Date: 1968-10-14T23:00:00+00:00
Keywords: krimi; regény; belga; magyar nyelvű; 20. század
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. Maigret, a kitűnő mesterdetektív sok reménytelennek látszó bűnügyet oldott meg az elmúlt évek és a Simenon-kötetek során. S olykor különös figurák keresik fel az Aranyművesek rakpartjának azt az épületét, melyben a párizsi rendőrség bűnügyi osztálya működik. Léonard Planchon, a jelentéktelen, nyúlszájú szobafestő is sok szombat délutánt tölt Maigret hivatali előszobájában, de mindig inába száll a bátorsága, s mielőtt a nagy detektív fogadná, nyomtalanul eltűnik. Végül azonban az esett kis ember mégis elmondja szomorú történetét: felesége nyíltan csalja őt
Publisher: L:J:

GEORGES SIMENON – MAIGRET ÉS A SZOMBATI KLIENS

Maigret, a kitűnő mesterdetektív sok reménytelennek látszó bűnügyet oldott meg az elmúlt évek és a Simenon-kötetek során. S olykor különös figurák keresik fel az Aranyművesek rakpartjának azt az épületét, melyben a párizsi rendőrség bűnügyi osztálya működik. Léonard Planchon, a jelentéktelen, nyúlszájú szobafestő is sok szombat délutánt tölt Maigret hivatali előszobájában, de mindig inába száll a bátorsága, s mielőtt a nagy detektív fogadná, nyomtalanul eltűnik. Végül azonban az esett kis ember mégis elmondja szomorú történetét: felesége nyíltan csalja őt a nyalka segéddel, ágyától-asztalától, műhelyéből, kislánya szívéből kitúrták őt, s nincs más megoldás: meg kell ölnie mindkettejüket. Néhány hét múlva Planchon eltűnik Párizsból. Az eset világos: lemondott gyilkos szándékáról, új életet kezd valahol. Vagy mégsem? Maigret kitűnő szimata bűntettet gyanít.

GEORGES SIMENON

MAIGRET ÉS A SZOMBATI KLIENS

Maigret et le client du samedi

Fordította: Rayman Katalin

1.fejezet

Vannak jelentőség nélküli emlékképek, amelyek ok nélkül, anélkül hogy bármi szerepünk volna benne, ránk akaszkodnak, s makacsul megmaradnak emlékezetünkben, miközben mi magunk alig vagyunk tudatában annak, hogy megjegyeztük őket. Így Maigret bizonyára évek múlva is percről percre, mozdulatról mozdulatra rekonstruálni tudná a Quai des Orfévres[1]-nek ezt az eseménytelen késő délutánját.

A bronzdíszes, fekete márvány falióra hat óra tizennyolcat mutatott, amikor rátekintett, s ez azt jelentette, fél hét múlt néhány perccel. A bűnügyi rendőrség tíz másik hivatali szobájában, a nagyfőnöknél éppúgy, mint a többi csoportvezetőnél, ugyanilyen órák lógtak a falon, gyertyatartók között, és késtek is, ősidőktől fogva.

Miért jutott ez eszébe éppen ma, holott eddig sohasem vette észre? Egy percig arra gondolt, vajon az a bizonyos F. Ledent, akinek az aláírása keskeny, magas betűkkel ott állt a halvány óralapon, hány hivatalnak, minisztériumnak szállított valamikor egy-egy tétel faliórát, és elmerengett azokon az alkudozásokon, intrikákon, vesztegetéseken, amelyek egy ilyen fontos üzletet megelőztek.

Óráinak stílusáról ítélve, F. Ledent fél évszázada vagy talán száz éve is meghalt már.

A zöldernyős lámpát már meggyújtották, hiszen benne jártak a januárban. A ház többi részében is mindenütt ilyen lámpák égtek.

Lucas mellette állt, és fakósárga irattartójába csúsztatta azokat az okmányokat, amelyeket Maigret adott át neki, egyiket a másik után.

– Hagyjam Janvier-t a Crillonban?

– Ne túl soká. Küldj oda valakit estére, aki felváltja.

Ahogy az már lenni szokott, egymás után egy sorozat ékszerlopás történt a Champs Elysées palotáiban, és ezért valamennyit – tapintatosan – megfigyelés alá helyezték.

Maigret gépiesen megnyomta egy villanycsengő gombját. Az öreg hivatalszolga, Joseph, az elmaradhatatlan ezüstlánccal, azonnal megjelent az ajtóban.

– Senki sem vár rám? – kérdezte a felügyelő.

– Csak a bolond nő…

Ez nem volt fontos. Egyes hónapokban hetenként kétszer-háromszor bejött az Aranyművesek rakpartjára, szó nélkül besurrant a váróterembe, és elkezdett kötni. Sohasem jelenttette be magát. Első alkalommal Joseph megkérdezte tőle, kivel akar beszélni.

Gúnyosan, majdnem pajzánul rámosolygott, és így felelt:

– Maigret felügyelő majd hívat, amikor szüksége lesz rám…

Joseph átnyújtott neki egy jelentkezési lapot. Kitöltötte, szabályos apácaiskolás írással. Clémentine Pholiennek hívták, és a Lamarck utcában lakott.

Ezúttal a felügyelő megbízta Janvier-t, hogy fogadja.

– Önt megidézték?

– Maigret felügyelő tud rólam.

– Idézést küldött önnek?

– Mosolygott. Kicsi volt, és kora ellenére bájos.

– Nincs szükségem idézésre.

– Valami mondanivalója van a számára?

– Talán.

– Jelenleg nagyon el van foglalva.

– Nem tesz semmit. Majd várok.

Várt egészen este hétig, azután elment. Néhány nap múlva újra megjelent, ugyanabban a mályvaszínű kalapban, ugyanazzal a kötéssel, és mint egy törzsvendég, úgy foglalt helyet az üvegfalú váróteremben.

Mindenesetre utánanéztek. Hosszú ideig rövidáru-üzlete volt a Montmartre-on, és elegendő járadékot kapott. Unokaöccsei és húgai több ízben kórházba szállíttatták, de az elmegyógyintézetből minden alkalommal visszaküldték azzal, hogy nem ön- és közveszélyes.

Vajon hol szedte fel Maigret nevét? Látásból nem ismerte, mert a felügyelő többször is elment az üvegkalitka előtt, amikor a nő ott tartózkodott, és az nem ismert rá.

– Hát akkor, öregem, zárunk!

Korán fejezték be a munkát, ahhoz képest, hogy szombat volt, különösen. A felügyelő pipára gyújtott, kivette a faliszekrényből kabátját, kalapját és a sálját.

Elment az üvegkalitka előtt, óvatosságból félrefordított fejjel. Az udvaron még mindig ott gomolygott az a kissé sárga köd, amely a délután folyamán ereszkedett le Párizsra.

Semmi sem sürgette. Felhajtott kabátgallérral, zsebre vágott kézzel megkerülte az Igazságügyi Palotát, elment a nagy óra alatt, átvágott a Pénzváltók hídján. Amikor a híd közepére ért, az az érzése támadt, hogy valaki követi, és fürgén megfordult. Mindkét irányban sok volt a gyalogos. A hideg miatt valamennyien siettek. Majdnem bizonyos volt benne, hogy egy sötét ruhás férfi, mintegy tíz méter távolságban, hirtelen visszafordult.

Nem tulajdonított neki jelentőséget. Különben is csak futó benyomás volt.

Néhány perc múlva már az autóbuszára várt a Chatelet téren, a peronon is volt hely, úgyhogy tovább szívhatta a pipáját. Valóban rendkívüli volt az íze? Megesküdött volna rá. Talán a köd, a szokatlan minőségű levegő miatt. Nagyon kellemesnek találta.

Nem gondolt semmi határozott dologra, elábrándozott, s csak homályosan látta a szomszédok imbolygó fejét.

Azután újból a járda, a csaknem kihalt Richard-Lenoir körút, lakásának messziről látható, világos ablakai. Felment a jól ismert lépcsőn, világos csíkokat látott az ajtók alatt, tompított hangokat hallott, slágerzenét a rádióból.

Az ajtó szokás szerint kinyílt, mielőtt megérintette volna a kilincset, és Maigret-né, a fénnyel szemben, titokzatosan az ajkára tette az ujját.

Kérdően nézett rá, megpróbált mögéje nézni.

– Van itt valaki… – suttogta az asszony.

– Kicsoda?

– Nem tudom… Furcsa ember…

– Mit mondott?

– Hogy feltétlenül beszélnie kell veled…

– Milyen?

– Nem tudnám megmondani, de a leheletén érezni az alkoholt…

Szalonnás lepény volt vacsorára, a szagáról tudta, ami a konyhából áradt.

– Hol van?

– Bevezettem a szalonba…

Az asszony elvette a felöltőjét, a kalapját, a sálját. Maigret-nek úgy tűnt, hogy a lakás rosszabbul van megvilágítva, mint máskor, de ez bizonyára csak futó benyomás volt. Felvonta a vállát, és benyitott a szalon ajtaján; a szobában valamivel több mint egy hónapja egy televíziós készülék foglalta el a főhelyet.

A férfi a sarokban állt, kabátban, kalapja a kezében. Zavartnak látszott, és alig mert ránézni a felügyelőre.

– Elnézését kérem, hogy egészen hazáig követtem önt… – dadogta.

Maigret rögtön észrevette a nyúlszáját, és örült, hogy végre szemtől szemben áll ezzel az emberrel.

– Ön többször eljött a hivatalomba, hogy beszéljen velem, ugye?

– Többször, igen…

– Önt úgy hívják, hogy… Várjon… Planchon…

– Léonard Planchon, úgy van. És egyre alázatosabban ismételte:

– Elnézését kérem…

Pillantása végigszaladt a kis szalonon, megakadt a félig nyílt ajtón, mintha legszívesebben megint megfutamodna. Vajon hányszor történt meg vele, hogy így elment, anélkül hogy a felügyelővel találkozott volna?

Legalább ötször. Mindig szombat délután. Úgyhogy végül is elnevezték a szombat esti kliensnek.

Olyan volt ez, némi eltéréssel, mint a bolond, nő esete. A bűnügyi rendőrség, akárcsak egy újság szerkesztősége, sokféle embert vonz magához, akik többé-kevésbé furcsán viselkednek. Vannak köztük, akikkel végül is ismerősökké lesznek, egyes arcok megszokottá válnak.

– Először írtam magának… – mormogta.

– Üljön le.

Az üvegajtón keresztül látni lehetett a megterített asztalt az ebédlőben, és a férfi egy pillantást vetett ebbe az irányba.

– Ilyenkor szokott vacsorázni, ugye?

– Üljön le – ismételte a felügyelő sóhajtva.

Egyszer jön haza időben, és mégis későn jut ételhez. Oda a lepény! És oda a televíziós híradó! Néhány hét óta megszokták, a felesége és ő, hogy evés közben a televíziót nézik, és ezért megváltoztatták a helyüket az asztalnál.

– Azt mondja, hogy írt nekem?

– Legalább tíz levelet.

– Aláírta őket?

– Az elsőket nem… Eltéptem őket… A többit is eltéptem… Akkor határoztam el, hogy felkeresem.

Maigret is megérezte az alkoholszagot, de a férfi nem volt részeg. Ideges, az igen. Ujjait olyan szorosan összekulcsolta, hogy az ujjperecek egészen elfehéredtek. Csak lassan merte szemét a felügyelőre emelni, és a pillantása csaknem könyörgő volt.

Hány éves lehetett? Nehéz lett volna megmondani. Nem volt sem fiatal, sem öreg, úgy tűnt, mintha sohasem lett volna fiatal. Talán harmincöt éves?

Azt sem volt könnyű meghatározni, hogy melyik társadalmi réteghez tartozik. Rosszul szabott, de jó minőségű ruhát viselt, nagyon tiszta kezei kétkezi munkára vallottak.

– Miért tépte össze azokat a leveleket?

– Attól féltem, bolondnak néz… Ránézett – szerette volna meggyőzni:

– Nem vagyok bolond, felügyelő úr… Könyörgök, higgye el, hogy nem vagyok bolond…

Ez általában rossz jel, Maigret mégis félig már elhitte. Hallotta, hogy a felesége fel-alá jár a konyhában. Valószínűleg kivette a sütőből a lepényt, amely azonban most már mindenképpen tönkrement.

– Tehát több levelet írt nekem… Azután eljött a hivatalomba… Egy szombati napon, ha nem tévedek?…

– Ez az egyetlen nap, amikor szabad vagyok…

– Mivel foglalkozik, Planchon úr?

– Szobafestő vagyok… Ó! Egészen kicsiben… Főszezonban néha öt vagy hat munkást foglalkoztatok… Hát látja!…

A nyúlszája miatt nehéz volt eldönteni, hogy félénken mosolyog-e vagy fintorog. Nagyon világos, kék szeme volt, szőke haja vörösbe játszott.

– Mintegy két hónapja, hogy először keresett… Azt írta a cédulára, hogy személyesen óhajt beszélni velem… Miért?

– Mert csak önben bízom… Olvastam az újságokban…

– Rendben van! Ezen a szombaton, ahelyett hogy megvárt volna, körülbelül tíz perc múlva elment…

– Féltem…

– Mitől?

– Azt gondoltam, hogy nem fog komolyan venni… Vagy megakadályozza, hogy végrehajtsam, amit kiterveltem.

– A következő szombaton újból eljött…

– Igen…

Azon a napon Maigret két másik felügyelővel értekezett a nagyfőnöknél. Amikor egy óra múlva visszatért a szobájába, a váróterem üres volt.

– Akkor is félt?

– Nem tudtam többé…

– Mit nem tudott többé?

– Hogy vajon van-e még kedvem ahhoz, hogy elintézzem…

Végighúzta a kezét a homlokán.

– Olyan bonyolult!… Látja, vannak percek, amikor elvesztem a talajt a lábam alól…

Egy más alkalommal Maigret Lucast küldte hozzá. A férfi nem volt hajlandó megmondani neki, hogy miért jött, azt állította, személyes ügy, és valósággal elfutott.

– Ki adta meg önnek a címemet?

– Követtem önt… Múlt szombaton majdnem megszólítottam az utcán, azután mégis úgy gondoltam, nem megfelelő hely olyan beszélgetésre, amilyet én akartam önnel… A hivatal szintén nem… Talán meg fog érteni…

– Honnan tudta ma este, hogy haza fogok jönni?

És Maigret-nek hirtelen eszébe jutott megérzése a Pénzváltók hídján.

– Elbújt a rakparton, ugye?

Planchon igent bólintott.

– Követett az autóbuszig?

– Igen… Azután taxiba ültem, és néhány perccel ön előtt értem ide…

– Kellemetlenségei vannak, Planchon úr?

– Több mint kellemetlenség.

– Hány pohárral ivott, mielőtt ide jött?

– Kettővel… Talán hárommal?… Azelőtt nem ittam, legfeljebb egy pohár bort étkezéskor…

– És most?

– Nem mindennap egyformán… Vagy inkább nem minden este, mert napközben nem iszom… De mégis, az előbb felhajtottam három konyakot, hogy bátorságot merítsek… Ugye, nem haragszik?

Maigret lassan szívta pipáját, és egy percre sem vette le szemét a férfiról – véleményt akart formálni róla. Ez eddig még nem sikerült. Valami megindító vonást talált benne, ami megzavarta.

Visszafojtott szenvedély érződött benne, iszonyú aggodalom és valami rendkívüli türelem.

Ennek a férfinak – esküdni mert volna rá – alig volt kapcsolata az emberekkel, mindent magába fojtott. Két hónapja kínozta a vágy, hogy beszéljen. Minden szombati napon megpróbált bejutni a felügyelőhöz, és az utolsó percben mindig megfutamodott.

– Mesélje el a történetét egészen egyszerűen! Újabb pillantás az ebédlő felé, ahol két teríték látszott, szemben a televízióval.

– Szégyellem, hogy feltartom, vacsora előtt… Hosszú történet… A felesége haragudni fog rám… Nézze!… Ha megengedi, megvárom itt, amíg befejezi a vacsoráját… Vagy pedig hamarosan visszajövök… Úgy van! Azonnal visszajövök…

Úgy tett, mintha fel akarna kelni, és a felügyelő kényszerítette, hogy a helyén maradjon.

– Nem, Planchon úr!… Most már benne van, ugye?… Mondja el, mi bántja… Mondja el nekem, szemtől szembe, mit írt azokban a levelekben, amiket összetépett…

Akkor a férfi hirtelen, szemét a vörös lombmintás szőnyegre szegezve, ezt dadogta:

– Meg akarom ölni a feleségemet… Azután hirtelen ránézett a felügyelőre, aki alig tudta megőrizni mozdulatlanságát.

– Az a szándéka, hogy megöli a feleségét?

– Meg kell hogy tegyem… Nincs más kiút… Nem tudom, hogyan magyarázzam el önnek… Minden este azt mondom magamnak, meg fog történni, lehetetlen, hogy valamelyik nap be ne következzék… Akkor, azt gondoltam, ha önnek már szóltam…

Kihúzta a zsebkendőt a zsebéből, és a megfelelő szavakat keresve, letörülte a szemüvegét. Maigret észrevette, a mellényének egyik gombja lóg.

Felindulása ellenére Planchon felfogta gyors pillantását, és elmosolyodott, vagy talán fintorgott.

– Igen… Ez is… – rebegte. – Még a látszatát sem tartja meg…

– Minek a látszatát?

– Hogy törődik velem… Hogy a feleségem… Megbánta volna, hogy eljött? Mozgolódott a széken, többször ránézett az ajtóra, mintha hirtelen ki akarna rohanni.

– Azon gondolkozom, nem tettem-e rosszul… De ön az egyetlen ember a világon, akiben bízom… Úgy tűnik, mintha már régóta ismerném… Majdnem biztos vagyok benne, hogy meg fog érteni…

– Féltékeny, Planchon úr?

A két pillantás találkozott. Maigret úgy érezte, teljes őszinteséget lát a másik szemében.

– Azt hiszem, már nem… Az voltam… Nem! Ennek már vége…

– És mégis meg akarja ölni?

– Mert nincs más megoldás… Azt gondoltam, ha előre figyelmeztetem önt, levélben vagy élőszóval… Ez mindenesetre tisztességesebb lenne… Meg azután talán ezáltal meg tudnám változtatni az elhatározásomat… Érti?… Nem! Lehetetlen megérteni, ha valaki nem ismeri Renée-t… bocsásson meg, hogy belezavarodom… Renée a feleségem… A lányomat Isabelle-nek hívják… Hétéves… Csak ő maradt számomra a világon… Önnek ugye, nincsenek gyermekei?…

Újból maga köré pillantott, hogy megbizonyosodjék róla, sehol sem hevernek játékszerek, se más apróság, ami elárulná, hogy gyermek van a házban.

– Őt is el akarják venni tőlem… Mindent megtesznek ezért… Nem is titkolóznak előttem… Szeretném, ha látná, hogy bánnak velem… Azt hiszi, meghibbantam?

– Nem.

– Látja, tulajdonképpen jobb volna… Azonnal bezárnának… Ahogy be fognak zárni, ha megölöm a feleségemet… Vagy ha őt ölöm meg, a másikat… Tulajdonképpen mindkettőjüket meg kellene ölnöm… Csakhogy, ha én börtönbe kerülök, ki törődik Isabelle-lel?… Érti, miről van szó?…

– Bonyolult terveket kovácsoltam… Legalább tízet kiterveltem már a legapróbb részletekig… Fontos, hogy ne kapjanak rajta… Azt hihették volna, hogy együtt mentek el… Olvastam egy újságban, hogy minden évben ezrével tűnnek el az asszonyok Párizsban, és hogy a rendőrség annyi fáradságot sem vesz magának, hogy keresse őket. Főként, ha a másik is eltűnt volna Renée-vel együtt…

– Képzelje! Volt úgy, hogy elhatároztam, hol fogom elrejteni a holttesteket… Egy telepen dolgoztam, a Montmartre legtetején… Betont öntenek… Átvittem volna őket éjszaka a teherautómon, és sohasem találták volna meg…

Izgalomba jött, most már könnyebben beszélt, és anélkül hogy a felügyelő reakcióira figyelt volna.

– Megtörtént már, hogy valaki eljött önhöz bejelenteni, hogy megöli a feleségét vagy valaki mást?

Olyan váratlanul tette fel a kérdést, hogy Maigret azon kapta magát, kutat az emlékezetében.

– Hát így nem… – vallotta be végül.

– Azt hiszi, hazudok, kitalálok egy történetet, hogy érdekessé tegyem magam?

– Nem.

– Elhiszi, hogy valóban meg szeretném ölni a feleségemet?

– Bizonyára voltak ilyen szándékai.

– És hogy meg fogom tenni?

– Nem.

– Miért?

– Azért, mert felkeresett.

Planchon felállt, túl ideges, túl nyugtalan volt ahhoz, hogy ülve maradjon. A mennyezet felé emelte a karját.

– Én is ezt mondom magamnak!… – dadogta majdnem zokogva. – Ezért volt, hogy, mindig elmentem, mielőtt fogadott volna… És ezért volt szükségem arra, hogy beszéljek önnel… Nem vagyok bűnöző… Tisztességes ember vagyok… És mégis…

Maigret is felkelt, megkereste a pálinkásüveget a szekrényben, és töltött egy pohárral a látogatójának.

– Ön nem iszik? – mormolta a vendég szégyenkezve.

Azután, az ebédlő felé pillantva:

– Igaz, hogy nem vacsorázott. Én meg csak beszélek a levegőbe… Mindent el szeretnék magyarázni önnek egy szuszra, és nem tudom, hol kezdjem…

– Szívesebben veszi, ha kérdezek?

– Talán úgy könnyebb lesz.

– Üljön le.

– Megpróbálom…

– Mióta nős?

– Nyolc éve…

– Azelőtt egyedül élt?

– Igen… Mindig egyedül voltam… Mióta anyám meghalt, tizenöt éves koromban… A Picpus utcában laktunk, nem messze innen… Bejárónő volt…

– Az apja?

– Nem ismertem… Elpirult.

– Inasnak ment?

– Igen… Szobafestő lettem. Huszonhat éves voltam, amikor a főnököm, aki a Tholozé utcában lakott, megtudta, hogy beteg a szíve, és elhatározta, vidékre költözik…

– Átvette a vállalatot?

– Volt megtakarított pénzem… Majdnem semmit sem költöttem… Mégis hat évig tartott, amíg kifizettem…

– Hol találkozott a feleségével?

– Tudja, hol a Tholozé utca? A Lepic utcára nyílik, pont szemben a Moulin de la Galette-tel. Ez az utca. néhány lépcsőfokban végződik… A lépcső alján lakom, egy házban, bent az udvarban, ami nagyon praktikus a létrák és az anyag szempontjából…

Megnyugodott. A beszéde szabályosabbá, egyhangúbbá vált.

– Az utca közepe táján, balra, ha az ember felfelé megy, egy kis tánchelyiség van, a Cimborák Táncterme, ahol szombat este néha eltöltöttem egy-két órát…

– Táncolt?

– Nem. Leültem egy sarokban, limonádét rendeltem, mert akkor még nem ittam, hallgattam a zenét, és néztem a párokat…

– Voltak kis barátnői?

Azt válaszolta, szemérmesen:

– Nem…

– Miért nem?

Felemelte a kezét az ajka felé.

– Nem vagyok szép… Mindig féltem a nőktől… Úgy gondolom, hogy a testi hibám miatt undorodnak tőlem…

– Találkozott tehát eggyel, akit Renée-nek hívtak…

– Igen… Sok ember volt ezen az estén… Ugyanahhoz az asztalhoz ültettek bennünket… Nem mertem megszólítani… Ő éppen olyan félénk volt, mint én… Látszott rajta, hogy nincs hozzászokva…

– A tánchoz?

– A tánchoz, mindenhez, Párizshoz… Végül is megszólított, és megtudtam, nincs egy hónapja, hogy a városba érkezett… Megkérdeztem, hová való… Saint-Sauveurből jött, a Fontenay-le-Comte mellől, a Vendée-ből, éppen anyám falujából… Amikor gyerek voltam, többször jártam ott anyámmal, hogy meglátogassuk a nagynéniket és nagybácsikat… Ez könnyítette meg a dolgot Közös ismerősöket idézgettünk…

– Mit csinált Renée Párizsban?

– Mindenes volt egy tejesasszonynál, a Lepic utcában…

– Fiatalabb volt, mint ön?

– Én harminchat éves vagyok, ő pedig huszonhét… Majdnem tíz év korkülönbség… Alig múlt tizennyolc éves abban az időben…

– Nagyon hamar összeházasodtak?

– Tíz hónapig tartott… Azután gyermekünk lett, egy kislány, Isabelle… Egész idő alatt, amíg a feleségem állapotos volt, nagyon féltem…

– Mitől?

Megint rámutatott a nyúlszájára.

– Azt mondták nekem, öröklődik… Hála Istennek, a lányomnak nincs semmi baja… Az anyjára hasonlít, de a haja szőke, és a szeme világos, mint az enyém…

– A felesége barna?

– Mint a legtöbb nő a Vendée-ben, állítólag a portugál tengerészek miatt, akik odajártak halászni…

– És most meg akarja ölni?

– Nem látok más megoldást… Boldogok voltunk együtt hárman… Renée talán nem volt jó háziasszony… Nem akarok róla semmi rosszat mondani… Gyermekkorát tanyán töltötte, ott senki sem törődött a renddel és tisztasággal… Azon a mocsaras vidéken, arra délre, télen a víz néha elönti a szobákat…

– Tudom…

– Járt arra?

– Igen.

– Gyakran megtörtént, hogy én takarítottam a napi munka után… Ebben az időben bolondult a moziért, és délután rábízta Isabelle-t a házfelügyelőnőre, hogy elmehessen…

Keserűség nélkül beszélt.

– Nem panaszkodtam. Nem szabad megfeledkeznem arról, hogy ő volt az első nő, aki úgy nézett rám, mint normális férfira… Megérti ezt is, ugye?

Most már nem mert az ebédlő felé fordulni.

– De nem hagyom vacsorázni! Mit fog gondolni a felesége?

– Folytassa… Hány évig voltak boldogok?

– Várjon… Sohasem számoltam… Tulajdonképpen azt sem tudom, hogy kezdődött az egész… Jó kis munkám volt… Amit kerestem, arra költöttem, hogy berendezzem a házat, kifestessem, modernizáljam, szépen felszereljem a konyhát… Ha eljönne… De nem fog eljönni!… Vagy pedig, ez azt jelentené…

Újból tördelni kezdte vöröses szőrrel benőtt ujjait.

– Ön bizonyára nem ismeri a mesterséget… Egyes évszakokban sok a munka, másokban alig van… Nehéz megtartani ugyanazokat a munkásokat… Az öreg Jules-től eltekintve, akit Apónak hívunk, és aki már a volt főnökömnél is dolgozott, majdnem minden évben újak jöttek…

– Egészen addig…

– Egészen addig, amíg ez a Roger Prou be nem lépett a házba… Szép ember, erős, ravasz, érti a dolgát… Kezdetben el voltam ragadtatva attól, hogy ilyen legény került a kezem alá, mert ami a szakmát illeti, teljesen megbízhattam benne…

– Udvarolt a feleségének?

