóta többször is volt velem dolga. Nem volt közönséges betörő. Bűntársai nem voltak, az alvilággal nem érintkezett, rendezett életet élt. Időnként az újságokban vagy a magazinokban fölfedezett valami neki való dolgot, s akkor heteken át figyelte valamelyik ház lakóinak a jövés-menését… Egészen addig, míg biztos nem lett a dolgában, és behatolhatott, hogy pénzt és ékszereket vigyen el.

– Nem, képtelenség! Ez annyira hihetetlen!

– Megértem a viselkedését. Az anyjával kapcsolatban azonban nem tévedett. Annak az időnek, amit nem itt töltött, egy részét a rue Mouffetard-on, az anyjánál töltötte, ahol szintén megvoltak a holmijai.

– Ő tudja?

– Igen.

– Mindig is tudta?

– Igen.

– És hagyta?

– Nem volt fölháborodva, csak csodálkozott

– Ez az oka, amiért megölték?

– Több mint valószínű.

– A rendőrség?

Már nem volt olyan barátságos, ridegebb és bizalmatlanabb lett.

– Nem.

– Azok ölték meg, akik… akiknél betört?

– Föltételezem. Figyeljen rám. A nyomozással nem engem bíztak meg, hanem Cajou vizsgálóbírót, ő néhány feladatot Fumel felügyelőnek adott ki.

A felügyelő megbiccentette a fejét.

– Ma reggel Fumel felügyelő meghatalmazás nélkül, félhivatalosan van itt. Magának joga van hozzá, hogy ne válaszoljon se az én kérdéseimre, se az övéire. Megakadályozhatott volna bennünket abban is, hogy ide bejöjjünk. És ha mi átkutatnánk esetleg a lakását, visszaélést követnénk el. Ért engem?

Nem. Maigret érezte, hogy nem fogja föl szavainak jelentőségét.

– Úgy gondolom…

– Hogy pontosabb legyek, mindaz, amit Cuendet-ről nekünk elmondott, nem fog szerepelni a felügyelő jelentésében. A vizsgálóbíró, ha tudomást szerez magáról és Honoréval való viszonyáról, előreláthatólag ide fogja küldeni Fumelt vagy egy másik nyomozót, szabályszerűen kiállított végzéssel.

– Mit kell majd tennem?

– Kérheti egy ügyvéd segítségét.

– Minek?

– Mondom, kérheti. A törvény nem kötelezi rá. A ruháin, könyvein és pipáin kívül talán hagyott itt Cuendet néhány dolgot a lakásban…

A kék szemek végre megértést fejeztek ki. Túl későn azonban, mert mintha csak magának mondaná, Schneider kisasszony, ezt suttogta:

– A bőrönd…

– Miután az év egy részében magával élt, természetes, hogy a barátja hagyott itt egy bőröndöt, amiben személyes holmijai voltak. Az is természetes, hogy itt hagyta a kulcsát, azzal például, hogy nyissa ki, ha ővele történne valami.

Maigret szerette volna, ha Fumel nincs ott, aki – mintha csak megérezte volna – közönyös és mogorva képet vágott.

Schneider kisasszony a fejét rázta.

– A kulcs nincs nálam… De…

– Ez nem érdekes egyébként. Nem elképzelhetetlen, hogy egy olyan ember, mint Cuendet, elővigyázatosságból írt egy végrendeletet, amelyben megbízza magát, hogy halála után intézzen el néhány dolgot, például gondoskodjék az anyjáról…

– Öreg?

– Majd meglátja, hiszen úgy látszik, hogy magukon kívül nem volt nő az életében.

– Úgy gondolja?

Ennek azért örült, s akaratlanul is. kimutatta a mosolyával. Amikor mosolygott, olyan gödröcskéi voltak, mint egy egészen fiatal lánynak.

– Magam sem tudom, mit gondoljak.

– Ha mi elmegyünk, lesz majd ideje nyugodtan gondolkozni.

– Mondja csak, főfelügyelő úr…

Habozott, egészen a haja tövéig elpirult.

– Ő… soha nem ölt meg senkit?

– Erről biztosíthatom.

– Egyébként ha igent mondott volna, akkor sem hiszek önnek.

– Még valamit mondok, amit igen nehéz megmagyarázni. Az bizonyos, hogy Cuendet abból élt, amit lopott.

– Oly keveset költött!

– Éppen ez az! Hogy biztonságérzetre volt szüksége, arra a tudatra, hogy rendelkezik félretett pénzzel, az lehetséges, sőt valószínű. De azért nem lepne meg, ha az ő esetében egy másik motívum is szerepet játszott volna. Mondtam már, hogy heteken keresztül figyelte egy ház életét…

– Hogyan fogott hozzá a dologhoz?

– Beült egy kisvendéglőbe, és órákat töltött az ablak mellett, kivett egy szobát a szemközti bérházban, ha módjában állt…

Az asszonynak most ugyanaz jutott az eszébe, mint korábban Maigret-nek.

– Azt hiszi, hogy amikor megismertem a La Régence-ban…

– Valószínű, ő nem várta meg, míg a lakást elhagyják, s a lakók elmennek. Ellenkezőleg! Megvárta, míg visszajönnek…

– Miért?

– Egy pszichológus vagy egy pszichiáter könnyebben válaszolna erre a kérdésre. A veszély tudatára volt szüksége? Nem vagyok benne biztos. Ő, látja, nemcsak egy idegen lakásba hatolt be, hanem valamiképpen az emberek életébe is. Aludtak az ágyukban, és ő szinte súrolta őket. Olyan volt ez, mintha nemcsak az ékszereiket vitte volna magával, hanem legbensőbb életüknek egy részét is…

– Azt mondaná az ember, hogy nem is haragszik rá.

Maigret is mosolygott, s csak annyit dünnyögött:

– Én senkire sem haragszom. Viszontlátásra, kisasszony. Egy szót se felejtsen el abból, amit mondtam. Gondolkozzék rajta nyugodtan.

Eveline nagy meglepetésére kezet fogott vele, s a főfelügyelő példáját Fumel is követte, de ügyetlenebbül, mint aki zavarban van.

Már a lépcsőházban így kiáltott föl:

– Rendkívüli egy asszony!

Ez az ember még akkor is vissza fog jönni sétálgatni erre a környékre, amikor Honoré Cuendet-t már mindenki elfelejtette. Nem tudott ellenállni. Meglevő barátnőjével a nyakában az élete már így is bonyolult volt, s most azon fog igyekezni, hogy még bonyolultabbá tegye.

Kint a járdán kezdett megmaradni a hó.

– Most mit csináljak, főnök?

– Álmos vagy, ugye? De azért menjünk be meginni valamit.

Most már volt néhány vendég a sörözőben, ahol egy kereskedelmi utazó címeket másolt ki a foglalkozás szerinti címjegyzékből.

– Megtalálták?

– Meg.

– Kedves, mi? Mivel szolgálhatok?

– Nekem egy grogot.

– Nekem is.

– Két grog!

– Délután, ha majd kialudtad magad, írd meg a jelentést.

– Beszéljek a rue Neuve-Saint-Pierre-ről?

– Természetesen, és Wiltonnéról is, aki a Lambert Szállóval szemközt lakik. Cajou majd berendel téged az irodájába részletekért.

– El fog küldeni engem házkutatást tartani Schneider kisasszonyhoz.

– Ahol, remélem, csak ruhákat fogsz találni egy bőröndben.

A főfelügyelő iránt érzett csodálata ellenére Fumel kényelmetlenül érezte magát, és idegesen szívta a cigarettáját.

– Megértettem, amit mondott neki.

– Honoré anyja azt mondta nekem: – Biztos vagyok, hogy a fiam nem hagy engem itt egy fillér nélkül.