– Hogy őszinte legyek, nem hiszem… Annyi nője volt; amennyit akart, néha még a kliensek is… Nem mondhatok semmit, mert eleinte semmit sem vettem észre, de majdnem biztos vagyok benne, hogy Renée kezdett ki vele… Megértem őt egy kissé… Nemcsak, hogy ilyen hibás vagyok, de nem is az a fajta férfi, akivel egy nő jól elszórakozik…

– Mit akar ezzel mondani?

– Semmit… Nem vagyok nagyon vidám… Nem szívesen járok el hazulról… Este legjobban szeretek otthon maradni, és vasárnap sétálni menni a feleségemmel és a lányommal… Hónapokon keresztül nem fogtam gyanút… Amikor valahol dolgoztunk, előfordult, hogy Prou elugrott a Tholozé utcába valami anyagért… Egyszer, amikor váratlanul hazamentem, két éve történt, a lányomat egyedül találtam a konyhában… Most is magam előtt látom… A földön ült…  Azt kérdeztem tőle:

„Hol a mama?”

– Rámutatott a hálószobára, és azt válaszolta: „Ott!”

– Csak ötéves volt. Nem hallották, hogy megjöttem, és félig meztelenül találtam őket. Prou kedvetlennek látszott. A feleségem azonban bátran a szemembe nézett:

„Hát most már legalább tudod! ” – mondta.

– Maga mit csinált? – Otthagytam őket… Nem tudtam, hová megyek, azt sem, hogy mit akarok. Egy kocsmapult előtt találtam magam, ahol, életemben először, lerészegedtem. Főként a lányomra gondoltam. Megfogadtam, hogy elhozom onnan. Azt mondogattam:

„Ő a tied!… Nincs joguk maguknál tartani…”

– Miután egy ideig bolyongtam az éjszakában, hazamentem. Nagyon rosszul voltam. A feleségem ellenséges arccal figyelt, és amikor lehánytam a szőnyeget, rám mordult:

„Undorodom tőled…”

– Hát így kezdődött… Tegnap még boldog ember voltam… És aztán… hirtelen…

– Hol van Roger Prou?

– A Tholozé utcában –  dadogta Planchon, fejét lehajtva.

– Két éve?

– Hát, körülbelül…

– A feleségével él?

– Mind a hárman együtt…

Újból letörülte a szemüvegét, és a szempillája verdesett.

– Hihetetlennek találja?

– Nem.

– Megérti, hogy képtelen voltam elhagyni?

– Elhagyni a feleségét?

– Kezdetben őmiatta maradtam. Most már nem tudom. Azt hiszem, csak a lányom miatt, de lehet, hogy tévedek… Látja, úgy éreztem, nem tudok Renée nélkül élni… Arra a gondolatra, hogy egyedül maradok… És nem volt jogom kidobni… Én voltam az, aki magamhoz vettem, én könyörögtem neki, hogy legyen a feleségem… Én voltam a felelős, ugye?

Az üveg felé sandított, beleszimatolt a levegőbe. Maigret újra töltött neki, és ő egy hajtásra kiitta.

– Azt hiszi, részeges vagyok… És igaz, majdnem az lettem… Nem szeretik, ha este otthon vagyok… Éppen csak, hogy ki nem löknek… Nem tudja elképzelni, milyen gonoszak hozzám…

– Prou azonnal magukhoz költözött, amikor rajtakapta őket?

– Nem… Nem mindjárt… Másnap reggel nagyon meglepődtem, hogy éppen úgy felveszi a munkát, mintha mi sem történt volna… Nem mertem megkérdezni, mik a szándékai… Féltem, hogy elvesztem a feleségemet, ahogy az előbb mondtam… Nem tudtam többé, hol a helyem… Összehúztam magam… Biztos vagyok benne, hogy továbbra is találkoztak, és egy idő múlva nem törődtek semmivel… Én voltam az, aki haboztam, hogy bemenjek-e a házba, zajt csaptam, hogy a jelenlétemre figyelmeztessem őket…

– Egy este ottmaradt vacsorára… Névnapja volt, és Renée nagyon kitett magáért… Egy üveg pezsgőt is rakott az asztalra… A desszertnél megkérdezte tőlem:

„Nem akarsz egyet sétálni? Nem látod, hogy zavarsz bennünket?”

– Otthagytam őket… Elmentem inni… Kérdéseket tettem fel magamnak… Válaszolni próbáltam… Történeteket mondtam magamnak… Még nem gondoltam arra, hogy megöljem őket, esküszöm önnek!… Mondja, hogy hisz nekem., felügyelő úr… Mondja, hogy nem tart bolondnak… Mondja, hogy nem vagyok undorító, ahogy a feleségem állítja…

Maigret-né árnyéka újra meg újra elvonult az ebédlő üvegajtaja előtt, és Planchon felnyögött:

–  Késleltetem a vacsoráját… A felesége haragudni fog… Miért nem megy enni?

A televíziós híradóról mindenesetre már lekésett.

2.fejezet

Maigret kétszer-háromszor kísértést érzett arra, hogy megcsípje magát, és megbizonyosodjék róla, az az ember, aki előtte gesztikulál, élőlény, a jelenet valóságos, és mindketten léteznek.

Látszólag mindennapi ember volt, egy a sok millió dolgos, érdektelen ember közül, akikkel naponta találkozunk a földalattin, az autóbuszon, az utcán, és akik szemérmesen és fontoskodva, Isten tudja, milyen feladatok és sorsok felé haladnak. A nyúlszája különösképpen még személytelenebbé tette, mintha mindazok, akiknek megvan ez a kis testi hibájuk, hasonlítanának egymásra.

A felügyelő egy percre azt kérdezte magától, vajon Planchon nem szándékosan, mintegy ördögi ravaszságból döntött-e úgy, hogy a Richard-Lenoir körúton várja meg, ahelyett, hogy az Aranyművesek rakpartján levő, megszokott hivatali helyiségében keresi fel. Vagy talán inkább az ösztöne késztette arra, hogy több ízben is megfutamodjék abból az üveges váróteremből, amelynek falait szolgálatuk teljesítése közben elhalálozott rendőrök fényképei díszítik?

A bűnügyi osztályon, ahol száz meg száz megrázó vallomást hallott, ahol annyi embert kényszerített arra, hogy bevallja tetteit, Maigret egyfajta hideg fényben látta volna kliensét.

Ez itt az otthona volt, a megszokott légkör, itt minden a helyén volt, a szomszéd szobában Maigret-né, a rá váró vacsora szaga, a bútorok, a tárgyak, minden kis fény és visszfény ugyanott, hosszú évek óta. Alighogy belépett az ajtón, mindez úgy vette körül, mint egy öreg kabát, amit otthon hord az ember – annyira megszokta a berendezést, hogy az ebédlő üvegajtajával szemben elhelyezett televíziós készülék még egy hónap múlva is zavarólag hatott rá.

Vajon képes lenne-e ebben a környezetben ugyanolyan tiszta fejjel és elfogulatlanul vezetni egy kihallgatást, mint a hivatalában? Hiszen egy ilyen kihallgatás néha órákig tart, néha egész éjszaka, és éppúgy kimeríti őt, mint azt, akivel beszél.

Először fordult elő a pályája folyamán, hogy egy ember otthonában kereste fel, miután hetekig habozott, miután követte az utcán; miután írt neki – legalábbis ezt állította –, és eltépte a leveleit, miután órákig ült a váróteremben; egy ember, akinek sem az öltözékében, sem a külsejében nem volt semmi különös, behatolt a lakásába, alázatosan, de egyúttal makacsul, hogy lényegében ezt jelentse be:

– Két személyt szándékozom megölni: a feleségemet és a szeretőjét. Mindent előkészítettem ebből a célból, a legapróbb részleteket is fontolóra vettem, hogy ne bizonyíthassák rám…

És Maigret, ahelyett hogy kételkednék benne, szenvedélyes érdeklődéssel hallgatta, és egyetlen arcrándulását sem hagyta figyelmen kívül. Szinte már nem is sajnálta azt a kabaréműsort, amit meg akart nézni a televízióban, a felesége mellett ülve, mert még mindig neofiták voltak, és minden elbűvölte őket, ami a kis képernyőn történt.

Sőt, amikor a férfi az ebédlőben járó-kelő Maigret-nére mutatott, a felügyelő majdnem felajánlotta neki:

– Egyék hát velünk…

Mivelhogy éhes volt, és érezte, hogy még messze vannak a végétől. Szüksége volt arra, hogy többet tudjon az ügyről, kérdéseket tegyen fel, megbizonyosodjék arról, hogy nem téved.

A férfi aggodalomtól gyötörve kétszer-háromszor is megkérdezte:

– Mondja, ugye, nem tart bolondnak?

Ö is gondolt erre a lehetőségre. Számtalan fokozata van az őrültségnek, tapasztalatból tudta, és ennek egyik példája a volt rövidáru-kereskedőnő, aki mosolyogva kötögetett a váróteremben, várva, hogy Maigret-nek egyszer szüksége lesz rá.

A férfi ivott mielőtt feljött. Bevallotta, hogy minden este iszik, és a felügyelő azért kínálta meg pálinkával, mert úgy látta, szüksége van rá.

Az alkoholisták szívesen belemerülnek egy maguk alkotta világba, amely hasonlít ugyan a valósághoz, de számos, nehezen kimutatható torzulást szenvedett. És nem hazudnak, amikor erről beszélnek.

Mindezek a lehetőségek megfordultak Maigret fejében, amikor a látogatóját hallgatta, de egyiket sem találta kielégítőnek. Még jobban meg akarta érteni a férfit, még jobban el akart merülni Planchon elképesztő világában.

– Így lassan feleslegesnek éreztem magam… – szólt ez, miközben továbbra is rávetette világos szemét. – Nem tudom, hogyan magyarázzam el önnek. Szerettem Renée-t. Azt hiszem, még mindig szeretem. Igen, körülbelül biztos vagyok benne, hogy még szeretem, és továbbra is szeretni fogom, akkor is, ha meg kell ölnöm.

– Anyámat kivéve ő volt az egyetlen lény, aki törődött velem, anélkül hogy a fogyatkozásom zavarta volna…

– Ezenkívül, a feleségem… Bármit csinál is, a feleségem, nem igaz?… Megajándékozott Isabelle-lel… A hasában hordta… Nem tudja elképzelni, mit éltem át azokban a hónapokban, amikor teherben volt… Előfordult, hogy térdre borultam előtte, hogy megköszönjem… Nem is tudom, hogy mondjam… Az életem egy része benne volt az ő életében, érti?… És Isabelle mindkettőnk életének egy része…

– Azelőtt egyedül voltam… Senki sem törődött velem, senki sem várt este… Dolgoztam, anélkül hogy tudtam volna, miért…

– Egy nap váratlanul szeretőt talált magának, és alig tudtam haragudni rá… Fiatal… Szép…

– A másik, Roger Prou, férfiasabb, mint én… Olyan, mint egy állat, csak úgy árad belőle az erő és egészség…

Maigret-né, beletörődve a változtathatatlanba, visszament a konyhába. Maigret lassan újra töltötte a pipáját.

– Annyi mindennel nyugtattam magam… Főleg azt mondogattam, hogy nem fog soká tartani, visszatér hozzám, meg fogja érteni, hogy bármit tesz is, egymáshoz tartozunk… Untatom?

– Nem. Folytassa.

– Nem nagyon tudom már, hogy mit mondok. Azt hiszem, világosabb volt, amit a leveleimben írtam… És sokkal rövidebb…

– Ha még járnék templomba, mint anyám életében, bizonyára elmentem volna gyónni… Nem emlékszem már rá, hogy ön hogy jutott az eszembe… Kezdetben nem hittem, hogy lesz bátorságom felkeresni…

– Most, hogy itt vagyok, mindent egyszerre szeretnék elmondani… Esküszöm önnek, nem azért beszélek olyan sokat, mert ittam… Minden mondatomat előre elkészítettem…

– Hol tartottam?

Hunyorgott, és a keze egy kis réz hamutartóval játszott, amit, anélkül hogy észrevette volna, egy kisasztalról vett fel.

– Kidobták azon az estén, amikor Prou nevenapját ünnepelték…

– Nem egészen, hiszen tudták, hogy vissza fogok jönni… Elküldtek sétálni, hogy kettesben töltsék az estét…

– Még mindig azt remélte, futó viszonyról van szó?…

– Naivnak talál?

– Mi történt azóta?

Sóhajtott, és megrázta a fejét, mint aki már nem ura a gondolatinak.

– Annyi minden!… Néhány nappal a névnap után, amikor hazamentem, hajnali kettő vagy három óra tájt, tábori ágyat találtam felállítva az ebédlőben… Nem értettem meg rögtön, hogy az én számomra… Kinyitottam a szobaajtót… Mindketten az ágyunkban feküdték, és aludtak, vagy úgy tettek, mintha aludnának…

– Mit tehettem volna? Roger Prou erősebb, mint én… Ezenkívül alig álltam a lábamon… Meg vagyok róla győződve, képes lett volna megverni…

– Meg azután, nem akartam, hogy Isabelle felébredjen… Ő még nem érti… Az ő szemében az apja maradtam…

– A tábori ágyon aludtam, és amikor reggel felkeltek, már a műhelyben voltam…

– A munkásaim gúnyosan néztek rám. Csak az öreg Jules, az, akit Apónak hívunk, és akinek egészen fehér a haja, viselkedett másként. Azt hiszem, már mondtam önnek, hogy ő előbb volt a vállalatnál, mint én. Tegez engem. Megkeresett hátul a műhelyben, és ezt dörmögte:

„Ide figyelj, Léonard, itt az ideje, hogy kitedd a szűrét ennek az asszonynak… Ha most nem teszed meg, rossz vége lesz.”

– Megértette, hogy nincs hozzá bátorságom. A szemembe nézett, egyik kezével a vállamon, azután felsóhajtott:

„Nem tudtam, hogy ennyire beteg vagy…”

– Nem voltam beteg. Csak éppen továbbra is szerettem, szükségem volt rá, a jelenlétére, még akkor is, ha egy másikkal hál…

– Kérem, válaszoljon őszintén, Maigret úr… Nem nevezte felügyelő úrnak, ahogy a hivatalában tette volna, hanem Maigret úrnak, amivel valószínűleg azt akarta hangsúlyozni, hogy az emberhez jött.

– Találkozott már olyan esettel, mint az enyém?

– Azt kérdezi tőlem, van-e más férfi is, aki megmarad a felesége mellett, pedig tudja, hogy szeretőt tart?

– Körülbelül…

– Sok van.

– Csakhogy, azt hiszem, ezeknek meghagyják a helyüket az otthonukban, vagy legalább úgy tesznek, mintha számítanának valamit… Nálam nem! Most már majdnem két éve, hogy lassacskán kiszorítanak… Már alig terítenek nekem… Nem Prou az idegen, hanem én… Az étkezések alatt egymással beszélnek, nevetgélnek, úgy szólnak a lányomhoz, mintha csak árnyék lennék…

– Vasárnap beülnek a kis teherautóba, és kirándulnak… Kezdetben ott maradtam Isabelle-lel, és mindig kitaláltam neki valami szórakozást…

– Vajon, ha Isabelle nem lenne, elmentem volna? Nem tudom…

– Ma már a lányom legtöbbször velük megy, mert kellemesebb autón járni…

– Mindent meghánytam-vetettem, nemcsak esténként, ha már megittam néhány pohárral, de reggel is, és egész nap, munka közben… Mert változatlanul sokat dolgozom…

– Az érzelmi dolgokon is gondolkoztam, meg a praktikus dolgokon is… Három hónappal ezelőtt ügyvédhez is elmentem… Nem mondtam el neki annyit, mint önnek, mert az volt az érzésem, alig figyel rám, untatom.

„Végül is, mit akar?” – kérdezte tőlem.

„Nem tudom.”  „Válni?”

„Nem tudom. Mindenekelőtt meg akarom tartani a lányomat.”

„Vannak bizonyítékai arról, hogy a felesége hűtlen?”

„Mondom önnek, hogy minden éjszaka egy tábori ágyon alszom, miközben azok ketten, a szobámban…”

„Szükség lesz arra, hogy a kerületi rendőrkapitány állapítsa meg a tényállást… Milyen szerződést kötöttek, amikor összeházasodtak?”

– Megmagyarázta nekem, hogy mivel nem kötöttünk házassági szerződést, a vagyonunk közszerzemény, ami azt jelenti, hogy a vállalatom, a házam, a bútoraim, minden tulajdonom, beleértve a ruhát, ami rajtam van, éppúgy az övé is, mint az enyém…

„És a lányom? –  faggattam. –  A lányomat nekem adják?”

„Attól függ. Ha a hűtlenség bebizonyosodott, és a bíró…”

Összeszorította az ajkát.

– Mást is mondott… – folytatta kis idő múlva. – Mielőtt elmentem hozzá, éppúgy, mint mielőtt ide jöttem, megittam egy-két pohárral, hogy bátrabb legyek… Mindjárt észrevette, úgy beszélt velem, hogy abból rögtön láthattam…

„A bíró fogja eldönteni, kettőjük közül ki alkalmasabb arra, hogy megfelelő körülményeket biztosítson a lányának…”

– És ezt a feleségem is mondta, más szavakkal. „Mire vársz, miért nem mégy el? – kérdezte többször is. – Hát nincs benned semmi önérzet? Nem érted, hogy felesleges vagy itt?”

– Azt feleltem, csökönyösen: „Sohasem fogom elhagyni a lányomat…”

„Az enyém is, nem? Azt képzeled, elengedem egy ilyen részeges alakkal?”

– Nem vagyok részeges, Maigret úr. Könyörgöm önnek, higgye el, a látszat ellenére is. Azelőtt sohasem ittam, egy pohárkával sem, soha. De hát mit tehetnék este egyedül az utcákon?

– Rászoktam, hogy bemenjek a kiskocsmákba, odakönyököljek, hogy érezzem magam körül az embereket, hogy mondatokat halljak, akármilyeneket, emberi hangokat…

– Megiszom egy pohárral, azután még eggyel. És gondolkozom… És ez arra kényszerít, hogy még eggyel igyam, és azután még eggyel…

– Megpróbáltam abbahagyni, és olyan rosszul éreztem magam, hogy legszívesebben beleugrottam volna a Szajnába… Gyakran gondoltam rá… Ez a legegyszerűbb megoldás… Isabelle az, aki visszatart… Nem akarom itthagyni nekik… Arra a gondolatra, hogy egy nap papának fogja hívni…

Most már sírt, és minden szégyenkezés nélkül kihúzta a zsebkendőt a zsebéből, mialatt Maigret továbbra is mereven nézte.

Kétségkívül volt valami torzulás az egészben. Akár az alkohol miatt, akár nem, ez az ember belehajszolta magát a kétségbeesésbe, szándékosan elmerült benne.

Szigorúan vett rendőri szempontból nem volt semmi tennivaló. Nem követett el semmit. Az volt a szándéka, hogy megöli a feleségét és ennek szeretőjét, legalábbis ezt állította. De ezt a szándékát még csak nem is közölte velük, úgyhogy halálos fenyegetésről nem lehetett szó.

Törvényes alapon a felügyelő csak ezt mondhatta volna neki:

– Jöjjön el, miután…

Amikor már bűnös! Hozzátehette volna – nem sok valószínűsége volt annak, hogy téved:

– Ha elmondja történetét az esküdteknek úgy, ahogy most nekem elmondta, és ha jó ügyvédje van, valószínű, hegy felmentik…

– Azért jött Planchon, hogy ilyenfajta megoldásért könyörögjön? Maigret néhány percig ezzel gyanúsította. Nem szerette a síró férfiakat. Bizalmatlan volt azokkal szemben, akik gyönyörűséget találnak a vallomásban. És az alkohol által felfokozott érzelmek kiteregetése is ingerelte.

Lekésett a vacsoráról, a televíziós adásról. Planchon semmi jelét nem adta annak, hogy menni készül. Úgy látszik, ő is érezte a lakás kellemes atmoszféráját. Úgy jár-e vele, mint azokkal a kóbor kutyákkal, amelyeket futtában megsimogat az ember, és nem tud többé megszabadulni tőlük?

– Bocsásson meg… – dadogta Planchon, miközben megtörülte a szemét. – Bizonyára nevetségesnek talál… Először életemben bízom rá magam valakire…

Maigret-nek kedve támadt így válaszolni:

– Miért énrám?

Mert az újságok túl sokat emlegették, és a riporterek elterjesztették róla, hogy humánus rendőrtiszt, aki mindent meg tud érteni…

– Mennyi ideje – kérdezte –, hogy az első levelet írta nekem?

– Több mint két hónapja… A Tertre tér egy kis kávéházában írtam…

Ebben az időben sok szó esett Maigret-ről egy bűnügy kapcsán, amelynek egy tizennyolc éves fiatalember volt a tettese.

– Mintegy tíz levelet írt, és mind eltépte? Körülbelül hetenként egyet?…

– Körülbelül… Előfordult, hogy kettőt-hármat írtam egy este, és hogy csak másnap reggel téptem össze…

– Tehát hat-hét héten keresztül minden szombaton eljött az Aranyművesek rakpartjára…

Az a mód, ahogy bejelentkezett, várakozott az üveges kalitkában, és eltűnt, mielőtt fogadták volna, majdnem olyan legendás személlyé tette, mint a volt rövidárus nőt a kötésével. Janvier vagy Lucas nevezte el a szombati kliensnek?

Igen, de ez alatt az idő alatt Planchon nem hajtotta végre, amivel fenyegetőzött. Minden éjszaka visszatért a Tholozé utcába, végigfeküdt a tábori ágyon, és reggel elsőnek kelt, hogy elkezdje a munkát, mintha mi sem történt volna.

Ez a férfi amellett okosabb volt, mint hitte volna az ember.

– Tudom, mit gondol… – mormolta bánatosan.

– Mit gondolok?

– Hogy immár rövidesen két éve, hogy belenyugszom ebbe a helyzetbe. Két hónapja beszélek arról, hogy megölöm a feleségemet, vagy megölöm mindkettőjüket…

– És?

– Mivelhogy még nem tettem meg… Vallja be, erre gondolt!… Azt mondja magában, sohasem lesz hozzá bátorságom…

Maigret megrázta a fejét.

– Ehhez nem kell bátorság… Gyilkosságra bármilyen tökkelütött ember képes…

– És ha nincs más kiút?… Képzelje magát a helyembe… Jó kis üzletem volt, feleségem, gyermekem… Mindent elvesznek tőlem… Nemcsak a feleségemet és a lányomat, hanem a kenyeremet is… Mert sohasem beszélnek arról, hogy ők mennek el… Az ő elképzelésük szerint én vagyok felesleges, tehát nekem kell elmennem… Ezt szeretném önnel megértetni…

– Még a kliensekkel is… Lassanként úgy alakult… Prou eleinte csak egyik legjobb munkásom volt, értelmes, szorgalmas ember, elismerem… Jobban forog a nyelve, mint nekem… A kliensekkel is ügyesebben bánik, mint én, főként a nőkkel…

– Anélkül, hogy észrevettem volna, kezdett úgy viselkedni, mintha ő lenne a tulajdonos, és amikor valaki telefonál, hogy egy munkát megrendeljen, majdnem mindig őt kéri… Ha holnap eltűnnék, alig vennék észre a távollétemet… Legalább a leányom reklamálna-e?… Nem biztos… Prou vidámabb, mint én… Törtéheteket mesél neki, énekel neki, felveszi a vállára…

– Hogyan szólítja őt a lánya?

– Roger-nak, mint a feleségem… Nem csodálkozik azon, hogy ugyanabban a szobában alszanak… Napközben összehajtják a tábori ágyat, beteszik egy szekrénybe, és ezzel az én jelenlétem is elmosódik… De túlságosan feltartottam önt…

– Szeretnék bocsánatot kérni a feleségétől, biztosan haragszik rám…

– Ezúttal Maigret volt az, aki nem engedte elmenni – feltétlenül meg akarta érteni.

– Figyeljen ide, Planchon úr…

– Figyelek…

– Két hónapja keresi már az alkalmat, hogy lényegében ezt mondja nekem: „Meg akarom ölni a feleségemet és a szeretőjét…” – Így van, ugye?

– Igen.

– Két hónapja reggeltől estig ebben az elképzelésben él…

– Igen… Nincs más…

– Egy perc!… Feltételezem, nem azt várja tőlem, hogy így válaszoljak: „Tegye meg!”

– Gondolom, nincs joga hozzá.

– De azt hiszi, egyetértek önnel?

Hirtelen villanás a szemében, arra vallott, hogy Maigret nem járt távol az igazságtól.

– Vagy-vagy… Bocsásson meg, ha nyers leszek… Vagy nem akar megölni senkit, csak éppen gondol rá, főként, ha ivott…

Planchon szomorúan megrázta a fejét.

– Hadd fejezem be… Vagy pedig, mint mondtam, valójában nem határozta el magát, és azt akarja, hogy lebeszéljék…

A férfi mindig ugyanazt az érvet hangoztatta:

– Nincs mit tenni…

– Arra számított, hogy én találok megoldást?

– Nincs.

– Jó! Tegyük fel, hogy ez a feltételezésem téves… Akkor csak a másik lehet jó… Ön valóban eltervezte, hogy megöli a feleségét és a szeretőjét… Egészen odáig ment, hogy azt is elhatározta, hogy fog a tetemektől megszabadulni…

– Mindenre gondoltam…

– Ezzel szemben felkeres engem, engem, akinek az a feladata, hogy elfogjam a bűnözőket…

– Tudom…

– Mit tud?

– Hogy ez nem látszik logikusnak…

Csökönyös arckifejezése mégis arra vallott, hogy ragaszkodik az elképzeléseihez. Úgy indult neki az életnek, hogy se pénze, se anyagi eszközei nem voltak, képzettsége se. Amennyire Maigret meg tudta ítélni, szellemi képességei elég közepesek lehettek.

Mégis, amikor anyja halála után egyedül maradt Párizsban, kitartó munkával elérte, hogy néhány év alatt egy virágzó kisüzem tulajdonosa lett.

Mondhatta-e az ember, hogy ez a férfi nem volt következetes az elképzeléseiben? Annak ellenére, hogy inni kezdett?

– Az előbb a gyóntatószékről beszélt… Azt mondta, ha megmaradt volna vallásosnak, paphoz fordul…

– Azt hiszem…

– Mit gondol, mit mondott volna önnek ez a pap?…

– Nem tudom… Valószínűleg megpróbált volna lebeszélni a tervemről…

– És én?

– Ön is…

– Ön tehát azt óhajtja, hogy visszatartsák, megakadályozzák abban, hogy ostobaságot csináljon…

Planchon hirtelen tanácstalanná vált. Egy perccel előbb még bizalommal, reménységgel tekintett Maigret-re. Hirtelen úgy tűnt, mintha nem ugyanazt a nyelvet beszélnék, mintha az egész eddigi beszélgetés hiábavaló lett volna.

Megrázta a fejét, és mintha egy kis szemrehányás lett volna a tekintetében vagy legalábbis csalódás. Nagyon halkan mormolta:

– Nem erről van szó…

Talán már éppen azon volt, hogy veszi a kalapját, és elmegy, megbánva az eredménytelen látogatást.

– Egy perc, Planchon… Próbáljon rám figyelni, ahelyett, hogy a saját gondolatait követi…

– Igyekszem, Maigret úr.

– Milyen hasznot, milyen segítséget remélt volna attól, hogy egy papnak vallja meg a szándékait?

Megint, egy szuszra, ezt válaszolta:

– Nem tudom…

Voltaképpen már itt sem volt. Kezdett bezárulni, már alig hallotta a felügyelő szavát és mintha – ahogy esténként szokta – azokat a névtelen hangokat hallgatta volna a kiskocsmákban, ahol a pultra könyökölt.

– Mégis megölte volna őket aztán?

– Azt hiszem… Ideje, hogy elmenjek… Maigret azonban, akit talán nyugtalanított, hogy csalódást okozott, megmakacsolta magát, azt a kis igazságot kereste, amiről úgy érezte, ott lappang valahol a dolgok mélyén.

– Nem kívánja, hogy megakadályozzák abban, amit elhatározott?

– Nem…

Különös mosollyal tette hozzá:

– Lehetetlen, hacsak nem zárnak börtönbe… És nem zárhatnak börtönbe, amíg semmit sem csináltam…

– Így hát azért jött ide, hogy valamiféle felmentést kapjon… Tudni szeretné, hogy meg fogják érteni, hogy nem szörnyeteg, és hogy az ön számára az egyedüli lehetséges megoldás

Megismételte:

– Nem tudom…

És annyira távolivá vált, hogy Maigret legszívesebben megrázta volna a vállát, erősen a szemébe nézve belekiabált volna az arcába.

– Ide figyeljen, Planchon!…

Ő is azt ismételgette, amit már mondott. Talán már tizedszer ejtette ki ezeket a szavakat.

– Ahogy mondta, nincs jogom önt becsukatni. De figyelmeztethetem önt akkor is, ha ez nem akadályozhat meg semmit. Azonnal letartóztatják. Nem én fogok ítélkezni ön felett, hanem egy törvényszék, amely nem feltétlenül fog arra törekedni, hogy önt megértse, és talán éppen az előre megfontolt szándékot fogja szem előtt tartani… Azt mondta nekem, nincsenek rokonai Párizsban…

– Sehol sincsenek.

– Mi lesz a lányából, akár csak azok alatt a hónapok alatt, amíg a vizsgálat tart, és a pert előkészítik?… És azután?…

Mindig ugyanaz a:

– Tudom…

– Hát akkor?

– Semmi.

– Mit fog csinálni?

– Nem tudom már. Nem tudom már. Majd megpróbálok…

– Mit?

– Hozzászokni.

Maigret legszívesebben rákiáltott volna, hogy nem ezt kívánja tőle.

– Mi akadályozza meg abban, hogy elmenjen?

– A lányommal?

– Hiszen még ön a családfő.

– És ő?…

– A feleségére gondol ?

Planchon szégyenkezve igent intett. Azután hozzátette :

– És a vállalat?

Ami nyilvánvalóvá tette, hogy az ő esetében nemcsak érzelmekről volt szó.

– Majd meglátom…

– Eljön megint?

– Mindent megmondtam önnek… Túlságosan is: igénybe vettem az idejét… A felesége…

– Ne a feleségemmel törődjék, hanem saját magával… Ne jöjjön el hozzám, ha nem akar… De én a magam részéről ragaszkodom hozzá, hogy fenntartsuk a kapcsolatot… Ne felejtse el, ön volt az, aki felkeresett…

– Elnézést kérek…

– Mindennap telefonálni fog nekem…

– Ide?

– Ide vagy a hivatalomba… Csak azt kérem, hogy hívjon fel…

– Miért?

– Semmiért. Hogy meglegyen a kapcsolatunk. Ezt fogja mondani nekem: „Itt vagyok…” – És ez elég lesz nekem.

– Megteszem.

– Mindennap?

– Mindennap.

– És ha egy adott pillanatban úgy érzi, most fogja végrehajtani a tervét, fel fog hívni?

Habozott, úgy látszott, mérlegeli, mi szól emellett, és mi szól ellene.

– Ez azt jelenti, hogy nem fogom megtenni – tagolta végül.

Alkudozott, mint egy paraszt a vásáron.

– Hiszen érti, ha telefonálok, hogy bejelentsem önnek…

– Válaszoljon a kérdésemre…

– Megpróbálom…

– Ennyit kérek öntől, nem többet… És most menjen haza…

– Még nem…

– És vajon miért?

– Még nincs itt az ideje… Mind a ketten az ebédlőben vannak… Mit csinálnék ott?

– A kocsmákban fog ácsorogni? Rezignáltan megvonta a vállát, egy pillantást vetett a pálinkásüvegre. Maigret bosszúsan töltött neki egy utolsó pohárral.

– Mindegy, hogy itt iszik vagy máshol…

A férfi habozott, kezében a pohárral – egy kissé szégyellte magát.

– Megvet?

– Nem vetek meg senkit.

– De ha mégis megvetne valakit?…

– Bizonyára nem ön lenne az.

– Azért mondja, hogy bátorítson?

– Nem. Mert így gondolom.

– Köszönöm…

A kalap már a kezében volt. Körülnézett, mintha még keresne valamit.

– Szeretném, ha megmagyarázná a feleségének…

Maigret szelíden az ajtó felé tolta.

– Elrontottam az estéjét… És a féleségéét is. A lépcsőházban már sokkal személytelenebb volt, mint Maigret lakásában, egy jelentéktelen kis ember, aki után senki sem fordult volna meg az utcán.

– Viszontlátásra, Maigret úr…

Végre! Maigret becsukta az ajtót, felesége kirohant a konyhából.

– Azt hittem, sohasem ér a végére, és te sosem fogsz megszabadulni tőle… Már majdnem bementem valami ürüggyel…

Figyelmesen nézte a férjét…

– Gondterheltnek látszol

– Az vagyok…

– Bolond ez?

– Nem hiszem…

Ritkán kérdezett valamit. De ez a lakásukban történt. Miközben behozta a levest, megkockáztatta:

– Miért jött ide?

– Gyónni.

Maigret-nének egy arcizma sem rándult, leült a helyére.

– Nem kapcsolod be a televíziót?

Az adásnak már majdnem vége…

Azelőtt szombat este, ha nem kellett benn maradnia a hivatalban, moziba mentek; nem annyira az előadás kedvéért, mint inkább azért, hogy valahol, házon kívül, együtt legyenek. Karonfogva haladtak a Bonne Nouvelle körút felé, és jól érezték magukat, anélkül hogy beszélniük kellett volna. Ma azonban Maigret bejelentette:

– Holnap sétálunk egyet a Montmartre-on… Karonfogva, éppen úgy, mint a többi vasárnapi sétáló. A Tholozé utcát szerette volna látni, hogy megkeresse egy udvar mélyén azt a házat, amelyben Léonard Planchon lakott, a felesége, lánya, Isabelle és Roger Prou.

Helyesen cselekedett? Vagy tévedett? Azokat a szavakat mondta-e, amelyekre szükség volt?

És Planchon vajon megkapta-e a Richard Lenoir körúton, amiért odajött?

Ebben az órában még ivott valahol, és bizonyára azon rágódott, amit elmondott a felügyelőnek.

Ki tudhatta, vajon ez a találkozás; amely után annyira vágyódott, és amit annyiszor elhalasztott, hozott-e számára valami enyhülést, vagy esetleg, éppen ellenkezőleg, nem feszítette-e túl a húrt?

Először történt meg, hogy Maigret saját házának küszöbén úgy vált el valakitől, hogy nem tudta, nem fog-e az illető rövid idő múlva megölni két embert.

Még aznap éjszaka megtörténhetett, egyik percről a másikra, akár éppen most, amikor Maigret gondolt rá.

– Mi bajod?

– Semmi… Nem szeretem ezt a históriát…

Arra gondolt, nem kellene-e telefonálnia a XVIII. kerületi őrszobára, hogy szemmel tartsák Planchon házát. De vajon küldhetett-e rendőrőrszemet a hálószobába?

Egy rendőr kinn az utcán nem akadályozhatna meg semmit.

3.fejezet

Olyan vasárnap reggel volt, mint a többi, tunya és üres, egy kissé bágyadt. Ha véletlenül otthon volt ezen a napon, Maigret rendszerint későn kelt, ha nem volt álmos, akkor is sokáig hevert az ágyban, jól tudta, hogy a felesége nem szereti, ha „láb alatt” van, amíg a háztartási munkával úgy-ahogy el nem készült.

Majdnem mindig hallotta, amint az asszony óvatosan felkelt hét óra tájt, kibújt az ágyból, lábujjhegyen az ajtó felé ment; azután a kapcsoló kattanását hallotta a szomszéd szobában, és fényes sáv rajzolódott a padló síkjára.

Újra elaludt, anélkül hogy egészen felébredt volna. Tudta, hogy ez a dolgok rendje, és ez a bizonyosság az álmát is áthatotta.

Nem a hétköznapok álma volt ez, hanem a vasárnap reggelé, és más volt a sűrűsége, és az íze is más. Például minden félórában hallotta a harangokat, és tudatában volt annak, hogy az utcák üresek, teherautók nem közlekednek, ritkák az autóbuszok.

Azt is tudta, hogy nem terheli felelősség, nincs sürgős tennivalója, nem vár rá semmi odakünn.

Később a villamos porszívógép tompa zúgását hallotta a többi szobában; majd még később megérezte a kávé szagát –  erre nagyon érzékeny volt.

Nincsenek-e meg minden házaspárnak a maga hagyományai, amelyekhez ragaszkodik, és amelyek megédesítik legsivárabb napjait is?

Planchonról álmodott. Nem volt a szó szoros értelmében vett álom. Ott látta őt, mint előző este, kis szalonjukban, de más volt a magatartása. Érzelmi zavarodottság, kétségbeesés helyett a nyúlszája által elcsúfított vonásai kaján rosszmájúságot fejeztek ki. S bár az ajkait nem mozgatta, Maigret tudta, hogy így beszél:

– Vallja be, hogy igazat ad nekem, hogy nincs más lehetőségem, mint hogy megöljem! Nem meri kimondani, mert ön hivatalnok, és fél, nem akar belekeveredni. De nem tart vissza. Arra vár, hogy végezzek a feleségemmel és a másikkal…

Egy kéz gyengéden megrázta a vállát, és a meghitt; hang a szokott szavakat mondta:

– Kilenc óra van…

Felesége odanyújtotta neki az első csésze kávét, amit mindig még felkelés előtt ivott meg.

– Milyen az idő?

– Hideg. Szél.

Széthúzta a függönyöket – friss és tiszta volt már világoskék munkaruhájában. Az ég fehér, a levegő is fehérnek tűnt – fehérnek, mint a jég.

Háziruhában és papucsban Maigret átment az ebédlőbe, ami már ki volt takarítva. Leült – a délelőtt bizonyos megszokott rend szerint folyik le, ami az évek folyamán lassan alakult ki.

Vajon nem ugyanígy volt-e azokban a lakásokban, amelyeket a Richard-Lenoir körút másik oldalán látott, és a legtöbb párizsi lakásban vagy akárhol másutt? Ezek a kis megszokások, ez az egyhangúság nem valamilyen igényt elégítettek-e ki?

– Mire gondolsz? – kérdezte a felesége.

Észrevette, hogy gondterhelt, kedvetlen.

– A tegnapi emberre.

Planchont nem ébresztette meleg kávéval a felesége. Amikor kinyitotta a szemét a részeg ember nyugtalan álma után, egy tábori ágyon találta magát az ebédlőben, és ő volt az, aki elsőnek kelt fel, hallva talán a szomszéd szobából két ember szabályos lélegzését, elképzelve a két elnyúlt, forró testet az ágy melegében.

Ez a kép jobban izgatta, mint tegnapi látogatójának hosszú monológja. Planchon főként a hétköznapokról beszélt. De mi történt vasárnap? A munkások nem vártak rá az udvaron vagy a garázsban. Neki sem volt semmi dolga. Náluk biztosan Renée és a szeretője hevertek az ágyban.

Planchon vajon elkészítette-e a kávét mindannyiuk számára, megterítette-e az asztalt a konyhában? Vajon a lánya, hálóingben, mezítláb, álomtól duzzadt arccal, lement-e hozzá?

A férfi azt mondta, Isabelle nem kérdezett semmit, de ez nem akadályozta meg abban, hogy mindent lásson maga körül, és gondolkodjék. Vajon milyen elképzelése volt arról, hogy a házaspárok hogyan élnek, és hogy él az apja?

Maigret kiflit evett, mialatt a felesége hozzákezdett az ebédfőzéshez. Időről időre néhány szót váltottak a konyhaajtón át. Az esti újságok, amelyeket előző nap nem olvasott el, az asztalon hevertek, néhány olyan hetilappal, amit vasárnap reggelre tartogatott.

Az is hagyomány volt, hogy ilyenkor felhívja a bűnügyi osztályt. Legfeljebb talán valamivel korábban tette, némi aggodalommal.

Torrence volt szolgálatban. Felismerte a hangját, elképzelte a majdnem kihalt hivatalban.

– Semmi újság?

– Semmi különös, főnök, csak egy újabb ékszerlopás volt az éjszaka.

– Ez is a Crillon Szállóban?

– A Plazzában, Montaigne sugárút.

– De hiszen küldött nyomozót a Champs-Elysées és környékének minden egyes szállodájába.

– Ki volt ott?

– Vacher.

– Nem látott semmit?

– Semmit. Ugyanaz a technika most is.

Természetesen minden ékszertolvaj nyilvántartólapját megnézték, beleértve a nemzetközi rendőrség okmányait is. De a mostaninak a módszere egyetlen ismert specialistáénak sem felelt meg, és a lopások gyorsan követték egymást, mintha a tolvaj néhány nap alatt elegendő vagyont akart volna gyűjteni ahhoz, hogy nyugalomba vonuljon.

– Küldtél valakit, hogy segítsen Vacher-nek?

– Dupeu ment oda. Egyelőre még nem tudnak csinálni semmit. A legtöbb vendég még alszik.

Torrence valószínűleg különösnek találta a következő kérdést:

– Nem történt semmi a XVIII. kerületben?

– Nem emlékszem semmire. Várjon, megnézem a jelentéseket… Egy perc… Részeg… Részeg. Átlapozom a részegeket…

A garázda részegeket az őrszobára vitték, hogy ott töltsék az éjszaka hátra levő részét.

– Verekedés három óra tizenöt perckor a Pigalle téren… Lopás találkán… Még egy ilyen lopás… Késelés egy tánchelyiség bejáratánál a Rochechouart körúton…

Egy szombat este megszokott mérlege.

– Gyilkosság nem volt?

– Nem látok…

– Köszönöm. Jó vasárnapot. Szólj ide, ha valami újat tudsz a Plazzáról…

A felesége az ajtóban állva ezt kérdezte tőle, amikor a kagylót letette:

– A miatt a tegnapi .ember miatt vagy nyugtalan?

Úgy nézett rá, mint aki nem tudja, mit feleljen.

– Azt hiszed, mégis megöli őket?

Lefekvés közben elmondta feleségének Planchon vallomását, könnyed hangon, mintha nem venné komolyan a dolgot.

– Nem gondolod, hogy bolond?

– Nem tudom. Nem vagyok elmeorvos.

– Véleményed szerint miért jött el hozzád? Amint megláttam a küszöbön, rögtön láttam, hogy nem olyan látogató, mint a többi, és bevallom, féltem tőle…

Mire jó az, ha az ember gyötri magát? Mi köze hozzá? Most mindenesetre még semmi. Kitérően felelt a feleségének, elhelyezkedett a karosszékében, és újságolvasásba merült.

Tíz percig sem ült még, amikor felkelt, megkereste a telefonkönyvet, megtalálta Planchon nevét – Léonard Planchon szobafestő Tholozé utca.

A férfi nem hazudott, ami a személyazonosságát illeti. Maigret egy percig habozott, tárcsázza-e a számot, azután megtette, és mialatt a telefon csengett egy ismeretlen házban, egy kis szúrást érzett a szívében.

Először azt hitte, senki sincs otthon, mert a telefon hosszan kicsengett. Azután kattanást hallott, és egy hang megkérdezte:

– Mi az?

Egy asszony hangja volt, aki mintha rosszkedvű lett volna.

– Planchon úrral szeretnék beszélni…

– Nincs itt…

– Planchonné beszél?

– Én, igen…

– Nem tudja, mikor megy haza a férje?

– Éppen most ment el a lányával…

Maigret megjegyezte magának, hogy azt mondta, a lányával, és nem, az én lányommal vagy a mi lányunkkal. Azt is hallotta, hogy a szobában valaki beszél az asszonyhoz; bizonyára ezt mondta neki:

– Kérdezd meg a nevét…

Valóban, rövid szünet után az asszony megkérdezte:

– Ki beszél?

– Egy kliens… Felhívom később…

Letette. Renée élő személy volt, Roger Prou kétségkívül szintén, és Planchon elment sétálni a lányával, ami azt bizonyította, hogy a Tholozé utcában éppúgy voltak vasárnapi hagyományok, mint másutt.

A délelőtt folyamán alig gondolt rá többé. Miután minden különösebb érdeklődés nélkül végiglapozta az újságokat, egy ideig az ablak előtt állt, és az embereket nézte, akik miséről jöttek, és előredőlve, gyorsan mentek, az arcuk kék a hidegtől. Azután megfürdött, felöltözködött, miközben a konyhaszag az egész lakást betöltötte.

Délben szemben ültek egymással, mert nem nézték a televíziót. Pardon doktor leányáról beszéltek, aki második gyermekét várja, azután más dolgokról, amik nem maradtak meg az emlékezetében.

Három óra felé, amikorra felesége befejezte a mosogatást, és újból rendbe rakta a lakást, ezt javasolta:

– Ne sétáljunk egyet?

Maigret-né felvette az asztrakánkabátját. Maigret a legvastagabb sálját választotta.

– Hová akarsz menni?

– A Montmartre-ra.

– Igaz. Tegnap már mondtad. Metrón megyünk?

– Ott melegebb van…

A Blanche téri állomáson szálltak ki, és lassan megindultak a Lepic utcán felfelé –  az üzletek redőnye le volt húzva.

Az Apátnők utcájának magasságában a Lepic utca nagyot kanyarodik, a Tholozé utca azonban egészen egyenesen vezet felfelé, meredek lejtőn, és a Moulin de la Galette szintjén újra eléri a Lepic utcát.

– Itt lakik?

– Kissé feljebb… éppen a lépcső aljában . . Körülbelül félúton, balra, Maigret egy lilára festett homlokzatot pillantott meg, betűket, amelyeket este bizonyára kivilágítottak: Cimborák Táncterme. Három fiatalember ácsorgott a járdán, mintha vártak volna valakire, és belülről harmonikaszói hallatszott. Még nem táncoltak. A harmonikás gyakorolt a homályos terem mélyén.

Itt találkozott kilenc évvel ezelőtt a magányos Planchon Renée-vel, véletlenül, mert tele volt a terem, és egy elfoglalt pincér az ő asztalához ültetett egy fiatal lányt.

A Maigret-házaspár, kicsit kifulladva, továbbment. Az öt-hatemeletes bérházak között néhány alacsony ház is állott, abból az időből, amikor a Montmartre még falu volt.

Végül egy kövezett udvarra nyíló rács előtt találták magukat; a háttérben mészkő borítású ház emelkedett – főként külvárosokban látni ilyeneket. Egyemeletes épület volt, kissé kopott, ódon, az ablakok körül sárga és vörös téglák váltakoztak. A farészeket újra festették, ez a friss kék szín nagyon elütött a többitől.

– Itt lakik?

Nem mertek megállni, megelégedtek azzal, amit megfigyeltek, miközben lassan elmentek a ház előtt. Maigret-né később visszaemlékezett, hogy a függönyök nagyon tiszták voltak. Maigret létrákat látott az udvaron, egy kézikocsit, egy fából készült kamrafélét, amelynek ablakai mögött festékes kannákat pillantott meg.

A kis teherautót nem látta az udvaron. Garázs nem volt. A függönyök nem mozdultak. Az életnek semmi jele. Vajon ebből arra kellett-e következtetni, hogy Planchon, a felesége, Isabelle és Prou, valamennyien, együtt elmentek a teherautón?

– Mit csinálunk?

Maigret-nek fogalma sem volt róla. Éppen csak körül akart nézni, és most, hogy már látta, amit akart, nem volt semmi további terve.

– Ha már itt vagyunk, ne menjünk fel a Tértre térig?

Megittak egy kis üveg sillert, és egy hosszú hajú művész felajánlotta, hogy megfesti a portréjukat.

Tizennyolc órakor a Maigret-házaspár már otthon volt. A felügyelő telefonált az Aranyművesek rakpartjára. Dupeu visszatért. Semmit sem talált a Plazzában, ahol egyes vendégek, akik házon kívül töltötték az éjszakát, még nem csengettek a reggelijükért.

Ezúttal nem mulasztotta el a televíziót, annak ellenére, hogy detektívfilmet játszottak, ami miatt egész este zsörtölődött.

Az igazat megvallva, ha szerette is a vasárnapok egyhangúságát, még jobban szerette azt a pillanatot, amikor hétfőn reggel újra birtokába vette hivatali szobáját. Elment jelentéstételre, kezet szorított a munkatársaival. Mind többé-kevésbé a folyamatban levő ügyekről beszéltek, és úgy találta, jobb, ha nem szól nekik szombat esti látogatójáról. Attól félt talán, hogy nevetségessé válik, ha jelentőséget tulajdonít neki?

Ez volt a hét egyetlen napja, amikor mindenki kezet fogott mindenkivel. Viszontlátta Lucast, Janvier-t, a fiatal Lapointe-ot és a többieket mind, és valamennyien, kivéve azt a néhány embert, aki szolgálatban volt, mint ő, családi körben töltötték a vasárnapot.

Végül is Lapointe-ot és Janvier-t választotta ki; bevitte őket a szobájába.

– Megőriztétek az igazolványokat, amelyeket a Rémond-ügyben készíttettünk?

Több hónappal ezelőtt történt, ősz elején. Bizonyítékokat kellett találni egy bizonyos Rémond ellen, aki többféle személyi okmánnyal látta el magát, és azzal gyanúsították, hogy Európa majd minden országában követett el szélhámosságokat. Bútorozott garzonlakást bérelt a Ponthieu utcában, és hogy bemehessenek,, anélkül hogy a tulajdonosnő gyanúját felkeltenék, Janvier és Lapointe egy reggel valamiféle beépített területeket felértékelő központ hivatalosnak látszó igazolványaival jelent meg.

– Meg kell mérnünk minden szobát, minden folyosót… – mondták.

Hónuk alatt papírokkal teletömött aktatáska, és a fiatal Lapointe komoly arccal jegyzett, mialatt Janvier kifeszítette a centiméterszalagot.

Nem volt nagyon törvényes eljárás; és nem is első ízben alkalmazták ezt a trükköt, aminek, felújítása megint haszonnal kecsegtetett.

– Menjetek el a Tholozé utcába Egészen fent, jobbra, találtok egy épületet hátul az udvarban…

Mit nem adott volna érte Maigret, ha maga mehet oda, hogy körülszimatoljon a házban, amelynek szerette volna ismerni minden zugát.

Részletes utasításokat adott, és miután munkatársai elmentek, hozzálátott a folyamatban levő ügyekhez.

Az ég még mindig fehér volt és rideg, a Szajna gonoszul szürke.. Már majdnem dél volt, amikor Janvier és Lapointe visszajöttek. Maigret gyorsan aláírt néhány hivatalos iratot, és becsöngette Josephet, hogy átadja neki.

– Nos, gyermekeim? Janvier számolt be.

– Csengettünk…

– Gondolom. És az asszony jött ajtót nyitni. Milyen?

Egymásra néztek.

– Barna, elég magas, jó alakú…

– Szép nő?

Ezúttal Lapointe vette át a szót.

– Inkább azt mondanám, szép nőstény… .

– Hogyan volt felöltözve?

– Vörös pongyolát viselt és papucsot. Még nem fésülködött meg. A pongyola alatt sárga ing látszott…

– Láttátok a lányát?

– Nem. Biztosan elment iskolába.

– A kis teherautót az udvaron?

– Nem. És a műhelyben sem volt senki.

– Hogyan fogadott benneteket?

– Bizalmatlanul. Először egy ablak függönyén keresztül figyelt minket. Azután hallottuk a lépteit a folyosón. Félig kinyitotta az ajtót, és miközben csak az arca egyik felét mutatta, megkérdezte:

„Mi az? Nincs szükségem .semmire…”

– Megmagyaráztuk neki, miről van szó…

– Nem csodálkozott?

– Azt kérdezte:

„Az egész utcában végigcsinálják ezt?”

– És amikor azt mondtuk neki, „igen”, elhatározta, hogy beenged minket.

„Sokáig fog tartani?”

„Legfeljebb egy félórát…”

„Az egész házat fel kell mérniük?”

A két nyomozó azután elmondta, mit tapasztalt. Ami leginkább meglepte őket, a konyha volt.

– Pompás konyha, főnök, nagyon világos, modern, teljesen felszerelve… Az ember nem számít arra, hogy ilyen konyhát talál egy régi házban… Még mosogatógép is van…

Maigret nem lepődött meg. Nem következett-e Planchon jelleméből, hogy minden elképzelhető kényelemmel ellátja a feleségét?

– Belülről a ház nagyon derűs… Rögtön látszik, hogy szobafestőnél van az ember, mintha vadonatúj volna az egész festés… A kislány szobájában rózsaszínűek a bútorok…

Ez a részlet is megfelelt a szombati kliens jellemének.

– Folytassátok…

– A konyha mellett elég nagy nappali, ebédlőnek használják, parasztosan van bebútorozva…

– Megtaláltátok a tábori ágyat?

– A szekrényben, igen…

Janvier hozzátette:

– Közömbös arccal megjegyeztem:

„Praktikus, ha az embernek szállóvendége van.”

– Nem ment lépre?

– Nem. – Mindenüvé követett, figyelte, mit csinálunk, nem volt egészen meggyőződve arról, hogy valóban hivatalos személyek vagyunk. Egy alkalommal megkérdezte:

„Mire való ez az egész felmérés?”

– Előadtam a halandzsámat: hogy időről időre, az ingatlanokban végrehajtott átalakítások miatt, szükséges, hogy revízió alá vegyék a telekkönyvi adóalapot, és amennyiben nem nagyobbították meg a házat, csak nyernek rajta…

– Nem hiszem, hogy nagyon intelligens, de nem olyan nő, akit könnyű becsapni, és már arra számítottam, hogy felemeli a telefont, és felhívja az állítólagos központunkat…

– Éppen ezért siettünk, ahogy csak tudtunk… Még két helyiség van a földszinten: egy szoba és egy kisebb helyiség, amit irodának használnak, itt van a telefon…

A szoba, szintén nagyon derűs, még takarítatlan, nagy volt a rendetlenség… Ami az irodát illeti, olyan, mint bármely más kisiparos irodája, néhány irattartóval, számlákkal, feltűzve egy kampóra, folyton égő kályhával és mintákkal, amelyek elborítják a kandallót…

A fürdőszoba nem a földszinten van, hanem az emeleten, a kislány szobája mellett…

– Ez minden?