– Nekem is azt mondta.

– Meglátod, hogy a bírónak esze ágában sem lesz továbbvinni az ügyet. Mihelyt a Wilton nevet meghallja…

Maigret lassan kortyolgatta a grogot, kifizette a fogyasztást, s úgy döntött, hogy taxival megy vissza a bűnügyi rendőrségre.

– Letegyelek valahol?

– Nem. Van közvetlen autóbuszom.

Lehet, hogy Fumel – attól tartva, hogy az asszony nem értette meg jól – vissza akar menni hozzá?

– Most jut eszembe! Ez a takaróhistória izgat engem. Érdeklődj hát továbbra is…

Maigret zsebre dugott kézzel indult a taxiállomás felé a piacé Constantin-Pecqueur-ön, ahonnan látni lehet Lognon felügyelő ablakait.

NYOLCADIK FEJEZET

A bűnügyi rendőrségen mindenki kimerült volt, a nyomozók éppúgy, mint az éjszaka letartóztatott emberek. A tanúkat a lakásukról hozták el, már minden sarok tele volt velük, s néhányon álmosan és rosszkedvűen Josephet zaklatták:

– Mikor lesznek hajlandók minket meghallgatni?

Ugyan mit válaszolhatott nekik az öreg altiszt? Ő sem tudott többet, mint ők.

A Dauphine söröző pincére már megint hozott egy tálca zsemlyét és kávét. Amikor beült a szobájába, Maigret első dolga az volt, hogy fölhívja Moers-t, akinek szintén épp elég munkája volt fönt a Bűnügyi Nyilvántartóban.

A négy férfi kezeit parafinpróbának vetették alá, vagyis ha egyikük bármilyen fegyverrel lövést adott le az elmúlt három-négy nap folyamán, megtalálják a bőrbe bepréselődött lőport, még ha kesztyűt is húzott óvatosságból az illető.

– Megkaptad az eredményeket?

– Most hozták meg a laboratóriumból.

– Melyik a négy közül?

– A hármas számú.

Maigret megnézte a listát, amelyen minden névnél szerepelt egy szám. A hármas számú Roger Stieb volt, csehszlovák menekült, aki egy ideig ugyanabban az üzemben dolgozott, ahol Joseph Raison, a Javel rakparton.

– A szakértő egészen biztos benne?

– Teljes mértékben.

– A másik háromnál semmi?

– Semmi.

Stieb magas, szőke fiú volt, Ő mutatkozott valamennyiük közt a legengedelmesebbnek, s még most is, az őt faggató Torrence-szal szemben, olyan flegmával nézett a nyomozóra, mintha egy szót sem értene franciául.

Pedig a bandában ő volt a gyilkos, neki kellett fedeznie a támadók menekülését.

A másik, egy fécamp-i születésű, Loubiéres nevű, tagbaszakadt és sűrű szőrzetű férfi, Puteaux-ban tartott fönn egy garázst. Nős volt, két gyermek apja, s a garázs átkutatásával a szakembereknek egy egész csoportja volt elfoglalva.

A házkutatás mind René Lussacnál, mind a szép Rosalie-nál eredménytelen maradt.

Valamennyiük közül ez utóbbi volt a leghangosabb, s jóllehet Lucas társaságában két szobával arrébb zárták be, Maigret hallotta a sipítozását.

Megkezdték a szembesítéseket. A két kávéházi pincér elfogódott volt, s nem mert túl határozottan nyilatkozni, de azért Fernand-ban fölismerni vélte a vendéget, aki a rablás időpontjában a sörözőben tartózkodott.

– Biztosak benne, hogy elkapták az egész bandát? – kérdezték a szembesítés előtt.

Igenlően válaszoltak, jóllehet, ez nem egészen volt így. Az egyik bűntárs, az, aki az autót vezette, s akire vonatkozóan semmiféle leírással nem rendelkeztek, hiányzott.