Lapointe közbeszólt:

– Egyszer szólt a telefon, mialatt ott voltunk… Az asszony kétszer elismételtette a hívó nevét, felírta egy jegyzetblokkra, és azt mondta:

„Nem, most nincs itt… Dolgozik valahol… Hogyan?… Prou úr, igen… Át fogom adni az üzenetet, és el fog menni önhöz, valószínűleg még ma délután…”

– És ha most, főnök, érdeklik a szobák méretei…

Befejezték a munkájukat. Ha nem is jutott sokkal messzebb, Maigret-nek most mégis pontosabb elképzelése volt a házról – egyébként éppen olyannak írták le, amilyennek elképzelte.

A két férfi, a férj és a szerető, vajon ugyanott dolgozott-e, vagy éppen ellenkezőleg, más-más munkahelyet választottak? A munkájuk miatt nem kellett-e beszélniük egymással? Milyen hangot használtak?

Maigret hazament ebédelni, és azután megkérdezte, nem keresték-e közben telefonon. Nem. Csak valamivel hat óra után kapcsolták be a szobájába azt a hívást, amit várt.

– Halló!… – Maigret úr?

– Igen, én vagyok…

– Itt Planchon…

– Honnan beszél?

– Egy kávéházból, az Apátnők terén, két lépésre egy háztól, amelyben egész nap dolgoztam… Megtartom a szavam… Azt kérte, telefonáljak…

– Hogy érzi magát?

– Változatlanul nyugodt vagyok… Sokat gondolkoztam…

– Sétálni ment a lányával tegnap délelőtt?

– Honnan tudja? Elvittem a zsibogóra

– És délután?

– Elmentek autóval…

– Mind a hárman?

– Igen.

– Ön otthon, maradt?

– Aludtam…így hát a házban volt, amikor Maigret és a felesége elmentek a rács előtt…

– Sokat gondolkoztam…

– Mit határozott?

– Nem tudom…Nem határoztam semmit… Megpróbálok kitartani, amíg lehet… Végül is nem tudom, annyira szeretném-e, hogy megváltozzon a helyzet… Ahogy tegnapelőtt mondta, mindenképpen azt kockáztatom, hogy elveszítem Isabelle-t…

Maigret pohárcsörgést hallott, hangok távoli moraját, egy pénztárgép kattogását.

– Fel fog hívni holnap?

A férfi a vonal végén habozott.

– Gondolja, hogy szükség van rá?

– Szeretném, ha mindennap felhívna…

– Nem bízik bennem?

Mit felelhetett erre a kérdésre?

– Ugyan már, ki fogom bírni!…

Kis fájdalmas nevetést hallatott.

– Két éve bírom már!… Elég gyáva vagyok ahhoz, hogy tovább csináljam… Mert gyáva vagyok, ugye?… Vallja be, ezt gondolja… Ahelyett, hogy cselekednék, mint egy férfi, elmentem önhöz siránkozni…

– Igaza volt, hogy eljött, és nem siránkozott…

– Nem vet meg?

– Nem.

– Mindent elmesélt a feleségének, mihelyt kitettem a lábam?

– Egyáltalában nem.

– Nem kérdezte, ki az az őrült, aki elrontotta a vacsoráját?

– Túl sok kérdést tesz fel magának, Planchon úr… Önmagát figyeli…

– Elnézést kérek…

– Menjen haza…

– Haza?

Maigret most már nem tudta, mit mondjon neki. Nem emlékezett rá, hogy életében valaha is ennyire zavarban lett volna.

– De az istenért, az az ön háza! Nem?… Ha pedig nem akar hazamenni, menjen máshová. Csak ne ődöngjön a kocsmákban, ahol csak még jobban felizgatja magát…

– Érzem, hogy haragszik.

– Nem haragszom… Csak azt szeretném, ha nem hajtogatná mindig ugyanazt…

Maigret haragudott magára. Talán helytelen volt, hogy így beszélt. Nehéz dolog, különösen telefonon, megtalálni a legalkalmasabb szavakat, megnyugtatni egy embert, aki meg akarja ölni a feleségét és a művezetőjét.

Lehetetlen helyzet volt, és mindennek tetejében úgy tűnt, hogy Planchon belelátott a gondolataiba. Ha valójában nem is haragudott rá, Maigret mégis rossznéven vette tőle, hogy megzavarta ezzel a históriával, amit nem mert elmesélni a munkatársainak, mert attól félt, naivnak tartják.

– Nyugodjék meg, Planchon úr…

Nem jutott más eszébe, csak ez az ostoba formula, amit részvétnyilvánításkor használ az ember.

– Ne felejtsen el felhívni holnap… És higgye el, hogy azzal, amit kigondolt, semmit sem hoz rendbe, éppen ellenkezőleg…

– Köszönöm.

Nem szívből mondta. Planchon csalódott volt. Éppen hogy abba hagyta a munkát, és bizonyára nem ivott eleget ahhoz, hogy a valóság eltorzuljon, és hogy olyan sajátos módon lássa a dolgokat, mint például szombat este.

Amíg nem ivott, nem voltak illúziói. Micsoda képe lehetett önmagáról, a nevetséges és visszataszító szerepről, amit a saját házában játszott?

Ez a „Köszönöm” keserű volt, és Maigret tovább beszélt volna, de nem lehetett, mert Planchon letette a telefont. Volt egy másik megoldás, amit a férfi szombaton éppen csak, hogy megemlített, és ami most váratlanul nyugtalanítani kezdte Maigret-t.

Vajon most, hogy Planchon tisztázta a sérelmeit azzal, hogy valakinek elmondta őket, most, hogy tovább nem lehettek illúziói önmagáról, nem fogja-e megkísérelni, hogy öngyilkossággal vessen véget az egésznek?

. Ha tudta volna, honnan telefonált, Maigret azonnal visszahívta volna. De mit mondott volna neki?

A fene egye meg! Semmi köze sem volt hozzá. Nem volt joga beleavatkozni. Nem azzal bízták meg, hogy rendet teremtsen az emberek életében, hanem hogy megkeresse azokat, akik bűncselekményt vagy vétséget követtek el.

Még egy órát dolgozott, majdnem dühödten, azon az ékszerlopási ügyön, ami valószínűleg több heti munkájába fog kerülni. Megalapozottnak látszott a feltevés, hogy a tolvaj minden esetben egyik vendége volt a szállodának, ahol az ékszerek eltűntek. A lopások négy különböző szállodában történtek, két-három napi időközökben.

Ilyen körülmények között könnyű dolognak tűnt, hogy átnézzék a szállodák lakóinak névjegyzékét, és rátegyék a kezüket arra vagy azokra, akik mindegyik listán szerepelnek. De ez nem ment. És a házfelügyelők által adott személyleírásokkal sem értek el több eredményt.

Hetekre? Talán hónapokra lesz szükség, és lehetséges, hogy a végszót Londonban, Cannes-ban vagy Rómában mondják majd ki, hacsak valamelyik antwerpeni vagy amszterdami kereskedőnél nem lelnek rá az ékszerek nyomára.

De ez mégis kevésbé hangolta le, mint ha Planchonnal foglalkozott. Maigret taxin ment haza, mert későre járt az idő. Megvacsorázott, televíziót nézett, aludt, a szokásos kávéillat keltette fel…

A hivatalban ezt dörmögte:

– Hívd fel nekem a XVIII. kerületi kapitányságot… Halló! XVIII. kerület?… Te vagy az, Bemard?… Semmi különös az elmúlt éjszaka?… Nem?… Nem volt gyilkosság?… Eltűnés?… Figyelj ide! Azt szeretném, ha diszkréten figyeltetnél egy házat, egészen fenn van a Tholozé utcában, éppen a lépcsők aljában… Igen… Természetesen nem állandóan… Csak éjszaka… Az őrszem nézzen körül, valahányszor arra jár… Például bizonyosodjék meg arról, hogy annak a szobafestőnek az autója ott van-e az udvaron… Köszönöm. Ha éjszaka nem látnák ott, telefonáljatok a lakásomra… Semmi határozott dolog… Egy ötlet… Tudod, hogy van ez… Köszönöm, öregem!…

Megint egy nap, megszokott munkával, emberek, akiket ki kellett hallgatni, nemcsak az ékszerekkel kapcsolatban, hanem két vagy három kisebb jelentőségű ügyben is.

Hat órától kezdve a telefont leste. Kétszer csengett, de nem Planchon volt. Fél hétkor még nem telefonált, hétkor sem, és Maigret haragudott magára az idegességéért.

Napközben nem történhetett semmi. Valószínűtlennek látszott, hogy kihasználva például azt, hogy a lánya iskolában van, Planchon hazajön, megöli a feleségét, azután megvárja Prout, hogy vele is végezzen.

Csakugyan, Maigret nem kérdezte meg tőle, hogy milyen fegyvert akar használni. Pedig a szobafestő kijelentette, hogy a kettős bűntényt a legapróbb részletekig előkészítette.

Bizonyára nem volt revolvere, de ha volt is, nem valószínű, hogy előveszi. Az ő fajtájabeliek, akik manuális mesterséget űznek, többnyire valamelyik megszokott szerszámukat használják.

Egy szobafestő milyen szerszámot…

Nem tudta megállni, hogy ne nevessen magában: egy ecsetre gondolt.

Negyed nyolckor még mindig nem hívta senki. Hazament. A telefon nem csengett se vacsora alatt, sem az este folyamán.

– Még mindig őrá gondolsz? – kérdezte a felesége.

– Nem mindig, természetesen, de nyugtalanít a dolog…

Azt mondtad nekem egyszer, hogy azok az emberek, akik sokat beszélnek, ritkán cselekszenek.

– Ritkán, természetesen… De ez is megtörténik…

– Megfáztál?

– Talán vasárnap, a Montmartre-on… Rekedt vagyok?…

Az asszony aszpirint adott neki, és Maigret egész éjszaka aludt, amikor felébredt, zuhogott az eső az ablaktáblák mögött.

Tíz óráig várt, azután felhívta a XVIII. kerületet.

– Bemard?

– Igen, főnök ..:

– Semmi a Tholozé utcában?

– Semmi… Az autó nem hagyta el az udvart…

Csak este hétkor – még mindig nem kapott semmi értesítést – határozta el magát arra, hogy felhívja a Tholozé utcát. Egy ismeretlen férfihang azt válaszolta:

– Planchon?… Az ő telefonja, igen… De ő nincs itt… Este se lesz itt.

4.fejezet

Maigret-nek az volt a benyomása, hogy Prou legszívesebben azonnal letette volna a telefont, valami bizonytalanságot érzett benne, valami gyanakvást. A felügyelő gyorsan megkérdezte:

– És Planchonné?

– Elment hazulról.

– Ő sem lesz otthon ma este?

– Bármely percben hazajöhet. Valami elintéznivalója van itt a közelben…

Újabb szünet. A készülék olyan érzékeny volt, hogy Maigret hallotta Prou lélegzetvételét.

– Mit akar tőle?… Ki maga?…

Egy percig arra gondolt, kiadja magát Planchon egyik kliensének, mond valamit, akármit. De azután mégis jobbnak látta letenni a telefont.

Sohasem látta azt a férfit, aki a vonal másik végén beszélt. Azt a keveset, amit tudott róla, Planchontól hallotta, és neki minden oka megvolt rá, hogy elfogult legyen.

De mihelyt meghallotta hangjának csengését, Maigret azonnal ellenszenvet érzett Renée szeretője iránt, és ezért haragudott magára. Ezt az ellenszenvet nem a szobafestő története keltette benne. Maga a hang, a vontatott és kihívó hangsúly. Megesküdött volna rá, hogy Prou, a vonal másik végén, gyanakodva nézi a készüléket, hogy sohasem válaszol egyenesen a kérdésekre.

Jól ismerte ezt az emberfajtát; nem egykönnyen jön ki a sodrából, gúnyos arccal nézi végig, akivel dolga van, és mihelyt olyan kérdést tesznek fel neki, ami zavarba hozza, összehúzza sűrű szemöldökét.

Valóban sűrű a szemöldöke? És a haja mélyen benőtt a homlokába?

Maigret rosszkedvűen rendezgette a papirosait, és a szokott módon először Josephet hívta be.

– Senki sem vár rám?

Azután bedugta fejét az ügyeletes szobába.

– Ha keresnek, otthon vagyok…

A rakparton kinyitotta az esernyőjét. Az autóbusz peronján hozzászorították egy emberhez, akinek csupa víz volt az esőkabátja.

Mielőtt asztalhoz ült volna, felhívta a Tholozé utcát. Semmivel és senkivel sem volt megelégedve. Haragudott Planchonra, aki idejött, hogy megzavarja őt nevetséges és mégis megható történetével, haragudott Roger Proura – Isten tudja, miért, haragudott önmagára is. Már-már a feleségére is haragudott; Maigret-né nyugtalanul nézett rá.

Az volt a szokásuk, hogy nem válaszolnak azonnal? A telefon, mintha az űrbe csengett volna. Azután eszébe jutott, hogy a készülék az irodában van. Bizonyára nem az ebédlőben ettek, hanem a konyhában, és elég messze volt tőlük a telefon.

– Halló!…

Végre valaki. Egy nő.

Planchonné?

– Igen. Ki az?

Természetesen beszélt, elég mély, kellemes hangon.

– Léonard-t keresem…

– Nincs itt…

– Nem tudja, mikor fog hazamenni?… Egyik barátja vagyok…

Az asszony hallgatott, éppúgy, mint az előbb Prou. Talán mellette állt, és kérdően nézett rá?

– Milyen barátja?

– Maga nem ismer… Ma este találkoznom kellett volna vele

– Elment…

– Hosszú időre?

– Igen.

– Meg tudja mondani, hogy mikor jön vissza?

– Fogalmam sincs róla…

. – Párizsban van?

Újabb habozás.

– Ha itt van is, nem hagyta meg a címét… Tartozik magának?…

Maigret megint letette a telefont. És a felesége, aki hallotta a beszélgetést, megkérdezte, miközben kitöltötte a levest:

– Eltűnt?

– Úgy látszik.

– Azt hiszed, megölte magát?

Ezt morogta:

– Nem hiszek semmit…

A szobafestőt látta maga előtt a szalonban, összeszorított ujjait a fehér ujjperecekkel, főleg világos szemét látta, amint könyörgő kifejezéssel tekint rá.

Planchon már ivott, már volt benne egy kis nyomás. Sokat beszélt. Maigret fennakadt ezen, és nem tett fel egy csomó határozott kérdést, amit fel kellett volna tennie.

Mihelyt befejezte a vacsorát, telefonált a rendőrségre. Ez volt az az idő, amikor az ügyeletesek is esznek, miközben szemmel tartják készülékeiket. Annak is, aki válaszolt, tele volt a szája.

– Nem, főnök… Öngyilkosság nem volt, amióta megjöttem…Várjon, megnézem a napi jelentéseket… Egy perc… Egy öregasszony kiugrott az ablakon a Barbés körúton… Egy hullát kihúztak a Szajnából valamivel öt óra előtt, a Saint Cloud-i hídnál… Állapotából arra következtetnek, hogy körülbelül tíz napig volt a vízben… Nem látok semmi mást…

Szerda este volt. Másnap reggel a hivatalában Maigret jegyzeteket készített egy papírlapon.

Szombat este otthon találta Planchont a lakásán, a Richard-Lenoir körúton.

Vasárnap reggel telefonált először a Tholozé utcába, és Planchonné azt válaszolta neki, a férje sétálni indult a lányával.

Úgy is volt, a szobafestő a továbbiakban megerősítette ezt. Isabelle és az apja, kéz a kézben, Saint-Ouenbe mentek, a zsibogóra.

Ugyanennek a vasárnapnak délutánján Maigret és a felesége séta közben, elhaladt a ház előtt. A kis teherautó nem volt az udvarban. Senkit sem lehetett látni a függönyökön keresztül, de Maigret később megtudta, még mindig Planchontól, hogy otthon volt, aludt.

Hétfő reggel: Janvier és Lapointe, többé-kevésbé törvényesen megjelent a Tholozé utcában. Renée gyanakvó tekintetétől kísérve szemügyre vették az összes helyiségeket, mintha felmérnék őket.

Délután Léonard Planchon telefonált az Aranyművesek rakpartjára, egy kávéházból, az Apátnők teréről, mint mondta, és a hangok moraján és a. pohárcsörgésen kívül Maigret egy pénztárgép kattogását is hallotta.

A szegény jámbor utolsó szava ez volt:

– Köszönöm!

Nem beszélt arról, hogy elutazik, még kevésbé arról, hogy öngyilkos lesz. Szombaton tett homályos utalást erre a megoldásra, de elállt tőle, mert nem akarta átengedni Isabelle-t Renée-nek és a. szeretőjének.

Kedden nem telefonált. Hogy megnyugtassa a lelkiismeretét, Maigret mindenesetre megkérte a XVIII. kerületi rendőrséget, figyelje éjszaka a Tholozé utcai házat. Nem volt szó állandó megfigyelésről. Az őrszemek, miközben kőrútjukat végezték, csak egy pillantást vetettek a házra, hogy megbizonyosodjanak, nem történik-e valami szokatlan, és hogy a kis teherautó ott van-e az udvarban. Ott volt.

Végül szerda. Semmi. Planchon nem telefonált. És amikor a felügyelő este hét tájban felhívta, Roger Prou azt válaszolta, a szobafestő este nem megy haza. Bizonytalanul válaszolt, mint aki résen van. Renée ez időben szintén nem volt a házban.

De – ahogy a szeretője jelezte – egy órával később otthon volt, és válaszaiból arra lehetett következtetni, nem számít rá, hogy hamarosan viszontlátja a férjét.

Részt vett a beszámolón, mint minden reggel, és továbbra sem beszélt erről az ügyről, amely hivatalosan nem is létezett. Valamivel tíz óra után, a jeges esőben, otthagyta a bűnügyi osztályt, taxiba ült, és a Tholozé utcába vitette magát.

Még nem tudta, hogy fog viselkedni. Nem volt meghatározott terve.

– Várjak? – kérdezte a sofőr.

Inkább kifizette, nem akarta esetleg túl sokáig váratni.

A kis teherautó nem volt az udvaron, de egy munkás, festékfoltos, fehér ingben, ott jött-ment a kamrában. Maigret a ház felé haladt, megnyomta a csengőgombot. Kinyílt egy ablak az első emeleten, éppen a feje felett, Maigret nem mozdult. Azután lépések a lépcsőházban, az ajtó kinyílt – ahogy azt Janvier és Lapointe mesélték, kócos, fekete hajat látott, majdnem ugyanolyan fekete szemet, nagyon fehér bőrű arcot, egy pongyola vörös foltját.

– Mi az?

– Szeretnék magával beszélni, Planchonné.

– Milyen ügyben?

Az ajtón alig tizenöt centiméternyi rés.

– A férje ügyében…

– Nincs itt…

– Éppen azért szeretnék beszélni magával, mert feltétlenül találkoznom kell vele…

– Mit akar tőle?

Elhatározta végül, hogy kiejti:

– Rendőrség…

– Van igazolványa?

Megmutatta a jelvényét. Renée megváltoztatta a magatartását, nagyobbra nyitotta az ajtót, félreállt, hogy beléphessen.

– Elnézést kérek… Egyedül vagyok a házban, és az utóbbi napokban többször telefonált valami titokzatos személy…

Jól megnézte a felügyelőt, talán azon gondolkozott, vajon nem ő telefonált-e.

Bevezette a nappaliba; a szőnyeg közepén villamos porszívógép.

– Mit csinált a férjem?.

– Beszélnem kell vele, hogy néhány kérdést tegyek fel neki…

– Verekedett?

Hellyel kínálta, habozott, hogy ő maga is leüljön-e, a pongyolát elöl összefogta.

– Miért kérdezi ezt tőlem?

– Mert az estéit és az éjszakái egy részét a kocsmákban tölti, és ha ivott, erőszakos lesz…

– Megütötte már magát?

– Nem… Egyébként nem is hagytam volna… De előfordult, hogy fenyegetett…

– Mivel fenyegette magát?

– Hogy végez velem… Nem részletezte…

– Többször megtörtént?

– Többször, igen…

– Tudja, hogy most hol van?

– Fogalmam sincs róla, és nem is akarom tudni…

– Mikor látta utoljára?

Hosszan gondolkozott.

– Várjon… Csütörtök van… Tegnap szerda. Tegnapelőtt kedd… Hétfő este…

– Hány órakor?

– Késő este…

– Nem emlékszik rá, hánykor?

– Éjfél körül lehetett.

– Maga már lefeküdt?

– Igen.

– Egyedül? ..

– Nem! Semmi okom sincs rá, hogy hazudjak magának. A környéken mindenki ismeri a helyzetet, és mondom magának, mindenki nekünk ad igazat, Rogernak és nekem… Ha a férjem nem lenne ilyen makacs, már régen összeházasodtunk volna.

– Azt akarja mondani, hogy szeretője van? Nem volt ment minden büszkeségtől, ahogy válaszolt, a szemébe nézve:

– Igen.

– Itt él a házban?

– Hát aztán? Ha egy olyan ember, mint Planchon, ráakaszkodik az emberre, és nem hajlandó elválni, kell hogy…

– Régóta?

– Lassan már két éve…

– A férje belenyugodott ebbe a helyzetbe?

– Jó ideje már csak papíron a férjem… Hosszú ideje már, hogy nem is ember… Nem tudom, mit akar tőle… Semmi közöm ahhoz, amit házon kívül tett… Csak azt mondhatom magának, és senki sem fog megcáfolni, hogy részeges alak, akitől már semmit sem várhat az ember… Roger nélkül a vállalat már rég nem létezne…

– Engedje meg, hogy visszatérjek a hétfő estére… Ebben a szobában feküdt…

Az ajtó félig nyitva volt, látszott a narancsszínű dunyha az ágyon.

– Igen…

– Azzal az emberrel, akit Rogernak nevez…

– Roger Prou derék legény, nem iszik, és nem fél a munkától…

Büszkén beszélt róla, látszott, hogy kész nekiugrani annak, aki rosszat merne mondani róla.

– A férje magukkal vacsorázott?

– Nem. Nem jött haza…

– Gyakran megtörtént ez?

– Elég gyakran… Kezdem megtanulni, hogy van ez a részeges emberekkel… Egy ideig még valamennyire mértéket tartanak, megőrzik a méltóságukat… Végül aztán már annyit isznak, hogy nem is éhesek többé, étkezés helyett is isznak egypár pohárral…

– A férje már itt tartott?

– Igen.

– De továbbra is dolgozott?… Nem félt, hogy leesik a létráról vagy az állványról?…

– Nem ivott, vagy majdnem semmit, napközben… Ami a munkáját illeti!… Ha csak őrá számított volna az ember…

– Van egy leánya, úgy hiszem?

– Honnan tudja?… Gondolom, kikérdezte a házfelügyelőt?… De hát mindegy, mivel semmi rejtegetni valónk nincs… Van egy lányom, igen… Hétéves lesz…

– Hétfőn tehát együtt vacsoráztak, ez a Roger Prou, maga és a leánya…

– Igen…

– Ebben a szobában?

– A konyhában… Nem értem, mi a különbség… Majdnem mindig a konyhában eszünk… Ez bűn?

Nyugtalankodni kezdett, zavarta, hogy a kihallgatás ebbe az irányba kanyarodott.

– Gondolom, a leánya feküdt le elsőnek?…

– Hát persze.

– Az emeleten?

Az asszony nyilvánvalóan csodálkozott a tájékozottságán. Vajon megtalálta-e a kapcsolatot Maigret látogatása és a között a két ember között, akik felmérték a ház helyiségeit?

De nem vesztette el a fejét, továbbra is figyelte látogatóját, egy percre sem vette le róla a szemét, és hirtelen ő tett fel egy kérdést.

– Mondja csak, maga nem a híres Maigret felügyelő?

Bólintott, és az asszony összeráncolta a szemöldökét. Hogy valamilyen rendőr, például egy nyomozó a kerületből eljön, és érdeklődik a férje tettei és viselt dolgai iránt, nem volt különösképpen feltűnő, ha az ember tekintetbe veszi, hogyan töltötte az estéit Planchon. De hogy Maigret személyesen törődjék a dologgal…

– Akkor fontos ügy lehet…

És meglehetősen gúnyosan odavetette:

– Csak nem fogja azt mondani, hogy megölt valakit?

– Képesnek tartja rá?

– Mindenre képesnek tartom… Ha egy férfi idáig züllik…

– Volt fegyvere?

– Sohasem láttam fegyvert a házban.

– Voltak ellenségei?

– Ha jól tudom, én voltam az ellensége. Legalábbis az ő fejében. Gyűlölt engem. Csak gyűlöletből makacsolta meg magát, és maradt itt olyan körülmények között, amilyeneket egyetlen férfi sem tűrt volna… Ha másért nem, a lánya érdekében meg kellett volna értenie…

– Térjünk vissza a hétfőre. Hánykor feküdtek le, Roger Prou és maga?

– Várjon… Én feküdtem le elsőnek…

– Hánykor?

– Tíz óra tájt… Roger az irodában dolgozott, számlákat írt…

– Ő foglalkozott az írnivalókkal és a pénzügyekkel?

–  Először is, ha ő nem tette volna, nem csinálta volna meg senki, mert a férjem már nem volt képes rá… Azután meg, eleget fektetett bele a pénzéből…

– Azt akarja mondani, hogy társak voltak, Planchon és ő?

– Gyakorlatilag… Papíron nem állapodtak meg… Vagyis inkább csak körülbelül két hete írtak alá egy papirost…

Megállt beszéd közben, és kiment a konyhába, ahol valami forrt a tűzön, csaknem azonnal visszajött.

– Mit akar még tudni? Takarítanom kell, ebédet főzni;… A lányom mindjárt megjön az iskolából…

– Sajnálom, még egy percig fel kell tartanom.

– Még mindig nem mondta meg, mit csinált a férjem…

– Azt remélem, a válaszai hozzásegítenek ahhoz, hogy megtaláljam… Ha jól értem, a szeretője pénzt fektetett a vállalatba?…

– Mindig, amikor nem volt pénz arra, hogy kifizessük a váltókat…

– És két héttel ezelőtt aláírtak valami papirost?… Milyen papirost?…

– Egy papirost, amin az állt, hogy egy bizonyos összeg kifizetése fejében Prou lett a vállalat tulajdonosa…

– Tudja, milyen összegről van szó?

– Én gépeltem az okmányt…

– Ön gépel?

– Így is mondhatnánk… Évek óta van egy öreg írógép az irodában… Planchon vette, amikor, még nem voltam teherben, néhány nappal azután, hogy összeházasodtunk… Unatkoztam… Csinálni akartam valamit… Elkezdtem két ujjal számlákat gépelni, azután leveleket a klienseknek és a szállítóknak….

– Most is csinálja?

– Amikor szükség van rá…

– Magánál van ez a papiros?

Nagyobb figyelemmel nézett rá.

– Nem tudom, van-e joga ahhoz, hogy ezt kérje tőlem… Meg hogy köteles vagyok-e magának válaszolni…

– Egyelőre semmi sem kötelezi

– Egyelőre?