Az illető nyilván csak az autóvezetésben volt nagymenő, egyébként valószínűleg mellékszerepet játszott csupán.

– Halló!… Igen, ügyész úr… Halad a dolog Tudjuk, hogy ki lőtt: a Stieb nevezetű… Igen, tagad… Mindvégig tagadni fog… Valamennyien tagadni fognak…

Kivéve szegény Mme Lussacot, aki teljesen összeomolva ül otthon, s a védőnő társaságában gyermekét gondozza.

Maigret-nek nehezére esett nyitva tartania a szemét, s ezen a grog sem segített. Néha-néha kivette a polcos szekrényből a konyakosüveget, amelyet nagy alkalmakra tartogatott, s nem minden habozás nélkül megivott egy-egy kortyot.

– Halló!… Még nem, bíró úr…

Egyszerre két készüléken is hívták, és tíz óra húsz lett, mire befutott a jó telefonhívás Puteaux- ból.

– Megtaláltuk, főnök.

– Mindet?

– Egyetlen bankjegy se hiányzik.

Az ő jóváhagyásukkal az újságok hírül adták, hogy a bank ismeri a lopott bankjegyek sorozatszámát. Nem volt igaz. A hazugság azonban meggátolta a gengsztereket abban, hogy forgalomba hozzák a pénzt. Az alkalomra vártak, hogy ezt vidéken vagy külföldön tehessék meg. Fernand elég ravasz volt ahhoz, hogy ne siessen, és visszatartsa az embereit a város elhagyásától, amíg a nyomozás javában folyik.

– Hol?

– Egy rozoga kocsi kárpitozása mögött. Loubiéres mama, aki egy nagyon belevaló nő, állandóan a sarkunkban volt…

– Tudhat á dologról?

– Véleményem szerint igen. Egyenként kutattuk át a kocsikat. Egy kicsit szét is szedtük őket. Egyszóval megvan a csomag.

– Ne feledkezzél meg róla, hogy Mme Loubiéres aláírja.

– Nem hajlandó. Próbáltam.

– Akkor hívjál tanúkat.

– Azt csináltam.

Maigret számára ezzel befejeződött az ügy, illetve majdnem. A tanúk kihallgatásánál és a szembesítéseknél rá nem volt szükség. Ez még órákat fog igénybe venni.

Azután majd minden egyes felügyelő megírja neki a jelentést. Neki személy szerint egy általános jelentést kell összeállítania.

– Kapcsolja nekem, legyen szíves, Dupont d’Hastier ügyészt.

– Megtalálták a bankjegyeket – mondta egy pillanattal később.

– A táskát is?

Túl sokat kívánt. Miért nem mindjárt világosan kivehető ujjlenyomatokkal?

– A táska valahol a Szajnában úszik, vagy elégették egy kályhában.

– Kinél találták meg a pénzt?

– A garázstulajdonosnál.

– Mit szólt hozzá?

– Még semmit. Még nem beszéltünk vele.

– Ügyeljen arra, hogy az ügyvédje jelen legyen. Nem akarok vitát, sem pedig később, a bírósági tárgyaláson, incidenst.

Ha majd kiürülnek a folyosók, a négy férfit, Rosalie-val együtt, átviszik a Gyűjtőbe – nem ugyanabba a helyiségbe –, és ott, anyaszült meztelenül át fognak esni az antropometriai vizsgálaton. Közülük legalább kettő számára ez nem volt újdonság.

Valószínűleg egy földszinti cellában fognak aludni, a vizsgálóbíró ugyanis már másnap reggel látni akarta őket, mielőtt beszállítanák őket a Santéba.

Az ügy csak hónapok múlva kerül majd esküdtszék elé, s addigra hasonló módon más bandák fognak alakulni. Hogy miért, az nem tartozott a főfelügyelőre.

Benyitott egy ajtón, majd egy másikon, s ott találta Lucas-t egy írógép előtt, amint két ujjal gépel, vele szemben pedig Rosalie jár-kel csípőre rakott kezekkel.

– Maga is itt van! Most örül, mi? Nem nyughatott addig, míg Fernand-t szabadon tudta, s addig ügyeskedett, míg ráhúzta a vizes lepedőt. Nem szégyelli magát így nekimenni egy nőnek? Azt bezzeg elfelejtette, hogy valamikor az én báromban is megivott egy-két pohárral, és nem haragudott érte, ha leadtam a drótot…

Egyedül ő nem volt álmos, ő őrizte meg minden energiáját.

– Azt pedig direkt a megszégyenítésemre csinálja, hogy a legkisebb felügyelő kezébe ad… Egy ilyen férfi nekem a fél fogamra is kevés…

Felelet helyett rákacsintott Lucas-ra.

– Elmegyek aludni egy-két órát. A pénzt megtalálták.

– Micsoda?! – üvöltötte Rosalie.

– Ne hagyd egyedül. Hívj melléje akárkit, egy magasabbat, ha már ragaszkodik hozzá, te pedig ülj be a szobámba.

– Jól van.

Járőrkocsival vitette magát haza. Tele volt velük az udvar, mivel tegnap óta az általános mozgósítás állapotában éltek.

– Remélem, lefekszel – mondta neki a felesége, miközben az ágyat vetette. – Mikor ébresszelek?

– Fél egykor.

– Olyan korán?

Nem volt hozzá kedve, hogy nyomban megfürödjék. Majd alvás után. Alig kezdett lüktető fejjel álomba merülni, megszólalt a telefon.

Kinyújtotta a karját, és belemorogta:

– Igen, Maigret…

– Itt Fumel, felügyelő úr…

– Bocsánat. Éppen elalvófélben voltam. Hol vagy?

– A rue Marbeufön.

– Hallgatlak.

– Megtudtam valamit. A takaróra vonatkozóan.

– Megtaláltad?

– Nem. Kétlem, hogy valaha is megtalálják. De létezett. A rue marbeufi benzinkutas határozottan állítja. Még körülbelül egy hete is látta.

– Miért figyelt föl rá?

– Mert ritkán látni takarót, főleg szőrméből, egy nagy sportkocsiban…

– Mikor látta legutoljára?

– Pontosan nem tudja megmondani, de azt állítja, hogy nemrég. Két-három napja, amikor a Wilton-fiú jött benzint fölvenni, már nem volt benne.

– Írd bele a jelentésedbe.

– Ön szerint mi fog történni?

Maigret mielőbb végezni akart, s ezért csak annyit mondott:

– Semmi.

Visszatette a kagylót. Alvásra van szüksége. Egyébként majdnem biztos volt benne, hogy nem téved.

Semmi sem fog történni!

Elképzelte, hogy felhúzná az orrát a vizsgáló-bíró, ha megjelenne nála, és azt mondaná:

– Péntekről szombatra virradó éjszaka, egy óra felé, Honoré Cuendet behatolt Florence Wilton, született Lenoir palotájába a rue Neuve-Saint-Pierre-en.

– Honnan tudja?

– Onnan, hogy öt hete figyelte a házat a Lambert Szálló egyik szobájából.

– Így hát abból, hogy egy ember szobát vesz ki egy kétes szállóban, ön azt következteti…

– Nem akármilyen emberről van szó, hanem Honoré Cuendet-ről, aki idestova harminc éve…

Leírná Cuendet módszerét.

– Tetten érte már?

Maigret kénytelen volt bevallani, hogy nem

– Voltak kulcsai a palotához?

– Nem.

– Cinkosai a helyszínen?

– Aligha.

– És Mme Wilton, valamint az alkalmazottai otthon voltak?

– Cuendet sohasem hatolt be lakatlan házakba.

– Ön azt állítja, hogy ez az asszony…

– Nem. A szeretője.

– Honnan tudja, hogy szeretője van?

– Egy Olga nevű prostituálttól, aki szintén szemben lakik.