– Mindig megvan a lehetőségem arra, hogy beidézzem a hivatalomba mint tanút…

– Mint tanút? Milyen ügyben?

– Mondjuk, a férje eltűnése ügyében…

– Nem eltűnés.

– Hát mi?

– Elment, és kész. Már régen meg kellett volna tennie….

De mégis felkelt.

– Nem tudom, miért titkolnék el maga elől bármit is… Ha az a papír érdekli magát, megkeresem…

Az irodába ment, és hallatszott, hogy kihúz egy fiókot. Néhány perc múlva visszajött egy papírlappal a kezében. A fejlécen ez állt: Léonard Planchon, szobafestő. A szöveget lila szalagon írták, a gépelés szabálytalan volt, több betű egymásra ütődött, két-három szó között hiányzott a köz.

Alulírott Léonard Planchon harmincezer újfrank (harmincezer) lefizetése ellenében átengedem Roger Prounak részemet a Tholozé utcai (Párizs) épületben működő szobafestő-vállalatban, amit közösen bírok feleségemmel, született Renée Babaud-val.

Vonatkozik ez az átruházás az ingatlan bérletére, a felszerelésre és az ingóságokra, kivéve a személyes tulajdonomat képező tárgyakat.

Az okmányt december 28-áról keltezték.

Az ilyen jellegű aktákat – vélte Maigret, amikor felnézett – rendszerint közjegyző előtt írják alá. Miért nem tették ezt?

– Mert kár lett volna azért is külön fizetni… Amikor az emberek jóhiszeműek…

–Az ön férje tehát jóhiszemű volt?

– Mi mindenesetre azok voltunk…

Már csaknem három hete, hogy ezt az okmányt aláírták… Azóta tehát Planchonnak semmi köze sem volt a vállalathoz… Arra vagyok kíváncsi, miért dolgozott itt továbbra is…

– És miért élt továbbra is a házban, amikor már régóta semmi köze sem volt hozzám?

– Szóval, mint munkás dolgozott?

– Így is mondhatjuk…

– Munkabért kapott?

– Gondolom… Ez Roger dolga .

– A hárommillió régi frankot csekkel fizették ki neki?

– Készpénzben.

– Itt?

– Természetesen nem az utcán!

– Tanúk előtt?

– Hárman voltunk. Személyes ügyeink nem tartoznak senkire.

– Nem volt ennek a megegyezésnek semmi más feltétele?

Ez a gondolat, mintha megragadta volna, egy percig hallgatott.

– Volt egy, de ő nem teljesítette…

– Micsoda?

– Hogy elmegy, és most már hozzájárul ahhoz, hogy elváljunk.

– De hiszen elment…

– Három hét múlva!…

– Térjünk vissza a hétfőre…

– Még egyszer? Soká fog tartani?

– Remélem, nem Maga lefeküdt… Prou bement magához… Felébredtek, amikor a férje lefeküdt?

– Igen.

– Megnézték az órát?

– Ha ragaszkodik hozzá, hogy megmondjam, hát más dolgunk volt…

– Mind a ketten aludtak, amikor a férje hazajött?

– Nem…

– A kulcsával nyitotta ki az ajtót?

– Bizonyára nem golyóstollal…

– Túl részeg is lehetett volna ahhoz, hogy maga nyissa ki az ajtót.

– Részeg volt, de azért megtalálta a kulcslyukat…

– Hol aludt általában?

– Itt… Egy tábori ágyon…

– Megint felkelt, kinyitott egy szekrényt, és rámutatott egy összehajtott tábori ágyra.

– Már fel volt állítva?

– Igen… Magam állítottam fel, mielőtt lefeküdtem, nehogy egy félóráig zörögjön…

– Hétfőn nem feküdt le?

– Nem… Hallottuk, amint felment az emeletre…

– Hogy megcsókolja a lányát?

– Sohasem ment be megcsókolni a lányát, amikor ilyen állapotban volt.

– Miért ment fel?

– Mi is ezen gondolkoztunk. Hallgatóztunk. Kinyitotta a lépcsőházban azt a szekrényt, amiben a holmiját tartotta. Azután abba a kis szobába ment, amit padlásnak használunk, mert a háznak nincs padlása. Utána lárma hangzott a lépcsőről; vissza kellett tartanom Roger-t, aki ki akart menni megnézni, mi történik.

– Mi történt?

– Lehozta a bőröndjeit.

– Hány bőröndöt?

– Kettőt. Egyébként is csak kettő volt a házban, mert hiszen sohasem utaztunk.

– Nem beszélt vele? Nem látta elmenni?

– De. Amikor visszajött az ebédlőbe, felkeltem, és intettem Rogernak, hogy maradjon, ahol van, nem akartam jeleneteket…

– Nem félt? Azt mondta, hogy amikor ivott, a férje erőszakos lett, előfordult, hogy megfenyegette magát…

– Roger ott volt a közelben…

– Hogy zajlott le ez az utolsó találkozás?

– Már az ajtón keresztül hallottam, hogy magában beszél, mintha röhögött volna… Amikor beléptem, végignézett tetőtől talpig, és elkezdett nevetni…

– Nagyon részeg volt?

– Nem ugyanúgy, mint máskor… Nem fenyegetőzött… Nem vett fel drámai pózokat, és nem is sírt… Érti, mit akarok mondani?… Úgy látszott, meg van elégedve magával, mintha valami remek csínyt követne el ellenünk…

– Nem beszélt?

– Először rám kiáltott: „Nahát, öreglány!” – És büszkén mutatta a két bőröndöt.

Renée nem vette le a szemét Maigret-ről, a felügyelő pedig megfigyelte a legkisebb arcrándulását is. Az asszony ezt biztosan észre is vette, de úgy látszott, nem zavarja.

– Ez minden?

– Nem… Mondott még egy cifra mondatot, ami körülbelül ezt jelentette: „Átkutathatod, hogy megbizonyosodj róla, nem viszek el semmit, ami nem az enyém…” – Lenyelte a szavak egy részét, inkább önmagához beszélt, mint hozzám.

– Azt mondta, elégedettnek látszott?

– Igen. Ezt mondtam. Mintha jól kitolna velünk. Megkérdeztem tőle:

„Hová mégy?”

– Olyan széles mozdulatot tett, hogy majdnem elvesztette az egyensúlyát.

„Vár rád kinn egy taxi?”

– Megint rám nézett, röhögve, és nem válaszolt. A bőröndök már a kezében voltak, amikor visszatartottam a kabátjánál fogva.

„Még nem végeztünk. Tudnom kell a címedet, a válóper miatt…”

– Mit válaszolt?

– Tökéletesen emlékszem rá, mert egy kicsit később elismételtem Roger-nak:

„Megkapod, leányom… Hamarabb, mint gondolnád…”

– Nem beszélt a lányáról?

– Nem mondott semmi mást.

– Nem ment oda az ágyához, hogy megcsókolja?

– Hallottuk volna, mert Isabelle szobája éppen a fejünk felett van, és a padló recseg.

– Az ajtó felé ment a két bőröndjével… Nehezek voltak? ,

– Nem vettem kézbe őket. Elég nehezek, de nem nagyon, mert csak a ruháit vitte el, a fehérneműjét és a mosdószereket…

– Elment vele az ajtóig?

– Nem.

– Miért nem?

– Mert úgy nézett volna ki, mintha kikísérném.

– Látta, ahogy átment az udvaron?

– A zsaluk be voltak hajtva. Beértem azzal, hogy egy kissé később feltegyem a zárat a bejárati ajtóra…

– Nem félt, hogy elmegy a teherautóval?

– Hallottam volna a motor bugását…

– Nem hallott semmiféle motorzajt? Nem volt taxi a járda szélén?

– Fogalmam sincs róla. Nagyon boldog voltam, hegy végre elment. Beszaladtam a szobába, és… ha mindent akar tudni… Roger karjába vetettem magam, aki felkelt, és mindent hallott az ajtón keresztül

– Ez hétfő este történt, ugye?

– Hétfőn, igen…

Maigret csak kedden kérte meg a XVIII. kerületi rendőrséget, hogy diszkréten figyelje a házat. Amennyiben Renée Planchon igazat mondott, akkor már késő volt.

– Nincs semmi elképzelése arról, hogy hová mehetett?

Maigret még mintha hallotta volna azokat a szavakat, amelyeket Planchon mondott neki utoljára a telefonba, ugyanazon a hétfőn, este hat óra felé, egy kocsmából, az Apátnők terén.

– Köszönöm….

Már akkor úgy tűnt neki, hogy bizonyos keserűség, bizonyos gúny van a hangjában. Ezt oly világosan érezte, hogy ha tudta volna, hol hívja fel, azonnal megtette volna.

– A férjének nem voltak rokonai Párizsban?

– Sem Párizsban, sem máshol… Ezt annál is inkább tudom, mert az anyja ugyanabból a faluból való volt, mint én, Saint Sauveurből, a Vendée-ből…

Természetesen nem tudta, hogy Planchon felkereste Maigret-t, és mindent elmondott neki. De mindaz, amit Renée-től hallott, megfelelt annak, amit a felügyelő már tudott.

– Azt hiszi, visszament a Vendée-ba?

– Minek? Alig ismeri azt a községet, kétszer vagy háromszor járt ott az anyjával, amikor kicsi volt, és ha még él valaki a családjából, csak távoli unokatestvérek lehetnek, akik sohasem törődtek vele…

– Nem ismeri a barátait?

– Abban az időben, amikor még olyan volt, mint más, félénk volt és vad, annyira, hogy még ma sem értem, hogy tudta elhatározni magát, hogy megszólítson…

Maigret egy kis kísérletet tett.

– Hol találkozott vele legelőször?

– Egy kissé lejjebb az utcában, a Cimborák Tánctermében… Sohasem tettem be oda a lábam… Akkor érkeztem Párizsba, és a kerületben dolgoztam… Óvakodnom kellett volna…

– Mitől?

– Egy ilyen hibás férfitól…

. – Mi köze a testi hibájának a jelieméhez?

– Nem tudom… De tudom, mit akarok mondani… Az ilyen emberek állandóan arra gondolnak, úgy érzik, hogy mások, mint a többiek… Azt képzelik, hogy mindenki őket nézi, és gúnyolódik rajtuk… Érzékenyebbek, mint a többiek, féltékenyek, keserűek…

– Már akkor is keserű volt, amikor hozzáment?

– Nem vettem észre rögtön…

– Hanem mikor?

– Nem emlékszem rá… Nem akart senkivel sem találkozni… Alig mentünk el hazulról… Úgy éltünk itt, mint a rabok… Neki ez tetszett… Boldog volt…

Megállt a beszédben, ránézett a felügyelőre, mintegy jelezve, hogy elég sokáig feltartotta.

– Ez minden? – kérdezte az asszony.

– Ez minden, egyelőre. Szeretném, ha értesítene, mihelyt megtud róla valamit. Itthagyom magának a telefonszámomat…

Az asszony átvette a névjegykártyáját, és letette az asztalra.

– A lányom itt lesz néhány perc múlva…

– Nem csodálkozott azon, hogy az apja elment?

– Azt mondtam neki, elutazott… Elkísérte az ajtóig, és Maigret-nek úgy tűnt, gondterhelt, és most ő szeretné visszatartani, hogy kérdezzen tőle valamit. De mit?

– Viszontlátásra, felügyelő úr…

Maigret sem volt valami nagyon elégedett. Zsebre vágott kézzel, felhajtott gallérral ment lefelé a Tholozé utcán. Találkozott egy kislánnyal, két szorosra font, szőke copfja volt. Maigret visszafordult, utánanézett, és látta, amint belép az udvarba. Szívesen kikérdezte volna Isabelle-t is.

5.fejezet

Planchon felesége nem szólította fel arra, hogy levegye a kabátját, és Maigret majd egy órát töltött a túlfűtött szobában. Most, a finom esőben – mintha láthatatlan jégkristályok potyogtak volna az égről – átjárta a hideg. Azóta, hogy vasárnap ugyanerre sétált, úgy érezte, nátha lappang benne, és ez adta neki az ötletet, hogy –  hátat fordítva a Lepic utcának és a Blanche téri taxiállomásnak –  balra forduljon, az Apátnők tere felé.

Innen telefonált neki a szobafestő hétfő este, és ekkor beszéltek egymással utoljára.

A felügyelő számára az Apátnők tere a metróbejárattal, az Atelier Színházzal – amely inkább játékszernek vagy díszletnek hat – kiskocsmáival, boltjaival sokkal inkább jelentette az igazi népi Montmartre-t, mint a Tértre tér, amelyen csak úgy nyüzsögnek a turisták. Emlékezett rá, hogy amikor röviddel Párizsba érkezése után felfedezte, egy hűvös, de napsütötte tavaszi reggelen, úgy érezte magát, mintha egy Utrillo-képbe csöppent volna.

Áramlott a nép, a környékbeli emberek úgy jöttek-mentek, mint egy nagy falu lakói vásár napján; és akárcsak a faluban, bennük is volt valami családias.

Tapasztalatból tudta, hogy egyik-másik öreg úgyszólván sohasem tette ki a lábát a kerületből, és voltak még olyan boltok, amelyek több generáción keresztül apáról fiúra szálltak.

Több kávéházba benézett az üvegfalon át, mígnem egy kis bisztró pultján újnak látszó pénztárgépet pillantott meg.

Ide ment be, visszaemlékezve a zajokra, amiket a Planchonnal folytatott beszélgetés alatt hallott.

Jó meleg volt, a bor és a konyha megszokott szaga. Az alig hét-nyolc asztalon papírabrosz, egy palatábla adta tudtul a vendégeknek, hogy hurka van ebédre, krumplipürével.

Két kőműves, munkaköpenyben, már evett, egészen hátul. A tulajdonosnő, fekete ruhában, a pénztárgépnél ült, egy halom cigaretta pakli, szivarosdoboz és sorsjegy előtt.

Egy legény, könyékig tűrt ingujjal, kék kötényben, bort és szeszesitalokat szolgált fel a pultnál.

Körülbelül tízen ittak ott, és minden szem őrá szegeződött; elég sokáig tartott a csönd, mielőtt a beszélgetést újra kezdték volna.

A felügyelő grogot rendelt.

Nem azt mondta-e a felesége, hogy a hangjának nem volt meg ugyanaz a csengése, mint máskor? Biztosan berekedt.

– Citrommal?

– Igen, kérem…

Hátul balra, a konyha mellett, üvegajtós telefonfülkét pillantott meg.

– Mondja csak.. Van maguknak egy nyúlszájú kliensük?…

Tudta, hogy a szomszédai odafigyelnek, még azok is, akik háttal állnak. Majdnem biztos volt, hogy rájöttek, a rendőrséghez tartozik.

– Nyúlszájú… – ismételte az ingujjas férfi, miközben ráállította a grogot a pultra, majd bort töltött az egyik üvegből a másikba.

Csupa szolidaritásból késlekedett a válasszal.

– Alacsony ember… Vörösesszőke hajjal…

– Mit csinált?

Az egyik fogyasztó, aki kereskedelmi utazónak látszott, beavatkozott:

– Naiv vagy, Léon!… Csak nem hiszed, hogy Maigret felügyelő úr majd megmondja neked…

Felkacagtak. Nemcsak hogy rájöttek, hogy a rendőrséghez tartozik, hanem még fel is ismerték.

– Eltűnt… – dörmögte Maigret.

– Popeye?

Léon megmagyarázta:

– Popeye-nek hívjuk, mert nem tudjuk a nevét, és mert hasonlít a rajzfilmeknek arra a figurájára…

Ajkához emelte a kezét, mintha ketté akarná vágni, és ezt mondta:

– Mintha egyenest azért csinálták volna a lyukat, hogy a pipa beférjen…

– Törzsvendég?

Nem igazi törzsvendég, mert nem tudjuk kicsoda, pedig biztosan idevaló, a kerületbe. De gyakran bejött, majd minden este…

– Hétfőn itt volt?

– Várjon… Csütörtök van… Kedden az öreg Nana temetésére mentem… Az újságárusnő volt, ott a sarkon… Hétfő… Igen… Hétfőn bejött… – Egy telefonérmét is kért tőlem – szólt közbe a tulajdonosnő a pénztárgép mellől.

– Hat óra felé?

– Valamivel vacsora előtt…

– Nem beszélt senkivel?

– Sohasem beszélt senkivel… A pult végén állt, körülbelül ott, ahol most ön, és megrendelte az első konyakot… Itt maradt, gondolataiba merülve, s ezek nem lehettek nagyon vidámak, mert inkább gyászos volt a képe…

– Sokan voltak hétfő este?

– Kevesebben, mint most… Este nem jönnek vendéglőbe… Néhányan alsóztak a bal oldali asztalnál…

Ott, ahol a két kőműves éppen most ette a sült kolbászt, és a felügyelőnek is megjött hozzá a kedve. Vannak ételek, amelyek mindig jobbnak látszanak a vendéglőben, különösen az ilyen kiskocsmákban, mint otthon.

– Hány konyakot ivott?

– Hármat vagy négyet, nem tudom már… Te tudod, Mathilde?

– Négyet…

– Ennyit szokott… körülbelül… Néha hosszabb, néha rövidebb ideig maradt… Előfordult néhányszor, hogy kilenc vagy tíz óra felé visszajött, és ilyenkor nem nézett ki valami jól… Azt hiszem, végigjárta a pultokat a kerületben…

– Sohasem szólt bele a beszélgetésekbe?

– Tudtommal nem… Beszélt itt vele valaki?

Megint a kereskedelmi utazó vette át a szót.

– Egyszer megpróbáltam, de úgy nézett rám, mintha nem látna Igaz, hogy már részeg volt…

– Sohasem csinált botrányt?

– Nem olyan ember volt… Minél többet ivott, annál nyugodtabb lett… Megesküdnék rá, hogy sírni láttam, ahogy ott állt egyedül a pult végén…

Maigret még egy grogot kért.

– Ki ez? – kérdezte most a kék. kötényes pincér.

– Egy kis szobafestő a Tholozé utcából…

– Ugye, mondtam, hogy itt lakott a kerületben… Azt hiszi öngyilkos lett?

Maigret nem hitt semmit, legkevésbé most, a Renée-vel folytatott, hosszú beszélgetés után. Ahogy Janvier mondta – vagy Lapointe volt? –  inkább nősténynek hatott, mint asszonynak, nősténynek, aki belekapaszkodik a hímjébe, és szükség esetén vadul védelmezi.

Nem zavarodott meg. Minden kérdésre felelt, és legfeljebb csak azért habozott, mert nem nagyon intelligens, és igyekezett jól megérteni a kérdés jelentőségét.

Minél műveletlenebbek az emberek, annál gyanakvóbbak, és Renée semmit sem tanult, amióta elhagyta azt a kis vendée-i falut.

– Mivel tartozom?

Ahogy kiment, minden szem követte, és bizonyára róla kezdtek beszélni, mihelyt becsukta az ajtót. Hozzászokott. Majd azonnal talált taxit, és hazavitette magát.

Étvágytalanul ette a borjúsültet, és a felesége nem értette, miért mondja hirtelen:

– Holnap süss kolbászt.

Két órakor az Aranyművesek rakpartján volt. Mielőtt felment a szobájába, megállt a garniszállók nyomozócsoportjánál.

– Szeretném, ha megkeresnék a nyomát egy bizonyos Léonard Planchonnak, szobafestő, harminchat éves, a Tholozé utcában lakik… Lehetséges, hogy hétfő este, elég későn, szobát kért egy szállodában, valószínűleg olcsó szállodában, valószínűleg a Montmartre táján… Két bőrönd volt nála… Inkább alacsony, vörösesszőke, nyúlszájú.

Meg fogják nézni a bejelentőlapokat, a bútorozott szobákat.

Néhány perc múlva, pipái előtt ülve és habozva, hogy melyiket válassza, Maigret behívta Lucast.

– Adj le körözést a taxisofőröknek… Szeretném tudni, szállított-e valamelyikük egy klienst, aki két bőröndöt vitt hétfőn este, éjféltájban, a Lepic utca vagy a Blanche tér táján…

Megismételte a személyleírást, megemlítette a nevezetes nyúlszájat.

– Ha már itt tartunk, mindenesetre értesítsd a pályaudvarokat is…

A megszokott módszerek – de mintha Maigret nem nagyon bízott volna bennük.

– Eltűnt a szombati kliense?

– Úgy látszik…

Egy jó órát nem gondolt rá, más ügyekkel volt elfoglalva. Azután felkelt, hogy meggyújtsa a lámpákat, mert az ég egyre sötétebb lett.

Hirtelen elhatározta, hogy felkeresi a nagyfőnököt.

– El kell hogy mondjak önnek egy történetet, ami nyugtalanít…

Kissé komikusnak érezte magát azért, hogy ilyen jelentőséget tulajdonít neki, és ahogy beszélt, ahogy beszámolt a szombati beszélgetésről a lakásán, egyre világosabbá vált számára, hogy elbeszélése kevéssé meggyőző.

– Nem gondolja, hogy bolond vagy félbolond? A főnök is ismerte ezeket az embereket, mert néhányan közülük, akik elég makacsok vagy leleményesek voltak, őhozzá is bejutottak. Néha csak az elbeszélésük végén jött rá az ember, hogy nem igaz, amit mondanak.

– Nem tudom… Láttam a feleségét… Röviden elmondta délelőtti beszélgetését Renée-vel.

A bűnügyi osztály vezetője, ahogy várható volt, más szemmel nézte az ügyet, mint a felügyelő, és úgy tűnt, Maigret zavara meglepi őt.

– Attól fél, hogy öngyilkos lett?

– Ez az egyik lehetőség…

– Az előbb azt mondta, a szobafestő arról beszélt, hogy megöli magát… De akkor nem értem, miért fáradt azzal, hogy összeszedje a holmiját, és miért vette a nyakába azt a két bőröndöt…

Maigret szó nélkül szívta a pipáját.

– Talán kedve támadt rá, hogy elmenjen Párizsból… Vagy talán megszállt az első hotelban… – folytatta az igazgató.

A felügyelő megrázta a fejét.

– Szeretnék többét tudni erről az ügyről – sóhajtotta. – Engedélyt akartam kérni öntől, hogy beidézzem az asszony szeretőjét…

– Milyen ember?

– Nem láttam, de abból ítélve, amit tudok róla, nem valami könnyen kezelhető. És ott vannak a munkások, azoknak is szeretnék feltenni néhány kérdést…

– Amilyen viszonyban az ügyészséggel vagyunk, jobb szeretném, ha bejelentené a dolgot…

Ez az örök, többé-kevésbé titkos és burkolt ellentét a bűnügyi osztály és azok között az urak között ott, az Igazságügyi Palotában. Maigret arra az időre gondolt, amikor joga volt végigvinni egy nyomozást, anélkül, hogy bárkinek be kellett volna számolnia róla, és csak akkor vette fel a kapcsolatot a vizsgálóbíróval, amikor az ügy be volt fejezve.

Azóta új törvények születtek, minduntalan újabb rendeleteket adtak ki, és ha meg akart maradni a megszabott keretek között, vigyáznia kellett a tetteire és a viselkedésére. Még délelőtti látogatása is a Tholozé utcában, amennyiben Renée Planchon-nak eszébe jutna panaszt tenni miatta, súlyos szemrehányásokat vonhatna maga után.

– Nem várja meg a nyomozások végét?

– Az az érzésem, hogy nem eredményeznek semmit.

– Hát akkor menjen, ha annyira ragaszkodik hozzá. Sok szerencsét kívánok…

Így történt, hogy délután öt óra tájt Maigret átment azon a kis ajtón, amely elválasztja a bűnügyi rendőrséget egy egészen más világtól; de ez is az Igazságügyi Palotában működik.

A-másik oldalon ott voltak az ügyészek, a bírák, a tárgyalótermek, azok a széles folyosók, amelyeken ügyvédek suhogtak fekete ruhában, mintha a szárnyukkal csapkodtak volna.

Az ügyészség hivatali szobái ünnepélyesek voltak, fényűzőek a rendőrség helyiségeihez képest. Szigorú etikett szerint érintkeztek egymással a hivatalnokok, és tompított hangon beszéltek.

– Bejelentem önt Méchin ügyészhelyettesnek. E percben ő az egyetlen, aki nincs elfoglalva…

Sokáig várt, mint ahogy mások a bűnügyi osztály üvegkalitkájában várakoznak, hogy ővele beszélhessenek. Azután ajtó nyílott egy empire stílű hivatali szobába; lába vörös alapszínű szőnyeget taposott.

Az ügyészhelyettes magas volt, szőke, pompás szabású, sötét öltönyt viselt.

– Üljön le, kérem… Miről van szó?…

Ránézett platina karórájára, mint akinek minden perce drága; Maigret egész jól el tudta képzelni, hogy valamelyik főúri szalonba készül teázni.

Közönségesnek, majdnem ízléstelennek érezte, hogy felidézze itt a Tholozé utcai kis szobafestőt, amint hosszú történetét kétszer-háromszor is megszakítja, hogy felhajtson egy pohár pálinkát, beszéljen könnyeiről, fájdalmas panaszairól.

– Még nem tudom, egyszerű eltűnésről van-e szó, öngyilkosságról vagy bűntettről…

Jól-rosszul ismertette a helyzetet. Miközben hallgatta, az ügyészhelyettes a kezeit nézte, a manikűrözött körmökkel. Nagyon szép kezek voltak, hosszú, finom ujjakkal.

– Mit akar tenni?

– Szeretném kihallgatni az asszony szeretőjét, azt a bizonyos Roger Prout… És talán azt a három-négy munkást, akik a Tholozé utcában dolgoznak…

– Elképzelhető, hogy ez az ember tiltakozni fog, kellemetlenségeink lesznek vele?

– Attól félek.

– Azt hiszi, szükség van rá?

Még inkább, mint az igazgató szobájában, az ügy itt egészen más színezetet nyert, és Maigret kísértésbe esett, hogy abbahagyja, kitörli emlékezetéből a kis nyúlszájú embert, aki lehetetlen módon betört életébe a Richard-Lenoir körúton.

– Mi az elképzelése?

– Semmi… Minden lehetséges… Éppen azért kellene beszélnem ezzel a Prouval, hogy valami elképzelést kialakítsak…

És amikor már nem remélte, hogy megkapja az engedélyt, az ügyészhelyettes felállt, miután még egyszer megnézte az óráját.

– Küldjön neki rendőrségi idézést… De legyen óvatos… Ami a munkásokat illeti, ha valóban ragaszkodik hozzá.

Negyedórával később Maigret egy hivatalos űrlap rovatait töltötte ki a szobájában. Azután behívta Lucast.

– Azoknak a munkásoknak nevére és címére van szükségem, akik Planchon vállalatánál dolgoznak, a Tholozé utcában… Fordulj talán a Társadalombiztosítóhoz… Bizonyára vannak nyilvántartási listáik…

Egy órával később már három újabb űrlapot töltött ki, mert Roger Proun kívül csak három munkás volt bejelentve, beleértve egy Angelo Massoletti nevű, fiatal olaszt.

Ezek után este kilencig az ékszerlopások tanúit hallgatta ki, főként azoknak a szállodáknak a személyzetét, amelyekben a lopások történtek. Szendvicset vacsorázott, hazament, és mielőtt lefeküdt, megivott egy újabb grogot, két tabletta aszpirinnel.

Reggel kilenckor egy fehér hajú, rózsás arcú, zömök ember várt már rá az előszobában, és néhány perc múlva bevezették Maigret szobájába.

– Magát Jules Lavisse-nek hívják?

– Vagyis Apónak… Van olyan is, aki Szent Péternek hív, biztosan azért, mert dicsfénynek nézi a hajamat…

– Üljön le…

– Köszönöm szépen… Gyakrabban vagyok létrán, mint széken.

– Régóta dolgozik Léonard Planchonnál? ..

Már akkor is vele dolgoztam, amikor még egészen fiatal volt, és a főnökömet Lempereurnek hívták…

– Maga tehát tudja, mi történik a Tholozé utcai házban?

– Attól függ…

– Mitől függ?

– Hogy mit csinál azzal, amit esetleg mondok magának…

– Nem értem…

– Ha azután beszél róla a tulajdonos feleségével vagy Roger úrral, akkor csak egyszerű munkás vagyok, aki nem tud semmit… Nem is szólva arról, ha meg kellene ismételnem a törvényszék előtt, amit mondok…

– Miért beszél törvényszékről?

– Mert ha ide behívják az embereket, azt jelenti, hogy valami gyanús dolog történik, nem?

–Úgy gondolja, hogy a Tholozé utcában gyanús dolgok történnek?

– Nem válaszolt nekem.

– Minden lehetőség megvan rá, hogy ez a beszélgetés közöttünk maradjon…

– Mit akar tudni?

– Milyen volt a viszony a főnöke és a felesége között?

– Nem mondta önnek ? Láttam, amint keresztülment az udvaron, és majd egy órát volt nála…

– Prou már régen a szeretője?

– A szeretője-e, erről nem tudok semmit… De már van két éve, hogy ott alszik a házban…

– És hogyan viselkedett attól kezdve Planchon? Az öreg szobafestő csúfondárosan elmosolyodott.

– Hogyan? Mint akit fölszarvaztak.

– Azt akarja mondani, hogy könnyen belenyugodott a helyzetbe?

– Könnyen vagy nem könnyen, nemigen tehetett mást…

– De hiszen ő volt a gazda.

– Talán azt hitte, hogy ő a gazda, de inkább a felesége volt az…

– Amikor elvette, az asszonynak nem volt semmije

– Emlékszem rá… Ennek ellenére, amikor először megláttam a nőt, tudtam, hogy Planchonnak egy szava sem lesz többé…

– Azt gondolja, Planchon pipogya ember?

– Talán ez rá a legjobb szó… De inkább azt mondanám, jó ember, és nagyon szerencsétlen… Bármilyen más nővel boldog lehetett volna… Miért kellett ebbe belebotlania…

– Mégis, néhány évig boldogok voltak… Az öreg hitetlenül csóválta a fejét.

– Hát igen…

– Magának nem ez a véleménye?

– Planchon talán boldog volt… Talán az asszony is boldog volt a maga módján… De nem együtt voltak boldogok…

– Az asszony megcsalta?

– Meg vagyok róla győződve, hogy megcsalta, még mielőtt beköltözött a Tholozé utcába… Én persze nem láttam… De mihelyt Planchonné asszony lett…

– Kivel?

– Bármelyik férfival… Majdnem valamennyi munkással, aki megfordult a házban… Ha nem lettem volna túl a koron…

– Planchon nem sejtett semmit?

– Hát sejtenek a férjek valaha is valamit?

– És Prouval?

– Belebotlott egy kemény emberbe, egy férfiba, akinek megvannak a maga elképzelései… Nem elégedett meg azzal, mint a többiek, hogy elszórakozzék egy kicsit…

– Azt gondolja, kezdettől fogva az volt a szándéka, hogy kitúrja a főnököt?

– Először az ágyból… Azután a vállalat éléről… És ha ezek után elmondja neki, amit mondtam, legjobb, ha mindjárt más helyet keresek magamnak… Nem is szólva arról, hogy egy nap esetleg megvár az utca sarkán…

– Erőszakos?

– Sohasem láttam, hogy valakit megütött volna, de nem szeretnék az ellensége lenni…

– Mikor látta Planchont utoljára?

– Na végre! Megérkeztünk. Nem sietett vele. Kész válasszal jöttem, mert azt hittem, ez lesz az első kérdése. Hétfőn este fél hatkor…

– Hol?

– A Tholozé utcában… Nem dolgoztam ugyanazon a munkahelyen… Az volt a melóm, hogy újrafessek egy konyhát egy öregasszonynál a Caulaincourt utcában… A főnök és a többiek egy új házban dolgoztak, a Junot sugárúton… Kiadós meló… Legalább három hét.… Visszamentem a Tholozé utcába fél hatkor, ahogy mondtam, és a kamrában voltam, amikor a teherautó befordult az udvarra… A főnök ült a kormánykeréknél, mellette Prou, Angelo és a hosszú Jef hátul…

– Nem vett észre semmi különöset?

– Nem. Lerakták a felszerelést, és a főnök, ahogy szokta, bement a házba átöltözni… Mindig átöltözött munka után…

– Tudja, mivel töltötte az estéit?

– Néha találkoztam vele.

– Hol?

– A kiskocsmákban… Amióta Prou beköltözött a házba, piált, erősen, főleg este…

– Sohasem volt az az érzése, hogy esetleg öngyilkos lesz? Nem gondoltam rá.

– Miért?

– Mert ha valaki két éven át elvisel egy ilyen helyzetet, nincs oka rá, hogy ne törődjék bele egész életére…

– Sose hallott arról, hogy már nem ő a főnök?

– Már régen nem volt az… Meghagyták ebben a hitben, de valójában…

– Senki sem közölte magával, hogy Prou megvette a vállalatot?

A férfi, akit Apónak neveztek, szúrós kis szemekkel nézett rá, megcsóválta a fejét.

– Rá tudták venni, hogy aláírjon nekik?

És mintha magában beszélt volna:

– Erősebbek, mint gondoltam…

– Prou nem említette?

– Most hallom először… Nem csodálkozom rajta… Ezért ment el?… Végül is kitették az utcára?…

De mintha bántotta volna a dolog.

– Kevésbé értem, hogy nem vitte magával a lányát… Meg voltam róla győződve, hogy őmiatta viselte el ezt az egész…

– Nem mondtak önnek semmit kedden?

– Prou azt mondta, hogy Planchon elment.

– Nem közölte önökkel, hogy milyen körülmények között?

– Csak hogy részeg volt, mint a csap, amikor eljött a holmijáért…

– Elhitte neki?

– Miért ne?… Nem így történt?

A tekintete kérdővé vált.

– Van valami elképzelése a dologról, nem?

– És magának?

– Az elképzelések meg én, tudja…

– Nem volt meglepve?

– Azt mondtam a feleségemnek, amikor este hazamentem, hogy Planchon biztosan nem húzza sokáig… Ha volt ember, aki szerette a feleségét, hát ő szerette… Egészen belehülyült… Ami meg a lányát illeti, az volt számára az oltáriszentség…

– Teherautón, mentek kedden reggel?

– Mind felszálltunk… Prou vezetett. A Caulaincourt utcába tett le, szemben az öregasszony lakásával…

– Semmi rendkívülit nem vett észre?

– Két festékeskanna volt az autón, mint mindig, tapétatekercsek, kefék, szivacsok, mit tudom én, mi.

– Köszönöm, Lavisse úr.

– Ez minden?

Az öreg csalódottnak látszott.

– Azt szeretné, ha mást is kérdeznék?

– Nem. Azt hittem, tovább fog tartani. Először vagyok itt…

– Ha valami eszébe jutna, feltétlenül jöjjön el vagy telefonáljon…

– Prou meg fogja kérdezni, miről beszéltünk…

– Mondja neki, hogy Planchon után érdeklődtem, hogy milyen volt a magatartása, mennyi a valószínűsége annak, hogy öngyilkos lett…

– És mennyi?

– Én sem tudok többet róla, mint maga…

Elment, és néhány perc múlva az Angelo nevezetű olasz foglalta el a még meleg helyét. Csak hat hónapja volt Franciaországban, és Maigret-nek minden kérdést kétszer-háromszor meg kellett ismételnie.

Az egyik mintha meglepte volna.

– A főnök felesége nem közeledett önhöz?

Szép fiú volt, a szeme gyengéd és szelíd.

– Közeledett?

– Nem próbálta behívni magát a házba?

Angelo elnevette magát.

– És Roger úr? – tiltakozott.

– Féltékeny?

– Azt hiszem, hogy…

Olyan mozdulatot tett, mint amikor tőrt döfnek valakinek a mellébe.

– Nem látta Planchon urat hétfő óta?

Nem mondott többet, és a harmadik munkás, akit tizenegy órára hívtak be, és akit társai hosszú Jefnek hívtak, a legtöbb kérdésre csak ennyit válaszolt:

– Nem tudom…

Nem akart belekeveredni a mások ügyeibe, és úgy tűnt, nem táplált különösebb gyengédséget a rendőrség iránt. Igaz, Maigret a továbbiakban megállapította, hogy már kétszer-háromszor letartóztatták nyilvános rendzavarás, egyszer pedig könnyű testi sértés miatt, miután összetört egy üveget az egyik kocsmai szomszédjának a fején.

Maigret a Dauphine-kifőzésben ebédelt, Lucas társaságában, bár ennek semmi közölnivalója sem volt a számára. A sofőröknek kiadott körözés még nem hozott eredményt. Ez semmit sem jelentett, mert többen közülük, amennyire lehetett, kerülték, hogy kapcsolatba kerüljenek a rendőrséggel. Tudták, hogy ez elveszett időt jelent, kihallgatásokat az Aranyművesek rakpartján, majd a vizsgálóbírónál, végül néha két-három nap várakozási időt a törvényszéki tanúk várótermében.

Ami a garniszállók nyomozócsoportját illeti, amely rendszerint nagyon eredményesen dolgozott, az sem talált Planchon nyomára. Pedig Planchon, amennyire meg lehetett ítélni, nem volt az az ember, aki hamis személyazonossági igazolványt szerez magának. Amennyiben szállodában vagy bútorozott szobában szállt meg, biztosan saját nevén jelentette be magát.

Ez volt róla az utolsó kép: egy jelentéktelen kisember, aki két bőrönddel éjféltájban lefelé megy a Tholozé utcán. Persze, autóbuszra is szállhatott, hogy elvitesse magát valamelyik pályaudvarra, és nem volt szükségszerű, hogy felfigyeljenek rá.

– Mit gondol róla, főnök?

– Azt ígérte nekem, hogy mindennap telefonál… Vasárnap nem hívott fel, de hétfőn igen…

Nem ölte meg Renée-t és a szeretőjét. Hirtelen elhatározta, hogy elutazik? Nyolc óra tájban hagyta el az Apátnők terén levő bisztrót, és addigra már több konyakot megivott. Minden valószínűség szerint más kocsmákba is betért. Ha jól körülnéznek a környéken, biztosan a nyomára lelnek.

Milyen gondolat támadhatott részeg fejében?

– Ha beleugrott a Szajnába, hetek telhetnek el, míg kihalásszák… – mormogta Lucas.

De persze különös volt elképzelni a nyúlszájú embert, amint bőröndökbe gyömöszöli minden személyes holmiját, és végigvonszolja az utcákon, hogy végül beleugorjon a Szajnába.

Maigret, akiben még mindig ott lappangott a nátha, anélkül hogy kitört volna rajta, konyakot kért a kávéjába, és két órakor visszament a hivatalba.

Roger Prou jó tíz percig váratott magára, és erre a felügyelő, mintegy hogy megbosszulja magát, hagyta, hadd puhuljon a váróteremben háromnegyed kettőig. Lucas kétszer-háromszor kiment, hogy megfigyelje az üvegablakon keresztül.

– Hogy néz ki?

– Nem látszik könnyen kezelhető embernek.

– Mit csinál?

– Újságot olvas, de minduntalan az ajtó felé néz…

Joseph végül is bevezette, és Maigret ülve maradt, a pipával a szájában, papirosokra hajolva, amelyek mintha minden figyelmét igénybe vették volna.

– Üljön le… – morogta, és az egyik székre mutatott.

– Nem vesztegethetem el az egész délutánomat…

– Azonnal rendelkezésére állok…

De folytatta az olvasást, egyes mondatokat megjelölt piros ceruzával. Jó tíz percig tartott, amíg Maigret felkelt, kinyitotta az ügyeletes szoba ajtaját, és egy ideig halk hangon utasításokat adott.

Csak azután nézett a szemébe a férfinak, aki az egyik, zöld bársonnyal bevont széken ült. És a lehető legsemlegesebb hangon kérdezte, miközben visszaült íróasztalához:

– Magát Roger Prounak hívják?

6.fejezet

Roger Etienne Ferdinánd Prou… – válaszolta a férfi, szótagolva. – Párizsban születtem, a Röppentyű utcában…

Könnyedén felemelkedve székéről, farzsebéből pénztárcát húzott ki, abból egy személyazonossági igazolványt, amit letett az íróasztalra, ezzel a megjegyzéssel:

– Gondolom, bizonyítékokat akar?…

Frissen volt borotválva, kék öltönye valószínűleg a vasárnapi ruhája volt. Maigret nem tévedett, amikor sötétbarna, mélyen a homlokába nőtt, sűrű hajjal képzelte el, vastag szemöldökkel.

Szép hím volt, mint ahogy Renée szép nőstény; támadó nyugalmukkal vadállatokra emlékeztettek. Ha zsörtölődött is a forma kedvéért, hogy elvesztegetik az ő idejét is, mint az alkalmazottakét is, nem zavarodott meg a felügyelő jellegzetes kis játékától, a szeme inkább gúnyt fejezett ki.

Vidéken ő lett volna a falu kakasa, aki vasárnap magával viszi pajtásait, hogy kihívják a szomszéd tanya legényeit, és aki cinikusan teherbe ejti a lányokat.

A gyárban ő lett volna a fenegyerek, aki szembeszáll a művezetőkkel, és csupa szórakozásból balhékat rendez, hogy a társait befolyása alá vonja.

Ezzel a külsővel és azzal a jellemmel, amit Maigret felfedezni vélt benne, strici is lehetett volna, nem az Etoile téren, hanem a Saint Denis Kapu vagy a Bastille környékén, és nagyon jól el lehetett képzelni, amint egész nap kártyázik a kávéházakban, miközben éber szemmel figyeli a járdát.

Végül talán egy alvilági bandának is a feje lehetett volna, persze nem gyilkosoknak, hanem például éjszakai betörések szervezője az Északi pályaudvar raktárai körül vagy a közeli külvárosokban.

Maigret visszatolta feléje személyazonossági igazolványát. Rendben volt.

Prou nem tette le kezéből a pénztárcáját, és továbbra is nyugodtan, nagy ujjaival, amelyek nem remegtek, kihúzta belőle azt a papírlapot, amelyet Léonard Planchon írt alá, és amely, szeretőjével egyetemben, a szobafestő-vállalat társtulajdonosává tette.

Átnyújtotta a felügyelőnek, ugyanazzal a megvető flegmával.

Maigret felkelt, újból az ügyeletes szoba felé ment, megállt a két helyiség között, hogy a látogatóját ne veszítse szem elől.

– Lapointe!

És halk hangon:

– Mutasd meg ezt Pirouet úrnak… Tud róla.

Pirouet úr ott fenn dolgozott, az Igazságügyi Palota tetőzete alatt, a rendőrség tudományos laboratóriumában. Nemrég került a Szolgálatba; különös, egyszerű ember volt, kövér és jólelkű, akit bizonyos bizalmatlansággal szemléltek, amikor mint kisegítő vegyészt felvették a laboratóriumba, mert inkább utazó ügynöknek látszott. Megszokták, hogy ironikusan Pirouet úrnak nevezzék, miközben az „úr”-on volt a hangsúly.

Kitűnt azonban, hogy elsőrangú munkatárs, barkácsoló típus, tele ötletekkel, aki saját kezűleg szerkesztett meg már több zseniális készüléket, és a továbbiakban arra is rájöttek, hogy kitűnő grafológus.

Maigret még Prou látogatása előtt elküldött egy nyomozót a Társadalombiztosítóhoz, hogy olyan bérjegyzékeket szerezzen, amelyeken rajta van Planchon aláírása.

Az idő borús volt. A köd lassan szállt le az utcákra, mint előző szombaton.

A felügyelő szándékosan lassítva mozgását, újra elfoglalta a helyét, és hidegvére ellenére Prou szólalt meg elsőnek:

– Gondolom, ha már beidézett, kérdéseket akar feltenni nekem…

Maigret ránézett, barátságos, alig ironikus arccal.

Bizonyára… – válaszolta foghegyről. – Mindig van kérdeznivalóm, de nem tudom pontosan, hogy mi…

– Figyelmeztetem, hogy ha gúnyolódik velem…

– Nem áll szándékomban gúnyolódni… Volt főnöke, Planchon eltűnt, és szeretném tudni, mi lett vele…

– Renée megmondta magának…

Azt állította, hogy hétfőn este ment el két bőrönddel… Maga is látta elmenni, nem igaz ?

– Pardon! Ne mondasson velem olyasmit, amit nem mondok… Hallottam… Az ajtó mögött voltam…

– Tehát nem látta elmenni?

– Éppen olyan, mintha láttam volna… Hallottam, mit beszéltek… Azt is hallottam, hogy felmegy az emeletre a holmijáért… Azután a lépteit a folyosón, a bejárati ajtót, amint becsukódott, azután újból a lépteit az udvaron…

– Ettől a perctől kezdve eltűnt.

– Honnan tudja? Az, hogy egy ember elmegy hazulról, nem jelenti azt, hogy eltűnik…

– Planchonnak ugyanis kedden telefonálnia kellett volna nekem.

Maigret nem készítette elő a kihallgatást, és ezt a látszólag ártalmatlan mondatot a pillanat sugallta. Persze, egy percre sem vette le a szemét a szemben ülő férfiról. Prou reakciója csalódást okozott neki? Való igaz, hogy egy kicsit összerezzent. Kétségkívül nem számított erre a bejelentésre, összehúzta sűrű szemöldökét. Úgy látszott, néhány másodperc alatt felméri a helyzetet, végiggondolja, mit jelent számára ez a néhány szó.

– Honnan tudja, hogy telefonálnia kellett volna?

– Mert megígérte nekem.

– Ismerte őt?

Maigret, anélkül hogy válaszolt volna, megtömte pipáját, olyan aprólékos mozdulatokkal, amelyek mindenkit kihoztak volna a sodrából. De Roger Prou még most sem adta semmi jelét az idegességnek.

– Beszéljünk inkább magáról…. Huszonnyolc éves?…

– Huszonkilenc…

– A Röppentyű utcában született… Mi volt az apja?

– Asztalos… A műhelye egy zsákutca végén állt, most is ott van… Minthogy mindent akar tudni, megmondom, régi bútorok restaurálására specializálta magát…

– Vannak testvérei?

– Nővéreim…

– Tehát maga volt az egyetlen fiú a családban?… Az apja nem próbálta megtanítani a saját mesterségére?… Olyan mesterség ez, úgy hiszem, ami kihalóban van, és az ember igen jól megkeresheti vele a kenyerét…

– Nála dolgoztam tizenhat éves koromig…

Szándékosan úgy beszélt, mint ahogy a leckét mondják az iskolában.

– És azután?

– Elegem volt belőle.

– Kellemesebbnek találta, hogy szobafestő legyen?

– Nem mindjárt… Kerékpáros akartam lenni… Nem országúti…. Nem Tour de France… Közönséges versenyző!… Két évig versenyeztem mint ifi a fedett pályán…

– Megkereste vele a kenyerét?.

– Éppen hogy nem. És mivel megértettem, hogy túl nehéz. vagyok, és sohasem lesz belőlem bajnok, otthagytam a biciklit… Tudni akarja a folytatást?

Maigret igent intett, nagyokat szippantott a pipájából, és közben egy ceruzával játszott.

– Önként jelentkeztem, hogy végezzek a katonai szolgálattal…

– Volt már akkor valamilyen elképzelése?

– Hogyne… És semmi okom sincs arra, hogy ne mondjam meg magának… Elég pénzt akartam keresni ahhoz, hogy a magam ura legyek…

–  Mit csinált, amikor visszatért Párizsba?

– Először egy garázsban dolgoztam, de ott túl egyhangúnak találtam az életet… Ráadásul a főnök állandóan a nyakamon volt, és a munkanap gyakrabban volt tíz-tizenkét órás mint nyolc… Végül egy pajtásom elszegődtetett egy szobafestő vállalathoz…

– Planchonhoz?

– Nem, még nem… Desjardins és Brosse-hoz, a Rochechouart körúton…

Közeledtek a Montmartre-hoz és a Tholozé utcához.

– Tett félre pénzt?

Prou megértette.

– Hát persze…

– Sokat?

– Amennyit csak tudtam…

– Mikor lépett be Planchonhoz?

– Valamivel több, mint két éve… Összevesztem az egyik főnökkel… Amellett túlságosan nagy vállalat volt… Kisembernél szerettem volna dolgozni…

– Még mindig a szüleinél lakott?

– Jó ideje egyedül laktam már egy garniszállóban…

– Hol?

– A Lepic utca alján… A Szép Lakás Szállodában…

– Gondolom, egy kávéházban találkozott Planchonnal. Azt mondta önnek, hogy jó munkást keres?

Prou ránézett, megint összeráncolta a homlokát, és Maigret minden meglepetés nélkül állapította meg, hogy az ő és Renée reakciói majdnem azonosak.

– Mit akar mondatni velem?

– Semmit… Tájékozódom… Planchon szívesen járt a környékbeli kocsmákba… Természetes, hogy az ember azt gondolja…

– Rosszul gondolja.

– Az is lehetséges, hogy Planchonnéval találkozott, akár amikor bevásárolt, akár…

– Azért hívatott ide, hogy ezt a mesét feltálalja nekem?

Már-már úgy látszott, feláll, és megindul az ajtó felé.

– Nem találkoztam Renée-vel, mielőtt felvettem a munkát a Tholozé utcában. Ez egy! Nem ő hozott be engem a férje vállalatába. Ez kettő!… Megértette?…

Maigret különös mosollyal ismételte meg:

– Megértettem!… Hirdetésre válaszolt?… Egy kis hirdetést pillantott meg, amikor elment a kerítés mellett, amelyben munkást keresnek?

– Nem volt kis hirdetés… Találomra bementem, és véletlenül éppen szükség volt valakire…

– Mennyi idő múlva lett Planchonné szeretője?

– Mondja csak! Magának joga van így belemenni az emberek magánéletébe?

– Planchon eltűnt.

– Ezt maga mondja.

– Nem köteles válaszolni.

– És ha nem válaszolok?

– Ez feljogosítana engem arra, hogy bizonyos következtetéseket vonjak le belőle.

Prou megvetően válaszolta:

– Körülbelül egy hét múlva…

– Egyszóval, mint a villámcsapás?

– Mindjárt összeakadtunk, Renée és én…

– Tudott arról, hogy majd minden szaktársával összeakadt, ahogy ön kifejezte magát?

Prounak hirtelen fejébe szállt a vér, és egy ideig összeszorította a fogát.

– Tudott róla? – faggatta Maigret.

– Ez nem tartozik magára.

– Szereti?

– Ez az én dolgom…

– Mennyi idő múlva történt, hogy Planchon rajtakapta magukat?

– Nem kapott rajta bennünket…

Maigret megjátszotta a meglepettet.

– Azt hittem, hogy in flagranti érte magukat, és ennek volt a következménye, hogy…

– Micsoda hogy?

– Egy perc… Hadd teremtsek rendet a gondolataimban… Maga Planchon egyik munkása volt, és ha alkalom adódott rá, lefeküdt a feleségével… Akkor is a Lepic utcában lakott?

– Igen…

– Egy szép napon azonban beköltözött a Tholozé utcai házba, és úgyszólván kitúrta Planchont az ágyából, hogy elfoglalja a helyét…

– Találkozott vele?

– Kivel?

– Planchonnal… Az előbb azt mondta, telefonálnia kellett volna… Tehát kapcsolatban állt magával… Eljött magához?… Panaszkodott ránk?…

Ebben a percben Maigret pillantása üressé vált, ő maga, a legdühítőbb módon, teljes passzivitásba merült. Mintha nem hallotta volna a kérdést, kényelmesen az ablak felé nézett, és továbbra is pipáját szíva, mormogott, mintha önmagához beszélt volna:

– Megpróbálom elképzelni a jelenetet… Planchon hazamegy este, és egy tábori ágyat talál, amit az ő számára állítottak fel az ebédlőben… Gondolom, elcsodálkozik Mindeddig nem is sejtette, mi történik a háta mögött, és íme, most egyik percről a másikra megtudja, nincs többé joga ahhoz, hogy a saját ágyában aludjon…

– Ez mulattatja magát?

Prou látszólag továbbra is nyugodt volt, de a szeme hidegen villant, és időről időre hallatszott az állkapcsa csattanása.

– Ennyire szereti?

– A feleségem!

– Törvényesen még Planchoné… Miért nem vált el a szeretője?…

– Mert a váláshoz két ember kell, és mert Planchon makacsul vonakodott…

– Ő is szerette?

– Erről nem tudok. Semmi közöm hozzá. Kérdezze meg tőle maga… Ha ismeri, tudja, éppúgy, mint én, hogy Planchon nem férfi… Egy rongy! Egy nyomorult!… Egy…

A hangja szenvedélyessé vált.

– Isabelle apja…

– És nem gondolja, hogy Isabelle szívesebben lát engem a házban, mint ezt az alakot, aki minden este leissza magát, és aztán odamegy sírni a kislány ágyára?…

– Nem ivott, mielőtt maga be nem lépett hozzá…

– Ő mondta ezt magának?… És maga elhitte neki?… Ha így van, mondhatunk, amit akarunk, nem megyünk vele semmire, és csak az időnket vesztegetjük… Adja vissza a papíromat, tegye fel a kérdéseket, amiket még fel akar tenni, és legyen vége… Teljesen mindegy nekem, hogy milyen ronda szerepet osztott ki rám…

– Egy valamit nem értek.

– Csak egyet? – gúnyolódott Prou. És Maigret, mintha nem hallotta volna, továbbra is lassú és monoton hangon:

– Valamivel több, mint két hete, hogy Planchon átengedte magának részét a vállalatban… Tehát a maga szeretője és maga lettek a tulajdonosok… Gondolom, Planchon nem szándékozott ottmaradni, és dolgozni a maga utasításai szerint..

– Ennek bizonyítéka, hogy elment…

– De két hétig maradt…

– Ez magát meglepi, merthogy az embereknek így kell tenniük vagy amúgy a maga logikája szerint… Másként nem aludt volna két évig egy tábori ágyon, mialatt a felesége velem hált a szomszéd szobában… Ezt megérti, igen?

– Tehát az eladási okmány aláírása után elhatározta, hogy elmegy?