– Ő látta őket együtt az ágyban?

– A kocsit látta.

– És ki a szeretője?

– A Wilton fiú.

A képek összekuszálódtak egy kissé, hiszen Maigret vigyorogni látta a bírót, ami rosszul illett jelleméhez.

– Azt akarja mondani, hogy ez az asszony és a mostohafia…

– De hiszen az apa és a meny…

Elmondaná Lida históriáját, aki – miután hozzáment a fiúhoz – szeretője lett az apának.

Ugyan! Hát lehet ilyet elképzelni? A párizsi polgárság legjobb köreihez tartozó, komoly bíró egy pillanatig sem akceptálhatja…

– Remélem, vannak más bizonyítékai is?

– Igen, bíró úr…

Nyilván elaludt, és álmodhatott, mert látta magát, amint kihúz a zsebéből egy kis zacskót, amelyben két alig látható szál van.

– Hát ez mi?

– Szőr, bíró úr.

És hogy álom volt, csak álom lehetett, arra mutatott az is, hogy a bíró ezúttal így szólt:

– Kinek a szőre?

– Vadmacska-szőr.

– Miért vád?,

– Mert az autóban vadmacskából készített takaró volt. Oly hosszú pályafutással a háta mögött Cuendet ezúttal zajt csaphatott, feldönthetett valamit, fölverte a házat, és leütötték. A nő, és a szeretője nem hívhatta a rendőrséget, mert akkor…

Mert akkor? Gondolatai nem voltak már valami világosak. Mert akkor Stuart Wilton megtudja, természetesen, hogy mi folyik. Stuart Wilton pedig a pénzt jelenti…

Se Florence, se a barátja nem ismerte a szobájukba betoppanó idegent. Nem vallott-e bölcs óvatosságra, hogy felismerhetetlenné akarták tenni?

Mivel nagyon vérzett, ők ketten kénytelenek voltak mindent föltakarítani…

Azután az autó…

És még ott is összepiszkolta a takarót…

– Értse meg, bíró úr…

Ott állt zavarodottan a két szál szőrrel.

– Először is ki mondta magának, hogy ezek vadmacska-szőrök?

– Egy szakértő.

– Egy másik pedig ki fogja őt nevetni a tárgyalóteremben, és azt állítja majd, hogy ez mit-tudom-én-milyen állat szőre…

A bírónak igaza volt. Ez történne. Kitörne a kacagás.

– Ugyan-ugyan, uraim, legyünk komolyak… – mondaná talárjának ujjait lobogtatva az ügyvéd. – Mi az, aminek az alapján vádolnak minket?… Két szőrszál…

Persze lefolyhatna ez másképpen is. Maigret például becsengetne Florence Wiltonhoz. Kérdéseket tenne föl neki, körülszimatolna a házban, kikérdezné a személyzetet.

Ugyanakkor irodájának csendjében hosszan elbeszélgetne az ifjú Wiltonnal.

Csak hát mindez nem volt szabályos.

– Ebből most már elég, Maigret. Hagyjon fel e bizarr ötletekkel, és vigye ezeket a szőröket…

Egyébként fütyült az egészre. Hiszen az imént Fumellel is összekacsintott.

A szerelemben balszerencsés nyomozónak vajon több sikere lesz-e Eveline-nel, mint a többi nővel?

Mindenesetre az öregasszony a rue Mouffetard-on nem tévedett.

– Ismerem a fiamat… Biztos vagyok, hogy nem hagy engem itt egy fillér nélkül…

Mennyi pénz volt a…?

Maigret már mélyen aludt.

Sohasem fogják megtudni.

1961. január 23

Tartalom

- ELSŐ FEJEZET
- MÁSODIK FEJEZET
- HARMADIK FEJEZET
- NEGYEDIK FEJEZET
- ÖTÖDIK FEJEZET
- HATODIK FEJEZET
- HETEDIK FEJEZET
- NYOLCADIK FEJEZET