– Ebben állapodtunk meg…

– Így hát magának tulajdonképpen joga volt arra, hogy kitegye a szűrét…

– Nem tudom… Nem vagyok ügyvéd… Mindenesetre elég türelmesek voltunk ahhoz, hogy várjunk két hétig…

Miközben Prout hallgatta, a felügyelő maga előtt látta a kis nyúlszájú férfit, ahogy vallomást tesz Richard-Lenoir körúti szalonjában, miközben az Üvegajtó mögött az asztal vacsorára van terítve. Hát persze, Planchon ivott, hogy bátorságot merítsen, ahogy mondta, és Maigret, mikor érezte, hogy elgyengül, töltött neki a pálinkából. De a hangja ennek ellenére semmit sem veszített őszinteségéből.

Mégis… Vajon már szombat este nem támadt-e Maigret-nek valamilyen kínos érzése? Nem történt-e meg vele kétszer-háromszor is, hogy váratlanul kételkedni kezdett, és bizalmatlanul nézte a szobafestőt?

Hosszú monológját át- meg átitatta a szenvedély. De Renée ma reggel, bár nyugodtabb volt, nem volt kevésbé szenvedélyes.

És Prouval is, pedig nagyon igyekezett megőrizni önuralmát, előfordult, hogy összeszorította a fogát.

– Miért gondolja, hogy hétfő este hirtelen elhatározta magát?

A másik közömbösen felvonta a vállát.

– Nála volt a hárommillió? – folytatta Maigret.

– Nem kérdeztem meg tőle.

– Amikor két héttel azelőtt odaadta neki, mit csinált vele?

– Felment az emeletre… Gondolom, eldugta valahová…

– Nem vitte bankba?

– Aznap nem, mert este adtam át a pénzt, vacsora után.

– Az irodában?

– Nem. A hálószobában. Megvártuk, amíg a kislány lefekszik…

– Már beszéltek róla megelőzőleg? Mindenben megállapodtak már, beleértve az összeget is? Gondolom, a pénzt az-irodában tartotta?

– Nem. A szobában.

– Mert attól félt, hogy Planchon magához veszi?

– Mert a szoba volt az otthonunk.

– Maga huszonkilenc éves… Nem volt módja, hogy pénzt takarítson meg, csak a katonai, szolgálat után… Hogy tudott annyit félretenni olyan rövid idő alatt?

– Csak egy része volt meg nekem, pontosan a harmada.

– Honnan vette a többit?

Prou egyáltalán nem látszott zavartnak. Ellenkezőleg! Mintha éppen arra számított volna, hogy. a felügyelő ebben az irányban kezd érdeklődni; alig tudta elrejtem elégedettségét:

– Apám adott kölcsön egymilliót… Ő elég hosszú ideig dolgozott ahhoz, hogy pénzt gyűjtsön…. Ami a másik milliót illeti, azt a nővérem férjétől kaptam… Mourier-nak hívják, Francois Mourier-nak, hentesüzlete van a Charonne körúton

– Mikor vette fel ezeket a kölcsönöket?

– Karácsony előtti este… Azt reméltük, hogy másnap végzünk Planchonnal…

– Végeznek vele?

– Hát – odaadjuk neki a pénzt, és végre megérjük, hogy elmegy a háztól! Maga nagyon jól megértett engem.

– Felteszem, hogy nyugtákat írt alá…

– Még a családon belül is szeretem, ha a dolgok szabályosan történnek.

Maigret egy jegyzetblokkot tolt felé meg egy ceruzát.

– Legyen szíves, írja fel az apja és a sógora pontos címét!

– Fő a bizalom!

Mindamellett felírta a két címet. Írása nehézkes volt, de szabályos, majdnem iskolás, és abban a percben, amikor a felügyelő visszavette a blokkot, megszólalt a telefon.

– Itt Pirouet… Kész vagyok… Fel akar jönni megnézni, vagy inkább én menjek le?

– Felmegyek…

És Prounak:

– Elnézést kérek egy pillanatra.

Átment a szomszéd szobán, nyitva hagyta az ajtót, és ezt mondta Lapointe-nak:

– Menj be hozzám, és tartsd szemmel… Néhány perc múlva ott volt a tetők alatt, kezet fogott Moersszel, súrolta a próbabábut, amit a rekonstruálási eljárásoknál használtak, és bement a laboratóriumba.

Pirouet úr izzadságtól ragyogó arccal két, még nedves nagyított fénykép előtt állt, amelyek ruha-csíptetőkön lógtak.

– Hát, szóval?

– Egy kérdést kell feltennem, főnök… Az az alak, aki ezeket a papírokat aláírta, sokat iszik?

– Miért?

– Mert ez megmagyarázná az eltérést… Nézze meg előbb az aláírást a társadalombiztosítási jegyzéken… A betűk nem nagyon biztosak… Azt mondanám, egy labilis lelkületű ember írása, aki azonban megőrizte önuralmát… Ismeri?

– Igen. Majdnem egy egész este vele voltam.

– Érdekli, hogy milyen benyomást tesz rám? És minthogy Maigret igent intett:

– Olyan ember, aki csak elemi oktatásban részesült, de mindig törekvő volt. Majdnem betegesen félénk, de néha váratlanul kitör rajta a büszkeség. Arra törekszik, hogy nyugodtnak lássék, uralkodjék magán, pedig a valóságban szenvedélyes ember…

– Nem rossz!

– Valami baj van az egészségével… Beteg, vagy annak hiszi magát…

– És az aláírás az eladási okmányon?

– Éppen ezért kérdezem, hogy iszik-e. A betűk eléggé eltérnek… Talán ugyanattól a kéztől származnak, de ez esetben az, aki aláírta, részeg volt, vagy heves felindulásban… Nézze meg maga is… Hasonlítsa össze… Itt a vonalak szabályosak, bár egy kissé reszketősek, mint olyan embernél, aki iszik ugyan, de akkor, amikor éppen ír, nem részeg… Az eladási okmányon, ezzel szemben egyetlen határozottan leírt betű sincsen…

– Azt gondolja, lehetséges, hogy mind a két aláírás ugyanattól az embertől származik?

– Ha úgy van, ahogy mondtam, igen… Ha nem, akkor hamisítvány… A hamisításokon gyakran megtaláljuk ugyanazt a bizonytalanságot, az izgalomnak ugyanazokat a jeleit…

– Köszönöm. Hát ezzel az írással vannak-e közös vonásai?

Megmutatta neki azt a két címet, amit Roger Prou írt fel néhány perce egy papírlapra. Pirouet úr csak egy pillantást vetett rá.

– Semmi hasonlóság nincs közöttük… Meg tudom magának magyarázni…

– Ne most. Köszönöm, Pirouet úr… Maigret fogta az eredeti okmányokat, és lement a saját emeletére. Ott találta Prout a széken ülve, Lapointe-et az ablak előtt állva.

– Magunkra hagyhatsz bennünket.

– Hát szóval? – kérdezte Renée szeretője.

– Semmi… Visszaadom magának az eladási okmányt… Felteszem, Planchonné gépelte le?

– Megmondta magának, nem? Nincs semmi titok…

– A férje részeg volt, amikor aláírta?

Tudta, hogy mit csinál. Nem ejtettük át. Ami nem jelenti, hogy nem itta meg azt a néhány pohárkát, amit szokott ebben az időben.

– Van telefonja az édesapjának? Tudja a számát?

Prou, továbbra is lekicsinylő modorban, odaadta a számot, amit a felügyelő azonnal felhívott.

– Gustave Prounak hívják… Csak beszéljen jó hangosan, mert nagyothall…

Gustave Prou úr… Elnézését kérem, hogy zavarom… Itt vagyok a fiával… Azt állítja, hogy december hónap folyamán maga egymillió frankot kölcsönzött neki… Igen… Itt van nálam….Hogyan?… Beszélni akar vele?

Az öreg is bizalmatlan volt. Maigret átnyújtotta a hallgatót Prounak.

– Én vagyok, papa… Felismered a hangomat? Igen! Válaszolhatsz a kérdésekre, amiket feltesznek… Nem! Csak formaság… Később majd megmagyarázom… Viszontlátásra, igen… Minden rendben… Igen, elment… Nem most… Vasárnap elmegyek hozzád…

Visszaadta a hallgatót a felügyelőnek.

– Most már válaszolhat a kérdésemre?… Kölcsönzött neki egymilliót?… Jól van!… Bankjegyekben?… Előző nap a bankból vette ki?… A takarékpénztárból?… Igen, hallgatom… A fia elismervényt írt alá?… Köszönöm… Majd valaki elmegy magához… Egyszerű ellenőrzés… Csak az elismervényt kell megmutatnia… Egy perc… Melyik napon történt?… Karácsony előtti napon?

Prou még inkább, mint valaha, gúnyos megvetéssel nézett a felügyelőre.

– Gondolom, felhívja a sógoromat?

– Nem sürgős. Nem kételkedem abban, hogy megerősíti, amit maga mondott…

– Elmehetek?

– Ha nincs semmi bejelentenivalója…

– Micsoda bejelentésről beszél?

– Nem tudom. Talán. van valami elképzelése arról, hogy hová ment Planchon a Tholozé utcából. Nem nagyon erős ember. Ezenkívül részeg volt. Két nagy bőrönddel a kezében nem mehetett nagyon messze…

– Ez a maga dolga, nem? Vagy nekem kell őt megkeresnem?

– Nem kérek magától ennyit. Csak azt, mondja meg nekem, ha tud valamit, hogy időt nyerjünk ,..

– Mért nem kérdezte meg magától Planchon-tól, amikor beszélt vele, vagy amikor telefonált? Jobban meg tudott volna magának felelni, mint én…

– Az a furcsa, hogy egyáltalán nem akart elmenni a Tholozé utcából.

– Ezt mondta magának?

Most Proun volt a sor, hogy kivesse a csalétket.

– Sok mindent mondott nekem.

– Bejött ide?

Önuralma ellenére némi nyugtalanság látszott rajta. Maigret óvakodott attól, hogy válaszoljon, a lehető legsemlegesebb pillantással nézett rá, mintha már semmi jelentőséget sem tulajdonítana a beszélgetésnek.

– Egy dolgon csodálkozom… – mormogta mégis.

– Min?

– Nem tudom, szerette-e még a feleségét, vagy pedig meggyűlölte…

– Azt hiszem, ez az időponttól függött.

– Mit akar ezzel mondani?

– Attól, hogy mennyire volt részeg… Különböző időben nem volt ugyanaz az ember… Előfordult, hogy arra ébredtünk, mindenfélét morog a szomszéd szobában, azt kérdeztük egymástól, nem készül-e valami disznóságra…

– Például, micsoda disznóságra?

– Tán le is rajzoljam?… Bevallok magának valamit… Úgy intéztem a dolgot, hogy mindig ugyanazon a helyen legyen munkám, hogy szemmel tartsam… És ha napközben az volt a szándéka, hogy beugorjon a Tholozé utcába, vele mentem… Féltettem Renée-t…

– Azt hiszi, képes lett volna megölni?

– Előfordult, hogy megfenyegette…

– Halálosan?

– Talán nem volt ennyire határozott… Amikor ivott, magában beszélt, közben értelmes arcot vágott… Nem tudnám pontosan megismételni a szavait… Mindig egy kicsit összefüggéstelen volt…

„Gyáva ember vagyok… Hát jó!… Mindenki nevet rajtam… De egy szép napon majd meglátják…”

– Valahogy így… Ilyenkor csak úgy áradt belőle a gonoszság. Úgy tett, mint aki eltökélte magát. Néha hirtelen elkezdett nevetni.

„Szegény Planchon!… Egy szegény kis senki, undorodnak az arcától… Csakhogy ez a kisember talán nem is olyan gyáva, mint gondolják ,..”

Maigret figyelemmel hallgatta, a szíve egy kissé elszorult. Prou valószínűleg nem hazudott. Látta Planchont a Richard-Lenoir körúton, és az az ember, akit itt Prou kegyetlen gúnnyal utánzott, a Tholozé utcai Planchon, ugyanaz a személy volt, alig egy kicsit eltúlozva.

– Azt hiszi, valóban meg akarta ölni a feleségét?

– Biztos vagyok benne, hogy gondolt rá, hogy ez a szándék mindig feltámadt benne a részegség egy bizonyos fokán…

– És magát?

– Talán engem is…

– És a lányát?

Isabelle-hez biztosan nem nyúlt volna… Ámbár… Ha egy bombával az egész házat felrobbanthatta volna…

Maigret sóhajtva kelt fel, határozatlan léptekkel az ablakhoz ment.

– Magának sohasem támadt ez a gondolata?

– Hogy megöljem Renée-t?

– Nem Renée-t. Planchont!

– Hát biztosan ez lett volna a leggyorsabb mód arra, hogy megszabaduljunk tőle… De kérem, higgye el, ha ez lett volna a szándékom, nem vártam volna két évig… El tudja képzelni, milyen volt ez a két év ezzel az emberrel a lábunk alatt?

– És az ő számára?

– Korábban meg kellett volna értenie… El kellett volna mennie… Ha egy asszony nem szeret valakit, ha mást szeret, ha ezt őszintén megmondja, az ember tudja, mi a teendő…

Ő is felkelt. Veszített valamit a nyugalmából; hangja indulatosabb lett.

– De továbbra is megmérgezi az életünket, maga elmegy Renée-hez, hogy kikérdezze a lakásán, behívja a munkásaimat, és most már több mint egy órája arra törekszik, hogy Isten tudja, mit mondasson velem… Vannak még kérdései? Még mindig szabad ember vagyok?… Elmehetek?

– Elmehet….

– Üdvözletem…

– Bevágta maga mögött az ajtót.

7.fejezet

Aznap este Maigret végignézhette a műsort, jó melegben, papucsban, feleségével együtt, aki mellette kötögetett, de szívesebben lett volna Janvier és Lapointe helyén, akik az oly jól ismert Montmartre-on, a megszokott utcákban, az egyik az egyik, a másik a másik oldalon, sorba vették a sárgás vagy fehérebb fényű, elavult vagy modernebb berendezésű, sör- vagy Calvados-szagú kávézókat.

Annak természetesen örült, hogy előlépett, és hogy végül, főfelügyelő úr lett, a bűnügyi csoport vezetője. De ennek ellenére nosztalgiát érzett egyes házak után, amelyekben bizony didereg az ember téli éjszakákon, különböző szagú házmesterfülkék után, amelyeket nap nap után felkeresett, hogy vég nélkül ismételgesse ugyanazt a látszólag érdektelen kérdést.

De hát nem vetették-e szemére felettes hatóságai, hogy túl szívesen hagyja ott hivatali szobáját, hogy személyesen végezze el a vadászkutya feladatát? Hogy magyarázza meg nekik, legfőként az ügyészség embereinek, mennyire szüksége volt arra, hogy lásson, körülszaglásszon, átitassa magát a dolgok atmoszférájával?

Mintha csupa gúnyból tették volna, egy Corneille-tragédiát adtak elő. Kosztümös királyok és harcosok a képernyőn felváltva nemes veretű verseket szavaltak, amelyek a középiskola levegőjét árasztották. Különös érzés volt, hogy az előadást félóránként megszakította a telefon csengése, és Janvier hangja – ő jelentkezett elsőnek sokkal kevesebb pátosszal ezt jelentette:

– Azt hiszem, főnök, nyomon vagyok… A Germain-Pilon utca egyik kávézójából telefonálok, mintegy kétszáz méterre az Apátnők terétől… A helyiséget úgy hívják: Kicsi Sarok… A tulajdonos már felment lefeküdni… A felesége szolgál ki a pultnál, és azután leül a kályha mellé… Mihelyt megemlítettem neki a nyúlszájú embert, emlékezett rá.

„Történt vele valami?” – kérdezte tőlem az asszony.

Gyakran jött ide, este nyolc óra felé, megivott egy-két pohár bort. Úgy látszik, a macska nagyon szerette, a lábához dörgölőzött, ő meg lehajolt, megsimogatta…

– Rosszul világított kis italmérés, sötét, falakkal… Nem tudom, miért tart nyitva este, mert mindössze egyetlen idős ember van itt, grogot iszik az ablak mellett…

– Látta az asszony Planchont hétfő óta?

– Nem. Majdnem biztos benne, hogy hétfőn járt itt utoljára… Tegnap mindenesetre felhívta, rá a férje figyelmét, hogy a nyúlszájú kliens nem jelentkezett, és úgy gondolta, talán beteg…

– Planchon sohasem beszélt vele bizalmasan?

– Majdnem semmit sem beszélt. Az asszony sajnálta, boldogtalan embernek tartotta, és megpróbálta felvidítani…

– Keress tovább…

Janvier majd visszamerül a hidegbe és sötétségbe, hogy egy kicsit odébb belépjen egy másik kávézóba, majd egy harmadikba. Lapointe, a maga oldalán, ugyanezt teszi.

Ő maga, Maigret, viszontlátta a vásznon Corneille alakjait és a karosszékben a feleségét, aki kérdő tekintettek nézett rá.

Fél kilenckor Lapointe-on volt a sor. A Lepic utcából telefonált, egy másik, nagyobb, világosabb italmérésből, ahol törzsvendégek kártyáztak, és ahol Planchon nyomára bukkant.

– Mindig konyakot ivott, főnök!… Itt tudták, hogy kicsoda, és hogy a Tholozé utcában lakik, mert látták nappal a kis teherautó volánjánál, amelynek oldalán nagy betűkkel ott volt a neve… Sajnálták… Amikor megérkezett, félig már részeg volt… Nem szólt senkihez… Az egyik alsózó játékos emlékszik rá, hogy hétfőn volt itt utoljára… Két kemény tojást evett, a pulton levő dróttartóból vette ki…

Úgy látszik, Janvier kapta a rosszabbik útvonalat, mert rövidesen telefonált, hogy hiába járt végig Öt italmérést, a nyúlszájút nem ismerték.

Énekesek és énekesnők váltották fel a vásznon a Corneille-hősöket, amikor Lapointe, tizenegy óra felé, másodszor telefonált. Mintha izgatott lett volna.

– Újság, főnök… Azon gondolkozom, nem volna-e helyes, ha találkoznánk az Aranyművesek rakpartján… Egy asszonyt figyelek a fülke ajtaján keresztül, félek, hogy elmegy…

– A Blanche tér egy sörözőjében vagyok… üvegezett terasz, amit két parázskályhával fűtenek… Ott van a készüléknél?…

– Hallgatlak…

– Az első pincér, akit megszólítottam, látásból jól ismeri Planchont… Úgy látszik, mindig elég későn jött, este, és legtöbbször már nem állt biztosan a lábán… Leült a teraszon, és sört, rendelt.

Bizonyára, hogy kiűzze magából azt a sok konyakot, amit másutt megivott.

Nem tudom, ismeri-e ezt a helyet… Állandóan két-három nő üldögél a teraszon, a járókelőket figyelik… Főként a szomszéd mozi kijáratánál dolgoznak…

– A pincér rámutatott az egyikre:

„Nézze csak! Forduljon Clémentine-hoz… így hívják… Ő többet fog tudni mondani, mint én… Többször láttam őket együtt elmenni…”

– Clémentine mindjárt kitalálta, hogy a rendőrségtől vagyok, és eleinte semmiről sem akart tudni.

„Mit csinált? – Csak ennyit kérdezett. – Miért keresi? Miért gondolja, hogy ismerem?…”

– Lassanként mégis beszélni kezdett, azt hiszem, magát érdekelni fogja, amit mondott… Sőt, azt gondolom, jó volna leírni a vallomását, amíg még hajlandó rá… Mit csináljak?…

Hozd el a bűnügyi osztályra. Ott leszek, körülbelül ugyanakkorra, amikor te beérsz…

Maigret-né beletörődve a helyzetbe, már a cipőjéért ment.

– Hívjak taxit?

– Igen…

Felvette a kabátját, nem feledkezett meg a sáljáról sem. Megivott egy grogot, mert még mindig úgy érezte, alapos nátha készül kitörni rajta.

Az Aranyművesek rakpartján köszöntötte a magányos őrszemet, felment a széles, megszürkült és rosszul világított lépcsőn, üresen találta a folyosót, lámpát gyújtott a szobájában, benyitott az ügyeleteshez: Lapointe már ott volt, a kalap még a fején, és egy nő felkelt a székről, amelyre leültették.

Ugyanebben az időben Párizs minden zugában száz meg száz nő – akik úgy hasonlítottak hozzá, mint az édestestvérei – koptatta az aszfaltot a sötétben, nem messze a garniszállóktól, amelyeknek ajtaját diszkréten félig nyitva hagyták.

Rendkívül magas tűsarkú cipőt hordott, a lába sovány, a testének egész alsó része hosszú és keskeny. Csak csípőtől felfelé hízott meg, és az aránytalanságot még feltűnőbbé tette, hogy a hátán egy rövid, hosszú szőrű prémből készült kabátot hordott, ami kecskebőrre hasonlított.

Az arca rózsaszínű, a szemöldöke szénfekete – mint egy babáé.

– A kisasszony volt olyan kedves, és velem jött… – mondta udvariasan Lapointe.

De Clémentine gúnyosan válaszolt, bár minden rosszindulat nélkül:

– Mintha nem hozott volna be, ha nem akarom !…

Úgy látszott, a felügyelő nagy hatást tett rá – tetőtől talpig végignézte.

Maigret levette a felöltőjét, és intett a nőnek, hogy üljön le. Lapointe elhelyezkedett egy írógép előtt, készen arra, hogy legépelje a vallomást.

– Hogy hívják?

– Antoinette Lesourd… Leggyakrabban a Silvie nevet használom… Antoinette öreges név. A nagyanyámat hívták így, és…

– Ismeri Planehont?

– Nem tudtam a nevét… Majdnem minden este eljött a sörözőbe, és mindig részeg volt… Eleinte azt gondoltam, özvegy, aki a bánatát fojtja alkoholba… Olyan szerencsétlennek látszott…

– Ő szólította meg magát?

– Nem. Én… Az első alkalommal azt hittem, elfut előlem… Azt mondtam neki:

„Nekem is megvolt a magam bánata… Tudom, mi az… Hozzámentem egy semmirekellőhöz, aki egy szép reggel elment a lányommal…”

– Amikor a lányomról beszéltem, hirtelen meglágyult….

És – Lapointe felé fordulva:

– Csak nem fogja ezt mind leírni?

– Csak a lényeget – szólt bele Maigret. – Mennyi ideje, hogy megismerkedett vele?

– Néhány hónapja… Várjon csak… Nyáron Cannes-ban dolgoztam, ott volt az amerikai flotta. Szeptemberben jöttem vissza… Október eleje lehetett, amikor találkoztam vele…

– Magával ment mindjárt első este?

– Nem. Fizetett nekem egy pohárral… Azután azt mondta, haza kell mennie, mert korán kel a munkája miatt, és hogy későn van… Csak két vagy három nap múlva jött velem…

– A lakására?

– Sohasem fogadok vendéget a lakásomon. A házfelügyelő nem is engedné meg. Tisztességes ház. Még egy bíró is lakik benne az első emeleten… Rendszerint egy garniszállóba megyek, a Lepic utcában… Ismeri?… Nagyon kérem, ne csináljon nekik kellemetlenséget… Ezzel a sok új rendelettel az ember sohasem tudja, hányadán van…

– Planchon gyakran elkísérte magát?

– Nem gyakran… Talán összesen tízszer… És az is megtörtént, hogy nem csinált semmit…

– Beszélgetett?

– Az egyik alkalommal azt mondta nekem:

„Látja! nekik van igazuk… Még csak férfi sem vagyok…”

– Nem mesélt semmit az életéről?

– Hát persze hogy észrevettem a jegygyűrűjét… Egy este megkérdeztem:

„A feleséged gyötör téged?”

– Azt válaszolta, a felesége nem érdemli meg, hogy olyan emberrel akadt össze, mint ő…

– Mikor találkozott vele utoljára?

Lapointe pillantásából, aki változatlanul a gép előtt ült, Maigret megértette, hogy most jutottak el a legérdekesebb részhez.

– Hétfő este…

– Hogy lehet olyan biztos benne, hogy hétfő volt?

Mert másnap bevittek a rendőrségre, és huszonnégy órát ültem a toloncházban… Megkérdezheti a kollégáitól… A nevemnek rajta kell lennie a listán… Az egész rabszállító tele volt…

– Hány óra volt hétfőn, amikor megérkezett a sörözőbe?

– Még nem volt egészen tíz óra… Éppen kijöttem, mert a Montmartre-on nem érdemes korán kezdeni…

– Milyen állapotban volt Planchon?

– Alig állt a lábán… Rögtön láttam, hogy többet ivott a szokásosnál… Odaült mellém a teraszon, a kályha közelében… Nem bírta felemelni a karját, hogy odahívja a pincért, és ezt dadogta:

„Egy konyakot… Egy konyakot a hölgynek is…”

– Majdnem összevesztünk… Nem akartam, hogy alkoholt igyon abban az állapotban, de ő ragaszkodott hozzá…

„Beteg vagyok – mondta. – Csak egy nagy konyak hozhat rendbe…”

– Nem mondott semmi mást, ami feltűnt volna magának?

Lapointe újból rápillantott.

– De… Egypár szót, amit nem értettem Kétszer vagy háromszor megismételte:

„Ő sem akar hinni nekem…”

– Nem magyarázta meg?

– Azt morogta:

„Ne törődj vele… Én tudom, miről van szó .:.. És egy nap majd te is megérted…”

Maigret visszaemlékezett a hangsúlyra, amellyel Planchon, ugyanazon a hétfői napon, néhány órával ez előtt a jelenet előtt, amikor még az Apátnők terén volt, azt mondta neki a telefonba:

– Köszönöm…

Nemcsak keserűséget, csalódást érzett a hangjában, hanem mintha fenyegető is lett volna.

– Elmentek együtt a szállóba?

– Azt akarta… De amikor kimentünk, teljes hosszában elterült a járdán… Segítettem neki felkelni… Úgy érezte, megalázták…

„Majd megmutatom nekik, hogy férfi vagyok…” – nyöszörgött.

– Támogatnom kellett. Tudtam, hogy a szálló tulajdonosa ilyen állapotban nem engedi be, de nekem sem volt hozzá kedvem, hogy betegen felvigyem a szobába.

„Hol laksz?” – kérdeztem tőle.

„Ott fenn…”

„Hol ott fenn?”

„A Tho… a Tho…”

– Alig tudott beszélni. „Tholozé utca?”

„Igen… Egészen… Egészen…”

Ez sem mindig jó szórakozás, higgye.el! Attól féltem, meglát egy rendőr, és azt hiszi, ki akarom fosztani.…. Biztosan az állították volna, én itattam le… Nem akarok semmi rosszat mondani a rendőrségről, de ismerje be, hogy néha…

– Folytassa!… Taxit hívott?

– Még csak az kellett volna!… Nem volt egy vasam sem… Segítettem, hogy járni tudjon… Majd egy félóráig tartott, amíg felértünk a Tholozé utca végére, mert minduntalan megállt, reszkető lábakkal, és minden italmérés előtt megismételte, hogy egy nagy konyak talpra állítaná… Végül megállt egy kerítés előtt, és itt megint elesett.

A kapu nem volt bezárva… Kis teherautó állt az udvaron, rajta egy név, amit a sötétségben nem tudtam elolvasni… Csak a belső ajtónál engedtem el…

– Az ablakok ki voltak világítva?

– Fény szűrődött ki a földszinti redőnyök között. Odakísértem a falhoz, azt remélve, hogy hosszabb ideig megáll a lábán, becsengettem, és elfutottam…

Egész idő alatt, amíg beszélt, hallatszott az írógép kattogása.

– Történt vele valami?

– Eltűnt.

– Remélem, nem képzelik majd, hogy én?

– Nyugodjék meg…

– Gondolják, hogy beidéznek a bíróságra?

– Remélem, nem… És ha igen, akkor sem lesz semmi félnivalója…

Lapointe kivette az írógépből a papírlapot, és odanyújtotta a nőnek.

– Muszáj elolvasni?

– És alárni.

– Nem lesznek emiatt kellemetlenségeim?

Végül is nagy, ügyetlen betűkkel odaírta a nevét.

– Most mit csináljak?

– Elmehet…

– Gondolják, hogy találok még autóbuszi. Maigret kivett a zsebéből egy bankjegyet.

– Itt van taxira…

Alighogy elment, megszólalt a telefon. Janvier volt, aki felhívta Maigret lakását, és megtudta a feleségétől, hogy a felügyelő bement az Aranyművesek rakpartjára.

– Semmi több, főnök… Végigjártam a Roehechouart körutat, egészen az Antwerpen térig… Felmentem tíz kis utcán…

– Elmehetsz lefeküdni.

– Lapointe talált valamit?

– Igen. Majd holnap elmondjuk.

Hazafelé menet Maigret csak egy dologtól félt: hogy lázasan fog felébredni. Még mindig kellemetlen csiklandást érzett az orrában, és a szempillái mintha égtek volna. Mindennek tetejébe a pipájának sem volt meg a szokott íze.

Felesége még egy grogot készített neki. Egész éjszaka izzadt. Reggel kilenc órakor, kissé kóválygó fejjel az ügyészi hivatal előszobájában ült, és jó húsz percig várt, amíg az ügyészhelyettes megérkezett.

Maigret arca elég komor lehetett, mert a bíró megkérdezte:

– Szóval kellemetlenkedik az az ember, akit beidézett?

– Nem, újabb adataink vannak.

– Megtalálták a szobafestőjét? Hogy is hívják?

– Planchon… Nem találták meg… Rekonstruáltuk, hogy mivel töltötte az idejét hétfő este… Amikor este hazament, valamivel tizenegy óra előtt, annyira részeg volt, hogy nem tudott megállni a lábán, és többször elesett a járdán a Blanche tér és a Tholozé utca között… Ugyanis a téren .megivott egy utolsó pohárral…

– Egyedül volt?

– Egy utcai nő támogatta, akivel több ízben volt dolga…

– Hisz ennek a nőnek?

– Biztos vagyok benne, hogy igazat mond

– Ő csengetett be a ház ajtaján, mielőtt elment, és ott hagyta Planchont többé-kevésbé stabil egyensúlyi állapotban a fal mellett… Lehetetlen, hogy ugyanaz az ember, néhány perccel később, felmegy az emeletre, két nagy bőröndöt megtölt a holmijával, lehozza őket, és végigmegy az utcán…

– Talán bevett valamit, hogy kijózanodjék. Vannak ilyen orvosságok…

– A felesége és Prou beszélt volna róla…

– Prou, ez a szerető, ugye?… Ez az, akit beidézett?… Ő mit mond?

– Türelmesen és ügyetlenül, még mindig zúgó fejjel, Maigret részletesen elmondta a hárommillió és az elismervények történetét. Először a Planchon aláírású elismervényről beszélt.

– Pirouet úr, az írásszakértőnk, nem tud határozottan állást foglalni. Véleménye szerint a papirost Planchon is aláírhatta részeg állapotban, de az az eredmény körülbelül ugyanaz, ha valaki más utánozza az aláírását…

– Miért beszél több elismervényről?

– Mert Prou december 24-én kétmillió régi frankot kért kölcsön, egyet az apjától, egyet pedig a sógorától… Egyik emberem lefényképezte az elismervényeket… A sógornál levő elismervényen az áll, hogy a szóban forgó összeget öt év alatt kell visszatéríteni, és hogy Prou hat százalék kamatot fizet… Az apjáé viszont úgy szól, hogy az adósság két év alatt térítendő meg, kamatot nem említ…

– Azt gondolja, ezek szívességi utalványok?

– Nem!… A munkatársaim mindent ellenőriztek. Az öreg Prou december 23-án, a kifizetés előtti napon egymillió frankot vett ki bankjegyekben a takarékpénztárból, a folyószámlája valamivel több, mint kétmillió… Ami a sógort, Mourier-t illeti, ő ugyanazon a napon ugyanazt az összeget postacsekkszámlája terhére vette f el…

– Úgy emlékszem, hárommillióról beszélt?

– A harmadik milliót Roger Prou vette fel bankszámlája terhére a Credit Lyonnais-nél… Ebben az időben tehát valóban volt hárommillió frank készpénz a Tholozé utcai házban…

– Milyen dátummal írták alá az engedménylevelet?

December 29-én… Mintha Prou és a szeretője még karácsony előtt mindent elrendezett volna, és csak az alkalomra vártak, hogy az okmányt aláírassák a férjjel…

– Ebben az esetben, nem értem…

– És hogy még bonyolultabbá tegye a dolgot, Maigret hozzátette:

– Pirouet úr elemezte az aláírás tintáját… Pontos dátumot nem tud megállapítani, de abban biztos, hogy az aláírás több, mint kéthetes…

– Mi a szándéka? Elejti az ügyet?

– Azért jöttem, hogy házkutatási engedélyt kérjek.

– Azok után, amit elmondott? Maigret, nem túl büszkén, igent intett.

– Mit gondol, mit fog találni a házban? Planchonjának a holttestét?

– Egyáltalán nem valószínű.

– A bankjegyeket?

– Nem tudom…

– Valóban ragaszkodik hozzá?

– Planchon nem tudott járni hétfőn este tizenegykor…

– Várjon egy percig… Nem vállalhatom a felelősséget… Megemlítem a dolgot az ügyésznek…

Maigret körülbelül tíz percre magára maradt.

– Ő sem örül neki jobban, mint én, éppen most, amikor a rendőrségnek amúgy sem jó a sajtója… De hát!…

Mégiscsak igent mondtak, és a felügyelő néhány perc múlva magával vitte az aláírt parancsot. Tíz perc múlva tíz. Felrántotta az inspekciós szoba ajtaját, Lapointe-ot nem látta, de megpillantotta Janvier-t.

– Ülj be egy autóba az udvaron… Mindjárt lejövök…

Azután felhívta a Bűnügyi Nyilvántartót, utasításokat adott Moersnek.

– Jöjjenek oda a lehető leggyorsabban… És a legjobbakat válaszd…

Ő is lement, helyet foglalt Janvier mellett, a kis fekete autóban.

– Tholozé utca.

– Megkapta a parancsot?

– Kierőszakoltam belőlük… Inkább nem gondolok arra, mi vár rám, ha nem találunk semmit, és ha az asszony vagy a szeretője lármát csap…

Annyira el volt merülve gondolataiban, hogy észre sem vette, a nap hosszú idő óta először kibújt a felhők mögül. Janvier beszélt, miközben elsurrant az autóbuszok és autók között.

– Ezek az emberek szombaton elvből nem dolgoznak… Azt hiszem, a szakszervezetek betiltották, vagy pedig dupla óradíjat kell fizetni… Könnyen megeshet, hogy otthon találjuk Prout…

Nem volt ott. Renée jött ajtót nyitni, miután egy ablakon át figyelte őket, és gyanakvóbb, mogorvább volt, mint valaha.

– Már megint! – kiáltotta.

– Prou nincs itt?

– Elment bevégezni egy sürgős munkát… Most meg mit akar?

Maigret kihúzta a zsebéből a parancsot, odaadta neki, hogy elolvassa.

– Átkutatják a házat?… Ez már mégis sok… A Bűnügyi Nyilvántartó teherautója, tele emberekkel és készülékekkel, begördült az udvarra.

– És ezek itt, ez micsoda?

– A munkatársaim… Nagyon sajnálom, de eltart egy ideig…

– Rendetlenséget csinálnak?

– Attól tartok.

– Biztos benne, hogy joga van hozzá? – A parancsot az ügyész írta alá. Megvonta a vállát.

– Sokra megyek vele! Azt sem tudom, mi az, egy ügyész!…

Ennek ellenére beengedte őket, miközben sötét pillantásokat vetett rájuk.

– Remélem, befejezik, mire a leányom hazajön az iskolából?

– Attól függ…

– Mitől?

– Hogy mit találunk.

– Ha legalább megmondaná, mit keresnek?

– A férje hétfő este két bőrönddel ment el, ugye?

– Ezt én mondtam magának.

– Gondolom, magával vitte a hárommilliót, amit Prou adott neki december 29-én?

– Fogalmam sincs róla. A pénzt megkapta. Semmi közünk sem volt ahhoz, mit fog csinálni vele…

– Nem fizette be a bankszámlájára.

– Ellenőrizték?

– Igen… Maga is mondta, hogy nincsenek barátai… Tehát valószínűtlen, hogy rábízta volna valakire…

– Hová akar kilyukadni?

– December 29-e óta nem sétált ezzel a pénzzel egész nap… Ez elég nagy csomag, hárommillió…

– Na és?

– Semmi…

– Ezt keresik?

– Nem tudom.

A specialisták munkához láttak. A konyhával kezdték. Jól tudták, mi a feladatuk, és módszeresen hajtották végre, egy sarkot sem hagytak felderítetlenül, éppúgy megvizsgálták a lisztet, cukrot vagy kávét tartalmazó vasedényeket, mint a szemétládákat.

Olyan könnyedén mozogtak, hogy az egész valamiféle baletthez hasonlított, és az asszony csodálkozva, majdnem hogy bámulattal nézett rájuk.

– Ki fogja ezt mind rendbe rakni?

Maigret nem válaszolt.

– Telefonálhatok? – kérdezte Renée.

Felhívott egy Lamarck utcai lakást, egy bizonyos Fajonnét, és kérte, hogy beszélhessen a festővel, aki nála dolgozik.

– Te vagy?… Visszajöttek… Igen, a felügyelő, egy csomó emberrel, akik mindent felfordítanak a házban… Az egyik még fényképeket is csinál… Nem! Úgy látszik, van engedélyük… Egy papírt mutattak nekem, amit valami ügyész írt alá… Igen… Jobban szeretném, ha hazajönnél…

Sötéten nézett Maigret-re, kihívó arckifejezéssel.

Az egyik ember foltokat kapart le az ebédlő padlójáról, és a piszkot kis zacskókba gyűjtötte.

– Ez meg mit csinál? Úgy találja, nem elég tiszta a padlóm?

Egy másik kárpitos kalapáccsal kopogtatta a falat, sorban leakasztották a fényképeket, a reprodukciókat, és azután többé-kevésbé ferdén rakták vissza a helyükre.

Két ember felment az emeletre, hallatszott, hogyan jönnek-mennek.

– Ezt végigcsinálják a lányom szobájában is?

– Attól tartok.

– Mit fogok mondani Isabelle-nek, amikor hazajön?

Ez volt az egyetlen alkalom, amikor Maigret tréfára fogta a dolgot:

– Hogy kincskeresést játszottunk… Nincs televíziójuk?

– Nem… A jövő hónapban kellett volna vásárolnunk…

– Miért mondja: kellett volna?

– Kellett volna, fogunk, egyre megy, nem?… Ha azt hiszi, elég nyugodt vagyok ahhoz, hogy megválogassam a szavaimat…

Persze felismerte Janvier-t!

– Ha arra gondolok, hogy ez az alak eljött felmérni az összes szobákat a házban, azt sem tudom már, milyen ürüggyel…

Hallatszott, hogy autó gördül be az udvarra, ajtó csapódott, gyors léptek. Renée bizonyára felismerte őket, mert azonnal az ajtó felé indult.

– Nézd!… – mondta Roger Prounak. – Mindent átkutatnak, még az edényeimet és a fehérneműmet is… Fent, a kislány szobájában is van valaki…

Prou ajka remegett a dühtől, mialatt végigmérte a felügyelőt.

– Joga van ehhez? – kérdezte reszkető hangon.

Maigret átnyújtotta neki a parancsot.

– És ha telefonálok egy ügyvédnek?

– Joga van hozzá. De nem tehet mást, mint hogy végignézi a házkutatást.

Délfelé koppant a levélszekrény, és Maigret az ablakon keresztül látta, hogy Isabelle jött haza. Anyja eléje sietett, és bezárkózott vele a konyhába, ahol a Bűnügyi Nyilvántartó emberei már befejezték a munkát.

Ha a kislányt kikérdezik, biztosan érdekes dolgokat tudtak volna meg, de Maigret, azokat az eseteket kivéve, amikor feltétlenül szükség volt rá, irtózott attól, hogy gyermekeket vallasson.

A hivatali szobát eredmény nélkül kutatták át. Az emberek egy része a kocsiszín felé ment, az udvar végébe, egyikük pedig bemászott a teherautóba.

Mintha sűrű fésűvel dolgoztak volna – nagy gyakorlattal végezték munkájukat.

– Kérem, jöjjön fel, felügyelő úr!

Prou is hallotta, és követte Maigret-t a lépcsőn.

A gyerekszoba, ahol a játékmackó még ott feküdt az ágyon, azt a benyomást keltette,  mintha a ház költözött volna. A tükrös szekrényt az egyik, sarokba tolták. Egyik bútor sem volt a helyén, és az emberek felemelték a vöröses linóleumot, ami a padlót borította.

Az egyik padlódeszkából ki voltak szedve a szögek.

– Ide nézzen…

Az, amit Maigret először megnézett, Prou arca volt, amint az ajtókeretben állt. Ez az arc olyan durva lett, hogy a felügyelő mindenesetre lekiáltott:

– Vigyázzatok, ott lenn!…

De Prou nem menekült, ahogy várni lehetett volna. Nem jött előre a szobában sem, nem érezte szükségét, hogy ráhajoljon a lyukra a padlóban, amelynek mélyén egy csomag feküdt, újságpapírba burkolva.

Amíg. a fényképész meg nem érkezett, nem nyúltak semmihez. Azután a szürkés deszkákon felvették az ujjlenyomatokat.

Maigret végre lehajolhatott, megragadta a csomagot, és kinyitotta. Tízezer frankos bankjegyeket látott, kötegben, három köteget, mindegyikben száz bankjegy, és az egyik kötegben csupa ropogós, új pénz.

– Van valami mondanivalója, Prou?

– Nem tudok semmiről.

– Nem maga dugta el ide a pénzt?

– Minek tettem volna?

– Még mindig azt állítja, hogy a volt főnöke hétfő este elment innen két bőrönddel, amelyben benne volt a holmija, és nem vitte el a hárommilliót?

– Nincs semmi hozzátennivalóm.

– Nem maga emelte fel a linóleumot, szedte ki a szögeket az egyik padlódeszkából, és rejtette el a tízezer frankosokat?

– Nem tudok többet, mint amit tegnap mondtam magának.

– Vagy talán a szeretője?

Mintha egy pillanatnyi habozás lett volna a tekintetében.

– Semmi közöm ahhoz, amit ő tett, vagy nem tett.

8.fejezet

Semmi közöm ahhoz, amit ő tett, vagy nem tett…

Ez a mondat, a hang, amelyen kiejtették, a pillantás, amely kísérte, az elkövetkező hónapokban nem ment ki Maigret fejéből.

Ezen a szombaton az Aranyművesek rakpartján egészen a hajnali órákig égett a lámpa. A felügyelő elővigyázatos lett, és azt tanácsolta a szerelmeseknek, nevezzenek meg egy-egy ügyvédet. Minthogy egyet sem ismertek, odaadták nekik a törvényszéki tagok listáját, és ők találomra választottak.

Ilyen módon szigorúan megtartották a szabályokat. Az egyik ügyvéd, a Renée-é, fiatal volt és szőke, és az asszony szinte akarata ellenére kacérkodni kezdett vele. Prou ügyvédje, éppen ellenkezőleg, javakorú férfi volt, rosszul kötött nyakkendővel, gyanús színű inggel, fekete körömmel: azzal töltötte a napjait, hogy kliensekre vadászott az Igazságügyi Palota folyosóin.

Maigret tízszer, hússzor, százszor tette fel ugyanazokat a kérdéseket, hol csak Renée Planchonnak, hol Prounak, hol a kettőnek egyszerre.

Kezdetben, amikor összekerültek, mintha a tekintetükkel kérdezték volna egymást. Később, ahogy folytatódtak a kihallgatások, olyan mértékben, ahogy egy időre elválasztották őket egymástól, majd újra összekerültek, pillantásaik gyanakvóbbakká váltak.

Amikor először látta őket, Maigret, nem minden csodálat nélkül, egy ragadozó párra gondolt.

A pár már nem létezett. Csak két ragadozó maradt, és az ember érezte, közeledik a pillanat, amikor legszívesebben szétmarcangolnák egymást.

– Ki ütötte le a férjét?

– Fogalmam sincs róla. Nem tudok arról, hogy leütötték volna. Felmentem, mielőtt elhagyta a házat…

– Maga azt mondta nekem…

– Már nem tudom, mit mondtam… összezavart a kérdéseivel.

– Tudta, hogy a hárommillió a lánya szobájában van?

– Nem.

– Nem hallotta, hogy a szeretője eltolja a bútorokat, felemeli a linóleumot, kiszedi a szögeket a padló egyik deszkájából?

– Nem vagyok mindig otthon… Ismétlem magának, hogy nem tudok semmiről… Kérdezhet, ameddig akar, nincs más mondanivalóm…

A teherautót sem hallotta, amint kigördült az udvarról a hétfőről keddre virradó éjszakán?

– Nem.

– Pedig a szomszédok hallották.

– Váljék egészségükre!

Nem volt igaz. Maigret elég otromba cselt alkalmazott. A szomszéd ház felügyelője semmit sem hallott. Igaz, hogy a fülkéje az udvarral ellenkező oldalra nyílt. A lakókat is eredménytelenül hallgatták ki.

Ami Prout illeti, makacsul ismételgette, amit az első kihallgatása alkalmával mondott a felügyelőnek az Aranyművesek rakpartján.

– Már ágyban voltam, amikor hazajött… Renée felkelt, és átment az ebédlőbe… Elég hosszú ideig hallottam őket beszélgetni… Valaki felment az emeletre…

– Nem hallgatózott az ajtó mögött?

– Azért mondtam magának, mert ez az igazság…

– Mindent hallott, ami a szomszéd szobában történt?

– Nem nagyon jól…

– A szeretője megölhette Planchont anélkül, hogy maga tudott volna róla?

– Visszafeküdtem, és azonnal elaludtam.

– Mielőtt a volt főnöke elhagyta volna a házat?

– Fogalmam sincs róla…

– Nem hallotta becsukódni az udvari ajtót?

– Semmit sem hallottam…

Az ügyvédek helyeseltek, mindkettő alkalmazkodott kliensének magatartásához. Hajnali öt órakor Prout és szeretőjét külön-külön átkísérték a toloncházba. Ami Maigret-t illeti, csak egy órát töltött ágyában, öt vagy hat csésze feketekávét ivott, mielőtt visszatért volna az ügyészségnek az ő ízléséhez képest túlságosan fényűző hivatali helyiségeibe. Ez alkalommal, annak ellenére, hogy vasárnap volt, joga volt ahhoz, hogy személyesen találkozzék az ügyésszel, aki mintegy két órára bezárkózott vele.

– Még mindig nem találták meg a holttestet?

– Nem.

– Nincsenek vérnyomok a házban vagy az autóban ?

– Eddig nincsenek.

Holttest híján a szerelmespárt még nem lehetett gyilkossággal vádolni. Nem maradt más, mint a bankjegyek, amelyek az elismervény tanúsága szerint Planchont illették, és semmi ok sem volt arra, hogy ott legyenek Isabelle padlója alatt.

A kislányt internátusban helyezték el.

Maigret-nek még három órai kihallgatást engedélyeztek hétfőn reggel, természetesen az ügyvédek jelenlétében, azután egy vizsgálóbíró vette kezébe az ügyet. Így írták elő az új rendelkezések, bele kellett törődni.

Vajon a vizsgálóbíró szerencsésebb volt-e, mint ő? Nem tudta, mert senki sem fáradt azzal, hogy tájékoztassa.

Csak egy héttel később húztak ki a Szajnából egy holttestet a suresnes-i gátnál. Mintegy tíz személy igazolta az azonosságát, főként azoknak a montmartre-i italméréseknek az alkalmazottai, amelyeket Planchon rendszeresen látogatott, és az a lány, aki Silvie-nek szólíttatta magát.

Ami Prout és Renéet illeti, akiket külön-külön vezettek oda az oszlásnak indult hullához, összeszorították a fogukat.

A törvényszéki orvos szerint Planchont úgy ölték meg, hogy többször is fejbe vágták valami nehéz tárggyal, ami szövetbe volt burkolva.

Azután berakták egy zsákba, amit spárgával összekötöztek, és később nagy szakértői vita alakult ki a zsák és a kötél körül, amellyel a zsák száját lezárták. A kocsiszínben, hátul az udvarban valóban találtak hasonló zsákokat, valamint kötelet, amit a létrák felállításánál használtak, és ami hasonló összetételűnek látszott.

Minderről Maigret több hónapon keresztül nem tudott semmit. A tavasz virágba borította a gesztenyefákat. A férfiak kiskabátban jártak az utcán. Megállapították, hogy egy fiatal angol volt a nagy szállodák ékszer tol vaj a, és az Interpol Ausztráliában bukkant a nyomára, miközben néhány, a foglalatából kiemelt követ Olaszországban találtak meg.

A Planchon-ügy csak néhány nappal a törvénykezési szünet előtt került az esküdtszék elé, és Maigret-t egy csomó ismert és ismeretlen emberrel bezárták a tanúk szobájába.

Amikor rákerült a sor, és a tanúk korlátja felé haladt, az első pillantás, amelyet a vádlottak felé vetett, meggyőzte arról, hogy Renée Planchon és Prou szenvedélye az idők folyamán gyűlöletté változott.

Mindkettő önmagát védte, akár azon az áron is, hogy a másikra hárítja a gyanút. Kemény, gonosz tekintettel figyelték egymást.

– Esküszik, hogy az igazat és csakis az igazat vallja, és semmit el nem hallgat?

Hányszor ismételte már meg ezt a kézmozdulatot ugyanebben a teremben!

– Esküszöm!

– Mondja el az esküdteknek, amit erről az ügyről tud.

A két vádlott még most is haraggal nézett rá. Nem ő indította-e meg a vizsgálatot, és nem neki köszönhetik-e a letartóztatásukat?

Nyilvánvaló volt, hogy a gyilkosságot előre megfontolták, jóval előbb kitervelték. Hiszen Prou elég ravasz volt ahhoz, hogy december 24-én kétmillió frankot kérjen kölcsön, részben az apjától, részben a sógorától.

Nem volt-e természetes, hogy megvásárolja egy lehetetlenné vált korhelytől azt a vállalatot, amelynél dolgozik?

Ezek az elismervények valódiak voltak. A pénzt annak rendje és módja szerint kifizették.

De Planchon sohasem hallott róla. Nem tudta, mi készül a saját házában. Ha érezte is, hogy félre akarják állítani, azt nem sejtette, hogy az akciót már megkezdték, sem azt, hogy december 29-én vagy legalábbis ez idő tájt a felesége hamis átruházási szerződést gépelt, amelynek aljára ráhamisították az aláírását.

Ki? Renée vagy a Szeretője?

A szakértők erről is a végtelenségig vitatkoztak, ketten közülük elkeseredett nyilatkozatokat tettek.

– Szombat este… – kezdte Maigret.

– Beszéljen hangosabban.

– Szombat este, amikor hét óra felé hazamentem, otthon egy férfi várt rám.

– Ismerte?

– Nem ismertem, de a nyúlszája miatt azonnal kitaláltam, kicsoda… Körülbelül hét hónapja ugyanis egy férfi, akinek a személyleírása megegyezett az övével, minden szombaton délután bejelentette magát nálam az Aranyművesek rakpartján, de mindig eltűnt, mielőtt fogadhattam volna…

– Határozottan állítja, hogy Léonard Planchon-ról van szó?

– Igen.

– Mit akart öntől?

Arccal az esküdtek felé, a felügyelő hátat fordított a két vádlottnak, és így nem látta, hogy reagálnak a kijelentésére.

Nem csodálkoztak-e azon, hogy várakozásukkal ellentétben az ő malmukra hajtotta a vizet?

Teljes csendben, amit olyan lárma követett, hogy az elnöknek azzal kellett fenyegetőznie, hogy kiürítteti a tárgyalótermet, Maigret tisztán és világosan ezt mondta:

– Azért jött, hogy közölje velem: az a szándéka, hogy megöli a feleségét és ennek szeretőjét…

Gondolatban legszívesebben bocsánatot kért volna Planchontól. De nem arra esküdött-e néhány perccel ezelőtt, hogy az igazat és csakis az igazat vallja, és semmit el nem hallgat?

Amikor a nyugalom helyreállt, válaszolhatott az elnök pontosan megfogalmazott kérdéseire, de amikor befejezte vallomását, nem volt ideje arra, hogy ottmaradjon a teremben, mert éppen előzőleg jelentették, bűncselekményt fedeztek fel a Lauriston utca egy luxuslakásában.

A vádlottak nem ismertek be semmit. A bizonyítékok ennek ellenére elég súlyosak voltak ahhoz, hogy az esküdtszék az első kérdésre igennel válaszoljon.

A sors iróniája, hogy Maigret vallomása megmentette Roger Prou fejét, és enyhítő körülményeket szállított neki.

– Hallották a felügyelő vallomását… – mondta az ügyvéd védőbeszédében. – Vagy az egyik, vagy a másik… Ha gyilkolt is a védencem, bizonyos mértékben jogos önvédelemből tette…

Antoinette, a hosszú lábú, keskeny csípőjű lány, aki Silvie-nek hívatta magát, ott volt a teremben, amikor az esküdtszék elnöke felolvasta az ítéletet.

Húsz évet kapott Roger Prou, nyolcat Renée Planchon, aki olyan gyűlölettel nézett volt szeretőjére, hogy a hallgatóság beleborzongott.

– Olvasta, főnök?

Janvier egy újságot mutatott Maigret-nek, amelyen még nem száradt meg a nyomdafesték, és amely első oldalon hozta az ítéletet.

A felügyelő egy pillantást vetett rá, és csak ennyit morgott:

– Szegény ördög!

Egy kissé úgy érezte, elárulta a nyúlszájú embert, akinek pedig, amikor telefonált, ez volt az utolsó szava:

– Köszönöm…

Noland, 1962. február 27

Jegyzetek

[1] Quai des Orfevres – Aranyművesek rakpartja, itt van a párizsi rendőrség bűnügyi osztálya

Tartalom

- 1.fejezet
- 2.fejezet
- 3.fejezet
- 4.fejezet
- 5.fejezet
- 6.fejezet
- 7.fejezet
- 8.fejezet
- Jegyzetek